Rolāns Romēns

Apburtā dvēsele

ROMĒNS ROLĀNS

APBURTĀ DVĒSELE

BRĪDINĀJUMS LASĪTĀJAM

Atkal pošoties ceļā, kurā gan dažu labu reizi vajadzēs apstāties, bet kurš tomēr nebūs tik garš, kāds bija Žana Kristofa ceļš, atgādinu lasītājiem draudzīgo lūgumu, ar kādu reiz vērsos pie tiem, kad sāku sava mūziķa dzīves apraksta jaunu posmu. «Dumpja» priekšvārdā es tos brīdināju, lai tie uzskatītu ik sējumu par topošā darba atsevišķu nodaļu, kuras galvenā doma attīstās reizē ar attēloto notikumu gaitu. Citējot seno parunu: «Mūža gals rāda, kāda bijusi dzīve, un vakars — kāds bijis rīts,» — es piebildu: «Kad būsim galā, spriediet paši, cik daudz vērtas mūsu pūles.»

Protams, man gribētos, lai katram sējumam būtu savs raksturs, lai par to varētu runāt kā par atsevišķu mākslas darbu. Taču pāragri ir spriest par romāna galveno domu pēc viena paša sējuma. Rakstot romānu, es izraugos kādu sev radniecīgu tēlu (vai drīzāk — tas izvēlas mani). Pēc tam ļauju tam rīcības brīvību un cenšos, lai mans «es» to neietekmē. Cik gan smags slogs ir šis «es», ar ko jācīnās jau vairāk nekā pusi gadsimta! Taču no šā sloga atbrīvo mākslas dievišķā labdarība, dodot iespēju alkaini pētīt citu dvēseles, atveidot citu dzīves (mūsu Indijas draugi teiktu: «Citas no mūsu dzīvēm,» — jo ikvienā ir — viss , . .).

Kad nu tā esmu kļuvis tuvs Žanam Kristofam vai Kolā, vai Anetei Rivjērai, es pārvēršos tikai par viņu domu paudēju. Klausos viņos, redzu viņus darbojamies un raugos visā ar viņu acīm. Pamazām viņi iepazīst savu sirdi un citu cilvēku sirdis, un reizē ar viņiem tās iepazīstu arī es: kad maldās viņi, paklūpu arī es, kad saņemas viņi, pieceļos arī es, un mēs atkal turpinām ceļu. Negalvoju, ka šis ceļš ir labākais. Toties tas ir mūsu ceļš.

Vainu Kristofam, Kolā un Anetei ir vai nav taisnība, Kristofs, Kolā un Anete dzīvo. Bet dzīve pati par sevi taču nav nekas nesvarīgs.

Nemeklējiet šajā grāmatā nekādas tēzes, nedz arī teorijas. Uzskatiet, ka tā ir stāsts par kādas sievietes garīgo pasauli, par viņas ilgo, patieso, priekiem un bēdām bagāto mūžu, kurš nav brīvs no pretrunām, taču pārpilns maldiem un mūžīgām alkām gan ne pēc patiesības, — jo tā ir neaizsniedzama, — bet pēc iekšējas saskaņas, kas ir mūsu visaugstākā patiesība.

R. R.

1922. gada augusts

ANETE UN SILVIJA

Mīla — pirmdzimtā no visām būtnēm,

Mīla, kas vēlāk radīja domu …

Rigvēda[1]

PIRMĀ NODAĻA

Viņa sēdēja pie loga, pagriezusi muguru pret gaismu, un rietošās saules stari krita uz kakla un spēcīgi veidotā skausta. Viņa bija tikko pārnākusi. Pirmo reizi pēc vairākiem mēnešiem Anete visu dienu bija pavadījusi ārā, brīvā dabā klaiņādama un reibdama no ziedoņa saules. No kailo koku neaizēnotās, kā stiprs vīns skurbīgās saules, kas atdzīvināja aizejošās ziemas salto gaisu. Galva Anetei džinkstēja, pulss sita aši, un acis bija pilnas gaismas palu. Zelts un purpurs zem aizvērtajiem plakstiem. Zelts un purpurs ikvienā auguma šūnā. Nepakustēdamās, pagurusi savā krēslā, viņa uz mirkli iegrima it kā nemaņā . . .

Meža vidū dīķis, tajā saules atspulgs — kā acs. Visapkārt koki, stumbri apauguši sūnām. Rodas vēlēšanās ienirt ūdenī. Anete jau nometusi drēbes. Ūdens ledainā roka tausta pēdas, ceļgalus. Saldkaisls stingums. Sārti zeltainajā dīķī meitene vēro savu kailo augumu. Mulss, neizskaidrojams kauns, liekas — viņā noraudzītos svešas, glūnošas acis. Lai no tām izvairītos, Anete iebrien dziļāk, ūdens sniedzas līdz pašam zodam. Līkloču plūzdams, ūdens kļūst par dzīvām skaujām, leknie augi aptinas ap kājām. Anete mēģina atbrīvoties, bet iestieg dūņās. Ūdenī dus saules atspulgs. Viņa nikni atsperas ar papēdi pret dīķa dibenu un uzpeld. Tagad ūdens ir pelēks, duļķains un netīrs. Bet uz tā zalgojošajām lēcām joprojām saule … Lai izkļūtu ārā no staignajiem dubļiem, Anete satver vītola zaru ķetnu, kas liecas pār dīķi. Lapotais zars līdzīgi spārnam sedz meitenes kailos plecus un augumu. Uz skausta noslīgst naksnīga krēsla un saltais gaiss.

Viņa atģiedas. Kopš brīža, kad bija aizmirsusies, aizritējis tikai nedaudz mirkļu. Saule pazūd aiz Senklū pakalniem. Uzplūst vakara dzestrā vēsma. Atžilbusi Anete, viegli trīcēdama, pieceļas un, raukdama uzacis īgnā sašutumā par to, ka ļāvusies šiem dvēseles maldiem, aiziet tālāk istabā un apsēžas pie kamīna. Tā bija mīlīga pavarda uguns, kas drīzāk tīksmināja skatienu un pakavēja laiku nekā sildīja: pa atvērto logu līdz ar agrīnā pavasara valgmes pilno gaisu ieplūda putnu vīterošana, tie atlidojuši no tāluma un nu jau laidās miegā. Anete sapņo. Taču šoreiz vaļējām acīm. Viņa jau atgriezusies ierastajā pasaulē. Viņa atrodas savās mājās. Viņa ir Anete Rivjēra. Un, noliekdamās tuvāk ugunij, kas met sārtu atblāzmu jaunajā sejā, ķircinādama ar kāju melno kaķeni, kura izlaidusies guļ pretī kvēlojošajām, zeltainajām pagalēm, meitene atkal atsauc atmiņā uz īsu brīdi aizmirstās skumjas; viņa atceras tā cilvēka tēlu (kas gandrīz jau bija izgaisis no viņas sirds) — cilvēka, kuru zaudējusi. Šī spēcīgā meitene — ne jau nu skaistule, toties slaidi noaugusi, krāšņiem, kastaņbrūniem matiem, viegli iedegušu kaklu, ziedošiem vaigiem un lielām acīm, taču ar grumbiņām pierē un lūpu kaktiņos, kuras ievilkušas dziļas sēras kā pārciesto sāpju neizdzisušas pēdas, ar viegli pietūkušiem plakstiem no nesen lietajām asarām, tomēr veselīga, svaiga, dzīvības sulu pārpilna kā pati atjaunotā daba, — šī jaunā meitene, pūlēdamās atkal savus izklaidīgos skatienus un apaļīgos plecus ietīt izgaistošas grūtsirdības plīvuros, liekas jauna atraitne, kas redz aizzogamies mīļotā cilvēka ēnu.

Anete arī patiesi savā sirdī jutās atraitne, tikai tas, kura ēnu pūlējās aizturēt rokas, bija viņas tēvs.

Jau aizritējuši seši mēneši, kopš Anete viņu zaudējusi. Vēlu rudenī Raulu Rivjēru, samērā vēl jaunu (viņam nebija ne piecdesmit gadu), divās dienās pieveica urēmijas lēkme. Lai gan vairākus gadus Raula Rivjēra veselība, par kuru viņš nelikās ne zinis, piespieda viņu sevi saudzēt, tomēr viņš nebija gaidījis, ka tik pēkšņi būs jāaiziet. Šis skaistais vīrietis, Parīzes arhitekts, bijušais Romas Mākslas akadēmijas audzēknis, kuru daba apveltījusi ar viltību un alkatīgām kaislībām, allaž viesmīlīgi uzņemts salonos, izslavēts komersantu aprindās, visu mūžu bija pratis pievākt pasūtījumus, godinājumus un visādus labumus, neizrādot, ka pēc tiem tīkotu.. Tā bija tipiska parīzieša seja, ko bieži redzēja fotogrāfijās, zīmējumos un karikatūrās ilustrētajos žurnālos: plata, izliekta piere, mazliet nodurta galva kā vērsim, kas grasās badīt, apaļas, viegli izvelbtas acis, izaicinošs skatiens, kupli, gaiši, stāvu apcirpti mati, ķīļbārdiņa zem smejošām, juteklīgām lūpām — tas viss liecināja par cilvēku ar attīstītu prātu par augstmanību, valdzinājumu un nekaunību. Rauls Rivjērs bija pazīstams it visai Parīzei — mākslas un baudu Parīzei. Un tomēr neviens viņu nepazina. Būdams divkosīgs un prazdams apbrīnojami pielāgoties sabiedrībai, lai to izmantotu savā labā viņš mācēja arī slepus iekārtot savu personīgo dzīvi. Viņš biia spēcīgu un varenu netikumu cilvēks, kurš, tos neapslāpēdams, sargājās, lai uz āru neparādītos nekas tāds, kas atbaidītu klientus, un savas dvēseles slēptākās dzīles (fas ac nefas[2] atklāja tikai retiem izredzētajiem, un spļāva virsū sabiedrības gaumei un morālei, tomēr saskaņodams ar to savu dzīves veidu un oficiālo stāvokli. Neviens Raulu nepazina — ne draugs, ne ienaidnieks . . . Ienaidnieki? Tādu viņam nemaz nebija. Varbūt vienīgi sāncenši, kuriem Rauls prata parādīt zobus, ja tie stājās ceļā; tomēr tie neņēma viņam neko ļaunā: sāncenšus aizmēzis, Rauls Rivjērs tik meistarīgi prata tos apvārdot, ka tie bija gatavi smaidīt un atvainoties kā kautri ļautiņi, kas uzsmaida, kad tiem uzmin uz kājas. Skarbums un viltība izmanījās gūt virsroku — viņš palika labās attieksmēs kā ar pieveiktajiem konkurentiem, tā arī ar sievietēm, kuras mēdza pamest.

Ģimenes dzīvē Rauls Rivjērs nebija tik laimīgs. Sievai trūka labas gaumes: viņa cieta vīra neuzticības dēļ. Pēc Raula domām, divdesmit piecu gadu ilga laulības dzīve ir pietiekams laiks, lai pierastu pie visa, tomēr sieva joprojām nespēja samierināties. Noslēgta un godprātīga, mazliet dzedru stāju, kas harmonēja ar viņas lionietes skaistumu, šī spēcīgo, tomēr apvaldīto jūtu sieviete nebija spējīga vīru aizturēt, turklāt viņai trūka arī vērtīgā talanta — izlikties nezinām, ko nespēj novērst. Pārlieku lepna, lai gaustos, viņa tomēr nejaudāja noslēpt no vīra, ka visu zina un tādēļ cieš. Rauls Rivjērs bija pārāk smalks (vismaz viņam pašam tā šķita), viņš vairījās par to domāt, tomēr turēja ļaunu prātu uz sievu, ka tā neprata labāk maskēt savu egoismu. Gadiem ilgi abi dzīvoja tikpat kā šķirti, bet pēc vārdos neizteiktas vienošanās slēpa savas attiecības no pasaules, un pat viņu meita Anete nekad nebija skaidrībā par vecāku dzīvi. Anete arī necentās iedziļināties viņu nesaskaņās: tas viņai likās nepatīkami. Jaunībā cilvēkiem diezgan pašiem savu rūpju. Kas tiem citu raizes!

Rauls Rivjērs dabūja meitu savā pusē, un tā bija viņa lielākā veiksme. Protams, viņš nedarīja nekā, lai to panāktu: uzveica māksla. Ne pārmetumu vārdiņa, ne mājiena, ka Rivjēra kundze ir netaisna. Rauls Rivjērs izturējās bruņnieciski: viņš ļāva meitai to atklāt pašai. Un Anete arī tika skaidrībā, jo atradās tēva valdzinājuma gūstā. Un kā lai netiesā māti, kas pati tik aplam sagandēja savu laimi! Šai nevienlīdzīgajā cīņā nabaga Rivjēra kundzei jau iepriekš bija lemts zaudēt. Sakāvei viņa uzlika kroni ar to, ka nomira pirmā. Rauls kļuva vienīgais zemes īpašnieks un meitas sirds valdnieks. Pēdējos piecus gadus Anete dzīvoja mīļotā tēva morālajā ietekmē; viņš to sirsnīgi mīlēja un, nedomādams par ļaunumu, ko nodara, izšķieda pār meitu visu savu iedzimto valdzināšanas mākslu. Pret meitu viņš bija tik izšķērdīgs tāpēc, ka nebija neviena cita, jo nu jau divi gadi, kopš Rauls Rivjērs gandrīz vairs neizgāja no mājas: atturēja slimība, kura beidzot iedzina viņu kapā.

Tātad nekas netraucēja šo dvēseļu tuvību, kas saistīja tēvu un meitu un pildīja Anetes neatmodināto sirdi. Viņai bija divdesmit trīs vai četri gadi, bet sirds likās jaunāka: tā nesteidzās. Varbūt kā visi, kam lemts ilgs mūžs, Anete, juzdama sevī pulsējam apslēptus dzīvības spēkus, krāja tos un pagaidām atstāja neizmantotus.

Anete bija līdzīga abiem vecākiem: no tēva viņa bija mantojusi vaibstus un apburošo smaidu, kurš tēvam solīja daudz vairāk, nekā viņš cerēja, bet meitai, kas bija palikusi tik skaidra, daudz vairāk, nekā pati gribēja; no mātes — šķietamo mieru, nosvērtu izturēšanos, stingru tikumību par spīti brīvajam garam. Sevišķu pievilcību meitenei piešķīra no tēva mantotā valdzinošā āriene un no mātes — atturība. Nebija nosakāms, kura raksturs Anetē ir pārsvarā. Anetes īstā daba vēl palika mīkla kā citiem, tā arī viņai pašai. Nevienam nebija ne jausmas par Anetes iekšējo pasauli. Viņa bija līdzīga Ievai, kas paradīzes dārzā iegrimusi pusmiegā. Viņā snauda alkas, kuras pati vēl neapzinājās. Nekas tās nebija pamodinājis, tāpēc, ka nekas tām nebija devis ierosmi. Likās — viņai tikai jāizstiepj roka, lai tās noplūktu. Tomēr Anete pat nemēģināja to darīt, šo alku laimīgās sanēšanas ieaijāta. Varbūt arī negribēja mēģināt . . . Kas zina, cik tālu sniedzas cilvēku pašapmāns? Cilvēki cenšas apslēpt sevī to, kas viņos rada nemieru .. . Viņai likās labāk neko nezināt par šo dvēseles jūru. Anetei, kādu to pazina visi, Anetei, kādu tā pazina pati sevi, šai bezgala mierīgai, saprātīgai, kārtīgai, nosvērtai meitenei, kurai bija pašai sava griba un savi uzskati par visu, nebija radusies iespēja vērsties pret sabiedrības un ģimenes ieviestajiem likumiem. Nenoniecinādama augstāko aprindu dzīves pienākumus un nebūdama arī tās izpriecu notrulināta, jo izpriecas viņai gaužām patika, Anete tomēr juta prasību pēc kaut kā nopietnāka. Viņa cītīgi mācījās, klausījās lekcijas, kārtoja eksāmenus, cenzdamās iegūt zinātnisku grādu divās nozarēs. Anetes rosīgais prāts alka zināšanu, viņai patika eksaktie pētījumi, īpaši dabas zinātne, kur Anetei bija sevišķas dotības, — varbūt tāpēc, ka viņas veselīgā daba, instinktīvi tiekdamās pēc līdzsvara, juta nepieciešamību stingro zinātnes sistemātiskumu un loģisko domāšanu nostatīt pretī iekšējai dzīvei, kas viņu valdzināja un ko viņa baidījās sabangot, taču par spīti Anetes rūpēm šī dzīve klauvēja pie durvīm, kad saprāts nebija nodarbināts. Saprotamais, skaidrais, vienmērīgais darbīgums pagaidām viņu pilnām apmierināja. Meitenei netikās prātot par nākotni. Laulība Aneti nepavisam nevilināja. Domu par to viņa atvairīja. Tēvs gan smaidīja par meitas aizspriedumiem, tomēr nemēdza tos apstrīdēt: tā likās ērtāk.

Raula Rivjēra šķiršanās no dzīves līdz pašiem pamatiem satricināja stalto celtni, kuras galvenais pīlārs, Anetei nemaz to nezinot, bija viņš pats. Nāves vaigs Anetei nebija svešs. Anete to iepazina pirms pieciem gadiem, kad bija mirusi māte. Tomēr nāves vaigs ne vienmēr ir vienāds. Vairākus mēnešus ārstēdamās sanatorijā, Rivjēra kundze aizgāja no dzīves tikpat klusi, kā bija dzīvojusi, paņemdama kapā līdzi nāves baiļu un sava mūža rūpju noslēpumu, atstājot vaļsirdīgi egoistiskajā meitenē reizē ar liegajām, pirmajam ziedoņa lietutiņam līdzīgajām skumjām arī atvieglojuma jūtas — kādas neviens gan negrib atzīt — un pamazām gaistošas sirdsapziņas ēdas, kuras drīz vien izkliedēja jauko dienu bezrūpība . . .

Pavisam citāds bija Raula Rivjēra mūža gals. Negaidot pārsteigts tieši tad, kad pilniem malkiem baudīja laimi, kad bija pārliecināts, ka baudīs to vēl ilgi, viņš nebūt nešķīrās no dzīves filozofiskā mierā. Rauls Rivjērs sagaidīja ciešanas un nāvi ar sašutuma kliedzieniem. Līdz pašam pēdējam elpas vilcienam, aizelsdamies agonijā kā auļojošs zirgs, kas lēkšo pret kalnu, viņš šausmās izcīnīja nāves cīņu. Anetes kvēlajā iztēlē šīs drausmīgās ainas iespiedās kā vaskā. Naktīs viņu vajāja murgi. Gulēdama tumsā savā istabā, slīgdama miegā vai pēkšņi pamodināta, Anete ar tādu spilgtumu skatīja atkal nāves mokas un mirēja seju, ka pati jutās kā mirēja: tēva acis viņa izjuta kā savas acis, tēva elpu — kā savu elpu, viņa nespēja tās vairs atšķirt; Anetes acis uztvēra dziestošā skatiena aicinājumu. Viņa pati gandrīz aizgāja bojā. Taču spēkpilnā jaunība tikai priecājas par šādu enerģijas sasprindzinājumu. Jo stingrāk nostiepts loks, jo tālāk aizlido dzīves bulta. Juceklīgo ainu žilbinošā gaisma apdzisa, tās bija pārāk spilgtas, un tumsa pārklāja atmiņu. Vaibsti, balss, aizgājēja gaišais tēls — viss izgaisa; līdz pagurumam cenzdamās saskatīt savā dvēselē tēva ēnu, Anete to vairs neredzēja. Neredzēja nekā cita kā vien sevi. Sevi vien . . . Vienu pašu . . . Ieva paradīzē atmodās bez drauga, kuru allaž bija jutusi blakus un kurš, Anetei nemaz neapjaušot, viņas domās pieņēma vēl neskaidras mīlas veidu. Un piepeši savā dārzā vairs nevarēja justies tik droši. Tajā bija ielauzušās dvesmas no ārpasaules: gan nāves, gan arī dzīvības elpa. Anete atvēra acis un tāpat kā pirmatnējie cilvēki naktī ar bailēm sajuta, ka no visām pusēm uzglūn tūkstošiem nezināmu briesmu, neapzināti atskārzdama, ka ar tām būs jācīnās. Visi Anetē snaudošie spēki saplūda vienkop un saspringa cīņas gatavībā. Viņas dvēseles vientulībā ielauzās kaislīgas dziņas.

Līdzsvars bija iztraucēts. Mācības un nodarbības zaudēja nozīmi. Šķita smieklīgi, ka viņa agrāk tām piešķīrusi savā dzīvē tik ievērojamu vietu. Toties otra dzīves puse — tā, kuru tikko bija skārušas sāpes, — atklājās visā savā bezgalīgajā plašumā. Pieskaršanās brūcei atmodināja ik auguma šķiedriņu; ap vaļējo brūci, kuru bija radījusi mīļotā drauga nāve, drūzmējās apslēptie, nenojaustie mīlas spēki; tos saistīja tikko radies tukšums, tie steidzās turp no visas jaunās sievietes būtnes dzīlēm. Šā iebrukuma pārsteigta, Anete centās tos izskaidrot pavisam citādi; viņa iecirtīgi pūlējās sakopot visus šos spēkus ap savu ciešanu objektu: visus — alkatīgo, dedzinošo dabas dzinuli, kuras pavasara valgās vēsmas viņu apskaloja, un neskaidrās, spēcīgās skumjas pēc laimes — zaudētās vai ilgotās? — un rokas, kas sniedzās pretī nebūtībai, un pukstošo sirdi, kura tiecās pēc pagātnes vai arī nākotnes. Bet Anete panāca vienīgi to, ka sēras sāka gaist sāpju, kaisles un tumšu dziņu neskaidrajā noslēpumā. Tas viss viņu reizē tirdīja un uztrauca. ..

Šajā vakarā aprīļa mēneša beigās Aneti pārņēma sašutums. Viņas gaišais prāts sacēlās pret juceklīgo sapņošanu, kuru tas bija pametis savā vaļā pārāk ilgi, paredzot jau priekšlaikus, cik tā sapņot bīstami. Prāts gribēja to apslāpēt, bet tas nebija tik viegli: prāts bija atradinājies pavēlēt. . . Anete, ar varu atraudama skatienu no kamīnā kvēlojošās uguns un atbrīvodamās no uzglūnošās nakts varas, piecēlās un, salīgi vīstīdamās tēva rītasvārkos, iededza gaismu.

Tas bija agrākais Raula Rivjēra darba kabinets. Pa atvērto logu cauri jaunajai, vēl retajai koku lapotnei vīdēja naksnīgā Sēna, un tās tumšajos, it kā stingajos ūdeņos atspoguļojās pār Senklū pakalniem dziestošās dienas atblāzma un mājas, kuru logos viņējā krastā pakāpeniski iemirdzējās gaisma. Rauls Rivjērs, kam bija izsmalcināta gaume, lai gan viņš sargājās to izmantot savu bagāto klientu banālā šablona un jocīgo iedomu dēļ, bija izvēlējies sev Parīzes priekšpilsētā, Buloņas krastmalā, senlaicīgu Luī XVI stilā celtu namu, kuru pat nebija pārbūvējis. Viņš izveidoja tikai komfortablu savrupmāju. Raula Rivjēra kabinets būtu varējis tikpat labi kalpot arī mīlas dēkām. Un ir dibināts iemesls domāt, ka šo uzdevumu tas arī pildījis. Ne vienu vien mīļu viešņu šeit uzņēmis Rivjērs, ko neviens pat nenojauta, jo istabai bija īpaša izeja tieši uz dārzu. Bet nu jau divi gadi, kopš viņš kabinetu vairs neizmantoja, un vienīgā Raula Rivjēra apmeklētāja bija Anete. Te arī risinājās viņu vissirsnīgākās sarunas. Anete staigāja šurp un turp, kārtodama istabu, liedama vāzēs ūdeni, nemitīgi rosīdamās, un tad pēkšņi palika mierīga, ar grāmatu rokā, saritinājusies iemīļotākā dīvāna stūrī, no kurienes klusēdama varēja nolūkoties upes lāsmojošajā plūdumā un, pavirši lasot, izklaidīgi tērzēt ar tēvu. Bet viņš, bezrūpīgs un gurds, sēdēja turpat un, nepagriezdams galvu, šķelmīgām acīm slepus vēroja ikvienu meitas kustību; šis vecais, izlutinātais bērns, kas negribēja pieļaut domu, ka tur, kur klāt ir viņš, vēl kāds cits būtu uzmanības centrā, nelika Aneti mierā ar savām asprātībām, vēlīgiem, zobgalīgiem, prasīgiem, nemierpilniem jautājumiem tikai tādēļ lai piesaistītu meitas uzmanību un pārliecinātos, ka viņa tiešām klausās . . . Līdz beidzot Anete, satraukta un sajūsmināta, ka tēvs nespēj bez viņas iztikt, pameta visu un nodevās tikai tēvam. Tad Rauls Rivjērs jutās apmierināts un, būdams drošs par klausītājas uzmanību, klāstīja meitai sava žilbinošā prāta bagātības visā to daudzveidībā. Viņš dzirkstīja asprātībās, pārcilāja atmiņas. Protams, Rauls Rivjērs izvēlējās tikai tādas, kas viņam glaimoja, un sakārtoja tās ad usumdelphin[3] savai kroņprincesei, līdz pēdējam sīkumam saprazdams kā meitas apslēpto ziņkāri, tā arī nepārvaramo derdzīgumu; viņš meitai stāstīja tikai to, ko viņa pati būtu vēlējusies dzirdēt. Anete, vērīgi klausīdamās, lepojās, ka tēvs viņai uzticas. Meitenei bija tīkami domāt, ka tēvs viņai stāsta daudz vairāk, nekā stāstījis mātei. Anetei šķita, ka viņa ir tēva personīgās dzīves vienīgā noslēpumu glabātāja.

Bet pēc tēva nāves meitenes rokās nokļuva vēl kas cits: visi tēva dokumenti. Anete nemaz nemēģināja ar tiem iepazīties. Meitenes godbijība diktēja, ka tie nepieder viņai. Kādas citas jūtas iedvesa pavisam ko pretēju. Šā vai tā — dokumentu liktenis bija jāizlemj: Anete, vienīgā mantiniece, varēja savukārt nomirt, un ģimenes dokumenti nedrīkstēja nokļūt svešās rokās. Tātad tie steidzīgi vien jāpārskata, vai nu lai iznīcinātu, vai arī uzglabātu. Tā Anete jau bija nolēmusi pirms vairākām dienām. Bet, kad vakaros mēdza ieiet istabā, kur viss vēl pauda mīļotā tēva tuvumu, Anetei pietika vienīgi tik daudz drosmes, lai tur stundām sēdētu kā sastingusi. Viņa baidījās, ka, atplēšot vēstules no pagātnes, pārāk cieši saskarsies ar īstenību . . .

Un tomēr tas bija nepieciešams. Tovakar viņa to apņēmās. Šajā maigās nakts liegumā Anete ar bažām sajuta, kā izgaist skumjas un rodas vēlēšanās nostiprināt savas tiesības uz mirušo. Viņa piegāja pie rožkoka skapīša, kas gan vairāk likās piemērots kādai koķetei nekā darba cilvēkam, Luī XV laika skapīša, kur atvilktnēs, kas slējās septiņos astoņos stāvos un vērta to apburošā miniatūrā mājiņā, aizsteidzoties priekšā amerikāņu debesskrāpjiem, — Rivjērs glabāja savas vēstuļu grēdas un intīmos dokumentus. Ceļos noslīgusi, Anete atvēra apakšējo atvilktni, izņēma to no skapīša, lai labāk pārskatītu, kas tajā atrodas, tad, atkal apsēdusies pie kamīna, nolika atvilktni uz ceļiem un noliecās pār to. Mājā nebija dzirdams ne troksnītis. Viņa dzīvoja tajā vienīgi kopā ar krustmāti, kas vadīja saimniecību, taču Anete par viņu nelikās ne zinis; pieticīgā tēvamāsa krustmāte Viktorīna visu savu mūžu bija pavadījusi, rūpēdamās par Raulu Rivjēru, uzskatīdama šīs rūpes par gluži dabiskām, un tagad, kalpodama savai brāļameitai, joprojām tēloja saimniecības vadītājas lomu un, līdzīgi veciem kaķiem, kas ilgi dzīvojuši mājā, kļuva galu galā par tās inventāru, kuram viņa bija pieķērusies, protams, ne mazāk kā dzīvajām būtnēm. Agri jo agri krustmāte vakaros devās uz savu istabu, un viņas rosīšanās augšējā stāvā un filca tupeļu klusā švīkoņa netraucēja Anetes pārdomas tāpat kā mājas dzīvnieka soļi.

Anete sāka lasīt, ziņkārīga, mazliet samulsusi. Bet meitenes iedzimtā kārtības mīlestība un tieksme pēc miera, kas prasīja, lai viss — kā viņā pašā, tā arī visā apkārtnē — būtu skaidrs un noteikts, mudināja paņemt un atvērt vēstules bez steigas, mierīgi un aukstasinīgi, un šī rīcība vismaz uz kādu laiku saglabāja pašapmānu.

Pirmās vēstules, kuras Anete izlasīja, bija mātes rakstītas. Vēstuļu sarūgtinātais tonis sākumā atsauca atmiņā kādreizējās sajūtas, ne vienmēr vēlīgas, dažreiz mazliet kaitinošās, ar žēluma pieskaņu, un tās izraisīja pārmetumi, ko Anete ar viņai piemītošo saprātīgumu uzskatīja par neapšaubāmi slima cilvēka gaušanos: «Nabaga māte! …» Bet pamazām, turpinādama lasīšanu, Anete pirmo reizi pamanīja, ka šādam mātes dvēseles stāvoklim bija savi dibināti iemesli. Aneti uztrauca daži mājieni par tēva neuzticību. Būdama pārāk neobjektīva, lai viņu tiesātu, Anete šos mājienus neievēroja, izlikdamās, ka nebūtu tos lāgā sapratusi. Meitenes godbijīgā mīlestība pret tēvu sniedza viņai lieliskus argumentus uzmanības novēršanai. Tomēr viņa redzēja, cik dziļa bijusi Rivjēra kundzes dvēsele, cik aizskarta tā jutusies savās maigākajās jūtās, un meitene pārmeta pati sev, ka, nepazīdama māti, bija padarījusi vēl grūtāku šo pašuzupurēšanās pilno mūžu.

Tai pašā atvilktnē cits citam blakus bija arī vēstuļu sainīši (daži pat atraisījušies un juku jukām kopā ar mātes vēstulēm), kurus Rauls vieglprātības dēļ sajaucis, tāpat kā to savā sarežģītajā ģimenes dzīvē izdarīja ar pašām vēstuļu rakstītajām.

Un te nu Anetes miers, kuru pati sev bija iedvesusi, tika smagi pārbaudīts. No katras jaunā sainīša lapiņas atskanēja balsis, kas par tuvību runāja pavisam citādi, daudz pārliecinātākas par savu varu, nekā to pauda nabaga Rivjēra kundzes balss. Šīs balsis apgalvoja, ka tām ir tiesības uz Raulu. Anete bija sašutusi. Pakļaudamas pirmajam impulsam, viņa saburzīja vēstules un iemeta ugunī. Bet tūdaļ atkal izrāva.

Apmulsusi meitene raudzījās jau liesmu skartajās lapās, ko tikko bija paglābusi no uguns. Tiesa, ja Anetei arī pašreiz būtu dibināts iemesls neiejaukties vecāku nesaskaņās, tad vēl vairāk radās iemeslu, kas liedza iedziļināties tēva mīlas sakaros. Tagad šiem iemesliem vairs nebija nekādas nozīmes. Meita jutās aizskarta personīgi. Pati nezināja, kādā veidā, ar kādām tiesībām, kāpēc. Salīkusi, raukdama degunu, seju uz priekšu pastiepusi, nicīgi uzmetusi lūpas kā saniknota kaķenīte, meitene drebēja dziņā iemest ugunī nekaunīgos papīrus, kurus žņaudzīja dūrē. Bet pirksti atlaidās, un, nespēdama pretoties kārdinājumam, viņa pameta dokumentos skatienu. Tad, pēkšņi izšķīrusies, Anete atplēta delnu, izplāja vēstules, ar pirkstu rūpīgi izgludinādama sagumzītās lapas. Un viņa izlasīja — izlasīja visu.

*

Ar nepatiku (tomēr ne bez zināma valdzinājuma) Anete redzēja, kā acu priekšā aizslīd tēva mīlas sakari, par kuriem viņai līdz šim nebija ne jausmas. Tie veidoja dīvainu un raibu virkni. Raula untumi mīlā, tāpat kā mākslā, bija mainīgi kā aprīļa laiks. Anete atcerējās šos savu aprindu dāmu vārdus un ar naidu iedomājās smaidus un glāstus, ar kādiem viņu dažkārt apveltīja viena vai otra tēva favorīte. Citas piederēja pie zemākiem sabiedrības slāņiem. Šo vēstuļu pareizrakstība bija tikpat brīva kā tajās izteiktās jūtas. Anetes nicīgais vaibsts kļuva vēl asāks, bet prāts, kas uz visu raudzījās tikpat moži un zobgalīgi kā tēva prāts, redzēja šo sieviešu jocīgo centību, kuras, pār galdu noliekušās, matu sprodziņām nokarājoties pār acīm, mēles galiņu izbāzušas, steigā šņāpa ar spalvu uz papīra. Visas tēva dēkas, gan garākas, gan īsākas, taču visumā nekad pārāk ilgstošas, virknējās, nomainot un izdzēšot cita citu. Anete šīm sievietēm tāpēc bija pateicīga, tomēr viņas nicināja.

Atklājumi nebija beigušies. Citā atvilktnē, rūpīgi sānis nolikts, jauns vēstuļu sainītis (rūpīgāk — tas gribot negribot bija jāatzīst — par mātes rakstītām) atklāja viņai ilgstošāka sakara stāstu. Lai gan datumi likās atzīmēti pavirši, taču uzreiz kļuva redzams, ka sarakstīšanās aptver garu gadu posmu. Vēstules bija rakstītas divējādiem rokrakstiem: vienas mudžēt mudžēja no kļūdām, bija šķībām, greizām rindām, un šī sarakste pārtrūka sainīša vidū, citas, kuru sākumā bērnišķīgajam rokrakstam piepalīdzējusi pieauguša cilvēka roka, — taču tas pamazām izveidojās, — turpinājās līdz pašiem beidzamajiem gadiem, vēl vairāk (un šis atklājums likās sevišķi sāpīgs) — līdz pat tēva mūža pēdējiem mēnešiem. Un šī rakstītāja, kas viņai bija laupījusi daļu šā svētā laika, uz kuru, kā Anete iedomājās, viņai vienīgajai ir tiesības, — šī viltvārde, divkārt viltvārde, rakstīja viņas tēvam: «Manu tēv!»

Anetei šis atklājums sagādāja neciešamas sāpes. Aiz dusmām meitene nosvieda no pleciem tēva rītasvārkus. Vēstules izkrita no rokām; atmetusies pret krēsla atzveltni, Anete palika sēžam sausām acīm, kaistošiem vaigiem. Viņa necentās izprast savas jūtas. Bija pārāk satraukta, lai kaut ko saprastu. Sveloši kaisa tikai viena vienīga doma: «Tēvs mani pievīlis!»

Anete atkal ķērās pie pretīgajām vēstulēm un šoreiz neizlaida tās no rokām, iekams nebija izlasījusi visas līdz pēdējai rindai. Viņa lasīja, nāsīm elpā ieplešoties, sakniebtām lūpām, degdama apslēptas greizsirdības ugunīs, un vēl kaut kādas neskaidras jūtas iekvēlojās viņas sirdī. Ne mirkli Anetei neienāca prātā, ka, iedziļinādamās šās sarakstes intīmajā pasaulē un sava tēva noslēpumos, viņa rīkotos pret savu sirdsapziņu. Ne mirkli meitene nešaubījās par savām tiesībām. (Savām tiesībām! Saprāta balss bija apklususi. Runāja pavisam cita vara — despotiska vara!) Gluži otrādi: tā bija viņa, kas jutās aizskarta savās tiesībās — savās tiesībās, un to izdarījis viņas tēvs!

Tomēr Anete savaldījās. Un uz īsu brīdi it kā ieraudzīja, cik pārmērīgas ir viņas pretenzijas. Anete paraustīja plecus. Kādas gan viņai tiesības uz tēvu? Ko viņš tai parādā? «Visu!» valdonīgi attrauca jūtas. Velti strīdēties! Anete, pakļaudamās muļķīgam īgnumam, cieta no greizsirdības dzēlieniem un tai pašā laikā izjuta rūgtu prieku par nežēlīgajiem spēkiem, kas pirmo reizi mūžā asām adatām dūrās viņas miesā.

Daļa nakts aizritēja, lasot vēstules. Kad beidzot Anete nolēma doties pie miera, zem aizvērtajiem plakstiem vēl ilgi ņirbēja rindiņas un vārdi, kas lika meitenei trūkties augšā, līdz jaunības ciešais miegs viņu pārvarēja; izstiepusies visā garumā, dziļi elpodama, bezgala mierīga viņa gulēja, jo bija izšķiedusi tik daudz garīga spēka.

Nākošajā dienā Anete visu pārlasīja, arī turpmākajās dienās ne reizi vien pārlasīja šīs vēstules, kas bez mitas saistīja domas. Tagad Anete varēja apmēram iztēloties šo dzīvi, šo otru dzīvi, kas risinājusies līdztekus viņas dzīvei: māte — puķu taisītāja, kurai Rivjērs devis naudu, lai tā atvērtu veikalu; meita — modiste vai šuvēja (tas nebija noteikti zināms). Viena saucās Delfīne, otra (jaunākā) — Silvija. Spriežot pēc kaprīzā, nevērīgā stila, kura nemākslotībai netrūka zināma valdzinājuma, viņas šķita līdzīgas viena otrai. Delfīne, likās, bija ļoti mīļa sieviete un, lai gan izmantoja dažus viltīgus paņēmienus, kas šur tur pavīdēja vēstulēs, acīm redzot, neapgrūtināja Rivjēru ar savām prasībām. Ne māte, ne meita neuztvēra dzīvi traģiski. Starp citu, abas laikam jutās drošas, ka tēvs tās mīl. Tas varbūt arī bija labākais līdzeklis, kā saglabāt šo mīlestību. Tomēr šī nekautrā pārliecība aizvainoja Aneti ne mazāk kā pārsteidzošā nepiespiestība, ar kādu abas sievietes izturējās pret viņas tēvu.

Anetes greizsirdīgo uzmanību sevišķi saistīja Silvija. Delfīnes vairs nebija starp dzīvajām; turklāt Anete aiz lepnuma iedomājās, ka tuvība, kāda valdījusi starp Delfīni un tēvu, viņu nemaz neskar; meitene jau šķita aizmirsusi, cik aizvainota jutusies pirms dažām dienām, uzzinādama par visiem tēva sakariem. Tagad, kad uzsākta cīņa pret daudz dziļāku pieķeršanos, visas citas sāncenses izrādījušās nenozīmīgas. Piepūlēdama prātu, Anete mēģināja iztēloties svešinieci, kas, lai gan viņa to nicināja, šķita tikai pa daļai sveša. Jautrā nepiespiestība, mierīgais «tu» vēstulēs, ar kādu Silvija vērsās pie sava tēva, it kā tas būtu viņas nedalīts īpašums, Aneti saniknoja; viņa centās cieši ieskatīties acīs šai nekautrajai svešiniecei, lai to sakauninātu. Bet mazā, nepiederīgā persona vairījās no skatiena. Likās — viņa saka:

«Viņš ir mans; manās dzīslās rit viņa asinis.»

Jo vairāk Anete sašuta, jo drošāk šis apgalvojums rada ceļu uz viņas sirdi. Meitene pārāk cīnījās ar to, līdz pamazām pierada pie cīņas un pat pie savas pretinieces. Beidzot Anete vairs nespēja bez tās iztikt. Rītos pamozdamās viņa tūdaļ sāka domāt par Silviju, un izsmējīgā sāncenses balss tagad teica:

«Manās dzīslās rit tavas asinis.»

Anete to dzirdēja tik skaidri un kādu nakti tik dzīvi redzēja māsu sapnī, ka pusmiegā izstiepa rokas, lai viņu apskautu.

Nākamajā dienā Aneti — saniknotu, protestējošu, tomēr uzvarētu — pārņēma nepārvaramas ilgas un vairs neaprima. Viņa devās uzmeklēt Silviju.

*

Adrese bija minēta vēstulēs. Anete gāja pa Mēnas bulvāri. Bija pēcpusdiena. Silvija strādāja darbnīcā. Uz turieni iet Anete neuzdrošinājās. Viņa nogaidīja vēl dažas dienas un kādā pievakarē atkal devās pie Silvijas. Silvija vēl nebija atgriezusies vai arī jau otrreiz izgājusi: neviens nekā noteikta nezināja. Anete, kuru ik reizes, uz turieni ejot, visu dienu māca nervoza nepacietība un gaidu pilns sasprindzinājums, atgriezās no darbnīcas vīlusies, un mazdūšība slepus kūdīja, ka labāk no šiem apciemojumiem atteikties. Bet Anete piederēja pie tām sievietēm, kas nekad neatsakās no tā, ko reiz nolēmušas, jo sevišķi tad, ja apstākļi viņu kavē vai arī ir bailes par turpmāko.

Un Anete atkal kādu dienu maija mēneša beigās devās turp ap pulksten deviņiem vakarā. Šoreiz viņai pateica, ka Silvija esot mājās. Sestajā stāvā. Vienā rāvienā meitene uzskrēja pa kāpnēm, lai neatliktu laika meklēt ieganstu griezties atpakaļ. Augšā Anetei aizrāvās elpa. Viņa apstājās kāpņu laukumiņā. Viņa nezināja, kas te sagaidāms.

Garš kopējs gaitenis bez paklāja, izlikts ar akmens plātnēm. Pa labi un pa kreisi pavērtas durvis: iemītnieki skaļi sarunājās cits ar citu. No durvīm pa kreisi uz sarkanajām plātnēm krita saulrieta stari. Tur dzīvoja Silvija.

Anete pieklauvēja: «Tuk! Tuk!» Nepārtraucot tērzēt, viņai kāds uzsauca: «Iekšā!» Anete pagrūda durvis: zeltaino debesu atspulgi iesitās sejā. Anete ieraudzīja pa pusei izģērbušos meiteni, svārkos, kailiem pleciem, basām kājām rožainās tupelītēs; meitene staigāja šurp un turp, pievērsusi ienācējai vingro, pilnīgo muguru. Tā meklēja kaut ko uz tualetes galdiņa, runādama pati ar sevi un pūderēdama degunu.

— Nu? Kas ir? — viņa svepstēdama iejautājās, jo vienā lūpu kaktiņā turēja matadatas.

Tad pēkšņi meitenes uzmanību saistīja ceriņu zars krūzē, tīksmi ieņurdēdamās, viņa iegremdēja deguntiņu ziedos. Pacēlusi galvu un ieraudzīdama spogulī savas smejošās acis, meitene pamanīja aiz muguras uz sliekšņa bikli stāvam saules staru apmirdzēto Aneti. Silvija pārsteigumā iesaucās un pagriezās, ar kailajām rokām veicīgi sprauzdama matadatas atrisušajos matos, pēc tam steidzās pie Anetes, izstiepusi rokas, bet tad pēkšņi atrāva tās atpakaļ un ar viesmīlīgu, tīkamu mājienu aicināja Aneti ienākt. Anete iegāja, mēģinādama un tomēr nespēdama izteikt ne vārda. Arī Silvija klusēja. Viņa piedāvāja Anetei krēslu un, uzvilkusi zili svītrotus, apnēsātus rītasvārkus, nosēdās uz gultas malas viešņai iepretim. Abas vērās viena otrā un gaidīja, kura sāks . . .

Cik gan viņas bija dažādas! Meitenes pētīja viena otru ar ciešu, vērtējošu, nesaudzīgu skatienu, cenzdamās uzzināt: «Kas tu esi?»

Silvija redzēja Aneti — spirgtu, stalta auguma, apaļu seju, pastrupu degunu, stāvu tolītes pieri zeltaini vizmojošu kastaņbrūnu, cirtainu matu ielokā, biezām, uzacīm, platām, mazliet izvelbtām gaiši zilām acīm, kas dažbrīd aiz saviļņojuma dīvaini satumsa; mute liela, enerģiska, ar gaišām pūciņām kaktiņos, lūpas parasti sakniebtas, ar pretsparam gatavu, atturīgu un spītīgu izteiksmi, taču paveroties atplauka apburošā, kautrā un starojošā smaidā, pārvēršot visu seju; zods un vaigi apaļīgi, spēcīgi veidoti, tomēr ne tukli, pakausis, kakls, rokas — tumša medus krāsā; skaista, elastīga, tīra āda. Mazliet padrukns viducis, drusku pasmaga ķermeņa augšdaļa, bet krūtis — kuplas un krāšņas; Silvijas ievingrinātais skatiens it kā taustīdams pārslīdēja tām pāri un ilgāk aizkavējās pie brīnišķīgajiem pleciem, kuru harmoniskās līnijas, saplūzdamas ar kaklu, izveidoja zeltainu un ieapaļu kolonu — Anetes visideālāko ķermeņa daļu. Anete prata ģērbties, viņa to darīja ļoti rūpīgi, pat, pēc Silvijas domām, pārlieku rūpīgi; mati cieši pieglausti, nevienas vienīgas nekārtīgas šķipsniņas, viss nevainojami. Un Silvija sev jautāja: «Bet vai dvēsele šai meitenei tāda pati nevainojama?»

Anete redzēja Silviju, gandrīz tikpat lielu kā sevi pašu (jā, varbūt tikpat lielu), tikai tievu, smuidru viduci, pārāk mazu galviņu salīdzinājumā ar augumu, puskailu, vienīgi vieglā mājas tērpā, nelielām, tomēr pilnīgām krūtīm, tuklām rokām un šauriem gurniem; viņa sēdēja šūpodamās, sakrustojusi rokas uz apaļajiem ceļgaliem. Arī viņai piere un zods bija ieapaļi, deguns mazs, uzrauts, mati gaiši brūni, ļoti smalki, zemu pār deniņiem noauguši, vaigus sedza cirtas un uz pakauša un baltā kakla vijās nepaklausīgās sprodziņās. Istabas stāds. Sejas profils bija nesimetrisks: no labās puses sapņains, sentimentāls — kaķenīte guļ, no kreisās — viltīgs, modrs — kaķenīte kož. Sarunājoties augšlūpa uzrāvās, atsegdama smejošus ilknīšus. «Vai tam, kurā tā iecirtīs zobiņus!» Anete nodomāja.

Cik viņas bija dažādas! Un tomēr abas no pirmā acu uzmetiena redzēja viena otrā līdzību ar tēvu — viņa skatienu, gaišās acis, pieri, rieviņas lūpu kaktiņos . . .

Anete, lai gan sakautrējusies un saspringta, pārvarēja sevi un no lielā saviļņojuma gluži dzedrā balsī paziņoja, kas viņa tāda, nosaukdama savu uzvārdu. Silvija ļāva ienācējai runāt, nenolaizdama acis, tad mierīgi sacīja, kā parasti, mazliet cietsirdīgi pasmaidīdama:

—  Es jau to zināju. Anete nodrebēja.

—  Kā tā?

—  Esmu jūs jau redzējusi — bieži vien — kopā ar tēvu . . . Pirms pēdējiem vārdiem Silvija tikko jaušami sastomījās.

Varbūt ļaunā priekā gribēja pateikt « manu tēvu». Bet viņa to nepateica aiz izsmējīgas līdzjūtības pret Aneti, kas to nolasīja no viņas lūpām. Anete saprata, novērsa skatienu un pazemojumā piesarka.

Silvija neko nepalaida garām, bet ar baudu vēroja, ka māsa pietvīkst. Silvija joprojām runāja bez steigas, nosvērti. Pastāstīja, ka bērēs bijusi baznīcā kādā no sānu ejām un visu redzējusi. Viņa stāstīja dziedošā balstiņā, izrunājot vārdus mazliet caur degunu, un nemaz nelikās satraukta. Bet, ja viņa prata redzēt, tad Anete prata dzirdēt. Kad Silvija bija beigusi, Anete, galvu nodūrusi, iejautājās:

— Vai jūs viņu ļoti mīlējāt?

Abu māsu acīs iezagās glāstoša izteiksme, gan tikai uz mirkli. Anetes skatienā jau pavīdēja greizsirdības ēna, un viņa turpināja:

— Jūs viņš ļoti mīlēja.

Anetei no visas sirds gribējās Silviju iepriecināt, bet balsī pret pašas gribu iezagās īgnums. Silvijai šķita, ka saklausījusi aizbildniecisku pieskaņu. Viņas ķepiņas izlaida nadziņus, un viņa moži atcirta:

— Jā gan, viņš mani ļoti mīlēja.

Brīdi klusējusi, Silvija ar laipnu izskatu izmeta:

— Arī jūs viņš ļoti mīlēja. Viņš bieži man par to stāstīja.

Anetes kaislīgās rokas, lielas un nervozas, notrīsēja; pirksti savilkās. Silvija to pamanīja. Aizžņaugtā balsī Anete iejautājās:

— Vai viņš bieži jums stāstīja par mani?

— Bieži, — Silvija naivi atbildēja.

Nevarēja gan galvot, vai viņa runāja taisnību. Taču Anete, neradusi savas domas slēpt, nešaubījās par citu cilvēku vārdiem, un Silvijas vārdi viņu ievainoja pašā sirdī. . . Tātad tēvs par viņu stāstījis Silvijai, abi kopā runājuši par viņu! Turpretī viņa līdz pašai pēdējais dienai nekā nebija zinājusi; bijusi pārliecināta, ka tēvs viņai uzticas, bet tas viņu krāpis, visu noslēpis; Anete pat nezināja, ka viņai ir māsa! Tāda nepastāvība, tāda netaisnība nomāca. Viņa jutās uzvarēta. Bet parādīt to negribēja; viņa meklēja pēc kāda ieroča, atrada to un teica:

— Pēdējos gados jūs droši vien viņu redzējāt visai reti?

— Pēdējos gados gan, — Silvija gribot negribot piekāpās.

— Protams. Viņš taču slimoja. Viņu turēja ieslēgtu.

Iestājās naidīgs klusums. Abas smaidīja, abas valdīja dusmas. Anete — skarba, uzpūtīga, Silvija — divkosīga, laipna, gražīga. Pirms turpināja spēli, abas saskaitīja punktus. Anete, — juzdamās mazliet vieglāk, ka tomēr guvusi zināmu (gan neievērojamu) priekšrocību, lai gan klusībā pati kaunējās par savām nejaukajām domām, — centās sarunu ievirzīt sirsnīgākā noskaņā. Stāstīja par ilgām sadraudzēties ar cilvēku, kurā arī iedzīvināta «daļiņa» no viņas tēva. Bet, lai Anete runāja ko runādama, pašai negribot, viņa atklāja starpību starp viņām abām, ļaudama saprast, ka atradusies privileģētā stāvoklī. Pastāstīja Silvijai par tēva pēdējiem gadiem un nespēja apvaldīties, neparādījusi, ka bijusi tam tuvāka, Silvija izmantoja kādu atelpas brīdi māsas stāstījumā, lai savukārt pakalpotu Anetei, izklāstīdama savas atmiņas, kas liecināja, cik tēvs viņai ļoti pieķēries. Abas gribot negribot izjuta skaudību un centās palielīties. Runādamas vai klausīdamās (negribēdamas klausīties, viņas tomēr dzirdēja) māsas joprojām apskatīja viena otru no galvas līdz kājām. Silvija pašapmierināta salīdzināja savus slaidos lielus un rīta kurpēs kuļāto baso kāju gleznās potītes ar Anetes smagnējām kājām un neveiklajām potītēm. Anete turpretī, vērodama Silvijas rokas, nepiemirsa konstatēt, cik aizauguši pārlieku sārto nagu pusmēnestiņi. Te nebija satikušās divas meitenes, bet divas sāncenses. Un, lai gan šķita, ka māsas brīvi tērzē, skatieni un mēles dzeltin dzēla, un viņas naidīgi vēroja viena otru. Greizsirdības negantais skarbums jau no paša pirmā acumirkļa palīdzēja nesaudzīgi atsegt apslēptos trūkumus, slepenos netikumus, par kuriem pretiniecei varbūt nebija ne jausmas. Silvija redzēja Anetes sirdī lepnuma dēmonu, ietiepību, despotisku varu, lai arī šīm īpašībām vēl nebija radusies izdevība atraisīties. Anete savukārt saskatīja Silvijas dvēselē cietsirdību un bezbēdīgu divkosību. Vēlāk, viena otru iemīļojušas, māsas daudz pūlējās, lai aizmirstu to, ko, pirmo reizi tiekoties, bija ieraudzījušas otrā. Tagad turpretī naidīgums lika it visā raudzīties caur palielināmo stiklu. Bija mirkļi, kad abas neieredzēja viena otru.

«Tas nav labi, tas taču nav labi! Man jārāda piemērs,» Anete smagu sirdi domāja.

Viņa pārlaida skatienu vienkāršajai istabiņai, palūkojās uz logu, uz zīda mežģiņu aizkariem, uz mēness gaismas aplieto pretējās mājas jumtu un dūmeņiem, ziedošo ceriņu zaru krūzē ar nosisto malu.

Arēji salta, bet kvēlu sirdi Anete piedāvāja Silvijai draudzību un palīdzību … Ar ļaunu smīnu uz lūpām Silvija izklaidīgi noklausījās māsā un klusēja … Anete bezgala aizskarta, ar pūlēm apslēpdama, cik ļoti aizvainots lepnums un plaukstošās maiguma jūtas, strauji piecēlās . .. Atvadoties abas pārmija banālus atsveicināšanās vārdus. Skumju un dusmu māktu sirdi Anete devās mājup.

Kad viņa jau bija ar akmens plātnēm izliktā gaiteņa pašā galā un spēra kāju uz kāpņu pirmā pakāpiena, Silvija pieskrēja klāt mazajās turku tupelītēs, no kurām vienu bija pazaudējusi ceļā un no mugurpuses apvija viņai rokas ap kaklu. Anete, aiz saviļņojuma iekliegdamās, pagriezās. Tad kaislā dedzībā apskāva Silviju. Arī Silvija iekliedzās un iesmējās, tāpēc, ka Anete to apskāva tik spēcīgi. Mīlestības pilni vārdi. Maigi čuksti. Pateicība, solījumi drīz vien tikties . ..

Beidzot viņas izšķīrās. Anete, aiz laimes gavilēdama, pati neapjauzdama, kā nokļuvusi lejā, atģidās kāpņu apakšā. No augšas viņa izdzirdēja zēnisku uzsvilpienu, ar kādu mēdz piesaukt suņus, un Silvijas čukstu:

— Anete!

Viņa pacēla galvu un ieraudzīja pašā augšā gaismas lokā Silvijas seju; smiedamās Silvija viņai uzsauca:

— Ķer! . . .

Anetes seju skāra sīku lasīšu lietutiņš un valgs ceriņzars, kuru svieda Silvija, ar abām rokām raidīdama gaisa skūpstus.

Silvija nozuda. Galvu atmetusi, Anete joprojām meklēja acīm māsu, lai gan tās vairs tur nebija. Sažņaugusi rokās miklo ceriņzaru, viņa noskūpstīja ziedu ķekarus.

*

Lai gan līdz Rivjēra namam bija tālu un staigāt pa dažām ielām nebūt nebija tik droši, Anete tomēr atgriezās mājup kājām. Viņa labprāt būtu dejojusi. Beidzot pārnākusi mājās, laimīgā un pārgurusī meitene neapgūlās, iekams nebija ielikusi ziedus vāzē pie gultas. Tad vēlreiz piecēlās, izņēma ziedus un ielika tos ūdens krūzē, kā bija redzējusi pie Silvijas. No jauna atgūlusies, Anete neizdzēsa lampu, jo negribēja šķirties no šās dienas. Pēc trim stundām nakts vidū meitene pēkšņi pamodās. Ziedi atradās turpat. Tātad viņa nav sapņojusi, bet patiesi tikusies ar Silviju . . . Anete atkal aizmiga, sirdī ieskāvusi mīļās māsas tēlu.

Nākamās dienas bija pilnas bišu dūkoņas, tās cēla jaunu stropu. Kā spiets, kas riņķo ap savu jauno karalieni-māti, tā Anete veidoja sev jaunu nākotni, kuras degpunktā atradās mīļotā Silvija. Vecais strops bija pamests. Tā karaliene beigta. Cenzdamās noslēpt šo galma apvērsumu, degsmes pilnā dvēsele izlikās, it kā tēvam veltīto mīlestību tagad sniegtu māsai un ka to tur no jauna atradīs … Tomēr Anete gluži labi zināja, ka no agrākās mīlestības atvadījusies uz laiku laikiem.

Valdonīgi ieskanējās jaunās mīlestības grandošie akordi, mīlestības, kas rada un posta. Atmiņas par tēvu bez žēlastības tika atbīdītas nost. Tēva ierastās lietas aizvāktas projām — gan ar vislielāko cieņu — istabu godbijīgā mijkrēslī, kur nebija gaidāms, ka tās varētu kāds traucēt. Rītasvārki novietoti veca skapja dziļumā. Paslēpusi Anete tos atkal izvilka, brīdi mulsa neziņā, tad pieglauda tiem vaigu un pēkšņi, nespēdama aizmirst nodarīto pārestību, aizmeta projām. Mīlestībai nav loģikas! Kurš tad no abiem bija kļuvis neuzticīgs?

Anete bija iemīlējusies māsā, kuru tikko ieguvusi. Viņa to nepavisam nepazina! Bet kopš mirkļa, kad cilvēks ir iemīlējies, šāda neziņa slēpj sevī vēl lielāku valdzinājumu. Neziņas noslēpums jaucas klāt visam, ko mēs, kā mums liekas, pazīstam. Redzējusi Silviju tikai pavirši, Anete gribēja paturēt atmiņā vienīgi to, kas paticis. Taču klusībā atzinās, ka arī tas nav nekas noteikts. Bet, kad godīgi centās atdzīvināt atmiņā Silvijas tēla. ēnas puses, viņa atkal izdzirdēja mazo tupelīšu klaboņu gaiteni un sajuta Silvijas kailās rokas apvijamies ap kaklu.

Silvija atnāks. Viņa apsolīja . . . Anete gatavojās viešņu uzņemt. Kur viņa māsu ievedīs? Savā jaukajā istabiņā. Silvija apsēdīsies šeit, viņas mīļākajā vietiņā, pie atvērtā loga. Anete raudzījās visā ar māsas acīm, priecājās, ka parādīs savu māju, greznos nieciņus, kokus, tītus liegā lapotnes zaļumā, un gaismas spraugu tur lejā, ziedu klātajos pakalnos. Iedomājoties vien, ka Silvija reizē ar viņu dalīsies mājībā un ērtībās, meitene priecājās par tām, izbaudīdama pavisam jaunu izjūtu svaigumu. Bet tad viņai ienāca prātā, ka Silvija varētu salīdzināt savu dzīvoklīti ar Buloņas namu. Prieks satumsa. Stāvokļa nevienlīdzība nomāca Aneti, it kā vaina gultos uz viņas pleciem . . . Bet vai tad viņai nebija līdzekļu to izlabot, uzaicināt Silviju izmantot. labumus, kādus liktenis piešķīris pašai? Jā, bet tas nozīmētu piesavināties vēl vienu priekšrocību. . . Anete nojauta, ka Silvija bez pretošanās nepiekritīs. Viņa atcerējās Silvijas izsmējīgo klusēšanu, ar kādu tā bija atbildējusi uz pirmo aicinājumu. Māsas jūtīgums jāsaudzē. Kā lai izturas? . . . Anete domās pārcilāja vairākus plānus. Neviens neapmierināja. Desmitiem reižu Anete mainīja istabas iekārtojumu; ar bērnišķīgu prieku izvietojusi visvērtīgākos priekšmetus, viņa tos atkal aiznesa projām un atstāja tikai pašus vienkāršākos. Apdomāja visu līdz pēdējam sīkumam: kur nolikt ziedus uz grāmatu plauktiņa, kur ģīmetni pie sienas . . . Kaut tikai Silvija neierastos, pirms viss būs kārtībā! Bet Silvija nemaz nedomāja steigties, un Anetei bija laika tiku tikām pārlikt, un izlabot, vēl un vēl visu sīkāk pārkārtot Šķita, ka Silvija pārāk gausina ierašanos, un Anete šo laiku izmantoja, šo to savos plānos labodama. Neapzināta komēdija! Anete krāpa sevi, piešķirdama šiem sīkumiem tik lielu nozīmi. Viss šis kārtošanas un pārkārtošanas drudzis bija tikai iegansts, lai atbrīvotos no cita satraukuma — no kvēlām domām, kas traucēja viņas nosvērtās dzīves ierasto kārtību.

Iegansts izzuda pats no sevis. Šoreiz viss bija gatavs. Bet Silvija nenāca. Savā iztēlē Anete bija māsu jau uzņēmusi reizes desmit. Anete pagura gaidīdama . .. Nevarēja taču atkal doties pie Silvijas! Ja nu viņa, no jauna ieradusies pie māsas, izlasīs tās garlaicības māktajās acīs, ka tā gluži labi iztiek bez viņas! To iedomājoties vien, Anetes pašlepnums sāka asiņot. Nē, labāk nemūžam māsu neredzēt nekā šādi pazemoties! . . . Tomēr . . . Viņa ātri izlēma un saģērbās, lai dotos pakaļ aizmāršai. Bet nebija paguvusi ne cimdu aizpogāt, kad apņēmība jau izgaisa, kājas saļodzījās, un viņa apsēdās priekšistabā uz krēsla, nezinādama, ko iesākt.. .

Un tieši šinī brīdī, kad Anete ar cepuri galvā bija bezspēcīgi atslīgusi netālu no durvīm, nezinādama, iet vai neiet, tieši šinī mirklī piezvanīja Silvija! . . .

Nepagāja ne mirklis, kopš bija beidzis skanēt zvans, kad durvis jau atvērās. Tik liela steiga un Anetes sajūsminātās acis diezgan skaidri pauda Silvijai, ka šeit viņu gaida. Jau uz paša sliekšņa, nepaguvušas pārmīt ne vārda, māsas pieplaka ar deguntiņiem viena otrai. Anete brāzmaini vilka līdzi Silviju pa visu māju, neizlaizdama māsas rokas, gandrīz vai aprīdama viņu acīm, neprātīgi, bez iemesla smiedamās kā laimīgs bērns…

Nekas nenoritēja tā, kā Anete bija iztēlojusies. Neviena iepriekš sagatavotā apsveikuma frāze nenoderēja. Viņa nenosēdināja Silviju jau priekšlaikus izvēlētajā vietiņā. Pagriezušas muguru pret logu, māsas apsēdās līdzās uz dīvāna un, viena otrai acīs vērdamās, trieca, tomēr vārdos neklausījās, taču viņu skatieni runāja:

Anete: «Beidzot! Tātad tu esi šeit?»

Silvija: «Kā redzi, esmu ieradusies …»

Bet Silvija, aplūkodama Aneti, iejautājās:

— Jūs gatavojāties kur iziet?

Anete papurināja galvu, negribēdama paskaidrot. Silvija gluži labi saprata un pieliekusies čukstēja:

— Vai tu gribēji nākt pie manis? Anete satrūkās un, pieglaudusi māsas plecam vaigu, nomurmināja:

— Nejaukā!

— Kāpēc? — atjautāja Silvija, skūpstot viegli pieskardamās ar lūpām Anetes zeltainajām uzacīm.

Anete neatbildēja. Taču Silvija zināja atbildi. Viņa pasmaidīja, šķelmīgi vērodama Aneti, kas nu vairījās no viņas skatiena. Nevaldāmā meitene! Anetes kvēle apdzisa. Pēkšņi kautrība sasaistīja to kā ar valgiem. Viņas palika sēžam nekustēdamās, vecākā māsa pieglaudusies jaunākās plecam, kura jutās laimīga, ka tik ātri izdevies saņemt varu savās rokās…

Tad Anete pacēla galvu, un abas, pārvarējušas pirmo satraukumu, sāka čalot kā divas senas draudzenes.

Šoreiz naidīgu nodomu nebija. Gluži otrādi: māsas vēlējās atklāt viena otrai savu sirdi. . . Un tomēr ne visu! Abas zināja, ka ikvienai ir kaut kas slēpjams. Pat tad, ja mīl. Tieši tad, kad mīl! Bet kas tad īsti? Ikviena juta savstarpējo uzticību, tomēr noslēdzās sevī, meklēdama robežu, līdz kurai otras mīlestība spētu sniegties. Ne viena vien atzīšanās, sākumā vaļsirdīga, teikuma vidū nedroši sasvārstījās un it jauki ieslīdēja melos. Māsas nepazina viena otru, daudzējādā ziņā šķita viena otrai satraucoša mīkla: divi raksturi, divas pasaules, par spīti visam, — tomēr svešas. Silvija, apciemojot māsu, visiem spēkiem (viņa par to bija domājusi daudz vairāk, nekā vēlējusies) centās būt valdzinoša. Un šinī ziņā Silvija spēja daudz. Anete atradās māsas burvīguma varā, tomēr tai pašā laikā viņai derdzās daži Silvijas koķetērijas viltīgie paņēmieni, kas viņu nomāca. Silvija to manīja, taču nedomāja izturēties citādi: vecākā māsa, neatkarīga un naiva, kvēla un atturīga, valdzināja un mulsināja viņu (lai gan, klausoties tās čalošanā, nevienam tas ne prātā neienāktu). Kā viena, tā otra bija gudra un vērīga; abas nepalaida garām nevienu skatienu, nevienu domu. Māsas vēl nebija drošas viena par otru. Neuzticīgas un reizē vaļsirdīgas viņas tiecās atklāt un atdot viena otrai savu dvēseli. Jā gan — bet tikai dot, nekā nesaņemot pretī, māsām vis negribējās! Abām dvēselē slēpās lepnības velniņš. Anetē tas bija spēcīgāks. Tomēr arī mīlas brāzmas viņā bija spēcīgākas. Un Anete neprata tās apslēpt. Viņa cieta sakāvi, atdodot vairāk, nekā pati vēlētos, un Silvija par to tīksminājās. Tā divi veikalnieki, karsti tīkodami vienoties, rīkojas ar gudru piesardzību un, vērīgi sekodami ikvienai partnera kustībai, uzmanīgi virzās pie mērķa.

Divkauja nebija vienlīdzīga. Silvija visai ātri aptvēra, kāda valdonīga un pašaizliedzīga mīla vada Aneti. Saprata labāk nekā Anete pati. Viņa pārbaudīja māsu: ar samtainu ķepiņu, it kā tas nekas nebūtu, sāka ar to rotaļāties. Anete jutās uzvarēta. Bija gan kauns, gan arī prieks.

Paklausīdama Silvijas lūgumam, Anete izrādīja visu savrupnamu. Pati no sevis Anete tā nebūtu darījusi; viņa baiļojās māsu aizvainot, atklādama turību, kādā dzīvoja; bet viņai par jo lielu atvieglojumu Silvija nemaz nekautrējās. Tā jutās lieliski, staigāja šurp un turp, aplūkoja un aptaustīja visu, it kā atrastos pati savās mājās. Drīzāk jau Aneti aizskāra šī pārsteidzošā, nekautrīgā izturēšanās, lai gan tā reizē arī ielīksmoja viņas mīlošo sirdi. Iedama garām māsas gultai, Silvija viegli un draudzīgi papliķēja spilvenu. Ziņkāri pārbaudīja tualetes galdiņu, pārlaida modru skatienu visām pudelītēm reizē, pavirši ielūkojās bibliotēkā, sajūsminājās par kādiem aizkariem, nokritizēja vienu atzveltnes krēslu, izmēģinādama iesēdās otrā, iebāza degunu pavērtajā skapī, aptaustīja kāda tērpa zīdu un, izstaigājusi lokā visas telpas, atgriezusies atpakaļ Anetes guļamistabā, apsēdās uz zema krēsliņa pie gultas, nemitīgi čalodama. Anete piedāvāja tēju, bet Silvija labāk izvēlējās pāris glāzīšu saldā vīna. Ar mēles galiņu sūkādama biskvītu, Silvija vērās māsā, kas mulsa neziņā, gribēdama ko pateikt, un Silvijai tā vien kārojās pamudināt:

«Nu, saki taču!»

Beidzot Anete saņēma visu savu drosmi un skarbā balsī, jo centās apvaldīt jūtas, piedāvāja Silvijai apmesties pie viņas uz dzīvi. Silvija pasmaidīja, mirkli apklusa, norija kumosiņu un, mērcēdama malagā cepuma paliekas reizē ar pirkstu galiņiem, atkal jo sirsnīgi uzsmaidīja, pateikdamās ar skatienu un pilno muti, tad papurināja galvu — kā mēdz darīt, runājot ar bērnu, — un iesāka:

— Dārgumiņ . . .

Un atteicās.

Anete nepiekāpās; valdonīgi, gandrīz ar varu tā centās izvilt no māsas piekrišanu. Bet nu Silvija savukārt negribēja neko vairāk pateikt. Viņa atvainojās pusvārdiem, glāsainā balsī, mazliet kautri, tomēr ar zināmu šķelmību … (Viņa taču bezgala bija iemīļojusi straujo, maigo, naivo vecāko māsu! . . .) Viņa teica: — Es nevaru.

Anete jautāja:

— Kāpēc?

Un Silvija atbildēja:

— Man ir draugs.

Pirmajā mirklī Anete neko nesaprata. Tad saprata visu pārāk labi un jutās satriekta. Zagšus to vērodama, Silvija, vēl arvien smejoties, piecēlās un devās prom, nomutējusi viņu un nočivinājusi mīļus vārdiņus.

*

Anete palika viena pie savas sapņu pils drupām. Viņu māca smagu, juceklīgu jūtu ņūklis. Par dažām meitene nemaz nemēģināja tikt skaidrībā — tās bija pārāk skaudras un joņiem aizžņaudza kaklu. Anete uzskatīja sevi par brīvu no visiem aizspriedumiem, tomēr doma, ka viņas mīļajai māsiņai. . . Nē, tas bija pārlieku mokoši! Viņa labprāt būtu raudājusi. . . Kāpēc gan? Tas bija muļķīgi! Vai tā tikai atkal nav greizsirdība? Nē taču!

Anete paraustīja plecus un piecēlās. Negribējās vairs par to domāt. Un tomēr viņa domāja, visu laiku . . . Lieliem soļiem staigāja no telpas telpā, lai izklaidētos. Pamanīja, ka iet pa tām pašām pēdām, pa kurām gājusi māsa. Domāja tikai par viņu. Par viņu un par to otro . . . Greizsirdīga, noteikti! Nē! Nē! Nē! Nē! . . . Anete nikni piecirta kāju . . . Viņa to nepieļaus! . . . Tomēr, vai nu pieļāva, vai nepieļāva, sāpes krimta sirdi. Anete centās visu izskaidrot no tikumības viedokļa. Un kaut cik izskaidroja arī. Anete jutās aizskarta savās skaidrības jūtās. Viņas sarežģītajā, pretēju tieksmju bagātajā raksturā — šīm tieksmēm gan vēl nebija radusies izdevība sadurties — netrūka puritāniskas stingrības. Tomēr ne jau nu reliģiski aizspriedumi viņu traucēja. Skeptiķa tēva un brīvdomātājas mātes uzaudzināta pilnīgā neatkarībā no baznīcas ietekmes, Anete bija radusi visu apdomāt. Bez bailēm meitene pakļāva kritikai jebkuru sabiedrības aizspriedumu. Viņa pieļāva brīvo mīlu, teorijā pieļāva gluži labi. Bieži vien pārrunās ar tēvu vai studiju biedriem Anete aizstāvēja brīvās mīlas tiesības, un šajās prasībās tikpat kā nejaucās klāt jaunībai raksturīgā tieksme izlikties «progresīvai»: viņa no visas tiesas uzskatīja, ka brīvība mīlā ir likumīga, dabiska un pat saprātīga. Nekad vēl Anetei nebija ienācis prātā nosodīt Parīzes glītās meitenes, kas dzīvo, kā pašām tīk; viņa raudzījās uz tām ar daudz lielāku labvēlību nekā uz savu — buržuāzijas aprindu dāmām . . . Nu, bet kas tad īsti tagad viņu tā sarūgtināja? Silvija taču izlietoja tikai savas tiesības … Savas tiesības? Nē, nekādas savas tiesības! Lai to dara citas, tikai ne viņa! Tiem, kurus tik augstu nevērtējam, atļaujam vairāk. Savai māsai un sev pašai, pareizi vai nepareizi, — jā, pareizi gan, — Anete uzstādīja daudz stingrākas prasības. Mīlēt vienu vienīgu reizi — tas viņai šķita sirds cildenums. Silvija bija pagrimusi, māsa par to dusmojās! . .. Mīlēt vienu vienīgu reizi? Vai gan ne tevi pašu? Greizsirdīgā, kas melo pati sev! Bet, jo greizsirdīgāka viņa bija uz Silviju, jo vairāk to mīlēja. Ne uz vienu taču neskaišas tik daudz kā uz tiem, kurus mīl!

Jaunākās māsas pievilcība pamazām darīja savu. Velti sašust, velti vēlēties, lai Silvija būtu citādāka; vajadzēja samierināties ar māsu, kāda tā ir. Pamazām Aneti sāka tirdīt kādas citas jūtas: ziņkāre. Par spīti gribai, prāts centās iztēloties, kā dzīvo Silvija. Anete par to domāja pārlieku daudz. Iztēlojās pati sevi māsas vietā. Un samulsa, nopratusi, ka nejustos nemaz tik slikti. Īgnums, dusmas, sašutums, ko meitene izjuta pati pret sevi, piespieda viņu vēl skarbāk izturēties pret Silviju. Viņa joprojām pukojās un liedzās apmeklēt māsu.

Silvija par to nebūt neuztraucās. Viņa nelikās ne zinis, ka Anete neizrāda nekādas dzīvības zīmes. Viņa jau bija skaidrībā par vecākās māsas raksturu un zināja: Anete atnāks. Gaidīšana jaunāko māsu nenomāca. Viņas sirds nebija tukša. Vispirms jau draugs, kurš gan ieņēma Silvijas sirdī tikai pašu stūrīti, — turklāt ne jau nu uz ilgu laiku, — un vēl tik daudz kā cita! Silvija bija ļoti iemīļojusi Aneti. Bet galu galā viņa nodzīvojusi jau turpat savus divdesmit gadus bez māsas. Tā var pagaidīt vēl dažas nedēļas … Silvija nojauta, kas noris māsas dvēselē. Tas viņu ielīksmoja, un klāt vēl piejaucās naidīguma paliekas. Divas dzimtas — sāncenses. Divas šķiras. Viesos pie Anetes Silvija, māsai nemanot, bija salīdzinājusi savu un māsas dzīvi, savus un māsas apstākļus. Viņa domāja:

«Lai nu kā, bet arī man, redzi, ir savas priekšrocības. Ir tas, kā tev nav… Tu biji pārliecināta, ka mani vadīsi, bet nekā … Kā tad, šķobi vien savu mutīti, uzmet vien lūpiņas . . . Tātad esmu aizvainojusi tavas pieklājības jūtas. Ai, kāds trieciens, mana nabaga Anete! …»

Smiedamās par vilšanās izteiksmi, kādu iedomās redzēja Anetes sejā, viņa raidīja vecākajai māsai gaisa skūpstu. Bet, gluži labi zinādama, ka Anete mokās un viņai šis kumoss ir par lielu, Silvija neskaitās pati uz sevi. Un kā bērnam, kas negrib ēst pilnu karoti, viņa valšķīgi un mīļi čukstēja:

— Nu, manu jauko mazulīt! Atver knābīti! Am!

Tomēr runa nebija tikai par aizskartām pieklājības jūtām. Silvija gluži labi saprata, ka aizvainojusi Anetē citas jūtas, ko māsa pati nemaz neapzinājās. Un šķelme priecājās, jo jutās stāvokļa valdniece: viņa darīs ar māsu visu, ko vien iegribēs . . . «Nabaga Anete! Lūko nu aizstāvēties!» Silvija bija pārliecināta, galīgi pārliecināta, ka gūs «virsroku». Zobodamās par māsu, viņa tomēr jutās aizkustināta un domās čukstēja:

— Zini, māsiņ, ļaunprātīgi es to neizmantošu! . . .

Ļaunprātīgi neizmantot? Kālab gan ne? Ļaunprātīgi izmantot taču ir tik interesanti! Galu galā dzīve ir cīņa. Uzvarētājam — visas tiesības! Ja jau uzvarētais ir ar mieru, tas nozīmē — viņam tas izdevīgi!

— Diezgan! Gan jau redzēs!

*

Reiz kādā pirmdienas rītā Silvija devās uz pilsētu un Sevras ielā pēkšņi pamanīja mazu gabaliņu sev pa priekšu tai pašā virzienā ejam Aneti. Viņai sagādāja prieku sekot māsai, lai to pavērotu. Anete gāja, kā parasti, lieliem soļiem. Silvija sīkiem, raitiem, vingriem, it kā dejojošiem solīšiem, sevī pasmiedamās par māsas zēnisko, sportisko gaitu, tomēr novērtēdama arī šā spēcīgā auguma daiļo saskaņu. Augsti paceltu galvu, nelūkodamās ne pa labi, ne pa kreisi, Anete bija nogrimusi pārdomās. Silvija māsu panāca un soļoja tai līdzās pa ietvi, bet Anete viņu nepamanīja. Atdarinādama tās gaitu, zagšus vērdamās vecākās māsas vaigā, kas bija nobālis un it kā grūtsirdības ēnas mākts, Silvija, nepagriezusi galvu un tikko kustinādama lūpas, pačukstēja:

— Anete …

Saklausīt šo vārdu ielas kņadā nebija iespējams. Tomēr Anete to sadzirdēja. Varbūt arī viņa juta, ka tepat blakus ir zobgalīgā līdziniece, kas jau krietnu laika sprīdi klusēdama viņu pavadīja? Anete pēkšņi pamanīja līksmo profilu un lūpas, kuras jocīgi šķobījās bez skaņas, un izsmējīgu actiņu, kas iesānis šķielēja viņā . . . Anete apstājās brāzmaina prieka saviļņojumā, kurš reiz jau tik ļoti bija pārsteidzis, tik ļoti savaldzinājis Silviju. Spēji izstieptas rokas. Bezgalīga līksme.

«Viņa tūdaļ palēksies . . .» Silvijai iešāvās prātā.

Bet tas ilga tikai mirkli. Nu jau Anete bija apvaldījusies un gandrīz vai dzedri pateica:

— Labdien, Silvij!

Tomēr Anetes vaigi bija pietvīkuši, un stingrības mūris sagruva jaunākās māsas smieklu šaltī, jo Silvija šķita sajūsmā par savu draiskulību. Un Anete arī sāka smieties:

— Kā tu mani nobaidīji!

Silvija paķēra māsu aiz rokas, un viņas devās tālāk, liegi saskaņodamas soļus.

— Vai tu ilgi tā gāji blakām? — Anete jautāja.

— Ak, jau kādu pusstundu! — ne mirkli nešaubīdamās, Silvija attrauca.

— Tiešām? — iesaucās lētticīgā Anete.

— Es vēroju katru tavu kustību. Es redzēju visu. Visu. Tu savā nodabā runāji.

— Tā nu gan nav taisnība! Nav taisnība! — protestēja Anete. — Ak tu mazā melīte!

Māsu rokas sakļāvās ciešāk. Viņas sāka tērzēt par tikko gūtajiem iespaidiem. Abas bija līksmas. Ar sajūsmu stāstīdama par veļas izstādi veikalā Bon Marchй[4], uz kurieni jau paguvusi aiziet, bet Anete dzīrās doties, Silvija pēkšņi pačukstēja māsai pie auss apdullinoši trokšņainajā ielā, kuru tās šķērsoja ar divu mazu Parīzes iemītnieču nemaldīgo instinktu:

— Tu neesi mani noskūpstījusi! . . .

Anete strauji sakustējās, un viņas tik tikko nesabrauca. Uz ietves māsas, joprojām soļodamas, sabāza kopā deguntiņus . . . Un, pieglaudušās ciešāk viena otrai, devās pa daudz klusāku ielu, kas veda … Jā, kurp gan tā veda? …

— Uz kurieni mēs ejam?

Viņas apstājās, uzjautrinātas, ka tērzēdamas apmaldījušās. Silvija, pieķērusies Anetei pie rokas, sacīja:

— Kopā pabrokastot. . .

Anete pretojās (viss negaidītais viņu valdzināja, tomēr arī mulsināja, jo viņa bija pārmērīgi pedantiska) un aizbildinājās ar veco krustmāti, kas gaidīja mājās. Bet Silviju nesamulsināja šādi nieki: tā bija dabūjusi savā varā Aneti un neparko nelaida vaļā. Silvija lika, lai Anete piezvanot pa tālruni krustmāmiņai no kāda biroja, un aizvilka viņu sev līdzi uz piena bufeti, kur bieži mēdza iegriezties. Abām meitenēm, sevišķi Anetei, vienkāršās brokastis, ar kādām Silvija pacienāja māsu (ko viņa gluži labi saprata), sagādāja lielu baudījumu. Anetei viss likās lielisks. Viņa jūsmoja par maizi, par labi saceptajām kotletēm. Beigās pasniedza dārza zemenes ar saldu krējumu, un māsas mielojās, uzlasīdamas tās no karotītes ar mēles galiņu.

Tomēr mēles vēl jo vairāk bija nodarbinātas ar tērzēšanu. Lai gan māsas trieca par visādiem niekiem, viņu dvēseles, balsis un starojošie skatieni sakusa kopā. Tuvībai ir savi ceļi, turklāt īsāki un labāki. Vēl nebija pienācis laiks skart svarīgus jautājumus. Māsas riņķoja tiem apkārt, riņķoja jautri kā lapsenes, kas dūkdamas aplido reizes desmit ap šķīvi, iekams uz tā rāmi nolaižas. Bet rāmi nosēdēt viņas nespēja . ..

Silvija piecēlās un ieminējās:

— Tagad jādodas uz darbu.

Anete savilka apmulsušu sejiņu kā bērns, kam pēkšņi atrauj saldo ēdienu. Viņa iesaucās:

— Bija tik jauki! Man vēl nav diezgan.

— Man ne tik! — smiedamās attrauca Silvija. — Kad mēs to atkārtosim?

— Cik vien iespējams, drīz un ilgāk . . . Šoreiz viss beidzās pārlieku aši.

— Tad šovakar. Atnāc man pretī ap pulksten sešiem pie darbnīcas durvīm.

Anete samulsa.

— Bet vai mēs būsim vienas?

Aneti uztrauca doma, ka varētu satikt «viņu». Silvija noskārta māsas domas.

— Jā, kā tad, mēs būsim vienas, — viņa iecietīgi atteica, ar vieglu ironijas pieskaņu. Tad pavisam mierīgi paskaidroja, ka viņas draugs uz pāris dienām aizbraucis uz laukiem pie tuviniekiem. Anete nosarka, jo Silvija bija uzminējusi tās domas. Anete vairs neatcerējās, ka vēl vakarrīt bija nolēmusi parādīt, ka morāliski nosoda māsu. Pamācības aizmirstas, Anete zināja tikai vienu: «Šovakar viņa tur nebūs.»

— Kāda laime! Mēs visu vakaru varēsim pavadīt kopā!

To teikdama, Anete plaukšķināja rokas. Silvija sašūpoja kāju, it kā laizdamās dejā, un savilka priecīgu sejiņu, sacīdama:

— Nu visi ir apmierināti… — bet tūdaļ pieņēma svarīgu izskatu, jo ienāca kāds kungs, un nobeidza ar vārdiem:

— Uz redzēšanos, dārgā!

Tad aizdrāzās projām kā šautra.

Viņas tikās pēc dažām dienām, kad no darbnīcas izspurdza vesels bars aušīgu meiteņu. Šīs mazās šuvējiņas čaloja, meta apkārt skatienus un kārtoja matus, raudzīdamās kabatas spogulīšos, un, garām ejot, pagrieza galvu un zilganu loku apņemtām acīm aplūkoja Aneti, vēl desmit soļu tālāk, teciņus iedamas, tērgādamas zagšus paraudzījās atpakaļ, lai nolūkotos Silvijā, kas skūpstīja māsu. Anetei iesāpējās sirds, redzot, ka Silvija visu izpļāpājusi.

Anete māsu aizveda uz savu māju Buloņa. Silvija pati uzplijās. Lai saudzētu krustmāti, kas sāktu vaimanāt un gausties, viņas nolēma iepazīstinot dēvēt Silviju par draudzeni, taču Silviju tas nebūt netraucēja pēc pusdienām, kad vecā dāma, mazās šķelmes piemīlības uzveikta, devās uz savu istabu, nosaukt to it kā pa jokam par krustmāti.

Vienas pašas lielajā dārzā gaišā vasaras naktī, maigi apskāvušās, māsas staigāja sīkiem solīšiem, ieelpodamas skurbo smaržu, kādu ziedi iztvan jaukas dienas novakarē. Viņu dvēseles, līdzīgi ziediem, izdvesa savus noslēpumus. Šoreiz Silvija uz visiem Anetes jautājumiem atbildēja, neko lielu neslēpdama. Viņa stāstīja par savu dzīvi kopš pašas bērnības un vispirms savas atmiņas par tēvu. Tagad māsas runāja par tēvu bez kautrēšanās un bez skaudības; viņš piederēja abām, un māsas pieminēja viņu ar iecietīgu, ironisku smaidu — kā lielu bērnu — jocīgu, valdzinošu, ne visai nopietnu, ne visai prātīgu (visi vīrieši ir tādi!) — tās nedusmojās uz viņu . . .

— Zini ko, Anete, ja viņš būtu bijis prātīgs, manis taču nemaz nebūtu . . .

Anete sažņaudza māsas roku.

— Ai, nespied tik stipri!

Pēc tam Silvija sāka stāstīt par mākslīgo ziedu veikaliņu, kur viņa, būdama bērns, sēdējusi zem letes pie nokritušajiem ziediem, pīdama savas pirmās sapņu vītnes, stāstīja par pirmo iepazīšanos ar Parīzes dzīvi no mātes sarunām ar pircējiem, tad par Delfīnes nāvi (Silvijai toreiz bija trīspadsmit gadu), par mācekles gadiem pie šuvējas, kas bijusi mātes draudzene un pieņēmusi Silviju pie sevis, tad par to, kā pēc gada, darbā nodzīta (Parīzē nodzen ātri), mirusi viņas aizbildne, un par visām turpmākajām likstām. Silvija savas nelaimes un rūgtos piedzīvojumus attēloja no smieklīgās puses. Pavirši iezīmēja tipus un raksturus, it kā ar adatas dūrienu izveidodama stāsta audumā kādu līniju, izcilni, vārdiņu vai grimasi. Silvija nestāstīja visu: viņa bija mazliet vairāk pieredzējusi dzīvē, nekā atklāja, un varbūt pašai bija nepatīkami to atcerēties. Toties sīki jo sīki Silvija stāstīja par savu draugu — pēdējo draugu. (Ja arī Silvijas dzīves gājumā bija citas nodaļas, viņa tās noslēpa sevī.)

Medicīnas students, iepazinusies ballē viņu kvartālā (jaunākā māsa bija ar mieru atteikties no pusdienām, lai tikai padejotu). Ne visai skaists, tomēr jauks stalta auguma tumšmatis ar smejošām acīm un grumbiņām acu kaktiņos, platām nāsīm kā sugas sunim, jautrs, sirsnīgs… Silvija aprakstīja viņu bez mazākās aizrautības, tomēr ar patiku, slavēja drauga labās īpašības, mazliet arī viņu pazobodama, apmierināta ar savu izvēli. Pārtrauca pati sevi, lai pasmietos par dažām atmiņām, kuras pastāstīja, kā arī par citām, par kurām klusēja. Anete samulsusi un ieinteresēta saspringti klausījās, šad tad iebilzdama pa vārdam. Silvija turēja māsas roku; ar otru brīvo roku, it kā rožu kroni skaitīdama, citu pēc cita glāstīja Anetes pirkstu galiņus, visu laiku runādama. Viņa manīja, ka māsa ir samulsusi, un tas Silvijai patika un viņu uzjautrināja.

Abas meitenes apsēdās uz sola zem kokiem; iestājās nakts, un viņas neredzēja viena otru. Silvija, šis mazais velnēns, to izmantoja, lai pastāstītu par mazliet vieglprātīgām un visai maigām situācijām un pagalam samulsinātu vecāko māsu. Anete uzminēja Silvijas viltību; viņa netika skaidrībā, vai smaidīt vai rāt māsu; gribējās pabārt, bet māsa bija tik jauka! Tās balss skanēja tik līksmi, prieks likās tik veselīgs! Anete tikai ar pūlēm spēja atvilkt elpu, cenzdamās apslēpt satraukumu, kādu izraisīja šie mīlas stāsti. Silvija, juzdama, kā aiz satraukuma dreb māsas pirksti, apklusa, lai izbaudītu panākto iespaidu un sagatavotu jaunu palaidnību, un, pieliekusies klāt Anetei, pusbalsī vientiesīgi apjautājās, vai arī viņai esot draugs. Anete nodrebēja (to viņa nebija gaidījusi) un pietvīka. Silvijas vērīgais skatiens centās saskatīt tumsas aizsegto seju, bet, nekā nepanākusi, jaunākā māsa pārvilka ar pirkstu pār Anetes vaigu.

— Tas kvēlo, — viņa sacīja.

Anete neveikli iesmējās, un viņas vaigi sāka kaist vēl stiprāk. Silvija metās māsai ap kaklu.

— Manu muļķīt, manu zostiņ, cik tu esi mīļa! Nē, tu gan esi jocīga! Nedusmojies uz mani! Es vai nobeigšos aiz smiekliem! Es tevi bezgala mīlu! Mīli mazliet savu Silviju! Nekāda labiņā jau nu viņa nav. Bet, kāda tā ir, tāda ir un it visa pieder tev. Anete, mana pīlīte! Sniedz man savu knābīti, es tevi apmīļošu!

Anete tik kaisli sažņaudza māsu savās skaujās, ka Silvija gandrīz vai noslāpa. Atbrīvodamās Silvija ierunājās lietpratējas balsī:

— Apskaut nu gan tu proti. Kas tev to iemācīja?

— Anete bargi aizspieda ar roku māsai muti:

— Nevajag tā vienmēr jokoties! Silvija noskūpstīja viņai plaukstu.

— Piedod, es vairs tā nedarīšu!

Un, vaigu pieglaudusi māsas plecam, Silvija prātīgi apklusa un sāka klausīties māsā, lūkodamās pustumsā uz koku zaru sašķelto tumšās debess caurspīdīgo strēli un uz Aneti, kura, pieliekusies klāt, kaut ko pavisam klusā balsī stāstīja.

Anete atklāja savu sirdi. Viņa stāstīja par savas vientuļās jaunības laimes pārpilnību, par mazās, dedzīgās, tomēr kaisles nesamulsinātās Diānas dzīves ausmu, kurai ir viss, ko vien tā tīko, jo viss, ko vien tā kārotu, nākamajā dienā piepildītos. Un viņa ir tik droša par šo rītdienu, ka jau iepriekš izbauda jasmīnu smaržu, nesteigdamās nemaz noraut tā zaru.

Anete pastāstīja par šo gadu bezrūpīgo egoismu, kuros bija maz notikumu, toties daudz sapņu vīna. Stāstīja par dvēseles tuvību un visaptverošo maigumu, .kas saistījis viņu ar tēvu. Un, cik savādi, atrada pati sevi, jo līdz pat šim mirklim nebija radusies izdevība analizēt pagātni. Tādēļ arī Anete lāgu lāgiem apmulsa. Tad stāstījums pārtrūka: brīžiem viņai bija grūti ietvert domas vārdos, brīžiem viņa izteicās ar neskaidru un tēlainu dedzību. Silvija ne katrreiz visu saprata, klausīties likās uzjautrinoši, Silvija to darīja izklaidīgi, toties vēroja māsas sejas izteiksmi, kustības un balss noskaņu.

Anete atzinās, ka viņu mocījusi greizsirdība, kad uzzinājusi, ka tēvam ir ģimene, ko tas viņai slēpis, atzinās, cik satraukta jutusies, kad atklājusi, ka viņai ir sāncense, ir māsa. Anete runāja ar degsmes pilnu vaļsirdību un nenoklusēja pat to, par ko kaunā tvīka; tiklīdz to visu atsauca atmiņā, atkal pamodās kaislība un viņa teica:

— Es tevi ienīdu!

Teica ar tādu dedzīgumu, ka pati apklusa, savas balss noskaņas pārsteigta. Silvija, daudz mazāk saviļņota, toties bezgala ieinteresēta, juta pie vaiga trīcam Anetes roku un nodomāja:

«Tevī gan ir uguns!»

Anete turpināja savu atzīšanos, tomēr tas nebija viegli. Bet Silvija nodomāja:

«Ir gan jocīga, ko viņa man to visu stāsta!» Un tai pašā laikā Silvija juta augam sirdī cienību pret savādo vecāko māsu, šīs jūtas gan bija mazliet izsmējīgas, tomēr bezgala maigas, un tās lika vēlīgi pieglaust vaigu pie tik tuvās delnas . . .

Anete savā stāstījumā nonāca līdz tai vietai, kad tieksme pēc nepazīstamās māsas bija viņu pārvarējusi; lai gan ļoti tai pretojusies, un viņa pirmo reizi apciemojusi Silviju, bet nu vaļsirdība nespēja uzveikt sirds saviļņojumu. Anete lūkoja turpināt, apklusa un, atteikdamās no pūlēm, nočukstēja:

— Es vairs nespēju . . .

Iestājās klusums. Silvija smaidīja. Viņa piecēlās, pieglauda vaigu vecākās māsas sejai, ieknieba tai zodā un pavisam klusu teica:

— Esi gan tu aizrautīga mīlētāja!

— Es? — protestēja pagalam samulsusi Anete.

Silvija pietrūkās no sola un, stāvēdama māsai pretī, maigi piekļāva viņas galvu sev pie krūtīm, sacīdama:

— Nabaga . . . nabaga Anete! . . .

*

Kopš šās dienas māsas tikās vienmēr. Nepagāja ne nedēļa, kad tās nebūtu redzējušās. Silvija parasti mēdza vakaros ierasties Buloņas savrupmājā, lai pārsteigtu Aneti. Turpretī Anete apmeklēja Silviju retāk. Pēc neizteiktas norunas viņas iekārtojās tā, ka Anete nesastapa Silvijas draugu. Māsas norunāja noteiktu dienu, kad kopā devās brokastot uz kādu piena bufeti, un rada prieku, nosakot tikšanos te vienā, te otrā Parīzes stūrītī. Abām bija vienlīdz liels prieks atkal pabūt kopā. Tas kļuva, par nepieciešamību. Tajās dienās, kad māsas netikās, stundas vilkās bezgala gausi, vecajai krustmātei neizdevās padarīt Aneti runīgāku, un Silvija saīgusi kaitināja savu draugu. Vienīgi doma par to, ko visu viņas tiekoties pārrunās, līdzēja paciest gaidu satraukumu. Tomēr ne jau nu vienmēr ar to pietika, un nekad vēl Anete nebija jutusies tik laimīga kā reiz vakarā, kad jau pulkstenis bija nositis desmito stundu un Silvija piezvanīja pie durvīm, lai noskūpstītu māsu, teikdama, ka nespējusi sagaidīt rītdienu. Anete kaismi vēlējās viņu aizturēt, bet jaunākā māsa, kas bija nozvērējusies, ka neesot laika vairāk par piecām minūtēm, skriešus metās projām pēc stundu ilgas pļāpāšanas vienā laidā bez atelpas.

Anete gribēja, lai māsa pārnāktu dzīvot viņas mājās, lai baudītu viņas labklājību. Bet Silvija prata spēji atvairīt jebkuru piedāvājumu, jo bija ieņēmusi galvā, savā mazajā, ietiepīgajā galviņā, atraidīt jebkuru palīdzību naudā. Toties nebūt neatraidīja kādu tualetes piederumu vai arī «to aizņēmās» (Silvija vienmēr piemirsa atdot patapinātās mantas). Silvijai gadījās pat vienu vai divas reizes nočiept. . . ak, neko vērtīgu! . . . Naudai, protams, viņa nekad nebūtu pieskārusies! Nauda — tā taču ir svētums! Bet kādu mazu greznuma lietiņu, ne visai dārgu rotu . . . No tā Silvija nespēja atteikties. Anete pamanīja šos gazza ladra[5] stiķus un jutās neērti. Kāpēc gan Silvija nepajautāja viņai? Viņa justos tik laimīga, ja varētu māsai ko dot! Anete centās to nemanīt. Viņām bija tik liels prieks savstarpēji apmainīties ar blūzītēm, ņieburiem, veļu: tas uzturēja Anetes kvēlās jūtas. Silvija lieliski prata pielāgot māsas drēbes savam augumam, un Silvijas ietekmē pārveidojās Anetes nopietnā gaume. Ne vienmēr rezultāts bija labs, jo Anete, pārlieku iemīļojusi māsu, atdarinot pārspīlēja, zaudēdama mēra izjūtu un ģērbdamās nepiemēroti savam stilam, un Silvijai, lai gan tas viņu uzjautrināja, nācās apvaldīt māsas dedzību. Būdama daudz attapīgāka, Silvija prata, nerunājot liekus vārdus, aizgūt visu, ko mācīja Anetes dižciltīgā atturība, — manieres, kustības un atsevišķu vārdu izrunu, — bet Silvija atdarināja visu tik smalki, ka varēja likties, it kā paraugs būtu pats no viņas visu aizguvis.

Tomēr, lai gan abas bija ļoti tuvas, Anete dabūja iepazīt tikai daļu māsas dzīves gājuma. Silvija bija neatkarīga, un viņai patika likt to just arī citiem. Patiesībā jaunākā māsa nebija pilnīgi atbrīvojusies no sava šķiras naidīguma; viņai gribējās parādīt Anetei, ka viņu nevar izrīkot un pie māsas viņa nāk tikai tad, kad pati vēlas. Turklāt Silvijas pašlepnums bija aizskarts arī tāpēc, ka vecākā māsa neatzina par labu it visu viņas rīcību. Proti, viņas mīlas sakarus. Lai gan Anete centās samierināties arī ar to, tomēr neprata apslēpt neveiklību, kādu izraisīja šis temats. Anete vai nu vairījās no tā, vai arī tad, ja piespieda sevi par to ieminēties, no visas sirds gribēdama sagādāt Silvijai prieku, viņas balsī skanēja tikko jaušama saspringtība, ko Silvija tūlīt manīja un novirzīja sarunu uz citu tematu. Aneti tas skumdināja. Viņa no visas sirds vēlējās, lai Silvija būtu laimīga, laimīga pēc savas izpratnes. Šī izpratne nebūt nebija Anetei pa prātam, taču viņa negribēja to izrādīt. Bet, protams, izrādīja. Ja cilvēku nomāc spēcīgas jūtas, tas nav Pārāk uzmanīgs. Silvija tādēļ uz māsu dusmojās un atriebās ar klusēšanu. Tikai aiz nejaušības Anete uzzināja, turklāt pēc vairākām nedēļām, dažus svarīgus notikumus jaunākās māsas dzīvē.

Patiesību sakot, Silviju gan nebija iespējams pārliecināt, ka tie ir svarīgi, un pieļaujams, ka tie Silvijas elastīgā rakstura dēļ aizslīdēja garām viņas apziņai, bet varbūt arī jaunākā māsa tikai aiz pašlepnuma apgalvoja, ka tas viss esot nieki. Anete neviļus uzzināja: «kopš kāda laika» (nevarēja noteikt, kad īsti, — tā taču tik «sena dēka»!) Silvija vairs netikās ar draugu — sakars bija pārtraukts. Silviju, kā likās, tas pārāk nesāpināja. Aneti turpretī daudz vairāk, lai gan viņa nebūt nenožēloja notikušo. Viņa tikai mēģināja, lai gan neveikli, uzzināt, kas atgadījies. Silvija paraustīja plecus, pasmējās un teica:

— Nekas. Tas ir cauri — un viss.

Anetei būtu jāpriecājas, tomēr māsas vārdi viņu sāpināja .. . Cik dīvainas jūtas! Cik Silvija gan bija vulgāra! Un kas tas par vārdu — «cauri» . . . runājot par veselu jūtu pasauli! Turklāt pateikt to smejoties! . . .

Bet šim ievērojamam notikumam (Anetei tas tiešām tāds arī bija) nedaudz vēlāk sekoja cits atklājums. Kādu dienu, kad Anete izteica vēlēšanos pēc darba beigām aiziet māsai pretī uz darbnīcu, Silvija mierīgi atbildēja:

— Nē, nē, tur es vairs nestrādāju . . .

— Kā?! .— iesaucās Anete. — Kopš kura laika?

— Ak, kopš kāda laika . . .

(Vienmēr šī izvairība, runājot par laiku! Tas tikpat labi varēja būt kā vakar, tā pagājušo gadu!)

— Kas tad noticis?

— Noticis tas… kas notiek ik gadus (kā dziesmā par varoni Malbrugu . .. «Pēc Lieldienām nāk Vasarsvētki. . .»). Pēc zirgu skriešanās sacīkstēm iestājas klusā sezona. Meistarienes kļūst pavisam zvērīgas un atrod visādus ieganstus, lai mūs it augstsirdīgi izmestu pa durvīm.

— Bet kur tad tu strādā?

— Gan šur, gan tur. Staigāju, skraidu, daru no visa kā pa druskai.

Anete bija satriekta.

— Tātad tu esi bez pastāvīga darba un man neko nesaki!

Silvija tēloja tādu, «kas ne par ko daudz neuztraucas» un pie visa jau pieradusi. Nevērīgi, ar nelielu pārākuma apziņu jaunākā māsa paskaidroja, — sirds dziļumos priecādamās, ja par viņu tā uztraucas, — ka uz ātru roku darinot lētus kostīmus gatavu apģērbu veikalu īpašniecēm, apvīlējot bērnu kleitiņas, šujot vīriešu bikses (stāstīdama viņa visu vērta jokā). Taču Anetei smiekli vis nenāca. Turpinādama pratināšanu, viņa izdibināja, ka māsa skraida no vienas vietas uz otru, meklēdama nodarbošanos, un dažbrīd ķeras pie nogurdinoša, netīkama darba. Nu tikai Anete saprata, kāpēc mazā «kopš kāda laika» likās tāda bāla . . . Tad rau, kādēļ Silvija vairākas dienas neieradās ciemos, izgudrodama neveiklus ieganstus, muļķīgus melus, lai pavadītu, bez šaubām, daļu nakts pie šuvekļa, bojājot pirkstus un acis . .. Silvija joprojām tīšuprāt jautri, ar mākslotu vienaldzību stāstīja par savām sīkajām neveiksmēm. Taču viņa redzēja aiz dusmām drebošās māsas lūpas. Pēkšņi Anete aizsvilās:

— Nē, tas ir nekrietni! Es nespēju, nespēju to izturēt! Kā? Tu teici, ka mani mīli, pati lūdzi, lai kļūstam draudzenes, tu iedomājies, ka tāda man esi, un nu noslēp pašu svarīgāko, kas attiecas uz tevi . . .

Silvijas uzmestā lūpiņa pauda: «Phē! Atradusi svarīgāko!» Bet Anete neļāva viņai runāt, vārdu straumi nevarēja apturēt:

— … Es tev uzticējos, domāju, ka tu pastāstīsi par savām grūtībām, nepatikšanām, kā tev stāstīju par savējām, ka viss mums būs kopējs . . . Bet tu man visu slēp kā svešiniecei, un es nezinu nekā, itin nekā! Ja nebūtu gadījusies šī nejaušība, nekad nebūtu uzzinājusi, ka tev tagad ir grūti, ka tu skraidi apkārt, meklēdama vietu, ka tu bojā savu veselību un esi labāk ar mieru strādāt jebkuru darbu nekā pastāstīt visu man, lai gan gluži labi zini, ka es justos laimīga, ja varētu tev palīdzēt … Tu esi mani aizvainojusi! Tā nav draudzība! Bet es to vairs necietīšu! … Nē! . . . Vispirms tu pārnāksi pie manis, un te tu paliksi, līdz beigsies bezdarbs . . .

(Silvija papurināja galvu.)

— Pārnāksi gan, nestrīdies pretī! Uzklausi labi, Silvij, to es tev nepiedošu! Ja pateiksi «nē», tu mani nemūžam vairs neredzēsi …

Nelūkodama ne taisnoties, ne izskaidroties, ietiepīgā Silvija smaidīdama palika pie sava:

— Nē, nē, dārgumiņ . . .

Viņai bija liels prieks, redzot satraukto Aneti, kas vairs nevaldīja pār sevi, gandrīz vai raudāja un būtu varējusi māsu piekaut.

«Cik gan viņa kļūst skaista, kad uztraucas!» Silvija nodomāja.

Tomēr jaunākā māsa nepiekāpās. Lai Anete redz, ka arī tai ir sava griba. Aiz dusmām pietvīkušu seju Anete atkārtoja gan lūdzoši, gan valdonīgi:

— Paliec! … Tu paliksi … Es tā gribu .. . Norunāts? Tu taču

paliksi? . . . Paliksi? . . . Atbildi! . . . Jā? . . .

Ar to pašu izaicinošo smaidu mazā stūrgalve attrauca:

— Nē jel, dārgā … Anete aizsvilusies atkāpās:

— Tātad starp mums visam beigas …

Un, pagriezusi māsai muguru, devās uz loga pusi, it kā vairs neievērodama Silviju. Mazā māsa brīdi nogaidīja, tad piecēlās un pieglaimīgā balsī teica:

— Uz redzēšanos, Anete! Anete neatgriezdamās atcirta:

— Ardievu.

Anetes rokas bija krampjaini sažņaugtas. Ja viņa būtu izdarījusi tikai vienu vienīgu kustību, dievs zina, kas notiktu! Viņa sāktu raudāt, kliegt. .. Taču viņa palika stāvam mierīga, lepna un salta. Silvija, mazliet apmulsusi un ne jau nu gluži bez bažām, tomēr uzjautrināta, izgāja un aiz durvīm parādīja Anetei garu degunu.

Silvija nebija pārāk lepna (mazliet lepna tomēr) par savu tīkamo pretsparu un Anete par savu dusmu uzliesmojumu ne tik. Ar šausmām Anete domāja, ka nogriezusi māsai atkāpšanās ceļu: nevis ar pacietību un izmanību centusies uzveikt Silviju, bet drīzāk gan to gandrīz padzinusi. Silvija vairs nenāks, tas bija neapšaubāmi. Anete nostādīja māsu dilemmas priekšā, aizcirta tai savas mājas durvis. Un arī pati sev liegusi tās atvērt. Pēc šāda paziņojuma viņa taču vairs nevarēja iet pie Silvijas! Tas nozīmētu atzīt savu sakāvi. To nepieļāva Anetes lepnums. Un arī neapstrīdamas taisnības jūtas: Silvija bija tik muļķīgi rīkojusies . . . Nē, nē, viņa neies!

Anete uzlika galvā cepuri un taisnā ceļā devās pie Silvijas.

Silvija bija tikko pārnākusi. Domās nogrimusi, viņa mēģināja tikt skaidrībā par sarežģīto stāvokli. Uzskatīja, ka tas ir muļķīgs, tomēr neredzēja nekādu iespēju izkļūt laukā, jo nepieļāva domu, ka Anete lieksies. Klusībā viņa atzina, ka «zostiņai» taisnība. Tomēr negribēja piekāpties. Silvija nebija vienaldzīga pret materiāliem labumiem. Tie materiālie labumi, kādi bija Anetes rīcībā, bieži, kaut arī neapzinīgi, bija modinājuši viņā iekāri un skaudību. (To neviens nespēj pārvarēt, kaut arī nemaz, gandrīz nemaz nav skaudīgs! . . . Vai tad iespējams pārvarēt sava jaunā, tvīkstošā auguma kairās ilgas, vai tad var nedomāt par to, ko darītu ar bagātību, kā to izlietotu, — daudz labāk nekā tie tūļas, kuriem šī bagātība kā cepta paipala iekritusi mutē! . . .) Tomēr Silvija mazliet pukojās uz Aneti, kaut arī pati to neatzina… Taču Anete nenoliedza savu vainu un centās panākt piedošanu. Bet Silvija tieši to nedomāja viņai piedot… Kaut ko tādu. jau neviens neatzīst. Ikviens sevī lolo, gan dziļi apslēptus, piecus sešus mazus briesmoņus. Ar tiem nemēdz lepoties, izliekas tos pat nemanām, tomēr atbrīvoties nesteidzas. Pareizāk būtu pašai atzīt, ka viņu kārdina materiālie labumi, taču Silvija gribēja atļauties greznību: viņa izlikās tos nicinām . . . Bet patiesībā no šās greznības nekas lāgā neiznāca, tā izrādījās gluži lieka. Nē, tik tiešām Silvija neizbaudīja ne mazāko prieku par savu uzvaru; veltīgi šķita dižoties, ja viņa bija uzvarējusi pati sev par ļaunu. Šo atziņu vēl mokošāku padarīja tas, ka apstākļi tiešām nelikās nekādi spožie. Viņa tikai ar pūlēm kūlās pa dzīvi. Bezdarbnieku skaits bija liels, un darba devēji, protams, to izmantoja. Veselība Silvijai arī nebija teicama. Svelmainā jūlija nogurdinošā tveice, bezmiega naktis, sliktā barība, sājais ūdens, ko viņa tik kāri dzēra, radīja zarnu katāru un dizentēriju, kas meiteni novārdzināja.

Žalūzijas nolaidusi, pa pusei kaila gulēdama zem saules versmes sakarsētā jumta, Silvija juta, kā kaist visa miesa, ar roku meklēja kādu dzestrāku priekšmetu, kam pieskarties, un domāja, cik jauki tagad būtu dzīvot Buloņas savrupmājā; taču, citu materiālo labumu vietā izšķērdīgi apveltīta ar ironiju, viņa tikai uzjautrinājās par savu muļķību. Viņa jutās krietni nopūlējusies! Turklāt viņa taču ar Aneti ir vienis prātis! Tagad abas iecirtušās . .. Mans dievs! Cik viņas gan muļķīgas! Bet neviena nepiekāpsies! …

Un, gaužām pārliecināta, ka tiešām nekad nepiekāpsies un līdz galam paliks dumja zoss, Silvija smaidīja, uzmetusi bālo virslūpu, kad pēkšņi izdzirdēja gaitenī Anetes straujos soļus. Viņa tūdaļ tos pazina un spēji pietrūkās kājās:

— Anete atgriežas! … Mīļā meitene! …

To viņa nebija gaidījusi. Protams, Anete ir labāka par viņu!

Anete jau bija istabā. No satraukuma un ātrās gaitas pietvīkusi, viņa nezināja, ko darīs, bet, līdzko ienākusi, tūdaļ tika par to skaidrībā. Slāpdama smacīgajā tveicē, kāda valdīja krēslainajā telpā, Anete juta, ka atkal uzliesmo spējas dusmas. Viņa piegāja pie Silvijas, kas metās ap kaklu, nervozām rokām sažņaudza māsas valgos plecus un, neatbildot uz skūpstiem, niknā balsī teica:

— Es vedīšu tevi projām . .. Ģērbies! . . . Nestrīdies pretī!

Silvija tomēr strīdējās pretī, vienkārši paraduma dēļ. Izlikās pretojamies. Tomēr ļāva māsai vaļu. Anete valdonīgi viņu saģērba, uzāva kurpes, aizpogāja blūzi, strauji piesprauda cepuri pie matiem un grozīja māsu kā lelli. Silvija joprojām atkārtoja: «Nē, nē, nē jel!» — šad tad it kā sašutumā uzkliegdama, bet īstenībā jutās sajūsmināta, ka ar viņu tik skarbi apietas. Un, kad Anete bija beigusi, satvēra māsas rokas, noskūpstīja tik cieši, ka pat iespiedās zobu pēdas, un smiedamās sacīja:

— Neko darīt! Viesuļa kundze . . . Padodos! Rauj mani līdzil

Un Anete viņu aizrāva līdzi. Ar savām spēcīgajām rokām satvēra Silviju aiz elkoņa un turēja kā spīlēs. Abas iesēdās taksometrā. Kad viņas bija atbraukušas, Silvija teica Anetei:

— Nu varu atzīties: es beidzos vai nost aiz ilgām būt pie tevis.

— Kāpēc tad tu biji tik nejauka? — pikta un reizē laimīga jautāja Anete.

Silvija paņēma Aneti aiz rokas un ar saliektu rādītājpirkstu piedauzīja pie savas apaļās pierītes — «tuk, tuk!».

— Jā, tur gan mājo spītība! — sacīja Anete.

— Cik līdzīga tavējai! — attrauca Silvija, rādīdama spogulī abu ietiepīgās pieres. Viņas uzsmaidīja viena otrai.

— Un, — piebilda Silvija, — mums ir zināms, no kā tās. mantotas . . .

*

Silvijai domātā istaba jau sen viņu gaidīja. Vēl neko nezinādama par Silvijas esamību, Anete glabāja šo ligzdiņu nākamajai draudzenei. Draudzene tā arī neradās, tikai pāris reižu tikko jaušami pavīdēja tās ēna. Anetes savdabība, lāgiem saltā, lāgiem dedzīgi sirsnīgā izturēšanās, brāzmainais skarbuma uzplūds, kas tik ļoti pārsteidza tos, kuri pazina viņas savaldīgo dabu, kaut kas dīvains, prasīgs, valdonīgs, pašai to nenojaušot, gruzdēja viņas dvēselē un uzliesmoja pat tajās stundās, kad viņu pilnīgi bija pārņēmusi dziņa ziedoties kaislā pazemībā, — tas viss atbaidīja jaunās meitenes, kuras, bez šaubām, cienīja Aneti un (kā stāstīja) nokļuva viņas ietekmē, tomēr ne pilnīgi, bet it kā iztālēm . . Silvija bija pirmā, kas ieņēma šo draudzības ligzdiņu. Var droši apgalvot, ka viņa iegāja tur bez satraukuma, gluži labi zinādama, ka bez pūlēm to atstās, kad vien iepatiksies. No Anetes viņa nekautrējās. Istaba, kuru Anete māsai ierādīja, viņu nemaz nepārsteidza. Jau toreiz, pirmā apmeklējuma laikā, pēc dažiem sīkumiem, kuros izpaudās atjautības pilna sirsnība, un pēc tā, cik neveikli apmulsa Anete, šo telpu rādīdama, Silvija bija uzminējusi, ka tā paredzēta viņai.

Tagad, kad Silvija atzina sevi par uzvarētu, — sev pašai par svētību, — viņa neizrādīja ne mazāko pretestību. Vēl joprojām vārga pēc akūtā zarnu iekaisuma atspirgstošā slimniecīte, juzdamās laimīga, ļāvās māsas lutināšanai un lološanai. Ataicinātais ārsts konstatēja, ka Silvija ir mazasinīga, ieteica mainīt klimatu un kādu laiku padzīvot kalnos. Taču ne viena, ne otra nesteidzās pamest kopējo ligzdiņu, un abas māsas tik ilgi apvārdoja ārstu, kamēr tas galu galā atzina, ka slimniecei arī Buloņas savrupnamā esot tikpat labi un savā ziņā varbūt pat labāk — atjaunot spēkus te pilnīgā mierā pirms kalnu dzīvinošā gaisa straujās iedarbības.

Tā nu Silvija varēja laiski tīksmināties gultā. Šāda izdevība viņai sen nebija radusies! Cik brīnum jauki šķita tiku tikām izgulēties, atgūt visas bezmiega naktis un — pats jaukākais — vāļāties bez miega smalkos un gludos palagos, tīksmi izstieptiem locekļiem un augumu, kas gura lieglaimē, un meklēt ar kāju gultā dzestrāku vietiņu. Un sapņot, sapņot. .. Ak, viņas sapņi nelidoja nez cik tālu! Riņķoja uz vietas kā tā muša tur, pie griestiem. Taču nepaguva pat visu izteikt līdz galam. Savas divdesmit reizes tie stīvu mēli atkārtoja kādu stāstu, ieceri vai atmiņu par darbnīcu, par mīļāko vai cepuri. Un pēkšņi viss iegrima staignajā miega dzīlē! . . .

— Bet paklau taču, paklau, Silvij! . . . (Viņa pretojās miega

gūstam.) Tā jau nav dzīve … Atģiedies taču!

Pavērusi vienu aci, Silvija pamanīja, ka māsa noliekusies pār viņu, un ar pūlēm (vārdus izrunāt bija tik grūti!) izsacīja: — Anete! Atmodini mani!

— Ak, tu murkšķi! — Anete noteica un smiedamās purināja māsu. Silvija gražojās kā maza meitenīte: .

— Ak, māmuliņ, ko gan esmu nodarījusi, ka man tik drausmīgi nāk miegs?

Anetes lielā mīlestība izpaudās mātes jūsmā. Apsēdusies uz gultas malas, viņa iedomājās, ka mīļā galviņa, ko kļauj sev pie krūtīm, ir meitas galva. Silvija ļāva māsai vaļu un klusītēm gaudās:

— Bet ko lai tādu izdara, lai nekad vēlāk vairs nebūtu jāstrādā?

— Tu vairs nestrādāsi.

— Ko vēl ne! — Silvija pretojās.

Vienā rāvienā viņa bija atmodusies; atbrīvojusies no māsas skaujām un pietrūkusies gultā sēdus, mazā pinkaine neuzticīgi iedzēlās skatieniem Anetē.

— Nu, re, vēl joprojām domā, ka šo te kāds turēs ar varu! Ej, manu meitiņ, ej tikai prom! — smiedamās sacīja Anete. — Ej, ja sirds tev tā pavēl! Neviens tevi netur!

— Ja tā, tad es palieku! — attrauca pretrunu gars. Un Silvija atkal ienira pēļos, nogurusi aiz piepūles.

Bet šī kūtrība ilga tikai dažas dienas, un, kad Silvijai bija apnicis gulēt, pienāca laiks, kad viņu vairs nevarēja valdīt. Pa pusei saģērbusies, Anetes rīta kurpēs, kurās iegrima kailās pēdas, Anetes mājas tērpā, kuru bija uzspraudusi kā togu, kailām rokām un lieliem Silvija augu dienu klaiņāja no istabas istabā, visu aplūkodama un pētīdama. Viņai nebija skaidra priekšstata par to, kas ir «tavs» (kas ir «mans» — to gan viņa zināja!). Anete bija teikusi: «Tu esi savās mājās,» — un viņa turēja māsu pie vārda. Silvija rakņājās it visur. Aptaustīja it visu. Stundām ilgi plunčājās vannas istabā. Ne stūrīti neatstāja neapskatītu. Reiz Anete uzgāja, ka māsa iebāzusi degunu viņas papīros, tie gan, starp citu, viņu drīz vien nogurdināja. Mazā īssvārce iebruka arī pie krustmātes, kas pagalam apstulba, un, izvandījusi malu malas, pārbīdījusi visas lietas un pateikusi mīļus vārdus to īpašniecei (kas uztraukumā sekoja ikvienai viņas kustībai), pameta visu nekārtībā un atstāja veco jaunkundzi sašutušu un reizē sajūsminātu.

Visu māju piešalca nerimstošā čivināšana, nesakarīgā pļāpāšana, kurai nebija gala un kuru nekas nespēja apklusināt. Vienalga, kur, vienalga, kādā ģērbā, uzmetušās uz krēsla roku balstiem vai sukādamas matus, vai pēkšņi apstājušās uz pakāpiena, vai iznākušas peldmētelī no vannas istabas, — abas draudzenes runāja un runāja, un reiz iesāktā tērzēšana varēja ieilgt veselām stundām un veselām dienām. Viņas pat aizmirsa doties pie miera: krustmāmiņa veltīgi pukojās, krekšķināja, dauzīja pie griestiem. Draudzenes mēģināja apslāpēt balsis, aiz smiekliem vai noslāpdamas, bet pēc piecām minūtēm . . . spurkš! Silvijas sīkā oboja atkal sāka skanēt, un tai piebiedrojās līksmie vai sašutuma pilnie Anetes izsaucieni, jo māsa allaž kļuva nevaldāma; mazajai māšelei bija sevišķas dotības viņu satraukt līdz galējībai. Tad klauvējieni pie griestiem kļuva aizvien niknāki. Beidzot abas nolēma «likties uz auss», bet arī izģērbšanās prasīja laiku. Māsu istabas atradās līdzās, durvis palika vaļā, un, ik mirkli pārkāpdamas pār slieksni, viņas tērzēja gan vienos apakšsvārkos, gan bez tiem un būtu norunājušas visu nakti, gulēdamas katra savā gultā, ja vien miegs, kā tas parasti ir jaunībā, nebūtu tērzētājas pārsteidzis un pārtraucis vārdu plūdus. Miegs abām uzbruka pēkšņi kā vanags cāļiem. Teikuma vidū viņas pavērtu muti atkrita spilvenos. Anete gulēja uz muguras, miegs viņai bija smags, bieži vien nemierīgs, drudžains, pilns sapņu rēgiem, viņa nospārdījās, murgoja, tomēr ne reizi nepamodās. Silvijai miegs bija trausls, viņa viegli krāca (ja Silvijai kāds to teiktu, viņa tam uzmestu aizvainotas cieņas pilnu skatienu), mēdza atmosties un klausīties māsas nesakarīgajā runā, dažreiz piecelties, pieiet pie gultas, kur, ar saliektajiem ceļgaliem augšup savandījusi palagus, gulēja nogurusi Anete. Noliekusies pār māsu nakts lampiņas gaismā (Anete nevarēja gulēt bez gaismas), Silvija ziņkāri nolūkojās sapņu dzīlēs iegrimušās gulētājas viegli pietūkušajā, izblīdušajā, neparasti kaislajā, dažbrīd traģisma pilnajā sejā. Viņa to vairs nepazina , . .

— Anete? Vai tā tiešām ir mana māsa?

Silviju pārņēma vēlēšanās māsu spēji pamodināt un apvīt rokas ap kaklu:

— Vilcēn, vai tu tā esi?

Bet viņa pārāk baidījās no šā vilcēna, lai mēģinātu to darīt. Ne tik skaidra savā dvēselē un parastāka par neaprēķināmo vecāko māsu Silvija gan rotaļājās ar viņu, tomēr sargājās apdedzināties.

Apģērbdamās un izģērbdamās māsas ilgi pētīja viena otru, ziņkāri sevi salīdzinādamas. Anetei uznāca biklas kautrības lēkmes, kas uzjautrināja Silviju, kura bija brīvāka un reizē arī saprotamāka. Bieži vien Anete šķita salta, pat naidīga, reizēm kļuva varmācīga vai bez iemesla raudāja. Apskaužamā Kornetes nosvērtība, ar ko Anete lepojās, likās zudusi. Un svarīgākais bija tas, ka viņa to nenožēloja.

Tagad māsu vaļsirdība jau sniedzās tālu. Atstāstīt visu nebūtu pārāk ērti. Meitenes, iemīļojušas viena otru, savās sarunās, gluži dabiski, aizmaldās līdz pārdrošām vaļībām, kas viņu lūpās saglabā daļēju šķīstību, taču, kāda cita atkārtotas, tās šo šķīstību pilnīgi zaudē. Šais sarunās izpaudās divu raksturu atšķirība: vienas māsas jautrais amorālisms un labsirdīgā bezbēdība, otras kaislīgā, satraucošā, it kā sprieguma pilnā nopietnība. Notika sadursmes: vieglprātība un līksmā vaļība, ar kādu Silvija alkatīgi runāja par mīlas jautājumiem, Aneti kaitināja. Viņa bija drosmīga dvēselē, tomēr atturīga vārdos: likās — viņa baidās dzirdēt to, ko domāja. Brīžiem Anete noslēdzās skarbā klusēšanā un pat lāgā nesaprata, kāpēc. Silvija saprata māsu daudz labāk. Divu nedēļu laikā viņa bija iepazinusi Aneti vairāk, nekā tā pazina pati sevi.

Tas nebūt nenozīmēja, ka Silvijas gara spējas būtu pārsniegušas pašas vienkāršākās jaunas parīzietes caurmēra līmeni. Bez skaidrā un tālredzīgā prāta, kuru Silvija gan visā pilnībā neizmantoja, — jo visbiežāk viņai patika ļauties iegribām, — viņa ne ar ko neatšķīrās no savu aprindu meitenēm. Tiesa, Silviju interesēja viss, tomēr nekas dziļāk nesaistīja, vienīgi mode, kurā velti meklēt dziļumu! Glezniecībā, mūzikā un literatūrā viņas zināšanas nepacēlās pāri krietnam vidusmēram, pat allaž to neaizsniedza. Bieži vien Anetei derdzās māsas gaume. Silvija to pamanīja un teica:

— Atkal nošāvu buku! . . . Nu saki — kas pašlaik ir modē augstākajā sabiedrībā? . . .

(Viņa runāja par gleznu, kā mēdz runāt par cepuri.)

— Par ko tad īsti jājūsmo? Tiklīdz to zināšu, pratīšu jūsmot tikpat labi kā citi. . .

Taču vienmēr Silvija nebija tik miermīlīgi noskaņota: dažu labu reizi viņa stāvēja un krita par kādu bulvāra romāna varoni vai bezgaumīgu romanci, kurā saskatīja mākslas vai jūtu augstāko kalngalu. Viņa tomēr piespieda vecāko māsu atzīt kāda mākslas žanra vērtību vai, drīzāk, tā nākotnes izredzes, tāda žanra, kuru Anete līdz šim ietiepīgi noliedza, lai gan nemaz nepazina, proti, kino. Silvija par to neprātīgi jūsmoja un skatījās it visas filmas bez mazākās izvēles.

Gadījās arī tā, ka, nespēdama izprast kādas kopīgi lasītas grāmatas daiļumu, Silvija vairāk nekā Anete izjuta atsevišķu lappušu ietekmes spēku; šo lappušu neizskaistinātā patiesība izsita no sliedēm vecāko māsu, taču Silvija pazina dzīvi labāk par viņu. Bet dzīve ir visu grāmatu grāmata. Un katram vis nav lemts to izlasīt. Ikviens glabā to sevī, un uzrakstīta tā ir visa — no pirmās līdz pēdējai lappusei. Taču, lai to saprastu, bargajai skolotājai pieredzei jāiemāca valoda, kādā tā sarakstīta. Silvija jau agri bija sākusi šo valodu mācīties: viņa lasīja tajā tekoši. Turpretī Anete sāka mācīties vēlu. Apguva to gausi, toties zināšanas sniedzās dziļāk.

*

Vasara togad bija sevišķi svelmaina. Ap augusta vidu krāšņie koki dārzā jau nodzeltēja. Tveices pilnajās naktīs Silvija pavērtām lūpām kāri tvēra gaisu. Viņa bija atspirgusi, tomēr joprojām pabāla, un ari ēstgribas trūka. Silvija nekad daudz neēda un, savā vaļā atstāta, dažu labu dienu būtu iztikusi ar saldējumu un augļiem vien. Bet Anete neizlaida māsu no acīm. Anete bārās. Viņai bija daudz rūpju. Beidzot Anete nolēma doties uz kalniem, lai gan bija atlikusi šo ceļojumu no nedēļas uz nedēļu, klusībā cerēdama, ka izdosies no tā izvairīties. Viņa vēlējās paturēt māsu visu vasaru tikai sev vien.

Viņas aizbrauca uz Grizonas kūrortu, kur Anete pirms krietna laika bija dzīvojusi un saglabājusi brīnišķas atmiņas par jauku un vienkāršu viesnīcu, ko ietvēra dvēseli nomierinošas vecās Šveices lauku ainavas. Tomēr dažos gados viss bija pārveidojies. Radies klāt liels daudzums viesnīcu. Izveidojusies vesela pretenciozu viesnīcu pilsēta. Pļavās iesniedzās automobiļu ceļi, bet mežu dziļumā bija dzirdami tramvaja dārdi. Anete vēlējās bēgt. Bet māsas jutās nogurušas, veselu dienu un nakti braukdamas smacīgā vagonā, un nezināja, uz kurieni doties; vēlēšanās bija tikai viena — izstiepties garšļaukus gultā un nekustēties; vismaz te — kaut arī viss šķita pārveidojies — gaiss nebija zaudējis savu kristāldzidro skaidrumu; Silvija baudīja šo gaisu ar mēles galiņu, tāpat kā Parīzē ielu kņadā bija laizījusi saldējumu no stikla kausiņa, stāvēdama pie klejojoša pārdevēja ratiem. Viņas nolēma palikt šeit dažas dienas, kamēr pāries lielais karstums. Bet tad pierada un atzina, ka te ir ļoti jauki.

Sezona ritēja pilnā sparā. Trauksmaina dažādu tautību jaunatne bija saplūdusi šurp no malu malām, lai noskatītos tenisa sacīkstes. Rīkoja deju vakarus, nelielas izrādes. Dūcošais spiets klaiņoja apkārt, flirtēja, dižojās. Anete labprāt būtu iztikusi bez šādas kņadas. Taču Silvija no visas sirds līksmoja, un viņas prieks pielipa arī māsai. Abām bija lieliska oma un nebija nekāda iemesla atsacīties no izpriecām.

Māsas bija jaunas, jautras, savdabīgi pievilcīgas, un viņas tūdaļ ielenca pielūdzēji. Anete atradās pašā skaistuma plaukumā. Sporta spēles svaigā gaisā vēl pavairoja viņas daiļumu. Spēcīgā un staltā meitene mīlēja pastaigas un sporta spēles, tāpēc labāku partneri tenisā neviens nevarēja vēlēties — viņai bija labs acumērs, lokanas kājas, veiklas rokas, zibenīgi sitieni. Parasti gausā Anete spēlē bija apbrīnojami strauja un pārsteidzoši atsita bumbiņu. Silvija sajūsmināta plaukšķināja rokas, redzēdama Aneti lecam; viņa lepojās ar māsu. Silvija apbrīnoja viņu vēl jo vairāk tāpēc, ka šajā nozarē netika māsai līdzi: trauslā parīziete nebija radīta sportam, un tas viņu arī nevaldzināja. Sporta spēlēs vajadzēja tik daudz kustēties! Pēc Silvijas domām patīkamāk bija sēdēt skatītāju rindās. Taču laiku viņa velti nezaudēja . . .

Silvija bija izveidojusi ap sevi mazu galmu un valdīja tajā, it kā visu mūžu neko citu nebūtu darījusi. Mazā viltniece vēroja augstāko aprindu dāmas un lieliski prata piesavināties to, ko varēja viegli aizgūt, — augstprātību un pikantēriju. Viņa izskatījās pēc īstas svētules un šķita apburoši izklaidīga, taču patiesībā tikai ausījās vien un neko nepalaida garām.. Tomēr labākais paraugs viņai bija un palika Anete. Silvija nemaldīgi prata ne tikvien atdarināt daudzus jo daudzus sīkumus, bet arī izcelties, tikko jaušami tos pārveidodama vai reizēm izmantodama gluži pretēji, — ak, tikai tik daudz, lai parādītu, cik izsmalcināta dažbrīd var būt šāda mazliet nekorekta izturēšanās! Taču viņa bija tik saprātīga, ka nekad nepārkāpa atļautās robežas. Un šajās robežās Silvija šķita pati pilnība — gan viņas manieres, gan izturēšanās, gan tonis. Silvijā apvienojās izsmalcināts cēlums ar vieglu ekstravaganci. Anete nespēja apvaldīt smieklus, dzirdēdama, kā māsa ar valdzinošu pašapziņu klāsta savai svītai gudrības, kuru druskas tikai vakar bija uzlasījusi no viņas apcirkņiem. Silvija raidīja viņai draiskulīgu skatienu. Protams, māsai nedrīkstēja ļaut sarunās aiziet pārlieku tālu. Lai gan Silvijai bija atjautīgs prāts un laba atmiņa, viņa tomēr viegli varēja atsegt robus savās zināšanās. Taču Silvija to nepieļāva un modri vairījās no šās robežas. Turklāt viņa prata izvēlēties sarunu biedrus.

Lielāko tiesu tie bija jauni ārzemju sportisti, anglosakši, rumāņi, kuriem vairāk dūrās acīs spēles, nevis valodas kļūmes. Nelielā sieviešu pulciņa mīlulis bija kāds itālietis ar skanīgu lombardiešu dzimtas vārdu (pati dzimta jau kopš vairākiem gadsimtiem gan bija izmirusi, taču vārds dzīvo mūžīgi). Apenīnu pussalas modernās jaunatnes vidū bieži vien bija sastopami šādi indivīdi, kuriem raksturīgas ne tik daudz nacionālās, cik laikmetiskās iezīmes: Tulio sevī neparasti apvienoja gan Piektās avēnijas amerikāņa, gan četrpadsmitā gadsimta kondotjera raksturīgākās iezīmes, kas dažreiz piešķir ārienei dižumu (operas solista dižumu). Tas bija skaists jauneklis, slaida un stalta auguma, labi noaudzis, apaļu galvu un skūtu seju, melnīgsnējs, tumšiem matiem un dedzīgām acīm, prāvu ērgļa degunu, iezilganām nāsīm un spēcīgiem žokļiem, viņš staigāja vingrā gaitā, krūtis izriezis. Izturēšanās pauda augstprātību, taču reizē arī pieglaimīgu pieklājību un brutalitāti. Tiešām neatvairāms vīrietis. Viņam vajadzēja tikai pieliekties, lai paceltu sieviešu sirdis. Tomēr Tulio neatrada par vajadzīgu pieliekties, viņš gaidīja, lai kāds tās ieliktu viņam rokās.

Varbūt tieši tāpēc, ka Anete savu sirdi nepiedāvāja, Tulio izvēlējās viņu. Būdams tenisa čempions, jaunais itālietis prata novērtēt spēcīgās meitenes fiziskās īpašības, un tērzējot atklājās, ka viņu gaumes saskan arī uzskatos par citiem sporta veidiem — jāšanu un airēšanu, kam Anete nodevās ar tādu pašu kaislību kā visam citam. Ar prāvo degunu Tulio juta, kāda enerģijas pārpilnība kūsā šai jaunavīgajā augumā, un to iekāroja. Anete, pamanījusi šādu tieksmi, jutās reizē aizskarta un valdzināta. Dzīvojot šo jauniešu vidū, kuri sporta spēļu aizrautībā domāja vienīgi par izpriecām, Anetē pamodās gandrīz klostera vientulībā nodzīvoto gadu nomāktās alkas, ko izraisīja šās brīnišķīgās vasaras kaisme. Pēdējās nedēļas, kas pavadītas kopā ar Silviju, abu vaļīgās sarunas, pārmērīgais maigums, kāds bija pārņēmis visu Anetes būtni, — tas viss sabangoja viņas miesu un dvēseli, ko arī viņa pati tik slikti, tik maz pazina. Viņas sirds nebija stingri aizsargāta pret kaislības uzbrukumiem. Pirmo reizi Anete izbaudīja jutekliskās kaisles skaudrumu. Meiteni pārņēma kauns un sašutums, it kā viņai kāds būtu iecirtis pliķi. Tomēr alkas tāpēc nenorima. Anetei vajadzēja bēgt, taču viņa ar paceltu galvu devās uz priekšu ārēji salta un trīsošu sirdi. Bet Tulio, redzēdams, ka Anete viņu sapratusi un pretojas, noslēpa savu nerimtīgo iekāri aiz nevainojamas godbijības maskas, kļuva vēl valdzinošāks un iekaisa aizvien vairāk un vairāk. Tas bija otrs aizraujošs mačs, tikai citādā veidā! Abi meta viens otram pārdrošu izaicinājumu, devās skarbā divcīņā, lai gan neviens cits to nemanīja. Kamēr Tulio pieklājīgi un reizē valdonīgi noliecās, lai noskūpstītu viņai roku, un Anete augstprātīgā piemīlībā uzsmaidīja, viņa lasīja tā acīs:

«Tu būsi mana.»

Un viņas sakniebtās lūpas atbildēja:

«Nemūžam!»

Ar savām lūša acīm Silvija uzjautrinādamās sekoja šai divkaujai un iekaisa dziņā notēlot tajā arī savu lomu. Kādu lomu? Tiešam, viņai pašai par to nebija ne jausmas.. . Nu, gluži vienkārši, izklaidēšanās labad un, pats par sevi saprotams, lai izlīdzētu Anetei. Šis zēns bija jauks. Anete arī visai jauka. Cik ļoti šīs spēcīgas jūtas vairo viņas daiļumu! Šis degsmes pilnais lepnums, šī ietiepīgā piere kā mazam vērsēnam, kurš grasās mesties cīņā, šie pēkšņie sārtuma un bāluma viļņi! Silvijai likās — viņa redz tos šalcam pāri māsas augumam kā trīsas… Vīrietis ar visu sirdi un dvēseli nodevies rotaļai . . .

«… Neko darīt, manu zēn, nē, nē, tu viņu neiegūsi, ja viņa pati to nevēlēsies! . . . Bet vai viņa vēlas? Varbūt nevēlas? . . . Izšķiries, Anete! Viņš ir ieskrējis murdā! Nobeidz viņu! Muļķīte! Viņa neprot. . . Labi, iesim viņai talkā . . .»

Uzslavas, ar kādām Silvija neskopojās, cildinādama māsu, tuvināja viņu Tulio. Abi jūsmoja par Aneti. Itālietis bija Anetē nenoliedzami iemīlējies. Silvija staroja un, acīm mirdzot, arvien vairāk un vairāk iejutās savā lomā. Viņa ļoti veikli prata cildināt māsu, tomēr ne mazāk veikli izmantoja visu savu pievilcību, un, ja nu tā reiz bija likta lietā, tad iegrožot to vairs nebija iespējams. Velti viņa nopūlējās tai iestāstīt:

«Nu, mitējies! Pietiek! Esi aizgājusi pārlieku tālu.»

… Taču nekas nelīdzēja; atlika tikai viens — ļaut tai vaļu… Tas bija tik uzjautrinoši! Protams, šis idiots uzreiz iedegās. Cik vīrieši gan ir muļķīgi! Iedomājas, ka pret viņu izturas laipni skaisto acu dēļ… Tiešām, acis Tulio bija skaistas … Bet ko viņš tagad darīs, ko darīs runcis, ieraudzījis divas peles? Vai viņš tīko aprīt abas? Par kuru gan viņš izšķirsies? . . . «Nu, draudziņ, izvēlies!»

Viņa nedarīja nenieka, lai atvieglotu tam izvēli, un nebūt neizlikās bālāka par Aneti. Anete savukārt arī ne. Kopš šā brīža viņa tīri instinktīvi divkāršoja pūles, lai aizēnotu Silviju. Māsas maigi mīlēja viena otru. Silvija lepojās, ka Aneti cildināja, Anete savukārt — ar Silvijas panākumiem. Viņas deva viena otrai padomus. Rūpējās, lai labāk piestāvētu tērpi. Nebaidījās ar pretstatiem izcelt viena otras ārienē glītāko. Viesnīcas vakaros māsas valdzināja visu skatienus. Tomēr šie skatieni neviļus iekveldēja abās sacensības kāri. Un, lai gan pašas to neatzina, tomēr dejojot ikviena gribot negribot novērtēja panākumus, kādus guva otra. Sevišķi, ja otra dejoja ar vīrieti, kurš abu domas saistīja daudz vairāk, nekā viņas vēlētos. Viņš saistīja māsu domas daudz vairāk kopš brīža, kad pats vairs nespēja izšķirt, kura viņam labāk tīk. Redzot, ka Tulio lakstojas ap Silviju, Anete sāka just neskaidras ciešanas. Abas bija teicamas dejotājas, tomēr katra dejoja citādi. Anete visiem spēkiem centās nostiprināt savu pārākumu. Un, protams, dejoja labāk — pēc lietpratēju ieskata. Bet Silvija izturējās dabiskāk, dejoja ar lielāku aizrautību un, nopratusi Anetes nodomu, kļuva neatvairāma. Un Tulio tiešām nespēja pretoties. Ar sāpēm sirdī Anete redzēja, ka ir pamesta. Kādā skaistā vasaras naktī Tulio vairākas reizes pēc kārtas dejoja ar Silviju, un pēc tam abi tērzēdami un smiedamies izgāja ārā . . . Anete vairs nespēja valdīt pār sevi. Arī viņa atstāja dejas zāli. Neuzdrošinādamās abiem sekot līdzi dārzā, Anete mēģināja tos saskatīt no stikla galerijas, kuras logi bija dārza pusē, un arī ieraudzīja; ieraudzīja, ka abi iet pa gatvi, viens otram pieglaudušies, un skūpstās.

Šīs mokas tomēr bija nieks pret to, kas notika vēlāk. Kad, uzkāpusi savā istabā, Anete, neiededzot gaismu, apsēdās, viņa redzēja pārnākam jūsmīgi satraukto Silviju, kas pārsteigumā iesaucās, atrodot māsu vienu pašu tumsā, un sāka glāstīt tai rokas, skūpstīt vaigus un, kā parasti, teikt tūkstoš un vienu sirsnīgu vārdu, taču, kad Anete, aizbildinājusi savu aiziešanu ar pēkšņām galvas sāpēm, apjautājās, kā noritējis pēdējais vakara cēliens un vai viņa pastaigājusies ar Tulio, Silvija it nevainīgi atbildējā, ka neesot ar viņu pastaigājusies un nezinot, kur Tulio palicis, ka, starp citu, Tulio viņai sākot apnikt, jo viņai vispār nepatīkot pārāk skaisti vīrieši, turklāt Tulio esot tik švītīgs un melnīgsnējs … To pateikusi, Silvija devās pie miera, dungodama valsi. . .

Anete neaizvēra acu. Silvija gulēja lieliski. Tai nebija ne jausmas, kādu vētru izraisījusi… Aneti mocīja dēmoni, kas norāvušies no važām. Bija notikusi katastrofa. Divkārša katastrofa. Izrādījās, ka Silvija bija viņas sāncense. Un Silvija viņai meloja. Silvija, viņas mīļotā māsa! Viņas prieks, viņas ticība! Viss bija sagruvis. Viņa vairs nespēj māsu mīlēt… Nespēj mīlēt? Bet vai tad viņa var, vai tad spēj to nemīlēt? Ai, cik dziļas saknes jau bija laidusi šī mīlestība, dziļākas, nekā Anete domāja! … Bet vai tad iespējams mīlēt to, ko nicina? Ak, Silvijas neuzticība vēl būtu sīkums! Noticis kaut kas ļaunāks… Kaut kas vēl … vēl … Nu saki — kas tad? Jā, te bija iejaukts vīrietis, vīrietis, kuru Anete necienīja un agrāk nemīlēja, bet — pašreiz mīl. Vai mīl? Nē! Iekāro. Lepnums un greizsirdība kratīja viņu kā drudzī un pieprasīja, lai viņa to iegūst, lai atņem otrai — galvenais, lai neļauj, ka otra to atņem… (Otra, — lūk, kas Silvija bija kļuvusi Anetei!)

Visu šo nakti Anete negulēja ne stundu. Palagi dedzināja visu miesu. No blakus gultas atskanēja nevainīga bērna miega vieglā elpa.

Kad māsas no rīta tikās vaigu vaigā, Silvija ar pirmo acu uzmetienu redzēja, ka viss pārvērties, un netika skaidrībā, kas atgadījies. Anete bija zilu loku apņemtām acīm, bāla, skarba, augstprātīga, tomēr neparasti skaista (reizē skaistāka un neglītāka, it kā ar vienu rāvienu būtu atmodušies visi viņas būtnē slēptie spēki). Iekalta lepnuma bruņās, salta, naidīga, sevī noslēgta Anete paskatījās uz Silviju, paklausījās, kā māsa triec visādus niekus, tikko dzirdami sasveicinājās un izgāja no istabas…Silvijas čivināšana aprāvās pusvārdā. Arī viņa devās ārā, nenovērsdama acu no Anetes, kas kāpa lejup . . .

Viņa saprata. Anete bija ieraudzījusi Tulio, kas sēdēja lielajā zālē, un devās tieši pie viņa. Arī Tulio saprata, ka stāvoklis mainījies. Anete apsēdās līdzās. Abi sāka tērzēt par nenozīmīgiem sīkumiem. Galvu augstu pacēlusi, pilna nicinājuma, Anete raudzījās kaut kur tālumā, vairīdamās uzlūkot Tulio. Bet viņam nebija šaubu: Anetes skatiens tiecās pēc viņa. It kā baidīdamies no pārāk spilgtas gaismas, zilgano plakstu ēnā apslēptais skatiens jautāja:

«Vai vēlies, lai es būtu tava?»

Bet Tulio pašapmierinātā balsī stāstīja kādu muļķīgu notikumu, un, aplūkodams savus nagus, kā runcis iesānis glūnēja uz Anetes augumu un vingrajām krūtīm, cenzdamies tikt skaidrībā:

«Tātad tu arī pati to gribi?»

«Es gribu, lai tu gribētu mani,» bija atbilde.

Silvija vairs nevilcinājās. Apgājusi apkārt plašajai zālei, viņa piegāja abiem klāt un apsēdās brīvajā krēslā starp Aneti un Tulio. Anetes sašutumu nodeva skatiens, viens vienīgs skatiens, — ar to pietika. Anete cieši pavērās māsā, un Silvija šajā skatienā izlasīja nicinājumu. Viņa nolaida plakstus un izlikās nekā neredzam, tomēr sabozās kā kaķene, ko skārusi elektriskā strāva; viņa smaidīja un bija gatava kost. Sākās liekulīgi laipna divkauja trijatā. Anete, izlikdamās nemanām Silvijas klātbūtni, nepievērsdama uzmanību tās vārdiem, sarunājās tai pār galvu ar Tulio, kas jutās neērti, un, ja arī bija spiesta uzklausīt māsu, — jo tā nebija uz mutes kritusi, — ar smīnu vai ironisku piezīmi uzsvēra valodas kļūdas, kuras joprojām ņirbēja Silvijas runā (par spīti veiklībai, triecmelītei tomēr nebija izdevies tās izskaust no savas valodas).

Pagalam aizvainota Silvija tagad redzēja Anetē nevis māsu, bet tikai sāncensi.

«Pag, gan tu arī iekļūsi sprukās!» viņa nodomāja.

Un, uzrāvusi lūpiņu, atņirdza ilknīšus:

«Aci pret aci, zobu pret zobu… Nē, divas acis pret vienu…» — un metās cīņā.

Ai, nepiesardzīgā Anete! Pašcieņas jūtas, gluži pretēji, Silviju nemaz neapgrūtināja: ikviens ierocis bija pieņemams, lai tikai sasniegtu mērķi. Anete, iekalta lepnuma bruņās, justos pazemota, ja ļautu Tulio kaut drusku nojaust par savām alkām. Silvija no tamlīdzīgiem sīkumiem nekautrējās: viņa gribēja tēlot lomu, kas jauneklim ļoti glaimotu …

«Ko tu vairāk vēlies? Vai tev labāk patīk, ka tevi nicina? Vai vēlies, lai par tevi jūsmo? …»

Viņa pazina vīrieti, šo godkāro dzīvnieku. Tulio bija vareni kārs uz glaimiem. Silvija tos netaupīja. Ar mierīgu un vientiesīgu nekaunību mazā nebēdne lielīja kūrorta viesnīcas jauno Gatamelatu[6]: viņa augumu, prātu un apģērbu. Galvenokārt apģērbu, jo, pēc viņas domām, Tulio to vērtēja visaugstāk. Ikviens cildinājums jaunajam cilvēkam likās pa prātam. Protams. Apgalvojums, ka viņš ir skaists, vairs nebija nekas jauns, un skanīgais vārds sniedza zināmu garantiju par prātu. Bet Tulio apģērbs bija viņa paša gaumes izpausme, un viņš nespēja palikt vienaldzīgs pret pieredzes bagātas parīzietes atzinību. Ar lietpratējas skatienu vērodama Tulio un slepus uzjautrinādamās par viņa pārspīlēto, aprobežoto gaumi, Silvija apjūsmoja viņu no galvas līdz kājām. Anete sarka aiz kauna un dusmām; jaunākās māsas viltība šķita tik acīm redzama, ka Anete nodomāja:

«Kā viņš spēj to paciest?»

Bet viņš to pacieta lieliski. Tulio ar baudu klausījās mazās nebēdnes vārdos. Kad Silvija, ļaudama skatienam slīdēt no oranžkrāsas kaklasaites līdz violetajai jostai un zaļgani zeltotajām, svītrainajām zeķēm, uz mirkli atvilka elpu, viņai radās savi apsvērumi. Jūsmodama par Tulio kāju slaidumu (viņš bezgala ar tām lepojās), Silvija pastiepa uz priekšu savējās, kas bija ļoti daiļas. Ar draiskulīgu koķetēriju pievirzījusi tās klāt Tulio kājām, viņa sāka salīdzināt, atsegdama savas līdz pašiem ceļgaliem. Tad, pagriezdamās pret Aneti, kas nicīgi zvilnēja šūpuļkrēslā, apburoši smaidīdama, teica:

— Dārgumiņ! Parādi arī tu savējās!

Un ar spēju rāvienu atsedza tās — atklāja cirvja pietam līdzīgās potītes un padrukno lielu kolonas. Tikai uz pāris mirkļiem. Anete izrāvās no ļaunajiem nadziņiem, kas, savu darbu padarījuši, atkal ievilkās. Tulio bija redzējis …

Taču Silvija nemitējās. Visu rītu mētājās ar salīdzinājumiem, kas nebūt nelikās tīšuprāt meklēti, tomēr nenāca par labu Anetei. It kā apelēdama pie Tulio izsmalcinātās gaumes, Silvija ik mirkli lūdza, lai viņš paraugās gan uz viņas apkaklīti, gan blūzīti, gan šallīti; viņa pievērsa Tulio uzmanību tam, kas viņai nebija visneglītākais, bet Anetei nebija visskaistākais. Anete trīcēdama, izlikdamās, ka nekā nedzird, tik tikko valdījās, lai māsu nenožņaugtu. Joprojām apburoša Silvija starp diviem viltīgiem uzbrukumiem pielika pirkstus pie lūpām un nosūtīja tai gaisa skūpstu. Bet palaikam viņu acu zibeņi krustojās…

(Anete) «Es tevi nicinu!»

(Silvija) «Iespējams. Bet mīlēt viņš mīl mani.»

«Nē! Nē!» kliedza Anete.

«Jā! Jā!» atbildēja Silvija.

Viņas pārmija izaicinošus skatienus.

Anetei nepietika spēka ilgi apslēpt naidu aiz smaida kā čūskulēnu zem ziediem. Ja paliktu, viņa būtu to izkliegusi. Bet Anete pēkšņi atstāja kaujas lauku. Aizgāja augstu paceltu galvu, uzmezdama māsai pēdējo izaicinošo skatienu. Silvijas izsmējīgās acis viņai atbildēja:

«Kas smejas pēdējais, smejas visgardāk!»

*

Cīņa turpinājās arī otrā un aiznākamajās dienās uzjautrināto skatītāju acu priekšā: to bija pamanījusi it visa viesnīca; divdesmit dīku acu pāru zobgalīgi uzglūnēja māsām; tika slēgtas derības. Abas sāncenses bija pārlieku aizrāvušās pašas ar savu rotaļu, lai raizētos par citu rotaļām.

Īstenībā viņām tā vairs nebija nekāda rotaļa. Silvija, tāpat kā Anete, bija nopietni iemīlējusies. Kāds ļauns dēmons šķita aptumšojis viņu prātu un iekairinājis juteklību. Tulio, lepns par saviem panākumiem, nepielika ne mazākās pūles, lai uzjundītu liesmas. Viņš patiesi izskatījās skaists, nebija arī muļķis un kvēloja kaislībā, kuru pats bija iededzis: tiešām iekarošanas vērts vīrietis. Un viņš to zināja vislabāk.

Ik vakaru abas naidīgās māsas tikās savās istabās. Viņas nīda viena otru. Tomēr izturējās tā, it kā nenieka nezinātu. Māsu gultas atradās līdzās, un stāvoklis būtu pavisam neciešams, ja tās viena otrai visu pateiktu: šis notikums kļūtu plaši zināms, kas nebūtu vēlami. Māsas iekārtojās tā, ka nāca un gāja dažādos laikos, vairs nesarunājās, izlikdamās, ka viena otru neredz vai, kad izvairīties nebija iespējams, dzedri pateica: «Labrīt, labvakar!» — it kā nekas nebūtu noticis. Visgodīgāk, vissaprātīgāk būtu izskaidroties. Bet viņas to negribēja. Pareizāk sakot, nevarēja. Kad sievieti pārņēmusi kaislība, par godīgumu vairs nevar būt ne runas, bet par saprātu — ne tik.

Anetei kaislība bija kļuvusi par indi. Skūpsts, kuru reiz novakarē gatves līkumā Tulio, izmantodams savu varu, brutāli uzspieda lepnās meitenes lūpām, jo Anete laikus nepaspēja atvairīties, bija izlauzis ceļu juteklības uzplūdiem. Juzdamās pazemota un nikna, viņa vēl cīnījās pati ar sevi. Taču nezināja, kā pretoties, — kaisles bangas aizrāva viņu pirmo reizi. Un vai tām sirdīm, kas nepadodas! Kad tajās ielaužas kaisle, vistālākā kļūst vispieejamākā …

Kādā no tām drudžainajām bezmiega naktīm, kas viņu tā novārdzināja, Anete iegrima miegā, lai gan pašai šķita, ka ir nomodā. Viņa redzēja sevi guļam vaļējām acīm, bet nespēja pakustēties: locekļi bija kā sasaistīti. Anete zināja, ka līdzās guļošā Silvija tikai izliekas aizmigusi un drīz vien ieradīsies Tulio. Anete jau dzird: gaitenī iečīkstas grīdas dēļi un piesardzīgu soļu švīkoņa nāk arvien tuvāk un tuvāk. Viņa redz: Silvija pietrūkstas no spilvena, pabāž ārā kājas, pieceļas, zogas pie durvīm, kuras viegli paveras. Arī Anete grib piecelties, bet nevar. It kā to manījusi, Silvija atskatās, pagriežas, pieiet pie gultas, raugās māsā, pārliecas pāri, it kā vēlēdamās labāk saskatīt. Taču viņa nav, it nemaz nav tāda kā Silvija, nav pat viņai līdzīga, un tomēr ir Silvija: tie paši ļaunie smiekli, asie zobi; garie, melnie mati, taisni un cieti, māsai noliecoties, krita Anetei sejā, līda mutē un acīs. Uz mēles jūtama zirga astru garša, un uzvēdī to satraucošā smaka. Sāncenses seja liecas arvien tuvāk un tuvāk. Silvija atmet, segu un ielien viņas gultā. Anete jūt cieto ceļgalu, kas duras gurnā. Viņai pietrūkst elpas. Silvijai rokā duncis, saltais asmens skar Anetes kaklu, viņa pretojas, kliedz… Tad atģiedas — viņa sēž uz gultas klusumā grimstošajā istabā, palagi nospārdīti. Silvija mierīgi guļ. Anete, apvaldīdama negantos sirdspukstus, klausās māsas nomierinošajā elpā un joprojām dreb aiz naida un šausmām.

Anete ienīda… Bet ko gan? … Un ko gan viņa īsti mīlēja? Viņa nosodīja Tulio, necienīja to, baidījās no tā un nemaz, it nemaz tam neuzticējās. Un tomēr šā cilvēka dēļ, kuru Anete pirms pāris nedēļām vēl nemaz nepazina, kurš viņai neko nenozīmēja, viņa spēja ienīst to būtni, kas bija viņas māsa, kuru viņa mīlējusi par visu vairāk pasaulē un kuru mīlēja vēl tagad… (Nē!… Jā!… Kuru mīlēja joprojām…) Šā cilvēka dēļ viņa būtu ar mieru ziedot visu savu mūžu… Bet kā… bet kā tas viss iespējams?. ..

Anete šausminājās, tomēr spēja darīt tikai vienu — konstatēt, cik visuvarens ir neprāts. Dažbrīd skaidra saprāta uzzibsnījums, ironijas uzdzirkstījums vai senais maiguma atplūds pret Silviju pacēla viņas galvu virs straumes. Bet pietika viena vienīga greizsirdīga skatiena, pietika ieraudzīt Tulio sačukstamies ar Silviju, — un Anete atkal nogrima …

Bija skaidri redzams, ka mīlestībā viņa zaudē panākumus: tieši tāpēc arī trakoja kaislība. Viņa bija neveikla. Neprata apslēpt aizvainoto cieņu. Tulio, šis cēlais princis, neizvēlējās nedz vienu, nedz otru; viņam labpatika pasviest mutautiņu abām. Silvija naski to pacēla; viņa neklīrējās un nogaidīja, jo zināja, ka gan jau Tulio vēlāk dancos pēc viņas stabules. Silvija nebūt neuztrauktos, ja šis donžuāns slepus nolaupītu dažus skūpstus no Anetes lūpām. Lai arī tas viņai nepatiktu, tomēr izrādīt to arī neklājas. Var taču izlikties neredzam… Taču Anete to nespēja. Viņa nepieļāva dalītas jūtas un neslēpa riebumu, ko izraisīja Tulio divkosīgā spēle.

Tulio sāka pret Aneti atsalt. Nopietnā kaislība jauno itālieti nomāca, «garlaikoja» (šai vārdā Tulio, tāpat kā daudzi citi ārzemnieki, saskatīja sevišķu, Parīzei vien piemītošu eleganci). Nav peļami, ja mīlā ir mazliet nopietnības. Tomēr pārāk daudz tās nevajag: tad mīlestība kļūst par slogu un zaudē tīkamību. Tulio iztēlojās kaisli kā primadonnu, kas, izteiksmīgi nodziedājusi kavatīnu, atgriežas uz skatuves, pateicībā izstiepusi pret publiku rokas. Bet Anetes kaislība, kā likās, nezināja, ka pastāv arī publika. Viņa tēloja tikai pati sev. Un tēloja vāji…

Anete bija pārāk patiesa, un pārāk patiesa bija viņas kaislība, tāpēc viņai neienāca prātā sevi izskaistināt, lai apslēptu ciešanu, moku un ikdienas raižu pēdas, ko tādas sievietes, kas uzmanīgākas pret savu ārieni, izdzēš vai mīkstina ne vienu vien reizi dienā. Meitene vairs neizskatījās pievilcīga. Jo vairāk Anete jutās uzvarēta, jo neglītāka kļuva.

Triumfējošā Silvija, pārliecināta par savu uzvaru, ar gandarītu ironiju, kurai jaucās klāt arī mazliet ļaunuma, vēroja pamesto Aneti — un tomēr sirds dziļumos izjuta žēlumu …

«Nu, vai dabūji? Panāci, ko gribēji?… Ir nu gan tev jauks izskats! … Kā nopērtam šunelim . . .»

Un Silviju pārņēma vēlēšanās pieskriet māsai klāt un to nomutēt. Bet, tiklīdz viņa tai tuvojās, Anetes sejā izpaudās tāds naidīgums, ka Silvija sapīkusi uzgrieza muguru, purpinādama:

— Ak tu nevēlies, mana mīļā?… Kā tev patīk! Iztiec viena pati! Esmu labu labā! … Bet ikviens domā par sevi, pie velna citus! Galu galā, ja šī muļķe cieš, tad pašas vaina vien būs! Ko tad allaž ir tik smieklīgi nopietna?

(Tā par Aneti domāja visi.)

Anete beigu beigās atsacījās no cīņas. Silvija kopā ar Tulio rīkoja dzīvo gleznu vakaru, kurā Silvija rādīs visus savus daiļumus un vēl dažus piedevām… (Viņa bija maza Parīzes burve, kas ar auduma gabala palīdzību prata pārvērsties veselā līdzinieču virtenē, pie tam ikviena no tām bija skaistāka par oriģinālu, bet, to papildinādamas, vērta Silviju pašu vēl apburošāku, jo viņā taču ietvērās tās visas…) Ja Anete šinī ziņā mēģinātu sacensties ar māsu, viņa ciestu galīgu sakāvi. Taču Anete to zināja pārlieku labi: viņa jau priekšlaikus bija uzveikta; kā gan viņa būtu dzīvojusi vēlāk? Anete atteicās piedalīties svētku sarīkojumā, aizbildinādamās, ka nejūtoties labi: viņas izskats to pilnām attaisnoja. Tulio arī nemaz tik dedzīgi neuzstāja. Bet, tikko Anete bija atteikusies, viņu sāka tirdīt domas, ka priekšlaikus nolikusi ieročus. Pat bezcerīga cīņa tomēr pati par sevi ir cerība. Tagad viņa bija spiesta atstāt Tulio un Silviju divatā veselu dienas cēlienu. Anete uzlika sev par pienākumu abus traucēt un noskatīties visus mēģinājumus. Taču nebūt tos netraucēja. Drīzāk gan sakairināja, sevišķi nekaunīgo Silviju, kas savas desmit reizes lika atkārtot ainu, kur baudā pamirušo odalisku ar varu aizved Bairona tipa jūras laupītājs, drūmi liesmojošām acīm un zobus griezdams, — neatvairāms un veikls, īsts lēcienam sagatavojies jaguārs. Tulio tēloja savu lomu tā, it kā nupat grasītos visu viesnīcu atdot uguns un zobena varā. Turpretī no Silvijas varētu pamācīties visas divdesmittūkstoš hūrijas, kas paradīzē plūkā bārdu pravietim.

Pienāca izrādes vakars. Anete, noslēpusies zāles pēdējā rindā, — par laimi vispārējā sajūsmā viņu neviens nepamanīja, — nespēja nosēdēt līdz beigām. Ciešanu mocīta, viņa devās ārā no zāles. Galva dega kā ugunīs. Mutē bija jūtams rūgtums. Domas riņķoja ap vienu un to pašu: viņas ciešanām. Apsmietā kaislība plosīja dvēseli.

Anete devās uz pļaviņu, kas pletās ap viesnīcu, taču pavisam aiziet nebija spēka: viņa joprojām klaiņāja gar apgaismoto zāli. Saule bija norietējusi. Metās tumšs. Dzīvniecisks instinkts lika Anetei greizsirdīgi vērot durvis, pa kurām abiem bija jānāk ārā. Pa mazām sāndurvīm aktieri, neejot cauri zālei, varēja nokļūt ģērbtuvē ēkas otrajā spārnā. Tiešām, abi iznāca un, nekur tālu neaizgājuši, apstājās patērzēt pļaviņas mijkrēslī. Paslēpusies koku pudurī, Anete izdzirdēja, ka Silvija smējās, smējās bez mitas…

— Nē, nē, šonakt gan ne!

— Kāpēc? — Tulio nerimās.

— Tāpēc, ka man nāk miegs.

— Gan izgulēsieties!

— Nē, nē, man nekad nav gana!…

— Nu, tad nākamo nakti…

— Citas naktis būs tāpat. Turklāt nakti es neesmu viena. Mani uzrauga.

— Tātad nekad?

Te nu mazā šķelme Silvija, smieklos locīdamās, attrauca: — Bet man arī dienā nav bail! Un jums, vai jums ir bail?… Vairāk Anete nebija spējīga noklausīties. Riebuma, niknuma un ciešanu brāzma trenca meiteni nakts tumsā skriešus projām pa laukiem. Varbūt varēja dzirdēt, kā viņa satraukumā skrien, kā lūst zari — tā mēdz bēgt vajāts zvērs. Bet Aneti vairs neuztrauca tas, ka viņu varētu kāds dzirdēt. Viņa ne ar ko vairs nerēķinājās. Tikai bēga, bēga… Uz kurieni? To viņa nezināja. Un arī nekad neuzzināja. Bēga nakts tumsā, bēga vaidēdama, neko neredzēdama. Vai bijā skrējusi piecas minūtes, divdesmit minūtes, veselu stundu? To viņa nekad nedabūja zināt. Skrēja, līdz kāja aizķērās aiz kāda koka saknes, nokrita zemē, sadauzīdama pieri pret stumbru . . . Un tad viņa sāka kliegt, gaudot, ar zobiem iecirtusies zemē kā ievainots dzīvnieks.

Visapkārt nakts. Debesis melnas, bez mēness, bez zvaigznēm. Zeme neelpo, nesisina ne kukainītis, viss mēms. Tikai strautiņš, urdzēdams pa oļiem, burbuļo pie izstīdzējušas priedītes saknēm, kur Anete sadauzījusi pieri. Un no aizas dzīlēm, kura pāršķēlusi augsto, kraujo pakalni, augšup ceļas straumes niknā šalkoņa. Tās vaidi saplūst kopā ar aizvainotās sievietes vaidiem. Šķiet, ka mūžīgās žēlabās raud pati zeme …

Kliedzot Anete nedomāja nekā. Krampjainās elsas, kurās raustījās viss augums, atslogoja viņu no bēdām, kuru smagme jau nomāca vairākas dienas. Saprāts klusēja. Tad novārdzinātā meitene pēkšņi mitējās vaidēt. Visas dvēseles sāpes bija izlauzušās uz āru. Anete atģidās, ka ir pamesta. Viņa bija viena, turklāt nodevīgi pamesta. Domu loks tālāk neplētās. Savākt izklīdušas domu drumslas nebija spēka. Pat piecelties nebija spēka. Viņa pieplaka pie zemes . . . Kaut zeme viņu pieņemtu! Straume dunēja, runādama un domādama viņas vietā.

Tā atveldzēja Anetes brūci. Pēc brīža (bez šaubām, ilga) ciešanās novārgusī Anete gluži salauzta gausi piecēlās. Brūce pierē diezgan skaudri smeldza; sāpes, saistīdamas uzmanību, atviegloja domas. Anete iemērca strautā savas saskrambātās rokas; tad pielika tās pie kvēlošās, ievainotās pieres. Tā viņa sēdēja, aizklājusi deniņus un acis ar mitrajām delnām, un manīja, ka prātu pārņem ledaina skaidrība. Pēkšņi bēdas aizvirzījās kaut kur tālu aizmugurē… Kā svešiniece viņa vēroja tās vaidam un vairs nesaprata sava niknuma jēgu.

«Kāpēc? Kāpēc tas viss? Vai tad ir vērts tā mocīties?» viņa nodomāja.

Un straume nakts tumsā piebalsoja:

«Neprāts, neprāts, neprāts… Viss ir nieks…. Viss ir niecība …»

Anete rūgti, līdzjūtīgi pasmaidīja:

«Ko tad es īsti gribēju? … Es pat vairs nezinu . . . Kur tad tā ir, šī lielā laime? Lai to ņem, kas vēlas. Tās dēļ nu gan es vairs necīnīšos …»

Te pēkšņi Aneti atkal pāršalca tās laimes nojausmas, pēc kuras viņa tomēr bija alkusi, kaislu tieksmju bangas, kuru varā — lai arī saprāts to noliedza — joprojām atradās un vēl ilgi būs lemts atrasties viņas miesai. Un nežēlīgo alku uzplūdam pa pēdām sekoja greizsirdības apslāpētais niknums. Viņa klusēdama pārcieta šo uzbrukumu, sagumusi kā zem vēja brāzmas, tad, galvu atkal pacēlusi, skaļi noteica:

— Esmu bijusi netaisna . . . Silviju viņš iemīlējis spēcīgāk. Tā ir pareizi. Viņa vairāk radīta mīlai. Un viņa arī ir daudz skaistāka. Es to zinu, un es mīlu Silviju. Man būtu jāpriecājas par viņas laimi. Esmu patmīle … Tikai kāpēc, kāpēc viņa man meloja? Visu var atļauties, tikai ne to! Kāpēc Silvija mani pievīla? Kāpēc vaļsirdīgi nepateica, ka mīl viņu? Kāpēc rīkojās par spīti man, kā ienaidniece? . . . Ak, un vēl visas tās īpašības, ko tik ļoti centos neredzēt, kas nav visai tīras, nav visai krietnas, nav visai jaukas! .. . Tomēr tā nav Silvijas vaina. Kā gan viņa varēja to zināt? Kādu dzīvi viņa kopš pašas bērnības dzīvojusi! Vai man maz ir tiesības viņai ko pārmest? Vai tad es biju vaļsirdīga? Un vai tas, kas manī brieda, bija skaidrāks? Tas, kas bija? Tas, kas vēl tagad ir! Es gluži labi zinu, ka tas joprojām mīt manī…

Anete nogurusi nopūtās. Tad piebilda:

— Uz priekšu, laiks to izbeigt! Es esmu vecākā. Un tieši es esmu neprātīgākā. Lai Silvija kļūst laimīga!

Bet, pateikusi: «Uz priekšu!» — viņa vēl brīdi palika sēžam kā sastingusi. Ieklausījās klusumā un domāja, kodīdama saskrāpēto pirkstu galiņus. Tad, vēlreiz atvilkusi elpu, klusēdama piecēlās un devās atceļā.

Anete atgriezās mājup tumsā. Bija laiks uzlēkt mēnesim, bet tas vēl kavējās, lai gan varēja manīt to laužamies ārā no tumsas atvara aiz pašas debesu pamales. Vēja gaisma līdzīgi bārkstīm slīga pār kalnu korēm, kas ietvēra ieplaku kā malas kausu; ik mirkli skaidrāk un skaidrāk pret spīgojošo apvārsni izcēlās kalnu melnie silueti. Anete, tagad soļoja bez steigas un pilnu krūti lēni ieelpoja nopļauto pļavu smaržu, kā bija darījusi agrāk.

Tālumā uz tumsā tītā ceļa atskanēja steidzīgi soļi. Anetes sirds sāka strauji pukstēt. Viņa apstājās. Viņa tos pazina; tad no jauna steidzās tiem pretī. Gājējs otrpus ceļa arī bija izdzirdējis viņas soļus. Nemierpilna balss uzsauca:

— Anete!

Anete neatbildēja; viņa nespēja, jo bija pārlieku satraukta; sāka urdzēt prieka strauts; it visas bēdu mieles, it viss, viss pagaisa. Viņa neatbildēja, tikai steidzās ātrāk, vēl ātrāk. Bet otra jau skrēja, skumju pilnā balsī atkārtodama:

— Anete!

Mēness blāvajā vizmā, kurš gausi slīdēja augšup aiz tumša kalnu mūra, no palsās tumsas iznira kāds stāvs. Anete iesaucas:

— Mīļā! . . .

Un steidzās pretī. Kā akla, rokas izstiepusi.. .

Viņas tā steidzās, ka uzgrūdās viena otrai virsū. Cieši jo cieši apskāvās . . . Vienas lūpas meklēja otras un atrada.

— Mana Anete! — Mana Silvija!

— Mana lielā māsa! Mana mīlestība!

— Māšele mīļotā!

Viņu rokas mijkrēslī glāstīja vaigus un matus, slīdēja pār pakausi, kaklu un pleciem, atguva zaudēto dārgumu — draudzeni.

— Mīļā! —iesaucās Silvija, sajutusi, ka Anetei kaili pleci. — Tu esi bez mēteļa! Tev nav kur ietīties!

Anete pamanīja, ka tiešām ģērbusies vienīgi vakara tērpā, un viņu pārņēma aukstums — viņa nodrebēja.

— Tu esi neprātīga! Tu esi neprātīga! — sauca Silvija, vīstīdama un iežņaugdama māsu savā apmetnī, un viņas rokas, joprojām pārbaudot slīdēdamas gar māsas augumu, sataustīja, ka tērps saplēsts.

— Kleita pušu … Ko tu esi darījusi? Kas tev gadījies? Mati nokārušies par seju … Bet kas tavai pierei vainas? … Vai tu kriti, Anete?

Anete neatbildēja. Nespēdama valdīties, viņa pieplaka pie Silvijas pleca un sāka raudāt. Silvija nosēdināja māsu sev līdzās uz ceļa uzbēruma. Mēness, pārslīdējis pāri kalnu korēm, apspīdēja Anetes savainoto pieri, kuru Silvija apklāja skūpstiem.

— Saki, ko tu esi darījusi! . . . Saki, kas noticis . .. Manu dārgumiņ, manu vilciņ, es tā uztraucos, kad uzkāpu tavā istabā un tevi neatradu!. . . Izmeklējos malu malās … Nu jau veselu stundu! Ak, es biju tik nelaimīga! Es tā baiļojos, baiļojos . . .

Es nevaru tev pateikt, par ko baiļojos . . . Kāpēc tu aizgāji? Kāpēc aizbēgi? . . .

Anete negribēja atbildēt. — Es nezinu, — viņa sacīja, — man kļuva nelabi, es gribēju .. . pastaigāt, paelpot svaigu gaisu . . .

— Nē, tu nerunā taisnību, Anete, pasaki man visu! . . . Viņa pieliecās klāt un klusāk piebilda:

— Manu sirsniņ, vai tikai ne tādēļ. . .

— Nē! Nē! — Anete pārtrauca. Bet Silvija nerimās:

— Nemelo! Saki taisnību! Saki savai māšelei! Vai viņa dēļ?

— Anete, noslaucījusi acis un pūlēdamās smaidīt, atbildēja:

— Nē jel, es tev galvoju . . . Man bija mazliet grūti. . . Tas ir tik muļķīgi. . . Bet nu tam beigas. Esmu laimīga, ka viņš mīl tevi.

Silvija palēcās, sasita plaukstas un nikni iesaucās:

— Tātad tomēr viņa dēļ! Bet es taču nemaz nemīlu šo vīrieti.

— Tu viņu mīli. . .

— Nē! Nē! Nē!

Silvija dauzīja kājas pret zemi.

— Mani tas uzjautrināja, ka spēju viņam sagrozīt galvu; es vienkārši tēloju, bet viņš man nav nekas, galīgi nekas salīdzinājumā ar tevi. . . Ak! Visi vīrieša skūpsti nav vienas tavas asaras vērti. . .

Anete mulsa laimē.

— Vai tiešām? Vai tiešām?

Silvija metās māsas apskāvienos.

Kad abas bija mazliet nomierinājušās, Silvija noprasīja Anetei:

— Tagad atzīsties: arī tu viņu mīlēji.

— Arī? Nu redzi nu! Tu pati nejauši izteici, ka mīli viņu! . ..

— Nē! Es taču tev saku, es tev aizliedzu… Es nespēju vairs ilgāk klausīties, ka par viņu tā runā. Tam ir beigas — un viss.

— Tam ir beigas, — Anete atkārtoja.

Viņas devās atceļā pa mēness gaismas palu applūdināto ceļu

smaidīdamas, sajūsminātas, ka atkal atguvušas viena otru . . .

Pēkšņi Silvija apstājās un, ar dūri padraudēdama mēnesim, iesaucās:

— Šis preteklis! . . . Viņš man par visu samaksās . . .

Jaunība nekad neatsakās no savām tiesībām, tāpēc arī māsas sāka smieties par nejauko solījumu.

— Vai zini, ko mēs izdarīsim? — jautāja pēc atriebes alkstošā Silvija. — Tikko pāriesim mājās, sasaiņosim savas mantiņas un ar pirmo pasta karieti dosimies projām. Kad viņš brokastlaikā ieradīsies pie galda, nevienu vairs neatradīs. . .

Putniņi būs aizlidojuši! Ak! . . . Un tad . . . (Silvija iespurdzās aiz

smiekliem.) Es taču ar viņu norunāju tikties ap pulksten desmitiem tur mežā, kalnā . . . Viņš visu rītu mani nomeklēsies . . .

Silvija smējās vēl aizrautīgāk. Anete piebiedrojās. Iedomās skatītā Tulio pieviltā, pārkaitinātā seja likās tik jocīga. Divas nebēdnes. . . Visi sirdēsti bija palikuši tālu aiz kalniem . . .

Tomēr, — ierunājas Anete, — nebija labi, mīļa, tā sevi kompromitēt.

— Ko vēl ne! Ko tas man var kaitēt? — pretojas Silvija.

— Es ar to nerēķinos . . . Protams, — viņa piebilda, kodīdama Anetes roku, kas viņai viegli pliķēja pa ausi, — man derētu tagad būt prātīgākai, kad esmu kļuvusi tava māsa . . . Un es arī tāda būšu, to tev apsolu . . . Bet, vai zini, lielo māšel, tu pati nebiji neko daudz prātīgāka.

— Jā, tev taisnība, — Anete sagrauzta atbildēja. — Man pat bail, ka brīžiem esmu bijusi vēl neprātīgāka . . . Ak, — viņa turpināja, pieglauzdamās ciešāk māsai, — cik sirds dažreiz ir dīvaina! Nekad, nekad nevar zināt, kas tajā ielaužas pēkšņi un aizrauj sazin kur.

— Jā, — piekrita Silvija, cieši viņu apskaudama, — tāpēc es tevi arī mīlu! Tas tevī verd tik spēcīgi. . .

Viņas bija nonākušas pie pašas viesnīcas. Jumti spīguļoja mēness vizmā. Silvija apvija rokas ap Anetes kaklu un satraukta, savam raksturam neparasti nopietnā balsī čukstēja māsai ausī:

— Manu lielo māšel! Nekad es neaizmirsīšu, ko tu šonakt izcieti manis dēļ. . . Jā, jā, nenoliedz to! . . . Man bija diezgan laika to visu pārdomāt, kad skraidīju, tevi meklēdama, aiz bailēm drebēdama, ka tikai nav notikusi kāda nelaime . . . Un ja nu tā būtu notikusi! Ak, ko tad es darītu! … Es nebūtu vairs atgriezusies . . .

— Mīļā, — Anete saviļņota pārtrauca, — tā nav tava vaina,. tu taču nezināji, ka man nodari sāpes.

— Zināju gluži labi, zināju, ka sagādāju tev ciešanas, un tas pat sniedza man baudījumu.

Anetei sažņaudzās sirds, bet viņai ienāca prātā, ka arī pašai būtu prieks redzēt Silviju ciešam un likt tai vēl negantāk ciest. Viņa to pateica māsai. Viņas piespieda viena otrai roku.

— Bet kas ar mums bija noticis? Kas tas īsti ir? — apkaunotas un nomāktas viņas jautāja viena otrai, lai gan mierināja apziņa, ka abas ir vienādas.

— Mēs mīlam, — teica Silvija.

— Mīlam, — neko nedomādama, atkārtoja Anete. Un nobijusies jautāja:

— Tātad tā ir mīlestība?

— Un zini, — piebilda Silvija, — tas ir tikai sākums. Anete enerģiski iebilda, — viņa negribot vairs mīlēt. Silvija par to pazobojās. Taču Anete visā nopietnībā atkārtoja:

— Es vairs negribu. Neesmu radīta mīlai.

— Ak tā! — smiedamās attrauca Silvija. — Tā nebūs, mana dārgā Anete! Tu mitēsies mīlēt tikai tad, kad beigsi elpot.

OTRĀ NODAĻA

Pirmās oktobra dienas, apmākušās, siltas. Gaiss kā sastindzis. Bez steigas smidzina silts lietutiņš, sijādamies taisni lejup. Karsta, spēcīga valgās zemes, pagrabos sabērto augļu un vīna darītavās salietās vīnogu sulas smarža . . .

Pie vaļējā Rivjēru vasarnīcas loga Burgundijā viena otrai pretī sēdēja abas māsas un šuva. Noliekušas galvu pār rokdarbu, viņas, tā vien likās, sadursies ar apaļajām, gludajām pierēm. Pieres abām bija vienādas, tikai Silvijai tā šķita maigāka, bet Anetei spēcīgāka, vienai untumaināka, otrai ietiepīgāka — kaziņa un telīte. Kad māsas pacēla galvu, viņu acis pārmija saprotošus skatienus. Mēles atpūtās, bez mitas skandinājušas augu dienu. Abas vēlreiz domās pārdzīvoja pārbrauciena drudžaino trauksmi, sajūsmu, vienā elpā izteiktos vārdus un visu, ko uzzinājušas un iepazinušas viena no otras daudzo dienu ritumā, jo šoreiz māsas bija it visu uzticējušas viena otrai un alka visu paņemt no otras un it visu atdot otrai. Nu viņas klusēja, lai labāk pārdomātu par visu šo noslēpto laupījumu.

Bet māsas velti alka visu redzēt un visu iegūt: galu galā viņas bija un palika viena otrai mīkla. Taču ikviena būtne otrai būtnei ir mīkla, un tieši šajā apstāklī arī slēpjas viss valdzinājums. Un cik daudz gan ikvienā no viņām slēpjas tāda, ko nemūžam nesaprast otrai! Velti viņas sacīja pašas sev (jo abas to zināja):

— Ko gan īsti nozīmē — savstarpēji saprasties? Saprast nozīmē izskaidrot. Bet, ja mīl, nav nekādas vajadzības izskaidrot… Un tomēr tam ir liela nozīme! Ja nesaprot, tad nespēj apgūt visu. Un, ja runa ievirzās par mīlu, — kā tad viņas mīlēja? Ikviena no māsām mīlēja savādāk. Abas Raula Rivjēra meitas, protams, bija mantojušas no tēva bagātīgi dzīvības spēkus — vienai tie likās apslāpēti, bet otrai — izkliedēti. Viņu raksturu spilgtā atšķirībā jo sevišķi izpaudās mīlā. Vieglprātīgā un maigā Silvija — smejoša, draiskulīga, pārdroša, tomēr īstenībā visai saprātīga — ļoti ātri iekvēlojās, taču nekad nezaudēja galvu un, švīkstinot spārniņus, lidoja vienīgi ap savu baložu būdiņu. Anetes dvēselē mājoja dīvains mīlas dēmons, par kura esamību viņa atskārta tikai pirms kāda pusgada; viņa to nomāca, pūlējās noslēpt, jo pati baidījās no tā; Anete nojauta, ka citi neatzītu šo ieslodzīto Erosu, kas aizsietām acīm, nemierīgs, alkatīgs un izsalcis klusēdams līdz nemaņai triecas pret šo pasauli kā pret krātiņa stieņiem un gausi kremt sirdi, lai atbrīvotos! Dzeļošie, neatlaidīgie kodieni klusām un nemanāmi mulsināja Anetes saprātu līdz sāpīgam stingumam, kurā slēpās arī kaut kas saldkairs; smeldzošas tirpas skrēja viņai pār augumu kā dažreiz, kad mēdza pieskarties raupjam audumam, kad apģērbs traucēja vai kad roka slīdēja pa nelīdzenu mēbeles virsmu vai grumbuļainu, saltu mūri. Košļādama zariņu un zelēdama tā rūgto mizu, viņa lāgu lāgiem aizsapņojās un piemirsa laiku, zaudēja atmaņu — kas to lai zina, uz mirkli vai stundu? — un tad atģidās pēkšņi, pilna aizdomu un sakaunējusies, manīdama slepeno Silvijas skatienu, kura, izlikdamās nogrimusi darbā, zagšus šķelmīgi vēroja māsu. Jaunākā māsa neteica ne vārda. Ne viena, ne otra pat nepakustējās, taču Anetes vaigos uzliesmoja sārtums, Silvija, gan lāgā nesaprazdama, ar savu smalko deguntiņu manīja šo iekšējo dzīvi, kura, saulītē iesnaudusies, pēc īsas atelpas sāka mežonīgi locīties kā zalktis zem lapām: vecāka māsa viņai likās dīvaina, mazliet jukusi, tiešām citāda kā visi pārējie … Silviju nepārsteidza nedz jūtu uzbrāzmojumi, nedz dedzība, nedz kaisme un nepavisam ne tas, ko viņa nojauta risināmies Anetes satrauktajās domās, viņu mulsināja šī gandrīz vai traģiskā nopietnība, kādu Anete piešķīra it visam. Traģiskā? Kāpēc gan būt pārlieku nopietnai? Viss rit savu gaitu. Un tā tas arī jāuztver. Silvijai ne prātā nenāca uztraukties par tūkstoš un vienu iedomu, kas viņai uzmācās. Tās uzrodas un pāriet. Viss, kas labs un tīkams, ir vienkāršs un dabisks. Un viss, kas nav ne labs, ne tīkams, arī ir raksturīgs dzīvei. Vai labs vai nelabs, riju tikai nost — un cauri! Ko tik daudz gražoties! Ak, šī sarežģītā Anete! Kvēlu un saltu jūtu biežņa, alku un baiļu kodaļa, kaislu un biklu jūtu kumšķi juku jukām ik dvēseles kaktiņā . . . Kas tos atmudžinās? Bet lai nu kā, neparastā, pārspīlētā, neizdibināmā Anete bezgala nodarbināja Silvijas domas, intriģēja un valdzināja viņu, un tieši tāpēc viņa mīlēja māsu jo vairāk.

Ieilgušais klusums bija pilns satraucošu noslēpumu. Silvija pēkšņi to pārtrauca, sākdama runāt par visu, kas vien iešāvās prātā . . . Ātri, ļoti ātri, pavisam klusu, zemu noliekusi galvu pār darbu, it kā to pulgodama, viņa sāka purpināt aplamus, nesakarīgus vārdiņus, kas visi beidzās ar «i» un skanēja tā, it kā žubīte aiz prieka vīterotu «ki-ki-ki-ki». Bet tad viņa piepeši pieņēma nopietnu izskatu, droši vien gribēdama teikt: «Kas? Es? Es taču neko neesmu darījusi!» Vai arī, ar zobiem noraudama diegu, smalkā balsī caur degunu dungoja visai vieglprātīgu romanci, kurā bija apjūsmoti ziedi, un, šķelmīgi tēlodama labi audzinātu bērnu, izmeta rupju piedauzību. Anete pielēca kājās, gan smiedamās, gan pukodamās:

— Vai tu klusēsi, vai tu reiz klusēsi!

Viņa jutās atvieglota. Sasprindzinājums bija atslābis. Nav svarīgi vārdi! Balsis, tāpat kā rokas, atkal sasaista cilvēkus. No jauna rodas tuvība. Kur tu biji pazudusi? Sargies no klusuma! Vai mēs zinām, kurp tas spēj mūs aiznest aizmirstības mirklī, aiznest aši kā bulta? Runā ar mani! Es runāju ar tevi. Es turos pie tevis. Turi mani jo cieši!

Un māsas turējās viena pie otras. Viņas bija stingri nolēmušas, lai nāktu kas nākdams, nepamest viena otru. Lai notiktu kas notikdams, nekas neskars galveno: «Es esmu es. Tu esi tu. Norunāts. Sit saujā! Lauzt vārdu vairs nedrīkst.» Tā bija abpusēja ziedošanās, kluss līgums, kaut kas līdzīgs dvēseļu laulībām, tās bija jo stiprākas tāpēc, ka nekādi ārēji spaidi — ne rakstītas saistības, ne reliģiski vai civili apliecinājumi tās neapgrūtināja. Kāda gan nozīme tam, ka viņas tik dažādas? Maldās tie, kas domā, ka vislabākā saskaņa balstās uz līdzību vai arī pretstatu. Ne uz vienu, ne uz otru, bet gan uz stingru apņemšanos: «Esmu izvēlējusies, es vēlos, dodu svinīgu solījumu,» — balstīties uz dzīves ēzē rūdītu, divkāršas, ietiepīgas gribas, kaldinātu apņemšanos, kāda bija šīm abām meitenēm ar apaļajām pierēm. «Tu piederi man, un nu man vairs nav varas ne atdot tevi atpakaļ, ne paņemt atpakaļ sevi . . . Starp citu, tu esi brīva, vari mīlēt, ko vien vēlies, darīt, kas tev tīk, sekot visām neprātībām, kādas vien iešaujas galvā, un, ja nepieciešams, drīksti izdarīt pat nelielu noziegumu, ja tas tev labpatīk (es gluži labi zinu, ka tu to nedarīsi, bet kaut vai!), tas neko negroza mūsu abpusējās saistībās… Un lai ikviens to saprot, kā grib.» Ja apzinīgā Anete arī iedrošinātos savās domās aiziet tik tālu, viņai būtu jāatzīstas pašai sev, ka nav gluži pārliecināta par Silvijas tikumisko stingrību un droša par māsas turpmāko rīcību. Un Silvija, kas uz visu skatījās reāli, nebūtu likusi roku ugunī un zvērējusi, ka Anete nemūžam nav spējīga izdarīt vissatraucošāko neprātību. Bet, kas attiecās uz citiem, tas nezīmējās uz viņam abām. Abas bija drošas viena par otru un pilnam uzticējās viena otrai. Visi pārējie var rīkoties, kā vien pašiem tīk! . . .

Kopš šā brīža māsas visu jau priekšlaikus aizvērtām acīm piedeva, lai tikai tas neietekmētu abpusējo mīlu.

Varbūt tā nebija pārāk tikumiski, bet lai! Gan jau atliks vēl laika dzīvot tikumiski kādu citu reizi.

Anete, būdama mazliet pedante, pazina dzīvi pēc grāmatām, kas gan viņu netraucēja iepazīt to vēlāk arī pašai (jo dzīvei, protams, ir cita skaņa nekā grāmatās), — un viņa atcerējās Šillera skaistās vārsmas:

Ai, mani dēli! Naids tik valda pasaulē

Un divkosība ar! Ikviens tik sevi mīl;

Ik saite vaļīga un nedroša, ko vij

Vieglprāte laime: ātri vien tā šķīst un irst —

Tik ātri pajūk viss, ko noskaņojums īss

Ir sasaistījis. Daba vien ir taisnīga!

Uz droša enkura tā reidā mūžam stāv,

Kad pārējais viss aukas sabangotās dzīves

Viļņos svaidās. Mums simpātijas draugu dod,

Un priekšrocības, veiksme — allaž jaunus biedrus;

Tik brālis vien ar piedzimšanu mums tiek dāvāts.

To laime nespēj dot. Un bieži vien šai pasaulē, —

Kas viltus pilna, ļauna, — tas ir divsejains.

(Mesīnas līgava)

Silvija, protams, tās nezināja. Viņa, bez šaubām, uzskatītu, ka tik vienkāršu jūtu izpausmei nemaz nav nepieciešami tik sarežģīti vārdi. Bet, paraudzīdamās Anetē, kas, galvu noliekusi, vairs nestrādāja, tās spēcīgi veidotajā skaustā, kuplajos, mezglā savītajos matos, Silvija nodomāja:

«Viņa atkal sapņo, mana lielā māsa; atkal nogrimusi savā neprāta tīnē. Kā gan visa tajā nav! . . . Kāda laime, ka esmu te! Bez manis viņa to vaļā nevērs .. .»

Jaunākajai māšelei bija pārliecība, varbūt gan pārspīlēta, par sava saprāta un dzīves pieredzes pārākumu. Un viņa nolēma:

«Es tevi sargāšu.»

Taču Silvijai pašai bija nepieciešama aizbildnība. Arī viņas prāta tīnē nebūt nebija mazāk neprāta. Tikai viņa savus izlēcienus zināja jau priekšlaikus un raudzījās uz tiem kā nama īpašnieks uz saviem īrniekiem. Ja arī deva tiem telpu, tad ne jau nu par velti. . . Turklāt: «Dari, ko gribi, lai nāk kas nākdams.» Kamēr tas viss skar vienīgi tevi, tam nav nekādas lielas nozīmes. Izkulties vienmēr iespējams . . . Bet apsargāt kādu citu — tās bija jaunas un saldas jūtas . . .

Jā, bet. . . Anete, kas, galvu noliekusi, nestrādāja, sevī loloja gluži tādas pašas jūtas. Viņa prātoja:

«Mana mazā, neprātīgā māšele! Kāda gan laime, ka esmu ieradusies laikā, lai viņu vadītu!»

Viņa kala Silvijas nākotnes plānus, protams, vilinošus, par kuriem ar Silviju tomēr neapspriedās . . .

Kad māsas bija tiku tikām izsapņojušās par otras laimi (un, pats par sevi saprotams, vienlaikus arī par savējo), viņas iesaucās:

— Kad tevi! Salūza adata! … Nevar jau arī vairs nekā saredzēt .. .

… Viņas nometa rokdarbu un devas ārā, lai izlocītu kājas: ievīkstījušās vienā apmetnī, gāja caur smidzinošo lietu pa dārzu, kur no raudošajiem kokiem veseliem klēpjiem bira lapas; vīnogulāju stīgām apaugušajā lapenē norāva gaiši zeltainu ķekaru un apēda, — miklas ogas bija gardākas, — un trieca vienā triekšanā . . . Tad pēkšņi apklusa, ieelpodamas rudens gaisu, kritušo augļu un lapu smaržu (tā vien gribējās to apēst!), uzsūkdamas sevī oktobra dienas gurdo gaismu, kas jau sāka dzist kopš pēcpusdienas, ieklausīdamās sastingušo, snaudā iegrimušo lauku klusumā, lietus veldzētās zemes un nakts klusumā . . .

Rokās saķērušās, viņas sapņoja reizē ar drebošo dabu, kas bikli un kvēli loloja sevī cerību par pavasari — nākotnes noslēpumu …

*

Māsas tik ļoti ierada pavadīt kopā miglainās, it kā zirnekļu tīmekļos ievīstītās oktobra dienas un tas kļuva tik nepieciešami, ka viņas sev jautāja, kā gan varējušas iztikt līdz šim.

Tomēr viņas bija bez tā iztikušas un iztiks arī turpmāk. Bet dzīvi nevar iesprostot divdesmit gadu vecumā, lai arī cik dārgs liktos tas, ar ko tik tīkami būt kopā, jo sevišķi divu tādu būtņu dzīvi, kurām bija it kā spārni. Tām vajadzēja izmēģināt spēkus plašajās ārēs. Kaut arī ļoti to gribēja abu māsu sirdis, spārnotās alkas bija spēcīgākas. Kad Anete un Silvija viena otrai teica:

«Kā mēs varējām tik daudz gadu dzīvot šķirti?» — viņas apslāpēja domu:

«Un tomēr agri vai vēlu būs jādzīvo (cik žēl!) vienai bez otras!»

Neviens taču nevar dzīvot otra dzīvi, un neviens to arī negribētu. Protams, abpusējā tieksme pēc sirsnības māsām bija spēcīga, tomēr abām piemita vēl spēcīgāka tieksme, kas lauzās augšup no abu Rivjēra meitu dvēseļu slēptākajiem avotiem: tieksme pēc neatkarības. Lai gan viņām piemita tik daudz atšķirīgu rakstura vilcienu, kopīgā iezīme bija tieši šī (un tā nebija nekāda laime!). Māsas zināja to gluži labi: tas pat bija viens no iemesliem, kura dēļ, kaut arī negribēja to atzīt, viņas mīlēja viena otru visvairāk, jo šī rakstura īpašība bija abām tik radnieciska. Bet kāda gan tad nozīme viņu plānam — dibināt kopēju dzīvi? Ikviena loloja sevī sapni, ka apsargās māsas dzīvi, tomēr zināja, ka māsa, tāpat kā viņa pati, nebūs ar to mierā. Tas bija trausls sapnis, abu paijiņa. Viņas centās šo rotaļu, cik vien iespējams, paildzināt.

Bet tai nebija lemts ilgs mūžs.

Ja tās būtu tikai divas neatkarīgas valstis, tad nu vēl, bet šīm abām mazajām republikām, kas tik augsti vērtēja savu brīvību, tāpat kā visām republikām, gribot negribot piemita zināma despotiska nosliece. Ikvienai bija tieksme pakļaut saviem likumiem otru, jo tie šķita labāki. Anete, kura tik labprāt sevi tiesāja, nebeidza sevi nosodīt par to, ka ielauzusies māsas novadā, taču vienmēr šo ielaušanos atkārtoja. Jaunās sievietes viengabalainajā un kaislajā raksturā, par spīti viņas gribai, bija kaut kas valdonīgs. Šis raksturs gan spēja zem sirsnīgu jūtu plīvura uz laiku atmaigt, tomēr viņa bija un palika sev uzticīgā. Jāatzīstas, starp citu, — kaut arī Anete pūlējās pielāgoties Silvijas gribai, tomēr Silvija nebūt necentās atvieglot māsai šo uzdevumu. Viņa rīkojās tā, kā ienāca prātā, bet divdesmit četrās stundās Silvijai ienāca prātā vairāk nekā divdesmit četras vēlēšanās, kas ne vienmēr saskanēja. Metodiskā un kārtību mīlošā Anete sākumā par to smējās, taču vēlāk zaudēja pacietību — tik strauji mainījās māsas untumi. Viņa sauca Silviju par Vēju rozi un Visgribi-Nezkogribi. Silvija savukārt dēvēja to par Viesuli, Espavēlu kundzi un Dienvidus tieši pulksten divpadsmitos, jo viņu kaitināja māsas precizitāte.

Lai gan māsas viena otru sirsnīgi mīlēja, tomēr viņām bija grūti pielāgoties vienādam dzīves veidam. Viņām nebija vienāda gaume un vienādas ierašas. Sirsnības dēļ Anete iecietīgi uzklausīja, ko tenkoja Silvija, kurai bija vērīgas acis visu pamanīt un vēl labākas ausis visu saklausīt, tomēr trūka prasmes to labā valodā pastāstīt. Arī Silvija prata izlikties, it kā klausītos ar interesi, lai gan paslepus žāvājās . . . «Diezgan! Izbeidz taču!» kad Anete, lasīdama priekšā kādu garlaicīgu grāmatu, gribēja dalīties ar māsu baudījumā:

— Ak dievs, cik tas gan skaisti, dārgā! — vai arī ieslīga aplamos prātojumos par dzīvi, nāvi un sabiedrisko iekārtu . . .

«Pietiek! … Tā jau nu gan būs! . . . Nav ko darīt cilvēciņiem …»

— Un tu? — mēdza jautāt Anete. — Ko tu par to domā, Silvij?

«Pie velna!» nodomāja Silvija.

— Domāju tāpat kā tu, dārgā.

Tas nebūt netraucēja māsām vienai otru dievināt. Tikai varbūt mazliet traucēja tad, kad viņas ielaidās sarunās.

Un ko lai sadara dienās, kad viņas vienas pašas atrodas vientuļajā, klaju lauku ieskautajā mājā pašā meža malā, kad pāri slīgst zemās, rudenīgās debesis, kas miglā it kā saplūst ar kailo līdzenumu? Velti Silvija apgalvoja un ticēja, ka dievina lauku dzīvi; taču viņai drīz vien apnika tās prieki; viņa jutās pamesta bezdarbībā, izsista no sliedēm, pazudusi. . . Daba, vienīgi daba… Runāsim vaļsirdīgi! Daba Silviju garlaikoja. Īstā vieta klaidoņiem! Viņa nevarēja ciest sīkās likstas: vēju, lietu, dubļus (turpretī Parīzes dubļi viņai likās patīkami), peles, kas tekalēja aiz vecām starpsienām, zirnekļus, kas bija ielīduši istabās uz ziemas dzīvi, un drausmīgos zvērus — odus, kuri pa naktīm bazūnēja, mielodamies ap viņas kāju potītēm un roku locītavām. Silvija būtu vai raudājusi aiz uzbudinājuma un sarūgtinājuma. Anetei turpretī sagādāja prieku plašās āres un vientuļā dzīve ar mīļoto māsu; garlaicību viņa nepazina un, smiedamās par odu dzēlieniem, pūlējās aizraut līdzi Silviju pastaigās, un, brienat pa dubļiem, nemaz nepamanīja māsas īgno un sapīkušo seju. Vēja brāziens vai lietus gāzma Aneti skurbināja; viņa aizmirsa Silviju. Lieliem soļiem gāja pa uzarto zemi vai mežu, purinādama lietū piemirkušos zarus; tikai pēc ilgāka laika atcerējās novārtā pamesto māsu. Un Silvija pukodamās ar nožēlu vērās spogulī uz savu satūkušo seju un, beigdamās vai nost aiz garlaicības, domāja:

«Kad mēs griezīsimies atpakaļ?»

Un tomēr starp tūkstoš un vienu jaunākās Rivjēras iegribu bija viena — laba, nesatricināma, — ko nekas nespēja grozīt, un lauku gaiss tai tikai piešķīra jaunu spozmi. Silvijai bija mīļš viņas arods. Tas patiesi bija viņai mīļš. Piederēdama pie Parīzes strādnieku krietnās saimes, Silvija juta nepieciešamību pēc sava amata, savas adatas un uzpirksteņa, lai nodarbinātu pirkstus un domas. Viņai bija iedzimta tieksme uz šūšanu; viņa izjuta fizisku baudu, stundām ilgi grozīdama rokās drānu, vieglu audumu, zīda muslīnu, kāroja to plisēt un krokot, ar īkšķi sakārtojot pušķī sasietās lentes. Turklāt Silvijas mazais paurītis, — kas, paldies dievam, nevīla sevi ar cerībām kādreiz izprast idejas, kuras mājoja Anetes gudrajā galvā, — zināja, ka te, savā nozarē, kleitu pasaulē, arī tam ir savas idejas un tās var ieinteresēt ikvienu. . . Nu, vai tad viņa lai atteiktos no savām idejām? Stāsta — sievietēm neesot lielāka prieka kā valkāt skaistus tērpus! . . . Bet patiesi apdāvinātai sievietei ir daudz lielāks baudījums tos darināt. Un, kura reiz šo baudījumu izjutusi, no tā vairs nespēj atteikties. Gurdinošajā dīkdienībā, kādā viņu turēja māsa, kamēr Anetes skaistās rokas slīdēja pār klavieru taustiņiem, Silvija ilgojās pēc griežņu un šujmašīnu klaboņas. It visi mākslas darbi kopā, ja tos kāds Silvijai piedāvātu, neatsvērtu mīļo, bezgalvaino manekenu, ko viņa rotāja pēc savas iztēles, grozīja uz vienu un otru pusi, kam blakām notupās, slepus paraustīja vai apskāva rokām, lai ar to padejotu, kad vecākā šuvēja bija izgājusi. Daži šad tad izmesti vārdi ļāva diezgan viegli nojaust Silvijas domu gaitu, un nepacietīgā Anete, redzēdama, kā iedzirkstas māsas acis, saprata: Silvija domās jau atrodas darbnīcā.

Tāpēc arī, kad viņas bija atgriezušās Parīzē un Silvija paziņoja, ka atkal pāriešot uz dzīvi savā mājoklī un atsākšot kārtējo darbu, Anete nopūtās, tomēr nejutās pārsteigta. Silviju, kas bija sagatavojusies, ka viņas lēmumam pretosies, daudz vairāk saviļņoja nopūta un klusēšana nekā visi vārdi. Viņa pieskrēja klāt māsai, kas bija apsēdusies, nometās ceļos, apskāva to ap vidu un, stiepdama pretī lūpas, iesaucās:

— Anete, nedusmojies!

— Dārgā, — atbildēja Anete, — tava laime ir arī mana laime, un tu zini to.

Tomēr Anetei bija smagi. Silvijai arī.

Tā nav mana vaina, — Silvija sacīja. — Es tevi tik ļoti mīlu, es tev to apgalvoju.

—Jā, mana mazā, esmu par to pārliecināta.

Viņa pasmaidīja, tomēr vēlreiz smagi nopūtās. Silvija, joprojām ceļos noslīgusi, saņēma rokās Anetes galvu un, pieliekusi savējo klāt, noteica:

— Es aizliedzu tev nopūsties! Nejaukā! … Ja tu tā darīsi, es nevarēšu aiziet. Neesmu taču nekāda briesmone!

— Nē, mīļā, briesmone tu neesi … Es nerīkojos pareizi, es tā vairs nedarīšu. Tas nav tāpēc, ka tevi nosodītu. Tāpēc vien, ka mums jāšķiras.

— Jāšķiras! … Tā tikai vēl trūka! . .. Nejaukā! Mēs taču ik dienas tiksimies. Tu atnāksi. Es atnākšu. Manu istabu tu atstāsi manā rīcībā. Vai tikai tev varbūt nav ienācis prātā man to atņemt? Nē, nē, tā ir mana, es tev to neatdošu! Kad būšu nogurusi, ceru — varēšu tur ļaut sevi palutināt. Un, zini, dažu labu vakaru, kad tu mani nemaz negaidīsi, pavisam nelaikā, es ieradīšos, man ir atslēga, es ienākšu un tevi pārsteigšu . . . Pielūko, ja domā taisīt kādus stiķus! Tu redzēsi, pati redzēsi, mēs iemīļosim viena otru vēl vairāk; tas būs vēl jaukāk . . . Jāšķiras! . . Vai tu domā, ka es gribētu tevi pamest, ka varētu iztikt bez savas skaistās Anetes!

— Ak, tu medusmēle! Ak, tu blēde! — smējās Anete.. — Kā tu proti ievilināt tīklos! Sasodītā mazā mele!

— Anete! Vai tu reiz beigsi lamāties! — bargi uzsauca Silvija.

— Nu, lai notiek! Mazā melīte! Vai tā ir atļauts?

— Jā, tā . . . tā gandrīz vai varētu, — augstsirdīgi atvēlēja Silvija.

Viņa metās Anetei ap kaklu un skūpstīja, gandrīz vai māsu nosmacēdama.

— Ak tā, es melojot, es melojot! Pag, es tevi apēdīšu!

Maigā un viltīgā Silvija atrada citus līdzekļus, kā panākt piedošanu. Lūdza Aneti, lai palīdzot viņai ierīkot pašai savu darbnīcu. Divdesmit gadus vecā «meitene» vēlējās pati būt noteicēja, atbrīvoties no pakļautības un pati pavēlēt — ne tikai savam manekenam vien. Anete bija sajūsmā, ka var dot māsai naudu. Abas kopīgi sarēķināja izdevumus, sprieda bez gala, kā visu iekārtot jaunajā mājoklī, skraidīja nākamajās dienās, meklēdamas dzīvokli, tad izvēlējās mēbeles un iepirka materiālus, pēc tam visu pārvadāja, vēlāk saņēma pārvaldes iestāžu piekrišanu, vakaros rakstīja pasūtītāju sarakstus, gudroja plānu pēc plāna, apdomāja soli pēc soļa, līdz Anetei radās ilūzija, ka pati iekārtojas kopā ar Silviju. Un vecākajai masai aizmirsās, ka abu dzīves ceļi drīz vien šķirsies.

Pasūtītājas nekavējās ierasties pie Silvijas. Anete, dodamās ciemos, uzģērba visskaistākos mazās šuvējas darinātos tērpus un dziedāja viņai slavas dziesmas. Anetei izdevās aizsūtīt pie māsas vairākas savu aprindu gados jaunākas dāmas. Silvija savukārt bez sirdsapziņas pārmetumiem izmantoja bijušo darba devēju klientu adreses. Tomēr viņa bija pietiekami saprātīga un nesteidzās pārlieku ātri paplašināt darbības jomu. Pamazām, palēnām. Dzīve ir gara. Laika diezgan . . . Viņai patika darbs, tomēr šī patika nesniedzās līdz dažu skudrām līdzīgu cilvēku apmātībai, kuri viņas acu priekšā sitās vai nost, pildot pienākumu. Viņai gribējās atlicināt laiku arī izpriecai. Darbs arī ir prieks, taču ne vienīgais. No visa kā pa druskai — tāda bija Silvijas devīze. Viņas vēlmes gan nesniedzās tālu, toties viņa bija kārumniece un ziņkārīga .. .

Drīz vien Silvijas dzīve kļuva tik nevaļīga, ka viņa Anetei nespēja veltīt, daudz laika. Tomēr daļu no tās, lai notika kas notikdams, Silvija ziedoja māsai; savu solījumu viņa pildīja. Bet Anetes sirdij nepietika ar daļu vien. Vecākā māsa neprata atdot no sevis pusi vai trešo daļu, vai arī ceturto daļu. Anetei bija lemts uzzināt, ka pasaule savās mīlestības jūtās ir līdzīga sīktirgotājam: tā pārdod šīs jūtas mazumā. Paiet ilgs laiks, līdz to aptver, un vēl ilgāks, kamēr ar to samierinās. Viņa apguva tikai pirmās mācību stundas.

Anete klusējot cieta, redzēdama, kā pamazām tiek izstumta no Silvijas dzīves. Silvija nekad vairs nebija viena ne mājās, ne darbnīcā. Drīz vien tā nebija viena arī tad, kad nestrādāja. Silvija atkal bija atradusi draugu. Anete atkāpās. Mīla uz māsu tagad sargāja viņu no greizsirdīga sapīkuma un kādreizējas spriedumu bardzības. Taču nepasargāja no grūtsirdības. Silvija, kas tomēr māsu mīlēja tik ļoti, lai, par spīti vieglprātībai, apzinātos, ka viņa to sarūgtina, lāgu lāgiem izrāvās no savu — nopietno vai tīkamo — nodarbību farandolas[7] un pēkšņi paša darba vai tikšanās brīža kaismē pameta visu, pat vissteidzamākos darījumus, un skriešus devās pie Anetes. Kā viesulis pāri brāzās maiguma uzplūds. Tādos brīžos sirsnība Silvijai nebija mazāka kā Anetei. Taču viesulis pārbrāzās un aiznesa Silviju atpakaļ pie darījumiem vai izpriecām, bet Anete, pateikdamās laipnā pļāpīguma, neprātīgu atzīšanās vārdu, smieklu un apskāvienu orkānam, kas viņai bija pāršalcis pāri, — nopūtās, taču jutās vēl vientuļāka un satrauktāka.

Tas tomēr nenozīmēja, ka viņai būtu trūcis ko darīt. Dienas Anetei bija tikpat aizņemtas kā Silvijai.

Viņas dzīve, otra dzīve — intelektuālā un sabiedriskā dzīve, ko bija pārtraukusi tēva nāve, atkal iegāja vecajās sliedēs. Garīgās intereses, kuras pēdējā gada laikā bija nomākušas sirds tieksmes, atžirga ar jo lielāku sparu. Daļēji tāpēc, ka Anetei gribējās aizpildīt tukšumu, kāds radies pēc Silvijas aiziešanas, un arī vēl tādēļ, ka apdāvināta cilvēka intelekts nobriest kaisles pilnas dzīves pārbaudījumos, viņa no jauna bija sākusi nodoties zinātniskajām studijām un jutās pārsteigta, jo izprata zinātniskus jautājumus daudz labāk nekā agrāk. Viņa interesējās par bioloģiju un iecerēja disertāciju par estētisko jūtu pirmavotu un to izpausmi dabā.

Anete atjaunoja arī savas saites ar augstākajām aprindām; atgriezās sabiedrībā, kur agrāk bija viesojusies ar tēvu. Tur viņa rada jaunu izklaidēšanos. Anetes ziņkārajam, tagad daudz nobriedušākajam prātam sagādāja patiku novērot šķietami labi pazīstamus cilvēkus un negaidot atklāt tādas iezīmes, par kurām viņai agrāk nebija ne jausmas. Vēl bija citi prieki, taču pavisam atšķirīgi — tādi, kuru esamību pati atzina, un arī tādi, kurus no sevis slēpa: prieks patikt citiem, tumšie pievilcības (arī pretīguma) spēki, kas mostas miesā un dvēselē, mostas visapkārt gan no savstarpējās garīgās un fiziskās pievilcības dziņām, kuras slēpjas zem maldinošo vārdu aizsega, gan arī no apslēptajiem iegūšanas instinktiem, kas šad tad uzvirmo uz gludā un vienmuļā salona domu līmeņa un, kā liekas, tūdaļ izgaist, lai gan dzīlēs joprojām šalko . . .

Izklaidēšanās augstākajā sabiedrībā un darbs aizpildīja tikai nelielu dienas daļu. Taču nekad mūžā Anete nebija dzīvojusi tik spraigi kā tagad, kad bija viena. Garajos vakaros un nakts stundās, kad miegs atsviež dvēseli un reizē arī domas ar visām iztēles ainām atpakaļ nomodā līdzīgi vilnim, kas atšļākdams pamet krastā no okeāna naksnīgajām dzīlēm izrauto dzīvo būtņu miriādus, — Anete vēroja savas iekšējās jūras paisumu un bēgumu un tās dāsni nosēto liedagu. Tie bija lielie pavasara saulgrieži.

Daļa spēku, kas kūsāja Anetē, nelikās viņai jauni; bet tai pašā laikā, kad to enerģija bija desmitkāršojusies, viņas prāta skatiens raudzījās uz tiem ar sakāpinātu modrību. To pretrunīgie ritmi skurbināja sirdi un viesa tajā reibumu . . . Nebija iespējams aptvert šai juceklī apslēpto kārtību. Kaisles uzliesmojums, kas līdzīgi vasaras pērkona negaisam sabangoja Anetes sirdi, atstāja ilgstošas trīsas. Lai gan atmiņas par Tulio šķita izgaisušas, garīgais līdzsvars tomēr bija iztraucēts uz ilgu laiku. Dzīves mierīgā, netraucētā plūsma maldināja Aneti: varēja noticēt, ka nekas nenotiek, un kūtri atkārtot naktssargu bezrūpīgo saucienu, kas atskan brīnišķīgajās naktīs Itālijā: Temposererno . [8] … Taču tveicīgā nakts sevī slēpa jaunus negaisus, un satrauktais gaiss drebēja nemierpilnās trīsās. Mūžīgs mulsums. Sen mirušās, bet tagad atdzimstošās dvēseles drūzmēdamās sadūrās šajā kvēlajā dvēselē . . . Bīstamais tēva mantojums, dziņas, kas, parasti aizmirstas un snaudā iegrimušas, pēkšņi pamodās kā bangas jūras dzīlē. Un spēki, kuri tām spītēja: tikumiskais lepnums, nerimtīga tieksme pēc skaidrības. Un vēl viena kaisle — slāpes pēc neatkarības, kuras valdonīgo slogu Anete jau bija izjutusi tuvībā ar Silviju un kurai — kā Anete ar nemieru sirdī nojauta — lemtas citas, daudz traģiskākas sadursmes ar mīlestību. Visas šīs dvēseles norises nodarbināja Aneti, aizpildīja brīvo laiku garajās ziemas dienās. Dvēsele, līdzīgi tauriņam miglā tītas gaismas kūniņā, sapņoja par nākotni un ieklausījās pati savos sapņos . . .

Pēkšņi zeme pazūd zem kājām. Tāpat kā pagājušo rudeni Burgundijā, apziņā atveras bezdibeņi, rodas tukšumi, kuros jāiebrūk … Tukšumi? Nē, tur nav tukšs. Bet kas notiek šais dziļumos? Šīs dīvainās parādības, līdz šim nemanītas, varbūt pirms desmit mēnešiem vēl neesošas, kuras jo sevišķi izraisījās kopš kaisles uzliesmojuma vasarā, atkārtojās aizvien biežāk. Anetei bija neskaidra sajūta, ka šīs dzelmes apziņā reizēm atvērās arī naktīs, kad viņa gulēja. . . gulēja dziļā, smagā miegā. . . Atbrīvojusies viņa atgriezās it kā no liela tāluma un nekā neatcerējās, tomēr viņu vajāja uzmācīga doma, ka noticis kaut kas svarīgs, ka redzētas kādas tālas pasaules, kaut kas vārdos neizsakāms, kas sniedzas pāri parastām, saprātam aptveramām robežām, kaut kas dzīvniecisks un reizē pārcilvēcisks, ko vērojam sengrieķu tēlnieku veidotajos nezvēros vai katedrāļu ūdensnoteku himērās. Bezveidīgs māls, kas līp pie pirkstiem. Bija jūtama dzīva saite ar svešo sapņu pasauli. Māca skumjas, kauns, smacēja sveloša vainas apziņa kā pēc izdarīta nozieguma, tikai nebija iespējams pateikt, kāda. Visa miesa piesūcās ar salkanu smaržu, kas virmoja ap viņu vairākas dienas. Tas bija noslēpums, kuru Anete nēsāja līdzi dienas ātri gaistošo iespaidu virknē, un to it kā aiz slēgtām durvīm slēpa gludā, rāmā piere, vienaldzīgais, uz iekšu vērstais skatiens un rātni uz krūtīm sakrustotās rokas, — viņa šķita kā snaudošs ezers . . .

It visur Anete nemitīgi kavējās sapņu pasaulē: gan ielu drūzmā, gan lekcijās un bibliotēkās, kur kā sastingusi uzcītīgi mācījās, gan salonos, kur nodevās tukšai tērzēšanai, ko atspirdzināja viegls flirts un tikko jaušama ironija. Ne viens vien apmeklētājs viesību vakaros pamanīja meitenes nezināmā tālē aizmaldījušos skatienu, ievēroja izklaidīgo smaidu, — taču smaids bija vairāk veltīts tam, ko viņa stāstīja pati sev, nekā tam, ko dzirdēja. Anete uz labu laimi uztvēra dažus izskanējušus vārdus un atbildēja pavisam ko citu, ieklausīdamās viņai vien dzirdamās putnu balsīs, kuri dziedāja viņas dvēseles sprostā. Šis dvēseles iemītnieku koncerts brīžiem bija tik skaļš, ka reiz Anete pārsteigta aizmirsās, klausīdamās tajā, bet līdzās taču smējās mīļotā Silvija, reibināja ar savu mīļo pļāpīgumu, stāstīja viņai… Jā, ko gari tā stāstīja? . . . Silvija visu to pamanīja, smiedamās sapurināja māsu un sacīja:

— Tu jau guli, tiešām guli, Anete!

Anete liedzās.

—  Jā, jā, es taču to redzēju: tu guli, stāvēdama kājās kā vecs kleperis. Ko tu dari pa naktīm?

—  Draiskule! . . . Un, ja nu es pajautāšu tev, ko tu pati tad dari?

—  Es? Tu gribi zināt? Lieliski! Es tev pastāstīšu. Garlaicīgi nebūs.

— Nē! Nē! — smiedamās attrauca Anete galīgi atmodusies.

Viņa ar roku aizspieda māsai muti. Bet Silvija, atbrīvodamās un saņemdama viņas galvu rokās, ielūkojās māsai acīs:

—  Skaistas gan tev acis, mēnessērdzīgā . .. Atklāj mazliet, kas tajās slēpjas . . . Par ko tu sapņo, Anete? Saki! Saki! Saki, par ko tu sapņo! Stāsti! Nu, stāsti taču!

—  Ko tu gribi, lai tev stāstu?

—  Stāsti — par ko tu domāji?

Anete pretojās, bet, kā jau vienmēr, beidzot piekāpās. Abām sagādāja lielu prieku tas, — un tieši tā izpaudās māsu sirsnība, bet varbūt arī egoisms, — ka viņas varēja viena otrai visu izstāstīt. To darīt viņām nekad neapnika. Anete mēģināja gūt skaidrību savos sapņos ne tik daudz Silvijas, cik sevis pašas mierinājuma labad. Viņa skaidroja, gan ne bez pūlēm, ļoti precīzi un nopietni — par ko Silvija vai plīsa aiz smiekliem — visas savas neprātīgās domas, naivas, vaļsirdīgas, dīvainas, pārdrošas un dažbrīd pat. ..

— Nu un? Kas vēl? Anete! Stāsti taču līdz galam, ja jau reiz esi sākusi! … — iesaucās Silvija, izlikdamās apvainojusies.

Varbūt Silvijai iekšējā pasaule bija tikpat dīvaina (ne vairāk, ne mazāk kā mums visiem), bet viņa to pat nenojauta un nemaz par to neinteresējās, kā jau praktiska būtne, kas reiz un uz visiem laikiem tic tikai tam, ko redz un kam var pieskarties, tam lietišķajam ikdienas sapnim, kurš ir tāds pats kā pati dzīve; viņa vairījās no visa, kas varēja izraisīt nemieru, uzskatīdama to par aplamību.

Klausīdamās māsā, Silvija sevī no visas sirds smējās. Ir gan šī Anete, kas to būtu domājis! Ar visnevainīgāko izskatu, pavisam nopietni viņa pastāsta dažreiz pavisam trakas lietas! Turpretī no gluži vienkāršām, visai pasaulei zināmām parādībām reizēm galīgi samulst. Un uztic visu to Silvijai ar tādu pārliecību, ka vai jāsmejas! Dievs vien zina, kādas aplamas domas šaudās viņas galviņā! . . . Silvijai māsa likās sarežģīta, dievināma, neprātīga un briesmīgi neapķērīga. Mūžīgi šī kaite — lauzīt galvu par visu, par ko vērts tikai «dziedāt savā meldiņā».

— Kā lai dzied, — Anete iebilda, — ja manī skan savs pusducis melodiju vienlaikus?

— Tas taču ir uzjautrinoši! — attrauca Silvija. — Gluži kā svētkos par godu Belforas lauvam[9].

— Šausmas! — iesaucās Anete, aizbāzdama ausis.

— Bet es to dievinu. Trīs četri karuseļi, šautuve, tramvaju dārdi, leijerkaste, zvani, svilpītes, visi klaigā cits caur citu, nav iespējams pat savu balsi sadzirdēt, ikviens cenšas pārkliegt pārējos, viss rēc, smejas, dārd, viss priecē sirdi. . .

— Ak tu mazais tautas bērns!

— Bet tu, mana aristokrāte, pati esi tāda (tu nule man to pateici). Ja tev nepatīk, vari darīt tāpat kā es. Man viss ir kārtībā. Ik lieta savā vietā. It visam savs laiks!

Un, tiešām, Silvija runāja patiesību. Lai arī kāds jūklis valdīja viņas mājoklī Danfēra laukumā vai galviņā, viņa prata kā vienā, tā otrā ātri vien orientēties. Silvija acumirklī būtu ieviesusi kārtību vislielākajā nekārtībā. Viņa prata saskaņot visas savas tik dažādās prasības — kā miesas, tā sirds, kā ikdienas dzīvei tuvās, tā arī tālās. Un ikvienai — sava atvilktnīte. Kā viņu mēdza saukt Anete:

— Skapītis ar atvilktnēm, lūk, kas tu esi! (Anete rādīja ar roku uz daudzināto Luī XV laika skapīti, kurā glabājās tēva vēstules.)

— Jā, — šķelmīgi atteica Silvija, — tas ir man līdzīgs. (Ne jau nu par skapīti viņa runāja.)

— Īstenībā es esmu tā īstā . . .

Viņa gribēja saniknot Aneti. Bet Anete vairs «uz šā āķa neuzķērās». Viņa vairs nebija greizsirdīga uz tēva mantojumu. Daļu tēva rakstura viņa jau bija mantojusi. Un arī to pašu būtu labprāt atdevusi. Dažu labu dienu šis viesis krietni vien traucēja! . . .

*

Kā tas īsti noticis, Anete pati nezināja, bet pēdējā gadā viņa bija zaudējusi pārliecību par savu loģisko prātu un savām stingrajām kājām, kas cieši kā iemietas stāvēja reālajā pasaulē, un vairs nesaprata, kā to visu izdosies atkal atgūt. Anete būtu dārgi maksājusi, ja tai derētu Silvijas mazās kurpītes, kura, papēdīšus klaudzinādama, droši gāja pa zemi bez mazākās šaubīšanās. Anete vairs nejutās cieši saistīta ar parasto ikdienas dzīvi, ar visu ļaužu un katra mirkļa dzīvi. Gluži pretēji māsai, viņa bija pārāk aizrāvusies ar savu iekšējo pasauli un viņu maz saistīja tā dzīve, ko apspīdēja saule. Tā droši vien neatstātu malā arī Aneti, ja vien viņu neierautu dzimuma dziņas sprostā, kurā sapņotāji iekrīt ātrāk un neveiklāk par pārējiem. Nodevīgā stunda tuvojās. Lamatas jau izliktas . . .

Bet vai lamatām būs pa spēkam ilgi noturēt šo mazliet mežonīgo un plašo dvēseli?

Pagaidām, līdz uzzinās, viņa riņķoja tām apkārt, — protams, par to nemaz nedomādama, jo citādi atsprāgtu atpakaļ niknā sašutumā. Lai nu kā! Ik solis tuvināja viņu slazdiem . . .

Anetei vajadzēja pašai atzīt: vēl pirms gada viņa bija izturējusies pret vīriešiem mierīgi, pašpārliecināti, biedriski un, bez šaubām, mazliet koķeti, mīļi, tomēr vienaldzīgi, — jo nekā no tiem nevēlējās, nedz arī no tiem baidījās, — turpretī tagad tajos raudzījās pavisam citām acīm. Anete vēroja tos un dzīvoja satraukuma pilnās gaidās. Kopš dēkas ar Tulio viņa bija zaudējusi savu augstprātīgo, apskaužamo mieru.

Tagad Anete zināja, ka viņai nav lemts iztikt bez vīriešiem, un tēva smaids pavīdēja meitenes lūpās, kad viņa atcerējās savus bērnišķīgos uzskatus par laulību. Kaisle bija pametusi viņā savu lapsenes dzeloni. Šķīsta un tomēr reiz jau apdedzinājusies, naiva un kārdināta Anete pazina šīs alkas, un, lai kā arī dzītas atpakaļ apziņas tumsā, tās tomēr nelikās mierā, viešot mulsumu pārējās domās. Visa prāta darbība bija traucēta. Spējas domāt paralizētas. Mācoties — rakstīdama vai lasīdama — Anete juta, ka apgūst daudz mazāk. Koncentrēties meitene spēja tikai ar pārmērīgu piepūli, vēlāk juzdamās galīgi sagurusi un aizkaitināta. Lai arī kā Anete centās, uzmanības mezgls allaž raisījās vaļā. It viss, par ko vien viņa domāja, ietīstījis mākoņu vālos. Visi skaidrie mērķi, — pārāk skaidri iezīmētie un pārlieku spilgti apgaismotie, — kurus meitene bija spraudusi savam saprātam, izgaisa miglā. Taisnais ceļš, kam vajadzēja vest pie šiem mērķiem, pēkšņi pārtrūka. Zaudējusi drosmi, Anete nodomāja:

«Nemūžam es tos nevarēšu sasniegt.»

Kādreiz viņa bija lepni apgalvojusi, ka sievietes esot apveltītas ar tādām pašām intelektuālām spējām kā vīrieši, bet tagad pazemota teica pati sev:

— Esmu maldījusies.

Gurduma sajūtas nomācošajā gūstā Anete atzina (pareizi vai nepareizi), ka daži sieviešu prāta trūkumi varbūt izskaidrojami ar to, ka sievietes gadsimtiem ilgi nav radušas abstrakti domāt, nav radušas spraigā garīgā darbībā vingrināt objektīvu, ne ar ko personīgu nepiesārņotu prātu, kā prasa patiesa zinātne vai patiesa māksla, — bet varbūt vēl ticamāk ar to, ka sieviete ir visspēcīgu, svētu dziņu pārņemta, ar ko tik dāsni un pilniem apcirkņiem sievietes apveltījusi pati daba. Anete juta, ka, viena palikusi, nespēj rast piepildījumu ne savam garam, ne miesai, ne sirdij. Bet par šīm divām pēdējām viņa domāja, cik vien iespējams, maz: pārlieku bieži tās sevi atgādināja.

Anetei bija situsi tā mūža stunda, kad vairs nevar dzīvot bez biedra. Un sieviete vēl mazāk nekā vīrietis, jo mīla atmodina viņā ne tikai mīļāko, bet arī māti! Sieviete to pati neapzinās: abas tieksmes saliedējas vienās un tais pašās jūtās. Anete, kas vēl nevienam nebija veltījusi visas savas domas, tvīktin tvīka neklusināmās ilgās atdoties kādam, kas viņu ieslēgtu savās rokās un piekļautos pie viņas krūtīm. Tā domājot, jaunā sieviete gura maigumā; viņa būtu vēlējusies, kaut visas viņas asinis pārvērstos pienā, lai tās visas varētu atdot viņam. . . Dzer! Dzer, mans mīļotais! .. .

Atdot visu! . . . Tomēr nē! Visu atdot Anete nespēja. Tas viņai nebija ļauts . . . Atdot it visu! Jā, savu pienu, savas asinis, miesu un mīlu . . . Bet it visu? Visu savu dvēseli? Visu gribu? Un uz visu mūžu? … Nē, Anete zināja, to viņa nedarīs nemūžam… Pat ja vēlētos, viņa to nespētu. Nevar taču atdot to, kas nepieder pašai, — savu brīvo dvēseli. Mana brīvā dvēsele nepieder man. Es pati piederu savai brīvajai dvēselei. Es nevaru dot tai priekšrakstus. Glābt savu brīvību ir ne tikvien tiesības, bet svētākais pienākums. ..

Šajās pārdomās slēpās zināma tikumiska aprobežotība, ko Anete bija mantojusi no mātes. Bet Anete visu pārdzīvoja kaisli, pat visabstraktākās domas būtu sakveldējusi ar savām brāzmaini ritošajām asinīm . . . Viņas «dvēsele»? Šis «protestantu» vārds! (Anete tā mēdza teikt. . . Viņa to bieži atkārtoja! . . .) Vai Raula Rivjēra meitai bija viena pati dvēsele? Nē, vesels pulks dvēseļu, un dažas — pašas par sevi labas un jaukas — ne vienmēr varēja savā starpā saprasties .. .

Tomēr iekšējā cīņa noritēja zemapziņā. Anetei vēl neradās iespēja pārbaudīt savas pretrunīgās kaislības. Šī cīņa bija un palika prāta spēle: kvēla, diezgan satraucoša, taču ne bīstama; vēl nekas nebija jāizlemj, varēja atļauties greznību domās izvēlēties dažādus atrisinājumus.

Tas bija viens no tiem tematiem, kas izraisīja smieklus un ko viņa apsprieda kopā ar Silviju, viena no tām problēmām, ar kurām tik ļoti aizraujas jaunas sirdis dīkdienības vai gaidu laikā, līdz kādu dienu īstenība pati to pēkšņi izlemj, nelikdamās ne zinis par jūsu brīnumainajām gaisa pilīm. Silvija gluži labi saprata Anetes jūtu šķelšanos, bet nesaskatīja nekādas pretrunas: vajadzēja rīkoties tā, kā mēdz darīt viņa, — mīlēt, kad patīk, būt brīvai, kad patīk . . .

Anete purināja galvu:

— Nē!

— Kā! Nē? Paskaidrot viņa nevēlējās.

— Tu laikam uzskati, ka tas piestāv vienīgi man? — Silvija zobgalīgi iejautājās.

— Nē, mīļā, — Anete attrauca. — Tu zini gluži labi — es mīlu tevi tādu, kāda tu esi.

Taču Silvija nebūt nemaldījās. Anete aiz mīlestības pret māsu pati sev aizliedza nosodīt (gan klusītēm nopūzdamās) Silvijas brīvo mīlu. Bet par sevi Anete šādu domu nepieļāva. Tas nebija no mātes mantotais puritānisms vien, kura to būtu uzskatījusi par negodu. Tā bija Anetes rakstura «viengabalainība», viņas alku pilnskanība, kas liedzās saskaldīt jūtas sīkumos. Par spīti neskaidrajam, tomēr varenajam jutekliskās dzīves aicinājumam Anete nespētu šai mūža brīdī bez sašutuma pieļaut domu, ka var būt tāda mīla, kad vienkop nelīksmotu it visa būtne — visas jūtas, sirds un prāts, cieņa pret sevi, cieņa pret kādu citu, kaislas dvēseles vissvētākās tieksmes. Atdot savu miesu un pasargāt domas — nē, tas nav pieļaujams!… Tā ir nodevība! Tātad pāri paliek viens vienīgs atrisinājums — laulība, mīla uz visu mūžu? Bet vai šādas ilūzijas var piepildīties, ja ir tāds raksturs kā Anetei?

Vai nu var, vai nevar, neko taču nekaitēja par to pasapņot jau priekšlaikus. Un Anete ļāvās sapņiem. Viņa izgāja savas jaunības mežmalā tajā skaistajā noslēguma mirklī, kad, vēl baudīdama sapņu mijkrēsli un pavēni, acs pēkšņi saskata saules apmirdzētajos klajumos aizvijamies garus, baltus ceļus. Kurā gan atstās pēdas tavas kājas? Nav ko steigties ar izvēli. Prāts vilcinās un smiedamies izvēlas visus. Jauna, laimīga meitene, kam svešas dienišķās rūpes, kas starot staro mīlestībā un rokās tur veselu klēpi cerību, redz, ka tās sirdij piedāvā desmitiem dažādu mūžu, un, pirms jautājusi pati sev: «Kuru no tiem lai izvēlos?» — satver visus šo cerību ziedus, alkdama ieelpot to smaržu. Anete palaikam iztēlē baudīja nākotni, ko dalīs ar vienu, ar otru, ar trešo ceļabiedru, aizmēzdama iekosto augli, pakrimzdama otru, satverdama atkal to, ko aizmetusi, nogaršodama trešo un — neizšķirdamās ne par vienu. Tāds ir šis neziņas laiks, sākumā līksms un satraukuma pilns, lai gan arī šajā laikā drīz vien piezogas pagurums, nomāktība un dažbrīd pat izmisuma pilnas šaubas.

Tā Anete sapņoja par savu dzīvi — savām nākamajām dzīvēm. Šīs nenoteiktās gaidas viņa uzticēja vienīgi Silvijai. Un Silviju uzjautrināja ilgās tvīkstošās māsas apņēmības trūkums. Tas viss Silvijai likās pasvešs, jo viņa jau pirms izvēles bija paradusi izšķirties (viņa ar to lielījās, lai uzjundītu Anetē sašutumu). Izšķirties bez kavēšanās. Izvēlēties vēl būs laika diezgan .. .

— Vismaz, — viņa pašapmierināti sacīja, — cilvēks zina, ko grib!

*

Sabiedrībā, kuru apmeklēja Anete, viņai bija lieli panākumi. Viņu aplidoja gandrīz visi jaunie vīrieši. Meitenes, no kurām daudzas izskatījās skaistākas par Aneti, nebija viņai par to pārāk pateicīgas. Tās jo vairāk jutās aizvainotas tāpēc, ka Anete, šķiet, nemaz necentās patikt. Izklaidīga, it kā kavēdamās kaut kur tālē, viņa nedarīja nenieka, lai modinātu interesi vai glaimotu to vīriešu patmīlībai, kuri tīkoja ar viņu iepazīties tuvāk. Mierīgi apsēdusies kāda salona kaktiņā, Anete ļāva tiem pienākt tuvumā, it kā nemaz nemanīdama to klātbūtni, smaidīdama klausījās (neviens nekad nebija drošs par to, ka viņa dzirdējusi, ko viņai saka), un meitenes atbildes nekad nesniedzās pāri banālas pieklājības robežām. Tomēr tie visi aplidoja Aneti un centās savaldzināt: gan salona lauvas, gan izcili augstāko aprindu cilvēki, gan vienkārši, godīgi jaunekļi.

Skauģes apgalvoja, ka Anete izliekoties un šī vienaldzība neesot nekas cits kā pieredzējušas koķetes viltība; tās bija ievērojušas, ka kopš neilga laika Anete vairs neģērbjas vienkārši un neuzkrītoši kā agrāk, bet eleganti un grezni, un oriģinālie tērpi piešķir spilgtumu — kā tās izteicās — viņas garlaicīgajai, neglītajai un miegainajai ārienei. Ļaunas mēles mēdza piebilst — Aneti aplidojot bagātības, nevis tikai skaisto acu dēļ. Un māksla daiļi ģērbties neesot Anetes nopelns: to veidojusi Silvijas gaume un izdoma. Bez šaubām, Anete bija «lieliska partija», bet, ja viņas mazā pielūdzēju svīta, protams, arī ar to rēķinājās, tad drīzāk gan tā bija zināma godbijībā, ar kādu tie izpauda savas maigās jūtas, un nekas vairāk. Ja šī meitene nebūtu tik bagāta, pielūdzēju viņai tāpat netrūktu, tikai tie aplidotu viņu drošāk. Valdzinājums slēpās citur. Anete nebija koķete, bet viņai palīdzēja iedzimtās dziņas. Spēcīgās tieksmes pašas zināja, kas darāms: to darbība bija droša, jo griba šeit neiejaucās. Kamēr Anete smaidīja aizmirsdamās, it kā iegrimdama savā iekšējā pasaulē, ļaudamās nenoteiktu sapņu tīksmajai plūsmai, kas netraucēja redzēt un klausīties, aijājot viņu saldkaislos viļņos, jaunās sievietes miesa runāja viņas vieta: neatvairāms valdzinājums izstaroja no acīm, mutes, no visiem lokanajiem un spēcīgajiem locekļiem, no visas jaunās būtnes, kas slīga mīlas gurdumā kā plaukstošs glicīnijas zars ziedos. Anetes burvība bija tik neatvairāma, ka nevienam, meiteni redzot, ne prātā neienāca, ka viņa varētu būt neglīta. Kaut arī Anete daudz nerunāja, tomēr, tiklīdz iebilda kādu vārdu tukšajā pļāpāšanā, tūdaļ atklājās viņas neparastā prāta plašie apvāršņi. Tā Anete sniedza tikpat daudz tiem, kas meklēja sievietē dvēseli, kā arī tiem, kuri bija uzminējuši, ka šai snaudošajā miesā (dusošajā ezerā) slēpjas neiepazītu baudu bagātība.

Likās — Anete nekā neievēro; bet viņa redzēja gaužām labi. Sievietēm piemīt šāda īpašība. Anetei turklāt bija bagāta nojauta, kura bieži vien raksturīga spēcīgiem un vitāliem cilvēkiem un kuras dēļ mēs bez vārdiem un kustībām tūdaļ saprotam to valodu, kādā sarunājas būtne ar būtni. Kad meitene likās izklaidīga, tad viņa ieklausījās savas nojautas balsī. Tumšais siržu mežs! … Kā viņa, tā viņas pielūdzēji atradās medībās. Ikviens dzina pēdas. Kādu laiku maldīdamās te pa vienu, te pa otru taku, Anete beidzot izraudzījās savējo.

Jaunie cilvēki, kuru vidū Anete varēja izvēlēties, bija tās bagātās buržuāzijas — inteliģentas, darbīgas, progresīvas (vismaz viņi tā domāja) pārstāvji, pie kuras piederēja Rauls Rivjērs. Nesen bija pāršalkusi Dreifusa prāvas viesuļvētra. Tā tuvināja visdažādāko ieskatu cilvēkus, ko vienoja alkas pēc sociālās taisnības. Šīs alkas, kā atklājās vēlāk, nebija visai spēcīgas. Sociālo netaisnību viņi apkaroja tikai kā netaisnību vien. Viens no šādu piemēru tūkstoša bija Rivjērs, kuram patvarīgā rīcība, kāda valdīja pasaulē, toreiz netraucēja mierīgi gulēt, kuram pat bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem izdevās noslēgt visai izdevīgus darījumus ar sultānu — tajā laikā, kad viņa augstība, pakalpīgajai Eiropai klusējot, arī bez sirdsapziņas pārmetumiem sarīkoja pirmo armēņu tautas slaktiņu, — bet kurš no visas sirds jutās sašutis par izdaudzināto Dreifusa prāvu. Nevajag no cilvēkiem prasīt pārāk daudz. Ja viņi vienu reizi mūžā cīnījušies par taisnīgumu, tad jau ir nopūlējušies pārlieku. Vismaz reizi mūžā šie cilvēki bijuši taisnīgi: būsim viņiem par to pateicīgi! Viņi paši gan par to sev ir pateicīgi. Rivjēra aprindas, tās ģimenes, kuru dēli patlaban aplidoja Aneti, nemaz nešaubījās par saviem nopelniem, kādus guvuši cīņā par taisnību, un jutās pārliecināti, ka nav nekādas vajadzības, no jauna piepūloties, atjaunot šos nopelnus. Sakrustojuši rokas, viņi reizi par visām reizēm bija un palika «progresa piekritēji».

Diezgan apmierināti, starp citu, ar starptautisko stāvokli tai pārejas periodā, kad sociālās cīņas gandrīz bija apslāpējušas nacionālo naidu, .— atskaitot iesīkstējušo anglofibiju, šo apgruzdušo pagali, kurai angļu-būru karš joprojām lika kūpēt, mērenām patriotiskām, ne jau nu kareivīgām jūtām apveltīti, ar tieksmi uz iecietību un pašapmierinātību, jo piederēja pie uzvarētājas partijas un bija labi nodrošināti, — viņi radīja iespaidu, ka ir tā sabiedrības daļa, kas dzīvo bez bēdu, sludina brīvo morāli ar zināmu humānisma pieskaņu, taču drīzāk gan utilitāru, skepticisma pilnu, bez skaļiem principiem, tomēr arī bez lieliem aizspriedumiem. . . (Pārāk uzticēties gan nevajadzēja!) To rindās bija daži liberāli katoļi, diezgan daudz protestantu, vēl lielāks skaits ebreju un vairums krietnās franču buržuāzijas, kas izturējās vienaldzīgi pret jebkuru reliģiju, aizstājot to ar politiku; tā valkāja daždažādas etiķetes, nekad tomēr pārāk nenovērsdamās no republikāniskā gara, kas, noturējies trīsdesmit gadu, ieguva visērtāko veidu — konservatīvismu. Te bija arī pārstāvēti sociālisma piekritēji — jauni, bagāti, inteliģenti buržuā, kurus savaldzinājusi Žoresa daiļrunība un piemērs. Sociālismam vēl turpinājās medus mēnesis ar republiku.

Anete nekad nebija nopietni interesējusies par politiku. Viņas dvēseles dzīve bija tik intensīva, ka politikai neatlika laika. Bet toreiz meitene, līdzīgi pārējiem, ņēma stipri pie sirds Dreifusa prāvu. Mīlestība uz tēvu lika skatīties uz visu ar tēva acīm. Sirds mudināta, brīvības tieksmes dēļ, kas strāvoja viņā, Anete vienmēr nostājās apspiesto pusē. Tāpēc viņa pārdzīvoja kvēla satraukuma brīžus, kad Zolā un Pikārs [10] drosmīgi uzbruka niknajam zvēram — nesavaldīgajam sabiedrības spriedumam, un droši vien arī viņai, tāpat kā daudzām citām meitenēm, ejot garām Cherche Midi cietumam, sirds satraukti pukstēja, iedomājoties tur ieslodzītos. Tomēr šīs jūtas nebija apzinātas, un Anete nespēja sevi piespiest kritiski izanalizēt Dreifusa prāvu. Politika meitenei derdzās; tiklīdz viņa mēģināja ielūkoties tajā dziļāk, tūdaļ atbaidīja reizē garlaicība un pretīgums, taču — kāpēc, to meitene nemēģināja izprast. Anete allaž mēdza raudzīties taisnībai acīs un redzēja, cik zemiska un netīra gandrīz vienādā mērā ir ikviena puse. Bet sirds, kura neredzēja tik skaidri kā acis, vēlējās joprojām ticēt, ka partija, kas cīnās par taisnības idejām, sastāv no vistaisnīgākajiem cilvēkiem. Un Anete pati sev pārmeta, ka tikai slinkuma dēļ — kā viņa to dēvēja — nav labāk iepazinusies ar šo cilvēku darbību. Tieši tāpēc viņa izturējās pret tiem ar tādu kā nogaidošu labvēlību, līdzīgi tam, kā, klausoties jaunu skaņdarbu, ko sacerējis slavens komponists, godbijīgs klausītājs neapzināti jau priekšlaikus ir ar mieru noticēt, ka tas slēpj sevī skaistumu, kuru viņš varbūt atklās vēlāk . . .

Anete, kā jau godīgs cilvēks, ticēja, ka etiķetes ir neaptraipītas, nezinādama veco patiesību: nekur nenotiek tik daudz blēdību kā tirdzniecībā ar idejām. Viņa vēl ticēja dažu uz ātru roku safabricētu «ismu» īstumam, kuru etiķetes vēstīja par dažādām politiskām noskaņām, un viņu valdzināja tās, kas sevi daudzināja par progresīvām partijām. Slepena ilūzija lika Anetei cerēt, ka tieši te viņa sastaps savu dzīves biedru. Pieradusi pie spirgtā gaisa, Anete tiecās pretī tiem, kas, tāpat kā viņa, to meklēja ārpus iesīkstējušajiem aizspriedumiem, mūžsenajām dīvainībām un pagātnes ēkas sasmakušā gaisa. Taču meitene ne domāt nedomāja pelt šo seno celtni. Paaudžu paaudzes tajā radušas patvērumu saviem mūža sapņiem. Tomēr gaiss tajā bija smacīgs. Tādi, kam tur patīk, lai paliek tajā! Bet Anete alktin alka pēc svaiga gaisa. Un acīm meklēja draugu, kas palīdzētu viņai šo celtni pārbūvēt, padarīt gaišu un tīru.

Salonos, kur Anete viesojās, netrūka jaunekļu, kuri, kā meitenei likās, spēja viņu saprast un viņai palīdzēt. Daudziem bija drosmīgs gars, vienalga, ar vai bez etiķetes. Bet, par nelaimi, viņu drosme netiecās pretī vieniem un tiem pašiem apvāršņiem. «Dzīves dziņa», kā teicis kāds filozofs [11] , viņiem bija ierobežota. Tā nekad vienlaikus nesniedzās uz visām pusēm. Reti, bezgala reti sastopami gari, kas, dodamies paši uz priekšu, met gaismu visapkārt. Vairums to, kam izdevies aizdegt savu lukturi (un tādu nav daudz!), vērš to tikai uz vienu vienīgu punktu sev pretim, bet visapkārt neredz nekā. Varētu pat teikt, ka, dodoties uz priekšu vienā virzienā, nākas atkāpties. Tāds, kas ir politikā revolucionārs, mākslā dažkārt mēdz būt neapdāvināts konservators. Un, ja arī atmetis kādu saujiņu savu aizspriedumu (no tiem, pie kuriem turējies vismazāk), tad jo kvēlāk pieķeras pārējiem.

Nekur citur kā dzimumu morālajā attīstībā tik spilgti neizpaudās tas, cik grambains ir šis ceļš uz nākotni. Ja sieviete, tīkodama atsacīties no pagātnes maldiem, iegriezās kādā no taciņām, kas veda uz jauno sabiedrību, viņa reti tur sastapa vīrieti, kurš arī būtu vēlējies dibināt jaunu pasauli. Tas gāja citu ceļu. Un, ja abu ceļiem, kas tiecās augšup, arī bija lemts uz mirkli krustoties pašā kalna virsotnē, tie tūdaļ pagriezās pretējos virzienos. Šādu mērķu dažādība bija jo sevišķi pārsteidzoša tai Francijas laikmetā, kurā sieviešu garīgā attīstība, palikusi ilgāku laiku iepakaļ, nu jau dažus gadus dzīrās pēkšņi izdarīt tādu lēcienu, kādu tālaika vīrieši nebija spējīgi aptvert. Arī pašas sievietes ne vienmēr to tik skaidri iztēlojās, līdz kādu dienu pašas uzgrūdās virsū mūrim, kas tās šķīra no ceļabiedriem. Trieciens bija drausmīgs. Anetei šo bēdīgo pārpratumu vajadzēja izjust pašai uz savas ādas.

*

Šaubu pārņemto dvēseļu spietā, kuras ielenca Aneti no visām pusēm, viņas izklaidīgās acis, kas, citiem gluži nemanot, aplūkoja ikvienu, nule bija izvēlējušās. Bet tās nebūt nebija to pateikušas. Viņa centās iespējami paildzināt ilūziju, ka vēl joprojām šaubās. Tieši tad, kad vairs nav jāmokās, lai izšķirtos, ir tik tīksmi čukstēt: «Nekas vēl mani nesaista!» — un pēdējo reizi plaši atvērt cerību vārtus.

Jo sevišķi Anetei tikās, iztēlojoties savu nākotni, svārstīties starp diviem cilvēkiem, lai gan viņa gluži labi zināja, kuru izraudzīsies: divdesmit astoņi un trīsdesmit gadus veciem jaunekļiem — Marselu Franku un Rožē Briso. Abi piederēja pie pārtikušām sīkpilsoņu ģimenēm, abi bija izsmalcinātām manierēm, patīkami, gudri, bet no dažādas vides un dažāda rakstura.

Marsels Franks, pa pusei ebrejs, bija viens no tiem valdzinošajiem cilvēkiem, kādi nereti rodas no divu rasu labāko pārstāvju jauktām laulībām. Neliela auguma, smuidrs, slaids, elegants, gaiši zilām acīm bālajā sejā, mazliet kumpainu degunu, gaišu bārdiņu, iegarenu profilu, kas mazliet atgādināja zirga purnu, viņš izskatījās līdzīgs Alfrēdam de Misē. Viņam bija arī Misē gurdais, samtainais skatiens, kas drīz glāstīja, drīz atmaskoja dvēseli. Viņa tēvs, bagāts komersants, kurš tirgojās ar vadmalu, apķērīgs veikalnieks ar spēcīgām kaislībām, kura gaumē bija modernā māksla, jauno mēnešrakstu atbalstītājs un van Goga un muitas ierēdņa Ruso [12] gleznu pastāvīgs pircējs, bija apprecējis skaistu tulūzieti, kas ieguva otro prēmiju teātra skolā pie Konservatorijas un kādu laiku tēloja titullomas pie Antuana un Porela un ko sākumā ar varu bija ieguvis drosmīgais Jonass Franks, vēlāk saistoties ar viņu likumīgā laulībā; viņa pameta skatuvi pašā slavas mirdzumā, lai vienlaikus ar vīra darījumiem prasmīgi vadītu savu mākslinieku aprindās plaši pazīstamo literāro salonu. Laulātie draugi dzīvoja ļoti saticīgi; pēc neizteiktas vienošanās ikviens raudzījās caur pirkstiem uz otra uzvedību un prata, starp citu, kopējo interešu labā izvairīties no tenkām un izaudzināt vienīgo dēlu izsmējīgas, tomēr iecietīguma pilnas saskaņas atmosfērā. Marsels Franks mācījās saprast, ka starp darbu un izpriecām valda saskaņa un tās prasmīgajā vienībā slēpjas māksla dzīvot. Šai mākslai viņš nodevās ne mazāk kā citām un beidzot kļuva par visai smalku tās pazinēju. Viņš strādāja nacionālo muzeju pārvaldē un jau agri bija ieguvis popularitāti kā mākslas zinātnieks. Marsels Franks prata ar savu gauso, caururbjošo, nekaunīgo un reizē labvēlīgo skatienu vērot arī dzīvās sejas tāpat kā gleznas. Un no visiem jaunajiem cilvēkiem, kuri aplidoja Aneti, vislabāk mācēja lasīt viņas dvēselē. Anete to gluži labi zināja. Ne vienu vien reizi, kad meitene atģidās no saviem izklaidīgajiem sapņiem vai runājot nodevās pavisam citām domām, viņa pēkšņi ieraudzīja ziņkāres pilnu skatienu, kas it kā teica:

«Anete, es redzu jūs kailu.»

Un pārsteidzošākais bija tas, ka viņa, kautrīgā Anete, nebūt neapmulsa. Viņai gribējās atbildēt:

«Nu, un kā es jums tāda patīku?»

Viņi saprotoši saskatījās un uzsmaidīja viens otram. Tam, ka jaunais vīrietis viņu redzēja bez plīvuriem, nebija nozīmes: Anete zināja, ka šim vīrietim nemūžam nepiederēs. Marsels to lasīja viņas dvēselē, taču neuztraucās.

«Gan jau redzēsim!» viņš nodomāja.

Jo viņš pazina otro.

Šis otrais, Rožē Briso, bija viņa liceja biedrs. Franks gluži labi saprata, ka Anetei patīk labāk Rožē . . . Vismaz sākumā . . . («Bet vēlāk? … Tas jau ir pavisam kas cits! . . .») Briso bija skaists: viņam bija tīra, daiļa, atklāta, skūta seja, spriganas, brūnas acis, pareizi, mazliet parupji vaibsti, apaļi vaigi, stipri zobi, pār gudro pieri slīga jauneklīgi biezs, uz sāniem pāršķirts matu mežs. Stalts augums, platas krūtis, garas kājas, muskuļainas rokas, strauja gaita un enerģiskas kustības. Runāt Rožē Briso runāja labi, pat ļoti labi; balss bija sirsnīga, melodiska, pazema un skanīga, kas visiem tā patika un patika arī pašam. Mācībās viņš sacentās ar Franku, bija ļoti spējīgs, ātri visu uztvēra un, pieradis pie panākumiem garīgā ziņā, tikpat daudz nodevās vingrojumiem, kas attīstīja arī fiziski. Uzturēdamies Burgundijā, kur Rožē ģimenes īpašumi — meži un vīna dārzi — robežojās ar Rivjēru lauku mājām, viņš nenogurstoši staigāja, medīja, jāja. Anete ne reizi vien bija satikusi to savās pastaigās. Toreiz viņa maz domāja par ceļabiedru, viņai patika klejot vienai; arī Rožē, izkļuvis uz dažiem mēnešiem svaigā gaisā, pametis Parīzi, tēloja jauno Ipolitu [13] ; viņš izlikās, it kā labāk patiktu uzturēties sava zirga un suņa nekā meitenes sabiedrībā. Sastapušies viņi tikai saskatījās un sasveicinājās. Bet arī tas nebija pagājis bez sekām. Bija palikušas tīksmas atmiņas un divu fiziski piemērotu būtņu neskaidrās alkas vienai pēc otras.

Briso ģimene bieži vien par to domāja. Ne tikvien abi jaunie, bet arī abas muižas likās radītas, lai apvienotos. Taču, kamēr Rauls Rivjērs vēl bija dzīvs, kaimiņu attiecības joprojām palika laipnas, tomēr dzedras un svešas. Jocīgas dīvainības dēļ Rivjēram, kas nekad nebūtu atteicies no savas brīvības mīlestības, gandrīz it visa klientūra (līdz Dreifusa prāvai) sastāvēja tikai no aristokrātu un reakcionāru aprindām, un, tā kā viņš viltības dēļ kvēpināja tiem vīraku un (šoreiz bez metaforas!) gāja uz dievkalpojumiem, ja tas bija nepieciešams mērķa labā, lai izceltos šo savu klientu acīs, viņš ieguva provinces radikālo republikāņu vidū reakcionāra, pat klerikāļa reputāciju (kas viņu smīdināja no visas sirds). Bet visi Briso bija radikālisma pīlāri. Šī tiesnešu — advokātu un prokuroru — dzimta, kas dižojās ar to, ka jau vairāk nekā gadsimtu ir republikāniska (un tiešām, tāda arī bija Pirmās republikas laikos, bet viņi visi piemirsa pieminēt, ka viņu sencim, bijušajam Konventa loceklim, pēc Burbonu atgriešanās piešķirts Lilijas ordenis), ticēja republikai, kā citi tic dievam tam kungam, un iztēlojās sevi it kā šo tradīciju valgos: stāvoklis uzliek pienākumus! Tāpēc tie arī uzskatīja par savu pienākumu bargi nosodīt Raulu Rivjēru, turēdamies no viņa pienācīgā attālumā, taču Rivjēru tas nebūt nesarūgtināja, jo viņš negaidīja no tiem nekādus pasūtījumus. Bet tad sākās izdaudzinātā Dreifusa prāva, un Rivjērs — tas bija skaidrs visiem — gribot negribot nokļuva progresīvajā partijā. Un mirklī Rivjēru nobalsināja baltu; pagātni izdzēsa, raksturā atklāja pat augstas sabiedriskas un republikāniskas īpašības, par kurām Rivjēram pašam nebija ne jausmas, bet viņš droši vien nebūtu kavējies no tām gūt labumu, ja vien nāve nebūtu izjaukusi šos plānus.

Turpretī Briso plāni tādēļ vis necieta. Šie pārliecinātie republikāņi, kas vesela gadsimta laikā prata vienlaikus cienīt tiklab savus principus, kā arī savas materiālās intereses, bija bagāti un, dabiski, tiecās kļūt vēl bagātāki. Nebija noslēpums, ka Rivjērs atstājis meitai krietnu mantojumu. Gluži jauki būtu pievienot tās Burgundijas muižu Briso īpašumiem. Bet tādiem principu ļaudīm kā Briso materiālais aprēķins atradās tikai otrajā vietā, lai gan parasti tas bija pirmais, kam pievēršas viņu domas: laulības jautājumā vispirms jāraugās, kāda ir pati meitene. Šai gadījumā meitene atbilda visām prasībām. Tas, ko zināja par Aneti, pilnām apmierināja Briso prasības: gan viņas nopietnā izturēšanās, gan viss, ko runāja par meitenes padevību tēvam. Viņa pārsteidza ar savu saprātu un vienkāršību. Sabiedrībā prata lieliski uzvesties. Šķita savaldīga. Gudra. Ar labu veselību. Bez šaubām, visi atzina, ka Anete mazliet klīrējas ar savām studijām Sorbonā, ar pētījumiem, disertāciju. Bet visi bija vienis prātis, ka tā ir jaunas, gudras, garlaicības māktas meitenes izklaidēšanās, kuru atmetīs, līdzko piedzims pirmais bērns. Briso ģimenei patika parādīt, ka viņi cienī izglītību, — pat sievietes izglītību, — ja vien, gluži dabiski, tā nav traucējoša. Paldies dievam! Anete nebūs pirmā inteliģentā sieviete Briso ģimenē. Briso kundzei, Rožē mātei, un viņa māsai, Adeles jaunkundzei, bija (zināmā mērā pamatota) ne tikvien sirsnīgu, bet arī gudru sieviešu reputācija, jo abas piedalījās kā Briso garīgajā, tā arī darba dzīvē. Anetes izglītība bija droša ķīla, ka no viņas puses (un tas ir ļoti svarīgi!) nav gaidāmas nekādas klerikālisma briesmas. Turklāt jaunajā ģimenē Anete atrastu maigu aizbildnību, kas pasargātu no visāda veida pārspīlējumiem. Mīļajam bērnam nebūs nekādu grūtību pievienoties tiem, kuru uzvārdā turpmāk sauksies; Anetei vairs nebija vecāku, un cik gan viņa būs laimīga, kad nokļūs otras mātes un mazliet vecākās māsas vadībā, kuras to vien savās domās loloja kā vadīt Aneti, jo Briso dāmas, kas bija modras vērotājas, uzskatīja, ka Anete patiesi ir bezgala simpātiska, labi audzināta, maiga, pieklājīga, apvaldīta, kautra (pēc viņu uzskata, tas nebija trūkums), mazliet dzedra (un tas gandrīz jau bija tikums) meitene.

Tātad ar visas savas ģimenes piekrišanu — šo jautājumu priekšlaikus apsprieda — Rožē sāka parādīt Anetei uzmanību. Viņš nekā neslēpa no savējiem, būdams pārliecināts, ka visi piekritīs. Tuvinieki mīlēja šo pieaugušo zēnu. Arī viņš atmaksāja ar to pašu. Briso ģimenē valdīja savstarpēja dievināšana; lai gan tika ievērota hierarhija, tomēr ikvienu vērtēja augstu. Un nevarēja arī neatzīt, ka it visi šās ģimenes locekļi bija apveltīti kā ar gara dāvanām, tā arī ar tīkamu ārieni un bagātību, To viņi apzinājās, taču izsmalcinātā atturībā, kā jau labi audzināti ļaudis. Un neizrādīja tādiem, kurus uzskatīja par zemākiem. Taču neviens pat nedomāja šīs īpašības apšaubīt, redzot, kāda rāma pašpaļāvība lasāma viņu sejās. Par Rožē viņi bija pārliecināti visvairāk. Viņš bija tuvinieku mīlulis un lepnums un, iespējams, ne bez pamata. Briso ciltskoks nekad vēl nebija dāvājis tik izdevušos augli. Rožē iemiesojās viņa dzimtas labākas dotības, un, ja arī viņam piemita tās trūkumi, tomēr tie nebija atbaidoši: piemīlība un jaunība līdzēja tos piemirst. Rožē bija daudz talantu: viss viņam padevās viegli, sevišķi runāšanas māksla. Daiļrunība bija viens no Briso ģimenes lēņu īpašumiem. Pie viņu ģimenes jau piederēja ievērojams advokāts, un it visiem bija iedzimta tieksme skaisti runāt. Būtu netaisni apgalvot, ka viņi runātu tādēļ, lai varētu domāt, kā to mēdz darīt pļāpīgie dienvidnieki. Bet tas, ka runāšana viņiem nepieciešama, likās neapstrīdami. Viņu spējas it kā uzplauka teikumos; klusēšana tās notrulinātu. Rožē tēvs, kurš reiz piederējis pie izcilākajiem muldoņām, padarīdams slavenu deputātu palātas tribīni, un kuru vēlētāji ļauni izjokojuši, neievēlējot otrreiz, vai aizelsies aiz apvaldītas daiļrunības, un Rožē, kam tolaik bijuši seši gadi, vientiesīgi to uzrunājis, kad abi divatā vien sēdējuši pie kamīna:

— Tet, teic man runu!

Tagad viņš to darīja pats. Jau pašas pirmās runas advokātu apspriedēs Tiesu pilī ar vienu rāvienu nodrošināja tam spīdošu reputāciju. Kā visi Briso, arī Rožē savas spējas veltīja politikai. Mītiņi sakarā ar Dreifusa prāvu viņam bija lielisks tramplīns; viņš metās arēnā, izrunājās pēc sirds patikas. Skaistā oratora jauneklīga kvēle, drosme, izmeklētie vārdi, kas plūda kā straume, saistīja sajūsmināto Dreifusa prāvas piekritēju — sieviešu un daudzu par viņu jaunāku vīriešu simpātijas. Briso ģimene,— allaž par to vien domādama, ka tikai nepaliktu iepakaļ uz progresa ceļa, bet par daudz noraizējusies, lai spertu kādu lieku vai pāragru soli uz priekšu, — piesardzīgi izpētījusi apstākļus, uzveda dēlu, savu lepnumu, uz lojālā sociālisma ceļa. Arī Rožē pašu nojauta saistīja pie šā ceļa. Viņš, līdzīgi visiem tālaika jaunatnes pārstāvjiem, bija nokļuvis Zoresa burvības varā un centā ņemt par paraugu šā spožā oratora paņēmienus, kura runas bija pilnas pravietisku vīziju un daždažādu ilūziju. Viņš svinīgi pasludināja, ka tautas un inteliģences pienākums esot tuvināties. Tas kļuva viņa visai daiļrunīgo runu temats. Ja arī tautai vienkārši trūka brīva laika, lai par to interesētos, tāpēc, ka tā daudz ko no šīm runām nesaprata, tad tomēr tās saldināja jaunās buržuāzijas vaļas brīžus. Ar kāda neliela draugu pulciņa naudas iemaksām un personīgo atbalstu Rožē nodibināja pulciņu, laikrakstu un partiju. Viņš pats izšķieda tur milzumu laika un visai maz naudas. Briso prata naudu skaitīt un arī izdot to īstajā laikā. Viņiem glaimoja, ka dēls kļūst par jaunās paaudzes vadoni. Viņi sagatavoja augsni drīzajām vēlēšanām. Rožē bija paredzēta vieta nākamajā palātā. To viņš zināja. Kopš pašas bērnības paradis, ka visa ģimene viņam tic, Rožē arī pats sev ticēja un, lāgā nebūdams skaidrībā, kāda ir viņa pārliecība, tai tomēr cieši paļāvās. Ne mazākās augstprātības! Rožē bija pilns pašapmierinātības, bet tas likās tik dabiski! It viss viņam veicas; jaunais cilvēks pie tā bija tik ļoti pieradis, ka ne domāt nedomāja ar to lepoties, taču justos ārkārtīgi pārsteigts, ja notiktu citādi: viņa dogmas, kuras pats svēti cienīja, saņemtu pamatīgu triecienu. Rožē likās tik simpātisks! Viņš bija egoists, pats to nezinādams, un nebūt ne nelabojams, bet gan naivs, labsirdīgs, skaists zēns ar tieksmi dot citiem, tomēr nolēmis no citiem tikai ņemt, un Rožē ne prātā nevarēja ienākt, ka viņam kāds varētu ko atteikt; vienkāršs, pieklājīgs, sirsnīgs, prasīgs zēns, kas gaidīja, ka visa pasaule noslīgs pie viņa kājām . . . Rožē tik tiešām bija pievilcīgs.

*

Anete pakļāvās viņa burvībai. Lai gan meitene sprieda par viņu diezgan pareizi, tas nebija šķērslis, lai viņa Rožē iemīlētu vēl vairāk. Viņa tikai smaidīja par jaunā cilvēka vājībām, kas šķita bezgala mīļas, Anetei likās — tieši šo vājību dēļ Rožē bija vairāk bērns nekā vīrietis. Viņas sirds priecājās, ka tas reizē bija vīrietis un bērns. Rožē valdzināja tāpēc, ka nenieka neslēpa: viņš atklājās it viss. Jaunā cilvēka naivā pašapmierinātība pati par sevi liecināja, cik viņam atklāts raksturs.

Pret Aneti viņš bija sevišķi vaļsirdīgs, tāpēc, ka mīlēja viņu. Kvēli, nevaldāmi. Viņš neko nemīlēja pa pusei. Toties redzēja it visā tikai pusi.

Viņš iekvēlojās mīlestībā pret Aneti kādu vakaru, kad salonā bija runājis jo sevišķi daiļi. Anete nebija bildusi ne vārda, toties klausījās apbrīnojami. (Tā vismaz viņam likās.) Anetes gudrajās acīs viņš lasīja pats savas domas, tikai daudz skaidrākas un spārnotākas. Meitenes smaids Rožē iepriecināja, tātad viņš runāja skaisti, un šo prieku vēl dziļāku vērta apziņa, ka Anete ir ar viņu vienis prātis. Cik meitene gan bija daiļa, klausīdamās viņā! Kāds apbrīnojams prāts, kāda neparasta dvēsele atspulgojās vērīgajās un izteiksmīgajās acīs, visu saprotošajā smaidā! . . . Lai gan Rožē runāja viens pats, viņam likās — viņš runā ar Aneti. Tāpēc jaunais cilvēks runāja vienīgi viņai un juta, ka šī saruna domās, šie mēmie, neizteiktie vārdi paceļ viņu vēl nebijušos augstumos,

Patiesību sakot, Anete viņā gandrīz neklausījās. Pietiekami gudra, lai ātri uztvertu Rožē galveno domu, viņa pa paradumam izklaidīgi sekoja skaistajām, nosvērtajām frāzēm. Bet meitene izmantoja laiku, kad viņš bija aizrāvies pats ar savu daiļrunību, lai viņu labāk aplūkotu: acis, muti, roku un zoda kustības runājot un skaistās nāsis, kas iepletās kā zviedzošam kumeļam, un mīlīgo veidu izrunāt dažus burtus, — un saprata, ko tas viss izteica kā ārēji, tā iekšēji.. .

Skatīties Anete prata. Redzēja, kā jaunais cilvēks ilgojas, lai viņu apbrīno; redzēja to prieku, kādu viņš izjuta, apzinādamies, ka patīk, ka meitenei liekas skaists, gudrs, daiļrunīgs, apbrīnojams. Un Anetei ne prātā neienāca (jā, varbūt gan mazliet, pavisam mazdrusciņ . . .) uzskatīt viņu par smieklīgu. Gluži otrādi — tas Aneti aizkustināja.

(«Jā, mīļais, tu esi skaists, apburošs, gudrs, daiļrunīgs, apbrīnojams . . . Vai vēlies, lai tev mazliet uzsmaidu? . . . Skaties, es tev pat divreiz uzsmaidīju … raugoties tevī ar visliegāko skatienu . . . Vai nu tu esi apmierināts? . . .»)

Sirds dziļumos Anete smējās, redzot, kā viņš, laimīgs un lepns, aizraujas kā putns pavasarī ar savu dziedāšanu.

Rožē baudīja uzslavas, dzēra tās neatšķaidīdams, nepielējis klāt ne lāsi ironijas, alka vēl, nekad viņam nebija gana. Un, apskurbis no savas dziesmas, viņš tajā ietvēra arī Aneti, kura jūsmoja par viņu. Rožē šķita, ka Anete iemieso sevī visu, kas viņā pašā ir skaists, skaidrs, ģeniāls. Viņš sāka meiteni dievināti

Un Anete, kuras sirdī jau no pašiem pirmajiem mirkļiem bija iezagusies mīla, juzdama, ka slīgst viņa dievināšanas palos, pavisam vairs nepretojās. Pat maigā ironija, ar ko meitene kā ar bruņām aizsedza savu drebošo sirdi, izzuda; viņa ļāvās mīlai. Viņa tā slāpa pēc mīlas! Kāda saldme veldzēt slāpes (Anete jau priekšlaikus to izbaudīja), pieplokot pie tās būtnes lūpām, kura viņu valdzināja. Bet tas, ka Rožē, aizsteigdamies priekšā šīm vēlmēm, tik dedzīgi tiecās pēc viņas lūpām, radīja meitenē kvēlu pateicību …

Uguns sāka plosīties. Viņi aizdegās viens no otra alkām un abi vērta tās aizvien spēcīgākas. Un, jo kaismākas kļuva viena jūtas, jo vairāk tas sagaidīja no otra un pats centās pārsniegt otra cerības. Tas likās visai nogurdinoši. Tomēr viņiem krājumā bija bezgala daudz neizlietota jaunības spēka.

Taču pagaidām Anetes spēki bija pakļauti bezdarbībai. Nekas cits tiem nebija ļauts. Rožē viņu pārplūdināja ar savām jūtām. Viņa grima. Jaunais cilvēks tik tikko ļāva viņai atgūt elpu. Rožē atklātā, nesavaldīgā daba juta dziņu pateikt visu, uzticēt visu: nākotni, tagadni, pagātni. Un tas nebija īss stāsts! Tāda nu reiz bija Rožē īpašība. Turklāt arī viņš vēlējās visu zināt, visu iegūt. Rožē ar varu ielauzās Anetes noslēpumos, Tikai ar lielām pūlēm meitene atkāpjoties aizsargājās. Mazliet sadusmota, tomēr arī iepriecināta viņa juta neskaidru tieksmi sašust par šo uzbrukumu, taču iekarotājs bija tik valdzinošs! . .. Meitene ar baudu piekāpās; viņu pārņēma, — nepretojoties svešas gribas varmācībai (Et cognovit eam. . .[14] Rožē viņu nepavisam nepazina! . . .), — te slepena sašutuma, te tīksmes pilnas šalkas . . .

Tas nu gan nebija visai gudri — atklāt sevi visu. Daži vaļsirdības brīžos izteikti vārdi vēlāk var pārvērsties par ieroci klausītāja rokās. Taču Anete un Rožē par to neraizējās. Šai mīlas laikā nekas nespēja mīļotajā cilvēkā nepatikt, nekas nespēja pārsteigt. Viss, ko uzticēja mīļotais cilvēks, ne tikvien nepārsteidza mīlētāju, bet gan likās atbilstam neizpaustajām vēlmēm. Rožē tagad gandrīz nemaz nepiesargājās, un Anete klausījās viņa vaļsirdīgajos atzīšanās vārdos iecietīgi, tomēr, pašai negribot, atcerējās visu līdz pēdējam sīkumam.

Kādu gan prieku abiem sagādāja tas, ka viņiem tik daudz kopēja pagātnē un tagadnē, — tagadne un pagātne nogrima sapnī par nākotni — viņu nākotni: jo, lai gan Anete arī neko nebija teikusi, neko solījusi, taču uz viņas piekrišanu tik ļoti paļāvās, tik ļoti jau priekšlaikus rēķinājās, tik ļoti gaidīja, ka beigu beigās arī pati Anete iedomājās, it kā būtu to devusi. Acis pievērusi, viņa aplaimota klausījās, kā Rožē (viņš piederēja pie tiem, kas rītdienu allaž bauda vairāk nekā šodienu) ar nenogurstošu sajūsmu attēloja lielisko dzīvi, bagātu ar domām un darbošanos, kas bija lemta . . . Kam? Viņam — Rožē. Arī viņai, pats par sevi saprotams, jo viņa tagad bija daļa no Rožē. Anete nejutās apvainota par šo savas personības zaudēšanu: viņa bija pārāk aizņemta ar savu brīnišķīgo Rožē, nevarēja vien beigt viņā noklausīties, noraudzīties, par viņu tīksmināties. Jaunais cilvēks daudz runāja par sociālismu, par taisnīgumu, mīlestību, par atbrīvotu cilvēci. Rožē tiešām šķita lielisks. Vārdos viņa cēlsirdībai nebija robežu. Anete jutās saviļņota. Likās skurbinoši domāt, ka arī viņa varētu tikt iesaistīta šai visvarenajā labdarības darbā. Rožē nekad meitenei nejautāja, ko viņa par to domā. Pats par sevi saprotams — Anete domā tāpat kā viņš. Nevarēja domāt citādi. Viņš runāja tās vietā. Rožē runāja par viņiem abiem, jo runāja labāk. Viņš sacīja:

— Mēs darīsim . . . Mums būs . . .

Anete neiebilda. Būtu varējusi pat pateikties. Tas viss likās tik plašs, tik neskaidrs, tik pašaizliedzīgs, ka viņai nebija ne mazākā iemesla sevi uzskatīt par apvainotu. Rožē bija pati gaisma, pati brīvība . . . Varbūt gan mazliet nenoteikts. Anete varbūt būtu vēlējusies lielāku noteiktību. Bet tas viss nāks ar laiku; nevar taču uzreiz it visu pateikt. Paildzināsim prieku!… Tīksmināsimies šodien par neierobežoti plašajiem apvāršņiem! …

Anete tīksminājās par Rožē pievilcīgo seju, par kvēlo dziņu, kādā viņi kaisa, jo abus no galvas līdz kājām it kā elektriska strāva reizēm pēkšņi pāršalca jutekliskas alkas, kas brāzmoja šajos nesagandēta jaunības spara pilnajos, veselīgajos, spēcīgajos un kaislajos cilvēkbērnos.

Rožē daiļrunība nekad nebija sasniegusi tādus augstumus kā tad, kad viņš piepeši apklusa un, izskanot pēdējiem vārdiem, kas pavēra skatienam kairinošas vīzijas, abu acis sastapās: pēkšņā saprašanās šķita kā apskāviens! Viņi iekvēlojās tik liesmainā iekārē, ka abiem aizrāvās elpa. Rožē nedomāja ne par to, lai žilbinātu, ne arī par runāšanu. Anete vairs nedomāja ne par cilvēces nākotni, ne pat par savējo. Abi aizmirsa it visu: gan to, ka atrodas viesos, gan to, ka apkārt ir cilvēki. Šādos mirkļos abi sakusa vienā veselā kā vasks liesmās. Palika tikai dabas tieksmes — vienīgās, visuaptverošās un skaidrās kā uguns. Pēc tādiem mirkļiem Anete satumsušām acīm un kaistošiem vaigiem, pārvarējusi reiboni, ar drebošu un skurbinošu pārliecību domāja, ka pienāks diena, kad viņa ļausies Rožē . . .

*

Nevienam abu kaislība vairs nebija nekāds noslēpums. Viņi nespēja to noslēpt. Lai arī Anete klusēja — acis tomēr runāja. Tās tik nepārprotami likās piekrītam arī bez vārdiem, ka pēc visas sabiedrības un arī paša Rožē domām jaunā sieviete it kā mēmi jau bija sevi sasaistījusi ar solījumu.

Tikai Briso ģimene pastāvīgi paturēja prātā, ka Anete to vēl nav devusi. Rožē atzīšanās vārdus Anete, bez šaubām, uzklausīja ar acīm redzamu patiku. Tomēr vairījās no atbildes, bija pietiekami uzmanīga un novirzīja sarunu uz kādu cildenu tematu, bet vientiesīgais Rožē, iedomu dēļ palaizdams vaļā laupījumu, metās pārrunās kā apsvilis, laimīgs, ka radusies izdevība izteikties. Arī šoreiz Anete klusēdama izvairījās no atbildes. Pāris reižu atkārtojuši šo manevru, Briso, būdami saprātīgi ļaudis, nolēma iejaukties paši. Ne jau nu tāpēc, ka tiem būtu radušās šaubas par Anetes lēmumu: tik spoža partija taču ir laime! Bet galu galā vienmēr jārēķinās ar meiteņu dīvainajām kaprīzēm! Dzīvi šī ģimene pazina. Zināja arī, kādas tai lamatas. Viņi bija viltīgi franču provinciāļi. Ja izšķirošais lēmums liek sevi ilgi gaidīt, piesardzība dod padomu iet to meklēt. Abas Briso dāmas devās ceļā.

Tas bija tāds sevišķs smaids, kuru paziņu vidū dēvēja par Briso smaidu: plats un glaimīgs, laipns un uzpūtīgs, draiskulīgs, tomēr piesardzīgs, visu jau priekšlaikus zinošs, labvēlībā kūstošs, tomēr pavisam vienaldzīgs; tas solīja pilnām riekšām, tomēr šie solījumi palika tikai solījumi. Abas Briso dāmas smaidīja tieši šādu smaidu.

Briso kundzei, Rožē mātei — stalta auguma cēlai, tuklai dāmai ar platu seju un apaļiem vaigiem — bija iespaidīga stāja un krāšņas krūtis, viņa runāja pieglaimīgā balsī un tik pārspīlēti lišķīgi, ka allaž sirsnīgā Anete jutās neērti. Viņa glaimoja ne tikai Anetei vien (meitene drīz vien to pamanīja un nopriecājās). Uzslavas viņa šķieda pa labi un pa kreisi. Tās pavadīja nemitīgi joki, kas visiem Briso bija iedzimtas pašpaļāvības pieklājīga izpausme, kā arī pierādījums, ka viņi šo velti pieņem ar labsirdīgu ironiju.

Briso jaunkundzei, Rožē māsai, arī liela auguma un tuklai, mati bija tik gaiši, tik bezkrāsaini, ka šķita gandrīz balti kā albīnietei. Piedevām rīsa pūdera mākonis un sārto krāšļu svītra uz lūpām. Viņa tīkoja panākt līdzību ar Luī XIV laikmeta pasteļgleznām. Natjē [15] būtu varējis viņu ņemt par modeli Burgundijas Tebei — tādu klīrīgu, bezkrāsainu un tuklu. Māte šo spēcīgo meiču dēvēja par «nabaga drostaliņu», jo Briso jaunkundzei, lai gan viņa jutās neparasti spirgta, savus bālos vaigus aplūkojot, bija radusies doma, ka viņas veselība ir vārga, bet šīs iedomas viņa nebūt neizmantoja, ļaujot sevi lutināt. Tas mudināja viņu vēl labāk parādīt savu enerģiju un līdz ar to iegūt tiesības nicināt sava dzimuma izlutinātākās pārstāves, kas vaid niecīgāko sāpju dēļ. Un tiešām, viņa bija apbrīnojama, darbīga, nenogurdināma; daudz lasīja, visu redzēja, visu zināja, nodevās glezniecībai, izprata mūziku, sprieda par literatūru, ik dienas kopā ar Briso kundzi devās vizītēs, kas ietilpa to divsimt trīssimt vizīšu skaitā, kuras bija jāizdara noteiktā laika sprīdī, savukārt pieņēma pretvizītes, rīkoja pusdienas, apmeklēja koncertus, teātrus, palātas sēdes un izstādes, nepadevās nogurumam un to neizrādīja, vienīgi dažbrīd — ja radās piemērots gadījums — nopūtās, bet tūdaļ vīrišķīgi apspieda šo nopūtu; tomēr, spīdzinādama savu miesu, Briso jaunkundze prata arī to uzturēt, pamatīgi (kā visa ģimene) ēzdama un gulēdama ciešā miegā visu nakti bez sapņiem. Viņa bija pavēlniece ne tikvien par savu miesu, bet arī pār savu sirdi. Briso jaunkundze bez steigas gatavojās laulībām ar kādu četrdesmit gadus vecu politisku darbinieku, kas pašlaik bija gubernators kādā lielā aizjūras kolonijā. Viņai ne prātā nenāca braukt uz turieni līgavainim līdzi. Atstāt Parīzi un atteikties no Briso vārda jaunā sieviete bija nolēmusi tikai tādā gadījumā, ja laimīgais izredzētais spēs viņai piedāvāt Francijā tādu stāvokli, kas būtu viņas cienīgs. Starp citu, Briso jaunkundze prata parūpēties, lai augstākajās sfērās viņas nākamo vīru neaizmirstu. Abi regulāri rakstīja viens otram sirsnīgas un lietišķas vēstules. Šī uzmanības parādīšana no liela attāluma ilga nu jau vairākus gadus. Gan pienāks laulību laiks. Viņa nesteidzās. Laulātais draugs būs jau gados. Jo labāk — tā domāja Briso jaunkundze. Un viņa nebija muļķe. Vispār visiem Briso bija galva uz pleciem. Taču Briso jaunkundzei tā šķita visaugstākā mērā piemērota politikai. Viņa, kā mēdza izteikties Briso kundze, pēc sava aicinājuma bija īsta Egerija [16] . Briso kundze apbrīnoja Briso jaunkundzes zināšanas. Briso jaunkundze apbrīnoja Briso kundzes saimnieciskumu un skaidro prātu. Abas izturējās viena pret otru ar klīrīgu labvēlību. Anetes klātbūtnē viņas ik pa brīdim saskūpstījās. Tas bija tik apburoši!

Tomēr kopš kāda laika Briso dāmas apvaldīja šo savstarpējo kultu, lai paglaimotu Anetei. Abas šķiedin šķieda komplimentus gan Anetei pašai, gan viņas mājai, tērpiem, gaumei, prātam, skaistumam. Pārlieku cildinošais tonis mazliet aizskāra Aneti; tomēr neviens nespēj palikt gluži nejūtīgs pret glaimojošām domām, kādas izsaka citi, jo sevišķi, ja šie citi liekas tā cilvēka sūtņi, kuru sirsnīgi mīlam. Grūti bija apšaubīt šīs uzslavas, jo Briso dāmas vienā laidā pieminēja Rožē vārdu un runāja tikai par viņu vien. Lielot Rožē, tās lielīja arī Aneti: smaidīdamas neatlaidīgi lika meitenei saprast, kādu iespaidu viņa atstājusi uz Rožē, kādus vārdus teikusi, kurus tas ar sajūsmu steidzies abām atstāstīt (Rožē mātei un māsai izklāstīja visu; Anete gan pukojās, tomēr jutās aizkustināta). Viņas parādīja izdevīgā gaismā Rožē spožo nākotni, un Briso kundzes balss sāka skanēt loti izjusti, kad tā izteica cerības, pat pārliecību, ka Rožē atradīšot un varbūt jau esot atradis sev cienīgu dzīves biedreni. Viņa neminēja nevienu vārdā, tomēr visu varēja saprast. Šīs sīkās viltībiņas bija redzamas pāris desmitu soļu attālumā pat ar neapbruņotu aci. To viņas arī vēlējās panākt. Tā savā ziņā bija salona rotaļa, kur jātiecas pēc vārda, kas ikvienam ir uz mēles, bet ko nedrīkst izrunāt. Šķita, ka Briso kundze smaidīdama modri uzmana šo vārdu, kas dzīrās izspurgt pār Anetes lūpām, lai iesauktos:

«Ķīlu!»

Anete smaidīja, pavēra lūpas. Tomēr vārds neizspurdza . . .

Aneti uzaicināja Briso ģimenes intīmajos vakaros viņu dzīvoklī Provansas ielā. Meitene iepazinās ar Briso tēvu, liela auguma pilnīgu vīru ar viltīgām acīm zem kuplu uzacu biežņas, vara krāsas seju, sirmu, īsu bārdeli, salkanu un viltīgu pilnvarotā izskatu; viņš nomāca Aneti ar uzmanības parādīšanu un nodeldētām asprātībām. Arī viņš mēģināja piedalīties salona rotaļās, taču viņa alegorijas bija pārlieku neveiklas. Anete iztrūkās, un Briso kundze pamāja vīram, lai viņš vairs nejaucas iekšā. Tad viņš izstājās no rotaļas un slepus vēroja to ar izsmējīgu zobgalību, atzīdams, ka tā nav viņa darīšana un sievietes tiks labāk ar visu galā.

Briso kundze reizē ar Aneti sākumā izmanīgi ielūdza tikai dažus tuvākos draugus, vēlāk — pāris, tad vienu un visbeidzot nevienu. Anete bija viena pati vaigu vaigā ar Briso ģimenes četriem locekļiem. «Ģimenes klēpī», kā mēdza sacīt Briso kundze glaimīgā, mātes maiguma pilnā, daudzsološā balsī. Anete gan nojauta lamatas, taču nevairījās. Viņai pārlieku patika būt kopā ar Rožē. Viņu mīlēdama, Anete bija iecietīga pret viņa piederīgajiem; piemiedza acis, lai neredzētu, kas šai vidē slepus kaitināja. Smalkā sievietes nojauta brīdināja par to Briso dāmas (lai arī cik spēcīga bija abu patmīla, tā tomēr nekad nekaitēja viņu interesēm), viņas prata pēc klusas vienošanās nozust, runāt mazāk, piesardzīgi izvēlēties vārdus, iekārtot mīlētājiem divatā biežu tikšanos, kuru neviens netraucēja. Neviens tomēr nebūtu spējis tik labi visu izdarīt kā Rožē pats. Arvien vairāk un vairāk iemīlēdamies Anetē, meitenes atturības satraukts, lai gan šī atturība nemaz nebūtu to pārsteigusi, ja māte un māsa nebūtu to cildinājušas, — Rožē nekad nebija licies tik apburošs kā tagad, kad bija satricināta viņa pašpārliecība. Jaunais cilvēks vairs neuzstājās ar runām, daiļrunība šķita izgaisusi. Pirmo reizi mūžā Rožē centās ielūkoties otra dvēselē. Sēdēdams līdzās Anetei, viņš padevīgām, kvēlām, nesātīgām acīm neatlaidīgi lūdza uzdot iemīļoto mīklu, cenzdamies to atminēt. Anete tīksminājās par šo mulsumu, par šo tik neparasto kautrību, par baiļpilnajām gaidām, kas modri uzmanīja ikvienu viņas kustību. Viņa sāka svārstīties. Dažu labu mirkli bija gatava pieliekties pie Rožē, pateikt izšķirošos vārdus. Un tomēr neizteica. Pēdējā mirklī Anete instinktīvi atvirzījās, — pati neapjauzdama, kāpēc, — strauji atvairīdama mīlas vārdus, ko dzīrās pateikt Rožē, un arī pašas atzīšanos. Viņa izslīdēja tam no rokām . . .

Bet te pēkšņi lamatas aizcirtās. No kādas blakus istabas Briso kundze un jaunkundze slepus mēdza noklausīties neauglīgajā sarunā. Dažbrīd viņas ar smaidu uz lūpām nevaļīgā izskatā izgāja cauri salonam. Garām ejot, mēdza izmest dažus draudzīgus vārdus, tomēr neapstājās. Jaunie ļaudis tad turpināja savas garās runas.

Kādu vakaru, kad abi izklaidīgi šķirstīja albumu, — to viņi izmantoja par ieganstu, lai piekļautu tuvāk galvas, — pusbalsī pārmīdami domas, neviļus iestājās klusums, un Anete pēkšņi nojauta draudošās briesmas. Viņa gribēja pietrūkties kājās, bet Rožē roka jau apvijās viņai ap viduci un alkatīgā mute pieplaka meitenes pavērtajām lūpām. Viņa mēģināja aizsargāties. Bet kā gan aizsargāties pašai pret sevi! Anetes lūpas, vēlēdamās atrauties, sniedza pretī skūpstu. Tomēr viņa atraisījās no Rožē skaujam un pēkšņi izdzirdēja salona otrā galā Briso kundzes saviļņoto balsi, kura gavilēja:

— Ak, manu dārgo meitiņ!

— Adele! . . . Briso tēv! . ..

Anete nepaguva ne atģisties, kad viņu tai pašā mirklī ielenca starojošā, aizkustinātā Briso ģimene. Briso kundze apbēra meiteni ar skūpstiem, slaucīdama sev acis ar mutautiņu, un vienā laidā atkārtoja:

— Mīliet viņu sirsnīgi!

— Manu mazo māsiņ! — iesaucās Briso jaunkundze. Un Briso kungs, kā daždien netaktisks, iestarpināja:

— Beidzot! . .. Bet nu gāja gan ilgi, kamēr tiktāl tika!

Pa to laiku Rožē bija noslīdzis ceļos Anetei pie kājām, skūpstīja viņai rokas un ar biklu, mazliet nokaunējušos skatienu lūgtin lūdzās piedošanu, neatlaidīgi atkārtodams:

— Neatsakiet!

Anete kā pārakmeņojusies ļāva sevi skūpstīt: mīļotā cilvēkā acu lūdzošā izteiksme viņu pilnīgi sasaistīja. Viņa saņēma pēdējos spēkus, lai pretotos.

«Bet es vēl neko neesmu teikusi!»

Taču meitene pamanīja Rožē acīs pavīdam tik patiesas skumjas, ka nespēja to izturēt: viņa ar pūlēm pasmaidīja, un Rožē seja atkal kļuva gaiša aiz laimes; arī Anetei acis saka starot aiz prieka, kādu bija tam sagādājusi. Viņa jo cieši apņēma jaunekļa galvu ar abām rokām. Rožē pietrūkās kājās, sajūsmā iesaukdamies, un tad abi, vecāku svētījošo skatienu mudināti, pārmija līgavaiņa un līgavas skūpstu,

*

Kad Anete naktī atkal bija viena savā istabā, viņa jutās satriekta. Viņa vairs nepiederēja pati sev! Bija sevi atdāvājusi. . . Atdevusi sevi! Atdevusi savu dzīvi! . . . Sirds sažņaudzās nemierpilnās skumjās.

Anete pārspīlēja saišu stiprumu, ar kurām tikko bija ļāvusi sevi sasaistīt. Viņa nebija no tām šālaika meitenēm, kas līgavaiņa klātbūtnē, piemīlīgi koķetējot, čalo par laulības šķiršanu. Anete ar vienu roku nedeva, lai ar otru ņemtu atpakaļ. Viņa vairs nepiederēja sev. Viņa piederēja Briso ģimenei. Un pēkšņi Briso ģimenes locekļi meitenei sāka likties kā ienaidnieki. Viss, ko viņa bija redzējusi pēdējās nedēļās, nostājās acu priekšā spilgtā gaismā: visi Briso ģimenes tuvināšanas mēģinājumi, lai ievilktu viņu savos tīklos, sazvērestība pret viņas brīvību, visa šī beigu komēdija, lai izspiestu no viņas piekrišanu, izmantojot pārsteiguma brīdi. . . (Vai tikai Rožē, pats Rožē nav šajā sazvērestībā līdzvainīgs? . . .) Un Anete sabozās kā ielenkts zvērēns, kas redz loku savelkamies aizvien ciešāk un jūt, ka ies bojā, tāpēc ir gatavs nodurtu galvu mesties virsū dzinējiem, lai izlauztu ceļu vai mirtu un līdz ar to atriebtos. Pirmo reizi viss, kas meitenei tik ļoti nepatika Briso ģimenes raksturā, bet par ko viņa līdz šim centās nedomāt, likās rupjš, pretīgs, neciešams . . . Arī pats Rožē! . . . Nemūžam viņa nespēs dzīvot, noslēpusies šā cilvēka pasaulītē, šās ģimenes, šo interešu lokā, kuras viņai bija svešas, kuras nekad nebūs viņējās. Anete nolēma pārtraukt ar viņiem sakarus . . ,

Pārtraukt? Bet vai viņa to vairs spēja, ja tikko bija saistījusies ar solījumu? Vai Rožē to ļaus? .. . Bet viņam vajadzētu ļaut. Viņš taču nedrīkst viņu atturēt! Jau doma vien, ka Rožē varētu viņu atturēt, radīja Anetē naidu. Šajā mirklī viņa vairs nerēķinājās ar otra ciešanām; bez vilcināšanās meitene varētu satriekt Rožē sirdi, lai tikai atgūtu brīvību. Un tad viņai atkal ienāca prātā Rožē lūdzošās acis. Aneti pārņēma saviļņojums. . . Bet lai būtu kā būdams! Apdraudētās dzīves egoisms, pašaizsargāšanās dziņa tomēr bija spēcīgāki par visu, spēcīgāki par maigumu, spēcīgāki par žēlumu! Viņai jāglābjas! Un vai tam, kas stāsies ceļā!

Visu nakti valstīdamās gultā no vieniem sāniem uz otriem, drudžaina nemiera plosīta, Anete jau priekšlaikus pārdzīvoja tikšanos ar Rožē. Viņa izrunāja un pārcilāja domās visus vārdus, kādus viņi teiks viens otram. Anete centās Rožē pārliecināt, strīdējās pretī, sašuta, žēloja un neieredzēja viņu. Rītam austot, Anete bija pārgurusi, toties izlēmusi. Viņa dosies pie Rožē . . . Vai arī ne! Labāk rakstīs; tā vieglāk visu izteikt līdz galam, un neviens viņu nepārtrauks. Viņa saraus visas saites. Lai izvairītos no Briso ģimenes, kas atkal mēģinātu sagrābt viņu savā varā, Anete nolēma atstāt Parīzi un dažas dienas patverties kādā nomales viesnīcā. Piecēlusies viņa uzrakstīja vēstuli, simtiem reižu pārlikdama ik vārdu, tad steidzīgi sāka gatavoties aizbraukšanai.

Pošanās gāja pilnā sparā, kad meiteni pārsteidza Rožē. Nebija ienācis prātā pateikt, lai nevienu neielaiž, jo viņa negaidīja, ka tas ieradīsies tik agri. Rožē, mīlā un nepacietībā degdams, ienāca, aizsteigdamies priekšā sulainim, kas gribēja viņu pieteikt. Viņš atnesa ziedus. Laimē un pateicībā Rožē starot staroja. Bija tik maigs, tik valdzinošs, ka Anetei, viņu ieraugot, vairs nebija spēka parunāt. Visa jaukā apņēmība izgaisa; ar pirmo acu uzmetienu Rožē no jauna atkaroja viņas sirdi. Ar pārsteidzošu mīlas melīgumu Anete tūdaļ atrada tikpat daudz ieganstu par labu laulībām, cik pirms mirkļa pret tām. Viņa mēģināja cīnīties; bet laime smējās viņas acīs, kas bija iekritušas no nakts raizēm. Lūkodamās savā Rožē, kas gluži kā izslāpis vērās viņā skurbu skatienu, Anete nodomāja:

«Tomēr es esmu izlēmusi. . . Man tomēr jāizlemj . . . Jā, ko gan esmu izlēmusi?»

Bet kā lai to uzzina, kad Rožē viņu uzlūko ar skatienu, kas ietiecas pašās dvēseles dzīlēs! Domāt! Kā lai domā, kā lai sevi atgūst? . . . Viņa vairs nezināja, jutās pazudusi. . . Bet pagaidām — cik jauki bija apzināties, ka viņu mīl! .. . Viņa lūdza Rožē pagaidīt ar kāzām — tas bija viss, ko meitene ar milzīgu piepūli spēja izdarīt. Un tūdaļ Rožē sejā pavīdēja tāda vilšanās un tik dziļu skumju pilna izteiksme, ka Anetei nebija drosmes turpināt. Kā lai sagādā ciešanas tik mīļam zēnam? Viņa steidzās to maigi mierināt, apliecināt mīlestību; nevarīgi mēģināja uzturēt spēkā termiņa pagarinājumu kāzām, bet Rožē to noraidīja ar tādu sparu, it kā uz spēles būtu paša dzīvība. Beidzot pēc maigas pretošanās abas puses nolēma daļēji piekāpties un laulības nolika uz vasaras vidu.

Pēc tam Rožē aizbrauca, un Anete, raudzīdamās spogulī uz savu samulsušo seju, atkal sāka šaubīties … Kā no visa tā izkulties? Viņa paskatījās uz gandrīz jau pielocīto ceļasomu.

— Lieliski izstrādāju!

Anete paraustīja plecus, iesmējās . . . Cik Rožē bija apburošs! . . . Viņa novietoja atpakaļ skapī veļu un lietas, kuras bija izņēmusi, lai saliktu ceļasomā . . .

«Un tomēr,» viņa nodomāja, «es nevēlos, nevēlos . . .»

Uztraukumā Anetei izkrita no rokām kaudze ņieburu. . . Plaukš! Tiem pakaļ kūleniski novēlās sukas . . . Nepacietībā viņa ar kāju paspēra mantu grēdu . . .

Tad sāka uzlasīt, noliekdamās līdz grīdai. Pašā kārtošanas sparā Anete pēkšņi pagura un apsēdās uz parketa, nespēdama lepoties ar gribasspēku.

— Pietiek! — viņa iesaucās, atlaidusies uz paklāja. — Manā rīcībā vēl veseli četri mēneši, lai pagūtu grozīt lēmumu. . .

Seju iespiedusi spilvenos, gulēdama garšļaukus, viņa sāka skaitīt dienas.

*

Briso ģimenes locekļi uzskatīja par prātīgāku piekrist Anetes gribai paildzināt saderināšanās laiku: pārliecīga steiga varēja kaitēt panākumiem. Bet viņiem likās nepieciešami visus šos mēnešus rūpēties par Aneti. Nevarēja taču viņu pamest savā vaļā, jo dīvainā meitene visu laiku tiecās izslīdēt no rokām.

Tuvojās Pūpolu svētdiena. Briso ģimene ieaicināja Aneti pavadīt Lieldienu nedēļas viņu Burgundijas muižā. Anete nelabprāt pieņēma šo ielūgumu; tas valdzināja un reizē iedvesa bailes: bailes no tā, ka važas, kas viņu jau sasaistīja, nesavelkas vēl ciešāk, bailes, ka varbūt viņa pilnām sevi zaudēs vai pārtrauks visus sakarus ar Briso ģimeni, bailes vēl no pavisam kā cita, vēl bīstamāka, ko meitene nevēlējās iztirzāt. Anete netīkoja atraisīties no šās mīlā tvīkstošās neziņas, ar kuru sevi ieaijāja: meitene tāpēc mazliet cieta, tomēr tur slēpās arī savs jaukums. Anete labprāt šādu stāvokli paildzinātu. Bet viņa gluži labi zināja, ka tas bija kaitīgi un viņai nav tiesības tā izturēties pret Rožē.

Beidzot Anete izlēma uzticēt šo nemieru Silvijai. Nekad viņa ne ar pušplēstu vārdu nebija ieminējusies par savu mīlu uz Rožē, bet viņa taču māsai parasti uzticēja visu, bieži vien stāstīja par citiem saviem pielūdzējiem … Jā, bet šos citus viņa taču nemīlēja! Rožē vārdu Anete bija noklusējusi. Silvija pārsteigumā iekliedzās, nosauca māsu par «noslēpumu tīni» un kā neprātīga sāka smieties, kad Anete centās ieskaidrot par savu apņēmības trūkumu, savām šaubām un mokām.

— Nu, — Silvija tincināja, — vai tavs putniņš ir skaists?

— Jā, —apstiprināja Anete.

— Vai viņš tevi mīl?

— Jā.

— Un tu viņu?

— Es viņu mīlu.

— Nu, bet kas tad tevi kavē?

— Ai, tas ir tik sarežģīti! Kā lai pasaku? … Es viņu mīlu . .. Bezgala mīlu .. . Viņš ir tik apburošs!

(Anete sāka aizrautīgi attēlot Rožē, nemanīdama Silvijas izsmējīgo skatienu. Tad pēkšņi apklusa.)

— Es viņu mīlu .. . Ļoti… Un tai pašā laikā nemīlu . . .

Viņa raksturā ir kaut kas … Es nespētu dzīvot kopā ar viņu … Nespētu nemūžam . .. Turklāt. . . Turklāt viņš pārāk mīl mani. … Viņš mani vai aprītu . ..

(Silvija sāka skaļi smieties.)

— … Tiešām gan, aprītu mani, aprītu visu manu dzīvi, visas domas, gaisu, ko elpoju. Ai, mans Rožē ir liels izēdājs! Pie galda prieks nolūkoties . . . Varena ēstgriba! . . . Bet es — es negribu, ka mani apēd . . .

Arī viņa pati smējās no visas sirds, un Silvija smējās, apvijusi rokas māsai ap kaklu un sēdēdama viņai klēpī. Tad Anete turpināja:

— Tas ir drausmīgi — just, ka esi dzīva aprīta, ka no tevis nav palikusi pāri ne kripatiņa, ka tu nespēj pasargāt ne drupačiņu no sevis . . . Bet viņam par to nav ne jausmas. . . Viņš mani mīl līdz neprātam, un man, vai zini, liekas — viņš pat necenšas mani saprast, pat nedomā par to. Viņš nāk, sagrābj mani, aiznes . . .

— Bet tas taču ir varen jauki! — iesaucās Silvija.

— Tev prātā tikai muļķības! — attrauca Anete, cieši viņu apskaudama.

— Kas tad cits lai būtu man prātā?

— Laulības. Tas taču ir nopietns darījums.

— Nopietns? Nu, ne jau nu pārāk nopietns!

— Kā? Vai tas nav nopietni — atdot sevi visu, nekā nepaturot pašai?

— Bet kas tad par to runā? Lai tā darītu, jābūt trakai!

— Bet viņš grib iegūt visu!

Silvija locījās aiz smiekliem kā maza zivtiņa.

— Ak tu zostiņa! Lielā muļķīte! Muļķīte . . .

(Viņai likās tik vienkārši pateikt, ko pati vēlas, atdot, ko pati vēlas, un paturēt sev, nesakot ne vārdiņa, visu pārējo! Pret vīriešiem un to prasībām Silvija izturējās ar mīlas pilnu zobgalību. Nav jau viņi nekādi viltīgie!)

—  Bet es — es taču nemaz neesmu viltīga, — sacīja Anete.

—  Ai, — iesaucās Silvija, — tu visu to ņem pārlieku nopietni!

Anete satriekta piekrita.

— Tomēr tā ir nelaime! … Es vēlētos būt tāda kā tu. Tev visur uzsmaida laime!

— Mainīsimies! Dod man savējo! — piedāvāja Silvija. Bet Anetei nebija ne mazākās vēlēšanās mainīties. Silvija, viņu uzmundrinājusi, aizgāja.

Tomēr Anete sevi neizprata. Viņa jutās satraukta.

«Jocīgi gan,» viņa nodomāja, «es gribu visu atdot. Un gribu ari visu paturēt.»

Nākamajā dienā, aizbraukšanas priekšvakarā, kad Anete, beigusi posties ceļam, atkal sāka sevi tirdīt, ieradās neparasts viesis un vēl vairāk pavairoja meitenes nemieru, kuru viņa pēkšņi saskatīja daudz skaidrāk. Sevi pieteikt lika Marsels Franks.

Pēc dažiem laipniem pieklājības vārdiem viņš ieminējās par Anetes saderināšanos, ko Rožē nevienam neslēpa. Marsels Franks sirsnīgi novēlēja laimes; viņa balss noskaņā un acīs jautās kaut kas reizē ironisks un sirsnīgs. Anete jaunā cilvēka tuvumā jutās brīvi kā ar tālredzīgu draugu, kam nav jāpasaka viss līdz pēdējam un nav arī jānoklusē: abi sapratās no pusvārda. Viņi runāja par Rožē, kuru Marsels Franks apskauda, kā smaidīdams atzinās. Anete zināja, ka Marsels saka patiesību un ir viņā iemīlējies. Taču abu attieksmēs tādēļ nevaldīja nekāds mulsums. Viņa izvaicāja Marselu par Rožē, kuru tas labi pazina. Marsels bārstīja uzslavas, bet Anete uzstāja, lai, stāstot par Rožē, nelieto tik nodrāztus izteicienus, un Marsels jokodamies atbildēja, ka nebūtu lietderīgi aprakstīt Rožē, jo Anete to pazīstot tikpat labi kā viņš. Tā runādams, Marsels raudzījās Anetē ar tik asu skatienu, ka viņa mirkli apjukusi novērsa acis. Tad, savukārt cieši pavērusies jaunajā cilvēkā, atkal pamanīja smalko smaidu, kas liecināja, ka viņi sapratuši viens otru. Kādu brīdi abi tērzēja par nenozīmīgiem niekiem, bet tad pēkšņi Anete noraizējusies pārtrauca Marselu.

— Sakiet man vaļsirdīgi, — viņa jautāja, — vai jūs uzskatāt, ka rīkojos aplam?

— Es nekad neuzdrošināšos sacīt, ka jūs rīkojaties aplam,— viņš atbildēja.

— Lūdzu, bez pieklājības frāzēm! Jūs esat vienīgais, kurš man var pateikt patiesību.

— Jūs taču zināt, ka mans stāvoklis ir pārlieku delikāts.

— To es zinu. Bet zinu arī, ka tas neietekmēs jūsu sprieduma patiesīgumu.

— Pateicos! — viņš sacīja.

— Jūs uzskatāt, ka mēs abi rīkojamies aplam — Rožē un es? — viņa nerimās.

—  Es uzskatu, ka jūs maldāties. Anete nodūra galvu. Tad teica:

—  Arī es tā domāju.

Marsels neatbildēja. Viņš joprojām raudzījās meitenē un smaidīja.

—  Kāpēc jūs smaidāt?

—  Biju pārliecināts, ka jūs tā domājat. Anete, uzmezdama viņam skatienu, vaicāja:

—  Tagad sakiet — ko par mani domājat?

—  Tas jums nekā jauna nedos.

—  Jūs palīdzēsiet man visu skaidrāk saskatīt.

— Jūs esat, — viņai sacīja Marsels, — iemīlējusies dumpiniece. Mūžīgi iemīlējusies (piedodiet!) un mūžīgi dumpīga. Jums ir prasība sevi atdot un reizē saglabāt. . .

(Anete neapvaldījās un viegli satrūkās.)

—  Vai es jūs aizvainoju?

—  Nē, nē, gluži otrādi! Cik pareizi! Nu, lūdzu, tālāk . . .

—  Jūs esat, — Marsels turpināja, — pati neatkarība, kas tomēr nespēj palikt viena. Tāds nu reiz ir dabas likums. Jūs to izjūtat skaudrāk par citiem, jo esat dabiskāka.

—  Jā, jūs mani saprotat! Jūs mani saprotat labāk par viņu . . . Bet. . .

—  … bet mīlēt jūs mīlat viņu.

Ne mazākā sarūgtinājuma Marsela balsī. Bezgala draudzīgi abi lūkojās viens otrā, uzjautrināti par to, cik dīvaina ir cilvēka daba.

—  Dzīvot divatā nemaz nav tik viegli, — piezīmēja Anete.

—  Nebūt ne, dzīvot būtu ļoti viegli, ja vien cilvēki gadsimtiem ilgi necenstos sarežģīt dzīvi, cits citu nomākdami. To vajadzētu izbeigt; tas viss. Bet, protams, mūsu lieliskajam Rožē, kā jebkuram krietnam konservatīvam francūzim, ne prātā nenāks šāda doma. Tiem liktos, ka pienācis gals, ja tos vairs nenomāktu pagātnes slogs. Tur, kur nav spaidu, nav arī baudas … — jo sevišķi, ja tas, kuru nomāc, pats nomāc savu tuvāko.

— Bet kā jūs izprotat laulību?

— Kā saprātīgu interešu un baudu kopību. Dzīve ir vīna kalns, ko izmanto kopīgi; kopā apstrādā un kopā ievāc ražu. Taču neviens nav spiests dzert savu vīnu allaž divatā. Ikvienam jānāk otram pretī: viens otram lūdz un sniedz baudu ķekaru, kurš pieder abiem, tomēr ražas novākšanu ļauj pabeigt arī citā vietā.

— Jums labpatīk runāt, — Anete ieminējās, — par laulību pārkāpēja brīvību?

— Novecojis Mozus laika teiciens! Es runāju par mīlas brīvību — svarīgāko no visām brīvībām.

— Nu, tieši tas man šķiet vismazāk svarīgais, — piezīmēja Anete. — Laulība manā izpratnē nav krustceles, kur var atdoties jebkuram garāmgājējam. Es atdodos tikai vienam. Tiklīdz mitēšos viņu mīlēt vai iemīlēšu citu, es šķiršos; nekad nedalītos starp viņiem un arī pati neciestu dalīšanos.

Marsels ironiski sagrozīja plecus, kas it kā pauda: «Vai tas ir svarīgi?»

— Redziet, mans draugs, — turpināja Anete, — galu galā izrādās, ka jūs man esat vēl svešāks nekā Rožē.

— Tātad arī jūs piederat pie vecās, krietnās skolas, kas māca: «Nomāksim cits citu!»? — Marsels jautāja.

— Laulību vienīgais lielums, — attrauca Anete, — dibinās uz vienīgo mīlu, uz divu siržu uzticību. Ja tās zaudē šo lielumu, kas gan paliks pāri bez dažām praktiskām priekšrocībām?

— Arī tas nav svarīgi, — iebilda Marsels.

— Ar to vien nepietiek, lai gandarītu savus upurus! — Anete iesaucās.

— Ja jau jūs spriežat tā, par ko tad gaužaties? Saslēdziet, tikai ciešāk savas važas, no kurām jūs mēģina atbrīvot.

— Brīvība, pēc kuras tiecos es, — iebilda Anete, — nav sirds brīvība. Jūtos pietiekami stipra, lai saglabātu to neaptraipītu tam, kam esmu dāvājusi savu sirdi.

— Vai jūs esat par to tik pārliecināta? — mierīgi jautāja Marsels.

— Anete nebūt nebija par to tik pārliecināta! Arī viņai bija pazīstamas šaubas. Tobrīd runāja savas mātes meita, nevis Anete pati. Bet viņa negribēja to pat domās pieļaut, turklāt vēl strīdā ar Marselu.

— Es tā gribu! — viņa teica.

— Iejaukt šādās lietās gribu, — ar ironisku smaidu sacīja Marsels, — jau būtu tas pats, kas pavēlēt sarkanai ugunij, lai tā kļūst zaļa! . . . Mīla ir bāka ar mainīgām ugunīm.

Taču Anete ietiepīgi palika pie sava:

— Man ne! … Es tā negribu!

Anete gluži labi saprata, cik svarīga viņai ir prasība mainīties un palikt nemainīgai, — divas kaislas, spēcīgām dabām raksturīgas iedzimtas dziņas. Bet sacēlās tā, kas jutās visvairāk apdraudēta.

Marsels, labi pazīdams lepno un iecirtīgo meiteni, pieklājīgi palocījās. Anete, kuras spriedumi pašai par sevi saskanēja ar Marsela domām, mazliet sakaunējusies piebilda:

— Vārdu sakot, es negribētu .. .

Pēc šās piekāpšanās, ko Anete izdarīja patiesīguma prasības labā, viņa turpināja daudz noteiktāk, tagad juzdama zem kājām drošu pamatu:

—  Bet es vēlētos, lai, dāvājot viens otram uzticīgu mīlu, ikviens saglabātu tiesības dzīvot tā, kā liek dvēsele, iet savu ceļu, meklēt savu patiesību, aizstāvēt, ja nepieciešams, savu darba lauku; vārdu sakot, ievērot savas garīgās dzīves likumu un neupurēt to otras, pat pasaulē visdārgākās būtnes likumam: jo nevienam nav tiesības upurēt savā labā otra cilvēka dvēseli, nedz ari upurēt savējo kādam citam. Tas ir noziegums.

—  Tas viss ir ļoti jauki, dārgais draugs, — sacīja Marsels, — bet jūs jau zināt, temats par dvēseli nav mana stiprā puse. Varbūt tas labāk piederētos Rožē. Taču man bail, ka šinī gadījumā viņš to izprot pavisam citādi. Es nevaru visai skaidri iztēloties, vai Briso savā ģimenes lokā spēj izprast, ka pastāv vēl kāds cits «garīgs likums» kā vien tas, kas aizsargā viņu, tas ir, Briso, politisko un personīgo labklājību.

—  Starp citu, — smiedamās iemeta Anete, — rīt es uz pāris nedēļām braucu pie viņiem uz Burgundiju.

—  Nu redzat! — iesaucās Marsels. — Tad jau jums būs izdevība salīdzināt savus ideālus ar viņējiem. Viņi taču arī ir lieli ideālisti. Starp citu, varbūt es alojos. Domāju, ka sapratīsieties loti labi. Īstenība jūs esat kā radīti viens otram.

—  Nekaitiniet mani! — uzsauca Anete. — Kas zina, vēl atgriezīšos no turienes ar īstu Briso raksturu.

— Velns lai parauj! Tas nu gan nebūs uzjautrinoši! Nē, nē, es jūs lūgtin lūdzu … Vai nu būsiet vai nebūsiet Briso, tikai saglabājiet mūsu Aneti!

— Ak, vai! Gribētos jau nu gan viņu zaudēt, tomēr baidos, ka to nespēšu, — attrauca Anete.

Marsels atsveicinājās, noskūpstīdams viņai roku.

— Tomēr žēl gan .. .

Viņš aizgāja. Arī Anetei kļuva žēl, taču citā nozīmē, nekā domāja Marsels. Lai arī jaunais cilvēks analizēja viņu skaidrām acīm, tomēr nesaprata vairāk kā Rožē, kas neanalizēja nemaz. Saprast meiteni varētu «ticīgākas» dvēseles, kas tic daudz brīvāk nekā gandrīz visu jauno franču dvēseles. Tie, kas tic, dara to katolicisma garā, kurš sludina paklausību un atsacīšanos no brīva domu lidojuma (sevišķi, ja runa ir par sievieti). Un tie, kuri domā brīvi, reti prāto par dvēseles slēptākajām prasībām.

Rožē gaidīja divričos mazajā Burgundijas dzelzceļa stacijā, kur nākamajā dienā ieradās Anete. Tiklīdz viņa ieraudzīja jaunekli, visas šaubas izgaisa. Rožē šķita tik laimīgs! Anete bija tikpat priecīga. Viņa jutās pateicīga Briso dāmām, kas izgudrojušas šādus tādus ieganstus, lai neierastos viņu sagaidīt.

Gaišs ziedoņa vakars. Zeltainais apvārsnis kā viļņojošu lentu puslokā ietvēra svaigās, gaiši zaļās lapotnes un uzartos, vēl iesārtos laukus. Skaņi vīteroja cīruļi. Divriči traucās pa balto lielceļu, ko dimdināja raitā zirdziņa pakavi, un spirgtais vējš šaustīja Anetes sasārtušos vaigus. Viņa sēdēja, piekļāvusies jauneklim, kas, turēdams grožus, drīz smējās, drīz kaut ko stāstīja un, pēkšņi pieplakdams viņas lūpām, gan laupīja, gan ņēma pretī skūpstus. Meitene nepretojās. Viņa mīlēja, mīlēja! Tomēr mīlestība netraucēja apzināties, ka jebkuru mirkli viņa atkal sāks mīļoto tiesāt un sevi pulgot. Tiesāt un mīlēt — tas ir pavisam kas cits. Viņa mīlēja Rožē kā šo gaisu, kā šīs debesis, kā šo pļavu dvesmu, kā daļiņu no pavasara . . . Atliksim pārdomas rītdienai! Šodien viņa sev piešķīra šo brīnišķīgo stundu. Tā vairs neatkārtosies! Anetei likās — viņa kopā ar mīļoto cilvēku lido pāri zemei.

Viņi atbrauca pārlieku ātri, lai gan pēdējā ceļa līkumā cauri papeļu gatvei, kas sliecās kalnup, brauca sīkiem solīšiem un, pūtinādami zirgu augstu žogu pavēnī, kuri skatienam aizslēpa pils fasādi, labu laiku klusēdami sēdēja, cieši apskāvušies.

Briso ģimene pret Aneti bija ļoti uzmanīga. Prata atrast maigus vārdus, lai smalkjūtīgi atsauktu atmiņā viņas tēvu. Ģimenes lokā Anete pirmo vakaru ļāvās lutināšanai, pateicīga un saviļņota, — tik sen nebija baudīts ģimenes mājīgais siltums! Viņa gribēja ļauties šai ilūzijai. Ikviens no Briso ģimenes locekļiem kā prazdams centās būt mīļš. Viņas pretestība atslāba .. .

Bet nakts vidū, kad Anete pamodās un vecās mājas klusumā dzirdēja, kā grabinās pele, iešāvās prātā doma par slazdu, un viņa attapās:

«Esmu iekritusi…»

Aneti pārņēma bailes; viņa mēģināja sevi mierināt: «Nē, nē, es to nevēlos, neesmu vis iekritusi…» Aiz satraukuma Anetes pleci norasoja sviedriem. Viņa nolēma:

«Rīt nopietni parunāšu ar Rožē. Nepieciešams, lai viņš mani pazītu. Nepieciešams, lai mēs godīgi apspriestu, vai varam dzīvot kopā …»

Bet, kad pienāca rīts, Anete ar vislielāko prieku atkal tikās ar Rožē, ļāva sevi ieaijāt viņa kvēlajā mīlā, kopā ieelpoja skurbinošā lauku pavasara maigo elpu, sapņoja par laimi (varbūt neiespējamu, bet kas zina? Kas zina? . . . varbūt pavisam tuvu … ar roku aizsniedzamu . . .) un atlika izskaidrošanos uz rītdienu . . . Un tad uz nākamo dienu . . . Un vēlāk uz aiznākamo . . .

Katru nakti Aneti no jauna pārņēma bailes, tik skaudras, tik sirdi plosošas .. .

«Jārunā .. . Jārunā . . . Rožē paša dēļ . . . Ar katru dienu viņš pieķeras man arvien vairāk un vairāk un es — viņam. Man nav tiesības klusēt. . . Citādi viņu krāpju . . .»

Ak, dievs! Cik viņai gan vāja griba! Ikdienas dzīvē viņa taču tāda nemaz nebija. Bet mīlas alkas ir kā svelmes pilni vēji, kuru kvēlā tvīksme liek ļodzīties kājām un pagurt sirdij . . . Neskaidras baudas pilns dīvains gurdums. Baidāmies pakustēties. Baidāmies domāt. Sapņos patvērusies, dvēsele baiļojas pamosties. Anete gluži labi zināja, ka vajag tikai mazliet pakustēties, un sapnis izgaisīs . . .

Bet, ja arī mēs paši paliekam mierā, laiks nestāv uz vietas, un dienas, projām traucot, aiznes līdzi ilūziju, ko tik ļoti gribētos saglabāt. Velti vērot pašam sevi: nevar būt kopā no rīta līdz vakaram, lai drīz neatklātos, kāds esi īstenībā.

Briso ģimene parādīja sevi bez kādiem izskaistinājumiem. Smaids bija tikai fasāde. Anete iegāja pašā mājas dzīvē. Viņa ieraudzīja nevaļas pārņemtus, sapīkušus veikala ļaudis, kas alkatīgā priekā pārvaldīja savas muižas.

No sociālisma nebija ne miņas. No visiem nemirstīgajiem principiem te ievēroja tikai īpašnieka tiesību deklarāciju. Labi nevarēja klāties tam, kas to aizskāra. Tās sargi bez atelpas sauca pie atbildības it visus. Paši Briso ģimenes locekļi stingri visu uzraudzīja, un tas sagādāja viņiem kaut ko līdzīgu sāpju pilnai baudai. Viņi it kā no paslēptuves slepeni karoja ar saviem kalpiem, fermeriem, vīnkopjiem un visiem kaimiņiem. Nesaticības un prāvošanās gars, kas piemita Briso dzimtai un it visai šai provincei, lekni zēla viņu ģimenē. Kad Briso tēvam izdevās noķert slazdā kādu no tiem, kuriem centās iezāģēt, viņš smējās no visas sirds. Bet viņš nesmējās pēdējais: pretinieks bija veidots no tā paša Burgundijas māla, to negaidot pārsteigt vis nevarēja; nākamajā dienā tas savukārt iznerroja viņu. Un viss sākās no gala . . .

Bez šaubām, Aneti pasargāja no šīm ķildām; Briso ģimene tās apsprieda viesistabā vai pie galda, kad Rožē un Anete, kā likās, redzēja tikai viens otru. Bet Anetes modrā uzmanība sekoja it visam, par ko vien runāja tuvumā. Arī Rožē pārtrauca mīlas apdvesto sarunu, lai piedalītos pārrunās, kas iekveldēja visus. Tad viņi iekaisa un runāja reizē, aizmirsdami Aneti. Vai arī piesauca viņu par liecinieci notikumiem, par kuriem meitenei nebija ne jausmas. Līdz Briso kundze, atcerēdamās Anetes klātbūtni un to, ka viņa klausās, pēkšņi pārtrauca vārdu plūdus, veltīja meitenei savu kūstošo smaidu un ievirzīja sarunu daudz tīkamākā gultnē. Un visi, it kā nekas nebūtu noticis, kļuva atkal laipni un labsirdīgi. Dīvains liekuļotas kautrības un vaļīgu joku sajaukums bija tik raksturīgs Briso sarunu stilam, gluži tāpat kā kungu dzīvē izšķērdība mijās ar skopošanos. Briso kungs, būdams jautrībnieks, mīlēja vārdu spēles. Briso jaunkundzei patika runāt par dzeju. Par šo tematu ikviens pateica kādu vārdiņu. Viņi iedomājās, ka izprot dzeju. Bet viņu gaume bija novecojusies vismaz par gadiem divdesmit. Par visu, kam zināms sakars ar mākslu, viņiem bija savs nesatricināms spriedums. Tas pamatojās uz tāda un tāda drauga pienācīgi pārbaudītu un izteiktu atziņu, un šis draugs bija akadēmijas loceklis, no galvas līdz kājām apkāries ordeņiem. Nav biklāku prātiņu — pat ietekmīgām personām — kā šādiem lielās buržuāzijas pārstāvjiem, kas iedomājas, ka ir tikpat progresīvi mākslā, cik politikā, un nav progresīvi nedz vienā, nedz otrā, jo kā vienā, tā otrā sevi parāda — un tas darīts tīšuprāt — tikai pēc tam, kad citi jau nostiprinājuši uzvaru.

Anete jutās tiem bezgala sveša. Viņa noraudzījās, ieklausījās un nodomāja:

«Kāda man daļa gar visiem šiem subjektiem?»

Doma, ka māte vai meita varētu uzmesties viņai par aizbildni, vairs nekaitināja, bet gan smīdināja. Viņa jautāja pati sev, ko būtu teikusi Silvija, ja to apveltītu ar līdzīgu ģimeni. Kā māsa iesauktos, kā smietos! . ..

Dažbrīd Anete, palikusi dārzā viena, arī smējās. Gadījās, ka Rožē to pārsteigts izdzirdēja un jautāja:

— Kas jūs tā smīdina?

— Nekas, mīļais. Pati nezinu. Blēņas! . . .

Un viņa centās atkal izlikties nopietna. Tomēr nespēja sevi pārvarēt — smējās vēl skanīgāk un pat Briso kundzes un jaunkundzes klātbūtnē. Viņa gan izlūdzās piedošanu, un Briso dāmas iecietīgi, tomēr mazliet aizskartas sacīja:

— Viņa vēl ir gluži bērns! Nu, lai jau pasmejas!

Taču vienmēr Anete nesmējās. Jautrajai omai pārslīdēja it kā ēna. Pēc maiguma un uzticības pilnām stundām ar Rožē viņai bez jebkāda iemesla piepeši uzmācās grūtsirdība, šaubu un nemieru uzplūdi. Nenosvērtība, kas radās pagājušajā rudenī, ne tikvien nebija pārgājusi, bet šajos mīlas mēnešos vēl pastiprinājusies. Tās bija dīvaini pretrunīgu jūtoņu brāzmas: ātra uzbudināmība, neparasts humors, dzēlīga ironija, aizdomu pilns lepnums, neizskaidrojams naids. Anete ne mazumu pūlējās, lai sevi pārvarētu. Rezultāti tomēr nebija nekādi izcilie: viņa iegrima tādā kā naidīgā un nemierpilnā klusēšanā. Skaidro saprātu meitene joprojām nezaudēja, tāpēc viņu arī pārsteidza tik pēkšņas garastāvokļa maiņas, un viņa sevi nosodīja. Tas gan neko lielu negrozīja. Taču, apzinoties savus trūkumus, Anete — vairāk gan ar saprātu nekā sirdi — sāka izturēties ar iecietību pret šo «ķēmu» trūkumiem. (Atkal! . . . Bezkauņa! «Piedodiet, es tā vairs nedarīšu!») Tie taču bija Rožē vecāki, un, ja jau viņa bija mierā ar Rožē, viņai vajadzēja būt mierā arī ar tiem. Tikai jautājums, vai viņa maz ir mierā ar Rožē. Visam citam, mans dievs, nav nekādas nozīmes, ja tie abi divi stāvēs viens par otru.

Tikai vai tie būs divi? Vai Rožē viņu aizstāvēs? Iekams uzstāda sev šādu jautājumu, jātiek skaidrībā, vai viņu pašu patiesi un ar atklātu sirdi gribēs Rožē, kad beidzot ieraudzīs tādu, kāda viņa tiešām ir? Jo līdz šim Rožē redzējis vienīgi viņas muti un acis. Bet īstās Anetes domas un gribu Rožē, kā likās, pārlieku vis necentās izdibināt; viņam šķita ērtāk domāt par ilūziju meiteni! Bet Anete loloja cerību, ka mīla palīdzēs viņiem, kad abi drosmīgi būs ielūkojušies otra sirds atvaros, izlemt šādi:

«Es ņemu tevi. Ņemu tevi tādu, kāds esi. Es ņemu tevi ar visiem taviem trūkumiem, tavām kaislībām un prasībām, tavu dzīves likumu. Tu esi tāds, kāds esi. Tādu, kāds tu esi, es tevi mīlu.»

Anete zināja, ka mīlas vārdā ir spējīga ziedot visu. Pēdējās dienās viņa ilgi vēroja Rožē ar savām lielajām acīm, kurās atspulgojās viss, jo neviens īpaši neuzmanījās. Rožē, kļuvis nepiesardzīgs, bieži vien bija vairāk Briso, nekā Anete vēlētos, aizstāvēja savu radinieku intereses, piedalījās ķildās, piešķirot it visam tumšu darījumu garu. Daži sīki rakstura vilcieni, kas pauda jaunā cilvēka cietsirdību un viltīgumu, Anetei nebija pa prātam. Tomēr viņa vairījās tos bargi tiesāt, kā būtu darījusi, pamanot tos citiem. Anetei šķita, ka šie rakstura vilcieni ir aizgūti. Rožē daudzējādā ziņā viņai likās nedrošs bērns, kas pakļaujas savējiem, kurus bijīgi atdarina, bērns ar ne visai gaišu galvu, lai arī skaļiem vārdiem. Kaut gan Anete sāka izprast, cik nepamatoti visi Rožē sabiedriskās iekārtas uzlabošanas projekti, un neļāva sevi apmāt no retoriskā ideālisma, tomēr nedusmojās, jo zināja, ka Rožē necenšas viņu krāpt, bet pats ir apkrāpts; viņa pat spētu ar maigu ironiju Rožē ceļā novērst visu, kas varētu aptumšot šo ilūziju, kura viņam nepieciešama, lai dzīvotu. Pat jaunā cilvēka vientiesīgais egoisms, kas dažbrīd likās tik traucējošs, neatbaidīja Aneti un šķita bez ļaunprātības. Patiesībā visi Rožē trūkumi bija vājuma izraisīti. Un jocīgākais likās tas, ka viņam patika dižoties tieši ar spēku. Rūdīts cilvēks…Aes triplex . .[17] Nabaga Rožē! Tas bija gandrīz vai aizkustinoši! Anete klusībā smējās, tomēr glabāja viņam veselu apcirkni iecietības. Viņa bezgala mīlēja Rožē. Par spīti visam, Anete uzskatīja, ka Rožē ir labs, augstsirdīgs, degsmes pilns. Viņa bija kā māte, kas ar maigu roku pieņem mīļa bērna vainas, kuras viņas acīs nebūt nav tik lielas; mātei viņš neliekas par tām atbildīgs, tādēļ šķiet vēl vairāk žēlojams un lolojams. Ak, turklāt Anete raudzījās uz Rožē ne tikai ar iecietīgas mātes acīm! Viņa raudzījās tajā ar iemīlējušās sievietes pārlieku aizplīvurotām acīm! Runāja miesa. Tās balss bija ļoti spēcīga. Saprāta balss varēja teikt, ko vien gribēja, — var klausīties tā, ka pat pulgošana iekveldina alkas. Anete redzēja it visu. Tāpat kā vērotājs, kas, noliecis galvu un piemiedzis acis, redz, cik harmoniskas kopumā ir visas ainavas līnijas, tā arī Anete, jo skaidri saskatīdama Rožē nepatīkamos rakstura vilcienus, lūkojās no tādas puses, kas tos mīkstināja, un gandrīz iespēja mīlēt viņā pat to visnejaukāko: jo, iemīlot tuva cilvēka trūkumus, vēl vairāk atdodam sevi; mīlēdami to, kas otrā ir skaists, mēs nedodam, bet ņemam. Anete domāja:

«Mīlu tevi tāpēc, ka neesi pilnīgs. Ja tu zinātu, ka es to redzu, droši vien būtu sašutis. Piedod! Nekā neesmu redzējusi . . . Bet es — es neesmu tāda kā tu: es vēlos, lai tu mani skatītu visā manā nepilnībā! Esmu tāda, esmu tāda un gribu tāda palikt; savā nepilnībā esmu īstāka nekā visā pārējā. Ja tu mani ņem, tad pieņem arī to. Vai ņemsi? Bet tu jau negribi mani pazīt. Kad tu papūlēsies manī ielūkoties?»

*

Rožē nesteidzās. Pēc vairākiem veltīgiem mēģinājumiem novirzīt viņu uz šo bīstamo tematu, no kura, kā likās, Rožē vairījās, Anete kādas pastaigas laikā, pārtraukdama sarunu, apstājās, saņēma viņa abas rokas savējās un teica:

— Rožē, mums jāparunā.

— Jāparunā? — viņš smiedamies iesaucās. — Bet, manuprāt, mēs to tikai vien darām.

— Nē, — attrauca Anete, — es nedomāju par laipniem vārdiem, gribu parunāt nopietni.

Rožē sejā pavīdēja izbailes.

— Nebīstieties, — viņa sacīja, — es gribu runāt pati par sevi.

— Par sevi? — Rožē nomierinājies teica. — Tad jau tas var būt vienīgi brīnurn jauki.

— Pagaidiet! Pagaidiet! — Anete pārtrauca. — Kad būsiet mani uzklausījis līdz galam, diezin vai tā vairs teiksiet.

— Ko tad jūs tagad varētu tādu pateikt, kas mani pārsteigtu? Tik daudz dienu pavadīts kopā, un vai neesam jau pateikuši visu?

— Man nekas cits neatlika kā vien pateikt «āmen», — smiedamās iebilda Anete. — Visu laiku jau runājāt tikai jūs.

— Ai nejaukā! — iesaucās Rožē — Vai tad es nerunāju par jums?

— Jā, arī par mani. Pat runājāt manā vietā.

— Vai uzskatāt, ka runāju pārlieku daudz? — vientiesīgi iejautājās Rožē.

Anete iekoda lūpā.

— Nē, nē, manu mīļo Rožē. Bet, kad jūs runājat ar mani, es sēžu un klausos, un tas ir tik jauki, tik jauki, ka domāju: «Kaut nu tā būtu!» Bet tā taču nav.

— Jūs esat pirmā sieviete, kas sūrojas, ka viņas ģīmetne tik skaista.

— Man labāk patiktu, ja tajā būtu līdzība. Ne jau nu skaistu ģīmetni, Rožē, jūs domājat piekārt savā mājā. Esmu dzīva sieviete, kurai ir sava griba, savas kaislības, savas domas. Vai esat pārliecināts, ka tā drīkstēs ieiet jūsu mājā ar visām šīm piedevām?

— Es pieņemu to aizvērtām acīm.

— Es jūs lūdzu —atveriet tās!

— Es redzu kristāldzidro dvēseli, kas atspulgojas jūsu sejā.

— Nabaga Rožē! Labo Rožē! . . . Jūs nevēlaties redzēt.

— Es mīlu jūs. Ar to man pietiek.

— Arī es jūs mīlu, bet man ar to nepietiek.

— Ar to jums nepietiek? — viņš nomāktā balsī novilka.

— Nē. Man jāredz.

— Un ko jūs vēlaties redzēt?

— Vēlētos redzēt, kā jūs mani mīlat.

— Mīlu vairāk par visiem pasaulē.

— Protams! Mazāk jūs nebūtu spējīgs. Bet es nejautāju, cik jums ir mīlas pret mani, es jautāju kāda tā ir . . . Jā, es zinu, ka jūs mani vēlaties; bet ko gribat izveidot no savas Anetes?

— Pusi no sevis.

— Ak, tā … Bet, redziet, mīļais draugs, es neesmu puse. Es esmu Anete caur un cauri.

— Tā ir pieņemts runāt. Es gribu teikt, ka jūs esat es, bet es esmu jūs.

— Nē, nē, neesiet vis es! Rožē, ļaujiet, lai es būtu es pati!

— Vai gan, savienojot savas dzīves, mums nebūs viena un tā pati dzīve?

— Tieši tas jau arī mani uztrauc. Baidos, ka vienādas dzīves mums nebūs.

— Kas jūs mulsina, Anete? Kas tās par domām? Jūs mani mīlat, vai ne? Jūs taču mani mīlat? Tas ir galvenais! Neuztraucieties par pārējo. Tas lai ir manā ziņā! Jūs redzēsiet, es iekārtošu — es un mani tuvinieki, kas būs arī jūsu tuvinieki, — mēs

iekārtosim jūsu dzīvi tik jauki, ka jums atliks tikai viens — ļaut sevi nēsāt uz rokām.

Anete, raudzīdamās zemē, ar kurpju purngalu zīmēja smiltīs burtus. Viņa smaidīja.

(Nenieka viņš nesaprot, mans mīļotais zēns . . .) Anete pacēla acis pret Rožē, kas gluži mierīgi gaidīja atbildi. Viņa teica:

— Rožē, paskatieties uz mani! Vai man nav spēcīgas kājas?

— Spēcīgas un skaistas, — Rožē piekrita.

— Cst! — Anete iesaucās, padraudēdama ar pirkstu. — Tāds vis nebija jautājums .. . Vai neesmu laba gājēja?

— Protams, — viņš apstiprināja, — man tīk, ka jūs tāda esat.

— Nu, redzat, vai jūs domājat, ka ļaušu sevi nēsāt uz rokām? Jūs esat bezgala labs, tik bezgala labs, un es jums par to pateicos; tomēr ļaujiet iet man pašai! Es neesmu no tām, kas bīstas ceļa grūtību. Liegt man tās būtu tas pats, kas liegt man prieku dzīvot. Man mazdrusciņ liekas — jums un jūsu tuviniekiem ir tieksme atslogot mani no pūlēm darboties un izvēlēties; viņi vēlas savlaicīgi paredzētajās atvilktnītēs ļoti ērti izkārtot jūsu dzīvi, savu dzīvi, manu dzīvi — visu nākotni. Bet es to negribētu. Es to negribu. Jūtos sava ceļa sākumā. Es meklēju. Zinu, ka man jāmeklē, jāmeklē pašai sevi.

Rožē sejā pavīdēja laipnība un ironija.

— Un ko jūs meklēsiet?

Rožē uzskatīja, ka tie ir mazas meitenes untumi. Anete to sajuta un satrauktā balsī iesaucās:

— Nezobojieties! Neesmu nekāds vērtīgais cilvēks, neesmu par sevi augstās domās . . . Tomēr zinu, ka eksistēju un man dāvāta dzīve — īsa dzīve … Tā nav gara, un dzīvot var tikai vienu reizi. . . Man ir tiesības . . . Nē, nevis tiesības, ja vēlaties!

Tas skan egoistiski. . . Mans pienākums to nezaudēt, neizšķiest velti . ..

Viņš nejutās aizkustināts, bet gan aizvainots.

— Tātad, pēc jūsu domām, jūs to izšķiedīsiet velti? Vai tā būs zaudēta? Vai tai nebūs skaists, visai jauks piepildījums?

Skaists, bez šaubām. Bet kāds gan? Ko jūs man piedāvājat? Rožē vēlreiz sāka dedzīgi attēlot savu politisko karjeru, nākotni, par kuru sapņoja, savas ilgas — personiskās un sabiedriskās. Anete klausījās, tad maigi pārtrauca Rožē pašā runas kaismē (jo par šo tematu viņš nekad nepagura runāt).

— Jā, Rožē, — viņa sacīja. — Protams. Tas ir ļoti, ļoti interesanti. Bet, taisnību sakot, — tikai neapvainojieties! — es neticu tik cieši kā jūs šim politiskajam mērķim, kam gribat veltīt savu dzīvi.

— Kā? Jūs neticat? Bet jūs taču ticējāt, kad jums par to stāstīju mūsu pazīšanās sākumā Parīzē . . .

— Esmu mazliet mainījusi savus ieskatus, — Anete atteica.

— Kas jūs pamudināja tos mainīt? Nē, nē, tas nav iespējams . . . Jūs mainīsiet tos atkal. Mana augstsirdīgā Anete nevar palikt vienaldzīga pret tautas interesēm, pret sociālo atjaunošanu!

— Bet es taču neesmu pret to vienaldzīga, — viņa iebilda. — Esmu tikai vienaldzīga pret politiskām problēmām.

— Tās saistītas viena ar otru.

— Tā nu gluži nav.

— Vienas uzvara izraisīs otras uzvaru.

— Es mazliet to apšaubu.

— Tā tomēr ir vienīgā iespēja kalpot progresam un tautai. («Kalpojot pašam sev,» Anete nodomāja. Taču norāja sevi par šādām domām.)

— Es redzu arī citas.

— Kādas tad?

— Visvecāko un arī pagaidām labāko. Kā rīkojās tie, kas sekoja Kristum: atdot un pamest visu, lai dotos pie tautas.

— Kāda utopija!

— Jā, iespējams. Bet jūs neesat utopists, Rožē. Sākumā gan tā domāju. Tagad vairs ne. Politiskajā darbībā jūs vada īstenības izpratne. Jūsu izcilā talanta dēļ esmu pārliecināta — jūs gūsiet panākumus. Kaut arī šaubos par jūsu nostāju, par jums pašu es nešaubos. Jūs sagaida spoža karjera. Es jau iztēlojos jūs kā partijas līderi, suminātu oratoru, kas parlamentā apvieno vairākumu, kā ministru . . .

— Mitējieties! — viņš iesaucās. — … Makbet, tu kļūsi karalis!

— Jā, es esmu mazliet burve . . . citiem. Tikai žēl, ka nespēju tāda būt sev.

— Tas tomēr nav nemaz grūti. Ja kļūšu ministrs, arī jums tad būs sava daļa . .. Nu, sakiet vaļsirdīgi — vai šādas izredzes jūs nevilina?

— Kļūt par ministra sievu? Debesu tēvs! Ne mazdrusciņ . . . Piedodiet, Rožē, jūsu dēļ, protams, tas man sagādās prieku. Un, ja būšu kopā ar jums, ticiet man — centīšos tēlot, cik vien iespējams, labi savu lomu, būšu laimīga, ja varēšu jums palīdzēt . . . Bet (jūs taču vēlaties, lai es būtu atklāta, vai ne?) man jāatzīstas — šāda dzīve nekādā ziņā man nedotu piepildījumu.

— Protams, es to saprotu. Sieviete, kam liktenis lēmis kļūt par politiska darbinieka dzīvesbiedri, — kā, piemēram, mana apbrīnojamā māte, — nespēs aprobežoties ar to vien. Viņas īstais pienākums ir kopt ģimenes pavardu. Īstais aicinājums — būt mātei.

— To es zinu, — iebilda Anete. — Neviens neapstrīd, ka tas ir mūsu aicinājums. Bet (baidos sacīt, baidos, ka jūs varbūt mani nesapratīsiet) . . . vēl nezinu, ko man dos mātes gods. Es bezgala mīlu bērnus. Domāju, ka būšu ļoti pieķērusies savējiem . . . (Jums nepatīk šis vārds? Jā, es šķietu salta.) Tas ir iespējams. Es nezinu . . . Bet man nepatiktu spriest par kaut ko tādu, ko pati neizjūtu. Un, vaļsirdīgi sakot, šis «aicinājums» vēl nav manī tā īsti pamodināts. Bet pagaidām, kamēr dzīve vēl nav atmodinājusi to, kas nezināms, manuprāt, sievietei nekādā ziņā nevajadzētu visu dzīvi veltīt mīlestībai uz bērnu . .. (Nerauciet uzacis!) Esmu pārliecināta, ka sieviete var ļoti mīlēt savu bērnu, godīgi pildīt pienākumus pret ģimeni un tomēr saglabāt diezgan daudz no sevis — kā tas ir nepieciešams — pašam svarīgākajam.

— Pašam svarīgākajam?

— Savai dvēselei.

— Es nesaprotu. .

— Kā lai dara saprotamu otram savu iekšējo dzīvi? Vārdi ir tik neizprotami, neizteiksmīgi, nodrāzti! . . . Dvēsele . . . Tas taču ir smieklīgi — runāt par savu dvēseli! Ko tas nozīmē? Es nespētu izskaidrot, kas tā tāda ir. Tomēr tāda ir. Tā esmu es pati, Rožē. Pati patiesākā, pati slēptākā.

— Vai tad jūs man neatdodat pašu patiesāko, pašu slēptāko?

— Visu atdot es nespēju, — viņa atteica.

— Tātad jūs mani nemīlat?

— Tomēr, Rožē, es jūs mīlu. Bet neviens nespēj atdot visu.

— Jūsu mīla nav pilnīga. Kad cilvēks mīl, tad nenāk neprātā kaut ko saglabāt sev. Mīla … mīla . . . mīla …

— Rožē aizrāvās ar kādu no savām garajām runām. Anete, klausījās, kā viņš aizgrābjošās frāzēs slavināja pilnīgo ziedošanās prieku mīļotā cilvēka laimes labad, un domāja:

«Mans draugs, kādēļ to visu man stāsti? Vai tu domā — es to nezinu? Vai tu domā — es nespētu upurēt sevi, ja būtu vajadzīgs, un nerastu prieku? Bet ar vienu noteikumu: lai tu neprasītu to . . . Kāpēc tu pieprasi to? Kāpēc gaidi, it kā tās būtu tavas tiesības? Kāpēc tev trūkst ticības man, manai mīlai?»

Kad viņš beidza, Anete sacīja:

— Tas viss ir ļoti jauki. Es nebūtu spējīga, kā jau zināt, izteikt visu to tik skaisti kā jūs. Bet varbūt, ja vajadzētu, būtu spējīga to izjust. . .

— Varbūt! Ja vajadzētu! — viņš iesaucās.

— Jūs uzskatāt, ka tas ir maz, vai ne? Tas ir vairāk, nekā jums liekas . . . Tomēr man netīk solīt vairāk (bet varbūt tas izrādās pat mazāk) . . . nekā spēju pildīt… Es priekšlaikus nezinu . . . Jābūt savstarpējai ticībai. Mēs abi esam godīgi. Mēs mīlam viens otru, Rožē .. . Darīsim viens otra labā visu, kas mūsu spēkos . ..

— Visu, kas mūsu spēkos! … — sasitis rokas, viņš atkal iesaucās.

Anete pasmaidīja un turpināja:

— Vai jūs esat ar mieru man ticēt? Esmu spiesta jums to lūgt. Man jālūdz daudz . . .

— Runājiet! — viņš piesardzīgi sacīja.

— Es jūs mīlu, Rožē, bet gribētu būt patiesa. Kopš bērnības esmu dzīvojusi diezgan vientuļi un bezgala brīvi. Tēvs man ļāva lielu neatkarību, kuru nekad neizmantoju nelietīgi, jo tā man likās gluži dabiska un veselīga. Es pieradu spriest, un tagad man bez tā grūti iztikt. Apzinos, ka mazliet atšķiros no daudzām savu aprindu meitenēm. Tomēr man liekas — ko jūtu es, jūt arī viņas, tikai es uzdrošinos to izteikt, apzinos visu skaidrāk .. . Jūs lūdzat, lai savienoju savu dzīvi ar jūsējo. Tā ir arī mana vēlēšanās. Ikvienas meitenes sirsnīgākā vēlēšanās ir atrast mīļu draugu. Un man šķiet, jūs tāds varētu būt… ja … ja vien vēlētos . . .

— Ja vēlētos! — viņš iesaucās. — Tas tikai ir joks! To vien jau es vēlos!

— Ja jūs patiesi vēlētos būt mans draugs. Tas nav nekāds joks. Savienot mūsu dzīves nenozīmē nomākt vienu vai otru. Bet ko jūs piedāvājat man? . . . Jūs to nemaz nemanāt, tāpēc, ka visi izsenis jau apraduši ar šādu nevienlīdzību. Bet man tā ir jaunums . . . Jūs ienākat manā dzīvē ne tikai ar savu mīlu. Jūs ienākat tajā ar saviem tuviniekiem, saviem draugiem, klientiem un radiem, ar savu nosprausto nākotni, izvēlēto karjeru, partiju un tās dogmām, savu ģimeni un tās tradīcijām — ar veselu pasauli, kas esat jūs pats. Taču man arī ir pašai sava pasaule un es pati esmu vesela pasaule, un man jūs sakāt: «Met projām savu pasauli! Met projām to un ienāc manā pasaulē!» Esmu gatava tajā ieiet, Rožē, bet tāda, kāda esmu visā kopumā. Vai jūs mani pieņemat — šādu nesaskaldītu?

— Es taču vēlos jūs it visu; jūs gan nule teicāt, ka nespējat man atdot visu.

— Jūs mani nesaprotat. Es saku: «Vai jūs mani pieņemat brīvu? Un vai jūs mani pieņemat nesaskaldītu?»

— Brīvu? — piesardzīgi atjautāja Rožē. — Francijā it visi ir brīvi kopš tūkstoš septiņi simti astoņdesmit devītā gada . . .

(Anete pasmaidīja: «Izlocījās!»)

—  Bet beidzot taču mums jāvienojas. Skaidrs — kopš tā brīža, kad jūs apprecēsieties, jūs vairs nebūsiet pilnīgi brīva. Jūs uzņemsieties dažas saistības.

—  Šis vārds man ne visai patīk, — sacīja Anete, — lai gan šā vārda jēga mani nebiedē. Es ar prieku uzņemtos daļu mīļotā cilvēka rūpju un darbu, tos pienākumus, kurus vajadzēs pildīt kopējā dzīvē. Un, jo smagāki tie būs, jo liksies dārgāki, tāpēc, ka man palīdzēs mīla. Bet arī to dēļ es neatteikšos no tiem pienākumiem, kādus no manis prasa mana personīgā dzīve.

—  Kādi gan citi pienākumi? Spriežot pēc tā, ko esat man stāstījusi un ko — kā man liekas — es zinu, jūsu dzīve, mana mīļā Anete, līdz šim brīdim bijusi tik klusa un pieticīga un nav uzstādījusi jums augstas prasības. Ko tā gan var prasīt tagad? Vai tas, par ko gribat runāt, attiecas uz darbu? Vai jūs vēlētos to turpināt? Šāda veida darbība, man jāatzīstas, tikai maldina sievieti. Ja, protams, nav aicinājuma. Laulībā tas rada neērtību. Bet es tomēr neticu, ka jūs būtu apkrauta ar šo dieva velti. Jūs esat pārāk cilvēcīga un līdzsvarota.

—  Nē, es nedomāju par aicinājumu. Tad jau tas būtu pavisam vienkārši: tam tikai jāseko — un viss . . . Lūgumu, prasību (kā jūs izsakāties), kuru man uzliek dzīve, nav tik viegli formulēt, jo tā nav nekāda noteikta prasība, turklāt krietni plašāka. Es domāju par tiesībām, kas dotas katrai dzīvai dvēselei: par tiesībām pievilt.

—  Pievilt! Pievilt mīlu!

— Dvēselei ir tiesības pievilt, kaut arī tā vienmēr paliek uzticīga — kā to vēlos — tikai vienai mīlestībai. Jā, es zinu gluži labi, Rožē, šis vārds jūs biedē . . . Arī mani tas satrauc . . . Kad mūžībā aizrit kāda skaista stunda, tad gribētos aizturēt elpu… Un mēs nopūšamies skumjās, ka nespējam šo stundu saglabāt uz visiem laikiem! . . . Tomēr mēs tā nedrīkstam, Rožē . . . turklāt nespējam. Palikt uz vietas nav iespējams. Cilvēks dzīvo, darbojas, kāds spēks to dzen, tam jādodas, jādodas uz priekšu! Taču mīla tādēļ necietīs. To cilvēks nes sev līdz. Bet mīla nedrīkst lolot cerību mūs aizturēt, ieslēgt kopā ar sevi vienas vienīgas domas stingajā mierā. Skaista mīla var ilgt visu mūžu, bet visu mūžu tā tomēr neaizpilda. Padomājiet, Rožē mīļais, ka, mīlot jūs, es taču varu pēkšņi sajust (es jau to sajūtu), ka man kļūst šauri jūsu darbības un domu lokā. Man nemūžam neienāks prātā apstrīdēt jūsu darba lauka izvēli. Bet vai būtu pareizi, ja man to uzmāktu? Un vai jūs neuzskatāt, ka ir taisnīgi dot man brīvību atvērt logu, ja man trūkst gaisa, — un pat mazliet durvis (ak, es neaiziešu pārāk tālu!) — lai man būtu savs neliels darbības lauks, savas garīgās intereses, savas draudzības saites, lai es nepaliktu izolēta vienā un tai pašā zemeslodes punktā, ar ierobežotu apvārsni, bet censtos to paplašināt, ieelpot citu gaisu, aizbraukt… (Es saku: ja būtu nepieciešami … es to vēl nezinu. Bet katrā ziņā man jājūt, ka drīkstu tā darīt, ka drīkstu tā gribēt, drīkstu brīvi elpot. . . drīkstu būt brīva . . . kaut arī nekad neizmantotu šo brīvību.) Piedodiet man, Rožē, varbūt jūs uzskatāt, ka šī prasība ir muļķīga un bērnišķīga. Tā tomēr tāda nav, es galvoju; tā ir mana dziļākā būtība, elpa, kas ļauj dzīvot. Ja to man atrautu, es nomirtu . . . Mīlas labā darīšu visu. Bet nebrīvība mani beidz vai nost. Pat doma vien par to rada manī sašutumu . . . Nē, divu būtņu savienība nedrīkst kļūt par abpusējām važām. Tai jābūt kā dāsnam ziedu laikam. Es vēlētos, lai ikviens no mums nevis apskaustu otra brīvo attīstību, bet justos laimīgs, ja varētu palīdzēt. Vai jūs tāds būsiet, Rožē? Vai spēsiet mani mīlēt pietiekami, lai mīlētu mani brīvu — brīvu no jūsu ietekmes? . . .

(«Tad es būtu tev vēl tuvāk! …» viņa nodomāja.) Rožē klausījās noraizējies, nervozs, mazliet saīdzis. Ikviens vīrietis šādos apstākļos tāds būtu. Anetei vajadzēja būt veiklākai. Taču, tiecoties pēc atklātības un baidīdamās mīļoto piekrāpt, Anete pārspīlēja tieši to, kas, pēc viņas domām, varētu Rožē aizvainot visvairāk. Ja Rožē mīlestība būtu dziļāka, viņš saprastu. Bet Rožē, jo sevišķi aizskarts patmīlā, svārstījās starp divām izjūtām: negribēja uztvert nopietni šādu sievietes untumu un bija īgns, redzot šo garīgo sacelšanos. Rožē neuztvēra sirdij domāto trauksmaino aicinājumu. Viņš bija iegaumējis tikai vienu: tādus kā neskaidrus draudus un mēģinājumu uzbrukt viņa — īpašnieka tiesībām. Ja Rožē būtu viltīgāks attieksmē pret sievietēm, viņš apslēptu aizvainojumu un apsolītu, apsolītu, apsolītu. . . visu, ko vien Anete vēlējās. «Mīloša jaunekļa vārdi aiztrauc līdzi vējam . . . Kam gan skopoties ar tiem!» Taču, kaut gan Rožē bija trūkumi, viņam piemita arī labas īpašības: viņš bija, kā mēdz sacīt, «lāga jauneklis», pārlieku aizņemts pats ar sevi, lai labi pazītu sievietes, ar kurām turklāt iznāca tik maz saskarties. Viņš nebija nekāds izmanīgais un nemācēja noslēpt nepatiku. Bet Anete gaidīja augstsirdīgu vārdu un jutās vīlusies, redzot, ka Rožē, klausīdamies viņā, domāja tikai par sevi.

— Anete, — viņš sacīja, — jāatzīstas, man grūti saprast, ko lūdzat. Jūs runājat par mūsu laulību, it kā tā būtu cietums, un man rodas iespaids, ka jūs no visas sirds vēlaties no tās izbēgt. Manā mājā nav aizrežģotu logu, un tā ir pietiekami plaša, lai justos ērti. Nevar taču dzīvot, ja visas durvis līdz kājai vaļā, un mana māja celta tā, lai tajā paliktu uz visiem laikiem. Jūs sakāt — jums gribētos aiziet no tās, dibināt savu personīgo dzīvi, rast savus paziņas, draugus un — ja vien pareizi sapratu — pat iespēju pēc patikas pamest ģimenes pavardu, lai dotos meklēt dievs vien zina ko — kas jūsu ģimenē nebūtu atrodams, līdz, kad labpatiktos, kādu dienu atkal atgrieztos

tajā … Anete, tas nav teikts nopietni! Jūs neesat to līdz galam izdomājusi! Neviens vīrietis taču nevarētu paciest tik pazemojošu lomu un atļaut savai sievai tik divdomīgu spēli!

Šajās pārdomās varbūt netrūka vesela saprāta. Tomēr gadās mirkļi, kad veselais saprāts vien bez sirds ir bezjēdzība. Anete, mazliet aizskarta, sacīja saltā lepnumā, tā apslēpdama satraukumu:

—  Rožē, vajag ticēt sievietei, kuru mīl; ja esat nolēmis precēties, nedrīkst apvainot to, domājot, ka tā mazāk par jums rūpēsies par jūsu godu. Vai ticat, ka tāda sieviete kā es varētu nonākt divdomīgā lomā, kas jūs pazemotu? Ja tiksiet pazemots

jūs, būšu pazemota arī es. Un, jo sieviete būs brīvāka, jo vairāk sajutīs, ka viņas pienākums ir sargāt to vīrieša dzīves daļu, ko tas viņai uzticējis. Jums jāizturas pret mani ar lielāku cieņu. Vai nespējat man uzticēties?

—  Rožē juta, ka izteikt šaubas ir bīstami, jo tādējādi tikai attālinātu Aneti, un, nodomājis, ka galu galā nav vērts piešķirt pārspīlētu nozīmi viņas vārdiem, ka izlemt varēs vēlāk (ja viņa to vēl atcerēsies!), viņš atgriezās pie sākotnējās domas — pārvērst visu jokā. Viņš uzskatīja, ka rīkojas visai pareizi, laipni sacīdams:

— Es uzticos jums, Anete! Ticu jūsu brīnišķīgajām acīm. Tikai zvēriet, ka mīlēsiet mani vienmēr, mīlēsiet mani vienīgo! Neko citu es neprasu!

Bet mazā Kordēlija [18] , kas nebūt nespēja samierināties ar šo vieglprātīgo izvairīšanos no godīgas atbildes, kad izšķiras visa viņas dzīve, spīvi atteicās apsolīt neiespējamo.

— Nē, Rožē, nevaru, nevaru zvērēt. Es jūs bezgala mīlu, bet, nevaru apsolīt to, kas nav manos spēkos. Tā būtu krāpšana, un es jūs nekad nekrāpšu. Tikai apsolu no jums nekā neslēpt. Ja es vairs nemīlēšu jūs vai iemīlēšu kādu citu, jūs to uzzināsiet

pirmais un pat vēl pirms šā otrā. Un jūs dariet tāpat! Mīļo Rožē, būsim patiesi!

Tas viņu nebūt neapmierināja. Apgrūtinošā patiesība nebija gaidīta viešņa Briso mājā. Līdzko tā klauvēja pie durvīm, tai steigšus uzsauca:

«Neviena nav mājās!»

Rožē nerīkojās citādi. Viņš iesaucās:

— Mana mīļotā, cik jūs gan esat skaista! . . . Runāsim par ko citu! . . .

No pastaigas Anete atgriezās vīlusies. Viņa bija cerējusi vaļsirdīgi izrunāties. Lai gan bija paredzama pretošanās, Anete tomēr cerēja, ka Rožē sirds apskaidros viņa prātu. Taču Rožē nebija neko sapratis, un visvairāk apbēdināja tas, ka viņš nemaz nepūlējās saprast. It kā nesaskatītu nekā tāda, kas tik ļoti varētu nomākt Aneti. Rožē bija paviršs un uz visu raudzījās no sava viedokļa. Bet sievieti ar sarežģītu dvēseles dzīvi nekas cits nespētu tik ļoti sarūgtināt.

Anete nekļūdījās. Viņas vārdi apmulsināja un sakaitināja Rožē, bet viņam šķita: tiem nebūs nopietnu seku. Viņš domāja, ka Anetei reizēm iešaujas prātā dīvainas, mazliet paradoksālas domas, ka viņa ir «savādniece»; tas viņam diez kā nepatika. Briso kundze un jaunkundze arī prata būt neparastas, tomēr nebija «savādnieces». Bet nevarēja taču prasīt šādu pilnību no visiem! Anetei piemita citas labas īpašības, kuras Rožē vispār nevērtēja tik augstu, bet (tas tomēr jāatzīst) šobrīd vērtēja augstāk. Miesai te bija lielāka loma nekā saprātam, lai gan arī saprāts piedalījās. Rožē ļoti patika Anetes pēkšņais straujums, ja vien tas neizpaudās tādos jautājumos, kas viņu aizvainoja. Rožē neraizējās. Anete ar tai piemītošo godprātību bija Rožē atklājusi, ka mīl viņu. Jauneklis jutās pārliecināts, ka tā nespēs no viņa šķirties.

Rožē nebūt nenojauta, kāda dvēseles drāma norisinās viņam. blakus. Patiesībā Anete bezgala mīlēja viņu, tādēļ nespēja samierināties, ka Rožē ir tik sekls. Meitenei gribējās ticēt, ka viņa maldījusies. Anete ne reizi vien vēl mēģināja runāt ar viņu, atklādama šais sarunās visu savu dvēseli. Ja Rožē neatzina, ka Anetei tiesības uz neatkarību, tad jāzina vismaz, kādu vietu tas savā dzīvē atvēlējis viņai. Taču arvien jauni un jauni atklājumi, pie kuriem Anete gribot negribot nonāca, laupīja meitenei drosmi. Rožē vientiesīgais egoisms sasaistīja viņu pie ēdamgalda, viesistabas un gultas. Rožē bija tik laipns, ka dzīrās pastāstīt Anetei par saviem darījumiem, bet viņai taču atliktu tikai visam piekrist. Rožē nebija nekāda patika atzīt, ka sievai ir tiesības būt par tādu biedru, kurš drīkst kritizēt viņa politisko darbību un pat to pārveidot, bet viņš arī nedomāja sievai atļaut tādu sabiedrisku darbību, kura atšķirtos no viņa uzskatiem. Jaunajam cilvēkam likās gluži dabiski (tā taču ir bijis kopš. laiku laikiem), ka mīloša sieva ziedo vīram visu savu dzīvi un pati saņem pretī tikai daļiņu. Rožē dvēseles dziļumos slēpās vīrieša sensenā ticība savam pārākumam, kas liek viņam iedomāties, ka viss, ko spēj dot viņš, ir daudz vērtīgāks. Bet Rožē gan to nemūžam nebūtu atzinis, jo viņš taču bija lāga zēns, turklāt labi audzināts francūzis. Ja dažreiz gadījās, ka Anete tīkoja aizstāvēt dažas sievas tiesības, atsaukdamās uz vīra tiesībām, Rožē vīpsnādams atbildēja:

—  Tas nav viens un tas pats.

—  Kāpēc? — nerimās Anete.

Rožē veikli izvairījās no atbildes. Pārliecība, kuru neapstrīd, ir labāk pasargāta no iedragāšanas. Rožē pārliecība bija nesatricināma. Turklāt Anete izvēlējās nepareizu ceļu, lai piespiestu Rožē šaubīties pašam par sevi. Anetes piekāpību un cenšanos rast saprašanos, kad veltīgi bija mēģinājusi iedvest viņam savus uzskatus, Rožē izskaidroja kā jaunu savas varas pierādījumu. Viņš kļuva arvien pašpārliecinātāks un pat iedomīgs, Dažu labu reizi Anete pēkšņi aizsvilās dusmās un viņas balss sāka trīcēt. . . Rožē aprāvās pusvārdā un atgriezās pie metodes, kas, pēc viņa domām, bija visizdevīgākā: smiedamies apsolīja visu, ko vien no viņa prasīja. Mēdz sacīt, ka vārdi neesot pats galvenais. Bet Rožē tie bija un palika tikai vārdi. Anete atkal juta, ka viņai nodara pāri.

Radās arī citi, daudz svarīgāki jautājumi. Anetes un Silvijas draudzība likās nopietni apdraudēta. Bija skaidrs, ka neatkarīgu meiteni diez vai uzņemtu šajās aprindās, kur nu vēl neievērojamu šuvēju. Uzpūtīgie, klīrīgie Briso nemūžam nepieļautu, ka viņiem vai viņu vedeklai būtu tik skandalozi radnieciski sakari. Tos vajadzētu slēpt. Taču Silvija ar to nesamierinātos, tāpat arī Anete. Abām piemita savs lepnums, un abas bija lepnas viena uz otru. Anete mīlēja Rožē un alka pēc tā daudz vairāk, nekā pati sev atzinās; bet nemūžam nebūtu upurējusi Silviju. Anete pārāk mīlēja māsu un, ja arī šī mīla tagad varbūt mazliet apdzisusi, viņa nepiemirsa tos brīžus, kad tieši Silvija bija palīdzējusi viņai aptvert visu kaisles dziļumu (to zināja tikai viņa; pat Silvija nojauta tikai daļēji). Taču stundās, kad abi jaunieši vaļsirdīgi atklāja savas sirdis, Anete bija izstāstījusi Rožē pārāk daudz. Rožē, kā likās, klausījās uzjautrināts, tomēr saviļņots . . . Jā, bet tikai ar noteikumu, ka tas viss pieder pagātnei. Viņš nebūt nevēlējās redzēt ieilgstam šo kompromitējošo radniecību. Slepus pat nolēma piespiest Aneti, lai pārtrauc sakarus ar Silviju; maigi, it kā viņam nebūtu ne mazākās daļas. Viņš nevēlējās dalīt savas sievas sirsnīgo draudzību vēl ar kādu citu . . . Savas sievas .. . Šis suns pieder man . . . Tāpat kā visa Briso ģimene, Rožē visai spilgti apzinājās, kas tam pieder.

Jo ilgāk Anete viesojās Briso ģimenē, jo vairāk kļuva par viņu īpašumu; to viņi panāca, apbērdami meiteni ar mīlas pilniem uzmanības pierādījumiem. Ja Briso kaut ko turēja savās rokās, tad turēja cieši. Abu sieviešu despotisms ik dienas izpaudās tūkstoš sīkumos. Viņām bija, kā mēdz izteikties, «gatavs» spriedums par visu: gan par saimniecību, gan sabiedrību, ikdienas rūpēm vai par tikumiskās dzīves lielajām problēmām. Viss šķita noteikts, stingri nošķirts reizi par visām reizēm. Viss bija iepriekš izlemts: kas slavējams, kas noraidāms! Tavus bargus spriedumus! Cik cilvēku, cik lietu, domāšanas vai rīcības veidu netika nosodīti, kam vien netika piespriests neatsaucams spriedums, turklāt uz mūžīgiem laikiem! Balss noskaņa un smaids bija tādi, kas laupīja jebkuru vēlēšanos strīdēties. Likās — tie saka (un bieži vien arī patiesi tā mēdza teikt):

«Te nu gan divu domu nevar būt, dārgais bērns!»

Vai arī, ja meitene tomēr mēģināja pierādīt, ka viņai ir pašai savas domas:

«Maziņā, cik jūs gan esat jocīga!» Un viņa tiešām tūlīt apklusa.

Pret Aneti izturējās tā, it kā viņa jau piederētu pie ģimenes, tikai vēl nebūtu pietiekami izskolota un apguvusi visu, kas ierasts šajās aprindās. Jauno sievieti iepazīstināja ar Briso ģimenē pieņemto dienu, mēnešu un gadalaiku kārtību, pastāstīja, kādi paziņas tiem ir provincē, kādi Parīzē, kādi radinieku pienākumi, kādas vizītes, pusdienas, — šo sabiedrisko klaušu virkne bija bezgalīga, to dēļ dāmas vaidēja un arī bezgala lepojās, jo nemitīgā rosība tik ļoti piepūlēja, ka radās ilūzija, it kā tās kalpotu kādam uzdevumam. Šī automātiskā dzīve, attiecību melīgums un mūžīgā nosacītība Anetei likās neciešama. Te viss šķita jau priekšlaikus noteikts: darbi, izpriecas, — bija arī izpriecas, — tikai jau iepriekš zināmas! . . . Lai dzīvo neparedzēti sarežģījumi, kas traucē paredzēto programmu! . . . Bet nebija nekādu cerību, ka pat sarežģījumi spētu to izjaukt! Anete jutās iemūrēta gluži kā akmens sienā! Ar smiltīm un kaļķi. Romiešu cementu. Briso javu . ..

Anete tomēr pārspīlēja šās dzīves stingro noteiktību. Kā visās citās dzīvēs, arī te sava loma bija gadījumiem, neparedzētiem apstākļiem. Briso dāmas likās briesmīgākas vārdos nekā darbos; viņas tīkoja it visu vadīt, tomēr nemaz tik neiespējami nebija atrast viņu vājās puses un tās izmantot: glaimojot un kvēpinot vīraku, vazāt šīs cienījamās dāmas aiz deguna; viltīga meitene droši vien izlemtu šādi:

«Runājiet vien! Bet es darīšu tā, kā man iekritīs prātā!» Varētu likties, ka tik neatlaidīgu enerģiju, kāda piemīt Anetei, nekad nebūs iespējams apslāpēt. Tomēr Anete dzīvoja tādā nervu satraukumā, kāds pārņem sievietes, ja tās pārlieku cieši lūkojas priekšmetā, kas valdzina, līdz beidzot zaudē apjautu, kāds tas patiesībā ir. Dažu dienā dzirdētu vārdu nozīmi Anete vakaros, palikusi viena, nesamērīgi pārspīlēja. Meiteni šausmināja cīņa, kāda nemitīgi būs jāizcīna, un viņa nerimās sev iestāstīt, ka nekad nespēs aizstāvēties pret visiem. Viņa nejutās pietiekami stipra. Šaubījās par savu enerģiju. Baidījās no savas dabas, no tām negaidītajām svārstībām, kādēļ nemierpilnais prāts joprojām nespēja rast līdzsvaru, baidījās no brāzmainajām garastāvokļa maiņām, kuras vēl nespēja pati izskaidrot. Protams, tās radās tāpēc, ka Anetes apdāvinātā daba bija pārāk sarežģīta, un tikai ar laiku viņai bija lemts no jauna rast saskaņu, bet pagaidām meitene dzīvoja vienās bailēs, ka tikai viņu nepārsteidz kāds liktenīgs spēks, un tad viņa ļausies miesas un domu vājumam, ļausies nodevīgiem gadījumiem, kas ik mirkli uzglūn aiz ceļā guļošajiem akmeņiem …

Anetes satraukuma cēlonis bija zudusī pārliecība par savu mīlu. Jaunā sieviete vairs nesaprata .. . Viņa vairs nemīlēja un tomēr joprojām mīlēja … Viņas saprāts un sirds — saprāts un jūtas savstarpēji cīnījās. Saprāts redzēja visu pārāk skaidri: tas vairs nemaldījās, bet sirds vēl maldījās, un miesa sašutumā pretojās, redzēdama, ka zaudē kāroto būtni; kaisle šņāca:

«Es negribu atteikties!»

Anete juta, kā dumpojas viņas miesa, un tas viņu pazemoja; straujā daba pretojās, vērsdamās pie aizvainotā lepnuma. Viņa mēdza sacīt:

— Es viņu vairs nemīlu!

Un meitenes naidīgais skatiens uzglūnēja Rožē, meklēdams iemeslu, lai varētu viņu vairs nemīlēt.

Rožē neko nemanīja. Ik uz soļa viņš dāvāja Anetei laipnu vērību, ziedus un galantus uzmanības pierādījumus. Rožē uzskatīja, ka laimējis šo partiju. Ne mirkli viņam neienāca prātā, ka lepnā, mežonīgā, skatieniem aizplīvurotā, biklā dvēsele viņu vēro, kaisdama alkās atdoties, bet tikai tam, kurš pateiks noslēpumaino paroli, kas liecinātu, ka tie viens otram radnieciski. Rožē to nekad nepateica un ne bez pamata. Gluži otrādi, viņš runāja daudzus neapdomātus vārdus, kas Aneti ievainoja pašā sirdī, lai gan viņa neko neizrādīja. Pēc brīža viņš jau vairs neatcerējās, par ko runājis. Bet Anete, kas, šķita, nekā nebija dzirdējusi, varētu vārdu pa vārdam teikto viņam atkārtot pēc desmit dienām, pēc desmit gadiem. Viņai palika spilgtas atmiņas, vaļēja brūce. Un neatkarīgi no pašas gribas, jo viņa bija augstsirdīga un pārmeta sev, ka neprot aizmirst. Bet sieviete var piedot dziļu aizvainojumu, taču nemūžam to neaizmirst, pat vislabākā ne.

Dienu ritumā mīlas izaustajā, smalkajā tīmeklī iezagās plīsumi. Neviens tos nemanīja. Tīmeklis joprojām bija spriegi savilkts, taču satraukti trīsēja pat no liegākās vēsmas. Anete, vērodama Rožē ģimenes lokā, redzēja, ka viņam piemīt šās ģimenes raksturīgākās iezīmes, redzēja, cik Rožē cietsirdīgs, cik dzedri reizēm viņa vārdi, kā viņš nicina vienkāršus ļaudis, un domāja:

«Viņš izbāl. Paies pāris gadu, un no visa tā, ko es viņā mīlēju, nepaliks ne miņas,» Tomēr Anete joprojām viņu mīlēja, tāpēc gribēja izvairīties no rūgtās vilšanās, no pazemojošiem strīdiem, kuri, kā viņa paredzēja, radīsies, ja abi sasaistīs savas dzīves.

Pāris dienu pirms Lieldienām Anete izšķīrās. Grūta nakts. Bija jānomāc tik daudz alku, jāsamīda ietiepīgā cerība, kas negribēja un negribēja zust. Domās jau Anete bija savijusi sev un Rožē ligzdiņu. Cik daudz sapņu par laimi, par kuriem drīkst runāt tikai čukstus. Atteikties no tiem! Atzīties, ka esi maldījusies! Teikt pašai sev, ka neesi radīta šādai laimei! …

Izmisumā Anete to klusībā sev teica. Cita meitene neparko nebūtu Rožē atraidījusi. Kāpēc viņa nevarēja pieņemt bildinājumu? Kāpēc viņa nespēja upurēt kaut daļiņu no sava «es»? . . . Nē, viņa to nespēja! Cik nejēdzīgi gan veidota dzīve! Nav iespējams dzīvot bez abpusējas mīlas, bet jo vairāk nav iespējams dzīvot bez neatkarības. Kā viena, tā otra ir svētums. Kā viena, tā otra nepieciešama, lai elpotu. Kā lai tās samierina? Jums saka: «Ziedojieties! Ja neziedojaties — nemīlat pietiekami stipri. . .» Bet gandrīz vienmēr tie, kas radīti lielai mīlai, arī viskaislāk tiecas pēc neatkarības, jo tiem it visas jūtas ir spēcīgas. Ja tie mīlas labā upurē savu lepnumu, tad jūtas pazemoti savā mīlā, apsmej savu mīlu . . . Nē, tas nebūt nav tik vienkārši, kā cenšas iedvest pazemības un lepnuma morāle — kristīgie un Nīčes piekritēji. Nevis mūsu spēks pretojas vājībai, nevis tikums pretojas netikumam, nē, divi spēki, divi tikumi, divi pienākumi izaicinoši nostājas viens pret otru . . . Vienīgā īstā morāle, atbilstoša dzīves īstenībai, būtu tāda, kas sludinātu saskaņu. Bet cilvēku sabiedrībā līdz šim laikam maz pazīstama cita morāle kā vien melu mīkstināta apspiestības un atteikšanās morāle. Anete nespēja melot. . .

Ko lai dara? Ātrāk jāizbeidz šī divkosīgā spēle, lai tas maksātu ko maksādams. Viņa bija pārliecinājusies, ka šādi dzīvot kopā būs neiespējami, tātad jāpārtrauc jebkuri sakari un jau rīt pat! …

Jāpārtrauc jebkuri sakari! . . . Viņa iztēlojās, cik visa ģimene būs pārsteigta, sašutusi. . . Par to nekas … Bet cik gan izmisis būs Rožē! Nakts tumsā iznira mīļotā seja . . . Redzot šo vīziju, kaislas bangas atkal aizrāva visu sev līdzi. . . Anete kaisdama, reizē saldama, vaļā acīm kā sastingusi gulēja gultā uz muguras, cenzdamās apvaldīt sirds pukstus . . .

— Rožē, — viņa lūgtin lūdzās, — manu Rožē, piedod man! . . . Ai, ja es spētu tev aiztaupīt šīs mokas! . . . Bet nespēju, nespēju .. .

Un Aneti pāršalca tāds mīlas un sirdēstu vilnis, ka uznāca vēlēšanās skriešus mesties pie Rožē, noslīgt ceļos pie viņa gultas un teikt:

— Es darīšu visu, ko vien tu vēlies .. .

Kā! Vai viņa joprojām mīl Rožē? … Viņa sašuta . . .

— Nē, nē! Es vairs nemīlu viņu! Viņa meloja dusmu neprātā …

— Es vairs nemīlu viņu . . .

Velti! . . . Anete joprojām vēl mīlēja viņu. Vairāk, nekā bija mīlējusi līdz šim. Varbūt tās nebija viņas viscildenākās jūtas. (Bet kas tās ir — cildenas jūtas? Un kuras tādas nav?) Jā, mīlēja ar savām viscildenākajām un visnecildenākajām jūtām! Ar miesu un dvēseli! … Ja ar to vien pietiktu — nespējam cienīt, nespējam arī mīlēt! Cik tad gan būtu jauki! Bet ciešanas mīļotā cilvēka dēļ neiznīcina mīlestību: tad vēl nežēlīgāk jūtam, ka nespējam to nemīlēt! . . . Anete cieta, jo jutās aizvainota savā mīlā, cieta tāpēc, ka viņai neticēja un neuzticējās, cieta tāpēc, ka Rožē mīla bija sekla. Anete cieta aiz sarūgtinājuma, ka sadragāts tik daudz cerību, kuras slepenībā lolojusi, nevienam par tām nestāstot! Tieši tāpēc, ka tik kvēli mīlēja Rožē, viņa tik neatlaidīgi centās, lai tas piekrīt viņas neatkarībai. Anete gribēja būt laulībā vairāk nekā sieva vien, kura atsakās no sava «es» un noiet maliņā, viņa gribēja būt brīva un uzticama biedrene. Rožē tam nepiešķīra nekādu nozīmi. Anete no jauna izjuta sāpes, aizvainotas mīlas niknumu . . .

— Nē, nē! Es vairs nemīlu viņu! Es nedrīkstu viņu mīlēt, es to nevēlos .. .

Bet Anetes spēki salūza, un nepaguva vēl izskanēt sašutuma kliedziens, kad viņa jau sāka šņukstēt . . . Nakts vidū, klusumā . .. Anete ieklausījās prāta saltajā balsī, — ak vai! — viņa sadega… Taču negribēja atzīties, ar kādu prieku upurētu mīļotajam cilvēkam visu, kas vien bija, pat savu neatkarību, ja vien būtu pamanījusi kaut vienu cēlu saviļņojumu, kādu mājienu, vienkāršu mājienu, kas liecinātu, ka Rožē grib ziedoties pats, nevis upurēt viņu sevis labā! . .. Anete nepieļautu, ka viņš ziedojas. Neprasītu neko vairāk kā vien augstsirdības uzplūdu, patiesas mīlas pierādījumu . . . Bet, lai gan Rožē viņu arī mīlēja pēc sava prāta, šo pierādījumu viņš nespēja sniegt. Tas viņam ne prātā neienāca. Rožē uzskatītu Anetes vēlēšanos gluži vienkārši par sievietes prasību, kas jāuzklausa ar smaidu, bet kam nav nekādas lielas nozīmes. Ko viņa varēja vēlēties? Kāda velna pēc raudāja? Tāpēc, ka mīlēja viņu? Nu, un tad? …

«Jūs mani mīlat, vai ne? Jūs mani mīlat? Tas ir galvenais …»

Ai, viņa nebija vis piemirsusi šos vārdus! . . .

Anete pasmaidīja asaru aizplīvurotām acīm. Nabaga Rožē! Viņš bija tāds un citāds nevarēja būt. Nav uz viņu ko dusmoties. Bet sevi mēs nespējam pārveidot. Ne viņš, ne es. Tāpēc kopā dzīvot nevaram . ..

Anete nosusināja acis.

— Tātad viss jāizbeidz …

*

Pēc bezmiega nakts (viņa bija aizsnaudusies ausmā un nogulējusi vienu vai divas stundas) Anete apņēmības pilna piecēlās. Līdz ar dienas gaismu atgriezās miers. Meitene apģērbās, sasukāja matus, kārtīgi, saltā mierā, domās atvairīdama it visu, kas varētu modināt šaubas; viņa posās rūpīgāk, uzmanīgāk nekā parasti, nepiemirsdama ne mazāko tualetes sīkumu.

Ap deviņiem Rožē līksmi pieklauvēja pie durvīm. Viņš, kā jau katru rītu, bija atnācis aicināt uz pastaigu.

Abi izgāja kopā; tiem nopakaļus jārēdamies sekoja suns. Viņi devās pa ceļu, kas veda meža biezoknī. Jaunajai, zaļajai lapotnei cauri lauzās saules stari. Zari skanēja no putnu balsīm un vīterošanas. Ik solis lika kādam aizspurgt, nošvīkstēt spārniem, nočabēt lapām, nošalkot zariem, visiem bēgt kā neprātīgiem pa mežu. Satrauktais suns vaukšķēja, ostīja gaisu, skraidīja līkloču. Ķīvējās sīļu pāris. Ozola galotnē dūdoja divas ūbelītes. Kaut kur tālumā kūkoja dzeguze — te tuvāk, te tālāk, bez atelpas atkārtodama savu senseno, jocīgo saucienu. Pavasaris bija pašā plaukumā . ..

Rožē, bezgala jautrs, trokšņaini kaitināja suni un arī pats šķita liels, līksms suns. Anete klusēdama sekoja dažu soļu atstatumā. Viņa domāja:

«Nu, te . . . Nē, tur, ceļa līkumā …»

Viņa vēroja Rožē. Ieklausījās meža šalkās. Kā viss gan pārvērstos, ja viņa sāktu runāt! Viņi jau bija pagājuši garām ceļa pagriezienam. Anete vēl nebija sākusi runāt. Beidzot iesāka nedrošā, zemā, drebošā balsī:

— Rožē . . .

Rožē nedzirdēja. Viņš nekā nemanīja. Noliecies meitenei blakus, viņš plūca vijolītes un runāja, runāja . . .

Anete atkārtoja:

— Rožē! . . .

Bet šoreiz tik skumjā balsī, ka Rožē satraukts paskatījās. Un tūdaļ, ieraudzījis, cik bāla kļuvusi Anetes pārlieku nopietnā seja, piegāja meitenei klāt. . . Viņam kļuva baigi. Anete teica:

— Rožē, mums jāšķiras.

Jaunekļa sejā pavīdēja pārsteigums un izbailes.

— Ko jūs sacījāt? Ko jūs sacījāt? — viņš murmināja.

Anete atkārtoja stingri, vairīdamās viņu uzlūkot:

— Mums jāšķiras, Rožē; tas ir sāpīgi, bet nepieciešami. Es pārliecinājos, ka nevaru kļūt jūsu sieva.

Viņa gribēja turpināt, bet Rožē pārtrauca:

— Nē, nē, tas nav tiesa! . . . Apklustiet! Apklustiet! Jūs esat prātu zaudējusi!

— Man jābrauc projām, — viņa sacīja.

— Jābrauc — jums! … Es negribu! … Rožē iesaucās, satvēra viņas rokas un sāpīgi spieda. Tad, ieraudzījis meitenes lepno, gribasspēka pilno, ledaini salto seju, saprata, ka visu zaudējis, palaida vaļā sagūstītās rokas, atvainojās un sāka lūgtin lūgties:

— Anete! Mana mazā Anete! Palieciet, palieciet! .. . Nē, tas nav iespējams . . . Kas tad īsti noticis? Ko esmu nodarījis?

Skarbajā sejā atkal pavīdēja līdzjūtība.

— Apsēdīsimies, Rožē, — viņa uzaicināja.

(Rožē paklausīgi apsēdās līdzās uz sūnām apauguša pauguriņa: jaunekļa acis nenovērsdamās raudzījās Anetē, kā izslāpušas tverdamas ikvienu viņas vārdu.)

— Nomierinieties, mums jāizskaidrojas … Es jūs ļoti lūdzu, nomierinieties! Ticiet, ka arī man jāsakopo visi spēki, lai būtu mierīga … Es nespētu parunāt, ja nesaņemtos . . .

— Tad nerunājiet taču! — viņš attrauca. — Tas ir neprāts!

— Tā vajag.

Rožē gribēja viņai aizspiest muti. Anete atvairījās. Par spīti satraukumam, viņas lēmums šķita tik nelokāms, ka ietekmēja arī Rožē, kas, atteicies no cīņas, satriekts un īgns klausījās, neuzdrošinādamies pacelt acis.

Anete runāja šķietami vienaldzīgā, dzedrā un skumja balsī, kas tomēr reizēm aizlūza, tad viņa pāris reižu apklusa, lai atvilktu elpu, taču pasacīja visu, ko bija nolēmusi pasacīja skaidriem, pārdomātiem, savaldīgiem vārdiem, kas tāpēc likās jo nepielūdzamāki. . . Viņa patiesi gribējusi izdibināt, vai tie varot dzīvot kopā. Sākumā Anete to cerējusi, vēlējusies no visas sirds. Bet redzējusi, ka šis sapnis neesot piepildāms. Pārāk daudz esot iemeslu, kas viņus šķirot. Pārāk liela vides un domu atšķirība. Vaina esot viņas pusē: viņa noteikti pārliecinājusies, ka laulībā dzīvot nespēšot. Viņas uzskati par dzīvi, par neatkarību nepavisam nesaskanot ar Rožē uzskatiem. Varbūt arī Rožē esot taisnība. Vairums vīriešu, varbūt pat sieviešu, domājot tāpat kā viņš. Viņai, bez šaubām, neesot taisnība. Bet, lai kā arī būtu, tāda nu reiz viņa esot. Kāpēc gan sagādāt bēdas otram un arī pašai sev? Viņa esot radīta vientuļai dzīvei. Viņa atbrīvojot Rožē no visiem solījumiem, lai atkal atgūtu savu brīvību. Starp citu, viņus nekas nesaistot. Viņu attieksme bijusi godīga. Arī jāšķiroties godīgi, kā draugiem . . .

Runādama meitene neatlaidīgi raudzījās uz zāļu stiebriem, kas auga viņai pie kājām; viņa sargājās paskatīties uz Rožē. Bet viņa dzirdēja Rožē satraukto elpu, un viņai likās bezgala grūti izsacīt visu līdz galam. Kad meitene bija beigusi, viņa saņēmās, lai paskatītos uz Rožē. Arī viņa jutās satriekta. Rožē seja bija zili sarkana un izskatījās līdzīga slīkoņa sejai, viņš skaļi elpoja; pakliegt vairs nebija spēka. Viņš neveikli vicināja krampjaini savilktās rokas un, ar pūlēm atguvis elpu, ievaidējās:

— Nē, nē, nē, nē, es nevaru, es nevaru . . . Un sāka skaļi šņukstēt.

No tīruma meža malā atskanēja zemnieka balss un arkla čīkstoņa. Anete uztraukta satvēra Rožē aiz rokas un vilka projām no ceļa brikšņos, dziļāk mežā. Rožē, zaudējis spēkus, padevīgi ļāvās, nemitīgi atkārtodams:

— Es nevaru, nevaru . . . Kas gan notiks ar mani?

Anete maigi mēģināja viņu nomierināt. Bet jaunekli bija pārņēmis izmisums: aizvainotā mīla, aizskartais pašlepnums, doma par to, ka visiem kļūs zināms pazemojums, ka laime, kas likās tik droša, tagad zaudēta, — viss sajaucās vienkop; šo dzīves izlutināto bērnu, kas nekad nebija pieredzējis, ka viņa iegribas nepiepildās, šī sakāve satrieca: tā bija katastrofa, visu pārliecību sabrukums; jauneklim zuda ticība sev, zuda pamats zem kājām, vairs nebija kur pietverties. Anete, Rožē lielo bēdu aizkustināta, sacīja:

— Mans draugs . . . Mans draugs . . . Neraudiet! Jums ir, jums būs brīnišķīga dzīve … Es neesmu jums vajadzīga …

Viņš nerimās gausties:

— Es nevaru bez jums iztikt. Esmu zaudējis ticību visam . . .

Neticu vairs savai dzīvei .. .

Un viņš nometās ceļos:

— Palieciet! Palieciet! … Es darīšu visu, ko vien vēlaties . . . Visu, ko vien vēlēsieties . . .

Anete gluži labi zināja, ka viņš solīja to, ko nespēja pildīt, tomēr sirds viņai atmaiga. Viņa laipni atbildēja:

— Nē, mans draugs, lai gan jūsu vārdi ir patiesi, solījumu pildīt jūs tomēr nespētu vai arī to pildītu un ciestu, un arī es pati ciestu līdzi; mūsu dzīve būtu viena vienīga pārpratumu virkne . . .

Redzot, ka Anetes lēmums ir nesatricināms, Rožē uznāca asaru lēkme, un viņš kā bērns sāka raudāt pie viņas kājām. Aneti pārņēma žēlums un mīlestība. Apņēmība zuda. Meitene gribēja palikt nelokāma, tomēr nespēja pretoties mīļotā asarām. Viņa vairs nedomāja par sevi, domāja tikai par Rožē. Glāstīja mīļo galvu, kas bija pieplakusi viņas ceļgaliem, teica liegus vārdus. Piecēla šo izmisuma pārņemto lielo zēnu, izslaucīja ar nēzdodziņu tam acis, paņēma atkal aiz rokas, piespieda iet. Rožē bija tik novārdzis, ka ļāva ar sevi darīt visu, ko vien viņa vēlējās, un neapjauta nekā cita kā vien raudāt. Koku zari sitās viņiem sejā. Viņi gāja pa mežu, neredzēdami un nezinādami, uz kurieni iet. Anete juta, kā sirdī uzbango satraukums un mīla. Balstīdama Rožē, viņa teica:

— Neraudiet! Mans dārgais, mans maziņais. .. Jūsu asaras plosa manu sirdi… Es nevaru to paciest.. . Neraudi… Es jūs mīlu … Es mīlu tevi, manu nabaga mazo Rožē .. .

— Nē! — viņš elsojot atkārtoja.

— Jā, mīlu tevi, mīlu tevi tūkstoš reižu vairāk, nekā tu kādreiz esi mīlējis mani . . . Ko tu vēlies, lai daru?. . . Ai, es visu darīšu .. . Rožē, manu Rožē . . .

Piepeši viņi atradās pašā meža malā pie Rivjēru muižas žoga, vecās mājas tuvumā, Anete to pazina . . . Viņa pavērās Rožē . . . Un pēkšņi kaisle pārņēma visus viņas locekļus. Kā uguns brāzma. Uzšalca juteklisks skurbums, it kā no akācijas, kas līkst vienos ziedos . . . Viņa skriešus metās pie durvīm, turēdama Rožē aiz rokas. Abi iegāja tukšajā mājā. Slēģi bija aizvērti. Pēc spilgtās dienas gaismas viņi kļuva it kā akli. Rožē uzgrūdās mēbelēm. Viņš neko neredzēja, neko nedomāja — tikai ļāvās kvēlojošajai rokai, kas viņu tumsā veda pa apakšstāva istabām. Anete nešaubījās: viņas liktenis bija izšķirts. . . Gala istabā, abu māsu istabā, kur kopš pagājušā rudens vēl jautās viņu miesas smarža, Anete kopā ar Rožē piegāja pie platās gultas, kurā abas mēdza gulēt, un, gurstot aiz žēluma un baudas, atdevās viņam.

*

Kad viņi atžilba no pārsteidzošā skurbuma, acis jau bija apradušas ar tumsu. Istaba šķita gaiša. Pa aizvērtņu plaisām dejodamas lauzās iekšā gaismas strēles, it kā atgādinādamas, ka ārā ir brīnišķīga diena. Rožē apklāja ar skūpstiem Anetes kailo augumu; viņš pateicās neprātīgiem vārdiem . . .

Tad pēkšņi aprima, pieglaudis seju Anetes gurniem . . . Klusēdama un nekustēdamās Anete sapņoja . . . Ārā, rožu krūmā pie sienas, dūca bites … Un Anete saklausīja, kā aizlido Rožē mīla, tāpat kā attālinoties izgaist dziesma . . .

Viņš jau vairs nemīlēja tik kvēli. Arī pats Rožē ar kaunu un nožēlu to juta, tomēr negribēja atzīt. Dvēseles dziļumos viņš bija aizskarts, ka Anete viņam atdevusies! Smieklīga vīrieša prasība! Viņš iekāro sievieti, bet, kad tā uzticības pilna atdodas, iztulko šo pārāk augstsirdīgo rīcību kā neuzticību!

Anete pieliecās pie Rožē, saņēma rokās viņa galvu, ilgu skatienu vērās viņam acīs, tad grūtsirdīgi pasmaidīja. Sajutis šo skatienu, kas ietiecās pašās dvēseles dzīlēs, viņš mēģināja Aneti piemānīt. Nolēma izlikties bezgala iemīlējies.

— Tagad, Anete, jūs vairs nevarat aizbraukt; mans pienākums ir jūs apprecēt.

Anetes sejā atkal pavīdēja skumjš smaids. Viņa tik labi lasīja jaunā cilvēka sirdī!

— Nē, mans draugs, — viņa sacīja, — jums nav nekādu pienākumu pret mani.

Rožē atģidās:

— Es vēlos . . . Bet viņa attrauca:

— Es braukšu projām.

— Kāpēc? — viņš jautāja.

Un, iekams Anete paguva atbildēt, Rožē jau bija sapratis, kāpēc viņai jāaizbrauc. Tomēr uzskatīja par savu pienākumu Aneti atrunāt. Viņa aizsedza tam ar plaukstu muti. Rožē noskūpstīja šo roku kvēlās dusmās … Ai, kā viņš mīlēja šo sievieti! Viņu pazemoja domas, kas rosījās galvā. Vai tikai Anete nav tās nojautusi? . . . Bet maigā, valgā roka, kas pieglaudās pie viņa lūpām, šķita sakām:

«Nenieka es neesmu nojautusi…»

No tālīnā ciema brāzmām atlidoja zvanu dunas . . . Krietnu brīdi klusējusi, Anete nopūtās. Tātad šoreiz visam beigas . . .

— Rožē, laiks atgriezties … — viņa teica paklusā balsī.

Skaujas atraisījās. Nometies ceļos pie gultas, Rožē piekļāva pieri Anetes kailajām kājām. Rožē gribēja viņai pierādīt:

«Es esmu tavs,» — tomēr nespēja atgaiņāt apslēptās domas.

Viņš izgāja ārā, ļaudams Anetei saģērbties. Gaidīdams pie mājas durvīm, Rožē atbalstījās ar elkoņiem uz žoga un izklaidīgi klausījās ciema skaņās, vēlreiz izbaudīdams aizritējušās stundas svētlaimi. Smagās domas izgaisa. Viņš ļāvās gandarītā lepnuma un nomierinātu jutekļu laimes izjūtai. Bija lepns uz sevi. Viņš domāja:

«Nabaga Anete!»

Bet tūdaļ atģidās:

«Mīļā Anete!»

Jaunā sieviete iznāca no mājas. Joprojām tikpat mierīga. Tikai bezgala bāla . . . Kas gan varētu pateikt, ko tā pārdzīvojusi šais īsajos mirkļos, kamēr viņš to bija atstājis vienu: kaisli, skumjas vai atteikšanās sāpes? Rožē neko nemanīja; viņš bija aizņemts tikai ar sevi. Viņš devās pretī un gribēja no jauna atrunāt. Anete pielika pirkstu pie lūpām: «Klusē!. . .» Pie dzīvžoga, kas apjoza dārzu, viņa noplūca vilkābeles zariņu, pārlauza divās daļās un vienu iedeva Rožē. Iedama cauri muižas vārtiem, viņa pieplaka ar lūpām Rožē mutei.

Atceļā viņi klusēdami gāja cauri mežam. Anete bija lūgusi nepārtraukt klusumu. Rožē turēja viņu aiz rokas. Viņš šķita ļoti maigs. Pievērusi acis, Anete smaidīja. Šoreiz viņš veda jauno sievieti. Un vairs neatcerējās, ka vēl pirms stundas bija šeit raudājis.

Meža biezoknī suņu rejas vajāja medījumu . . .

*

Nākamajā dienā Anete aizbrauca. Kā ieganstu minēja vēstuli, kādas vecas radinieces pēkšņo saslimšanu. Briso ģimene nemaz nebija pārsteigta. Jau labu laiku tiem bija radušās aizdomas, vairāk nekā pašam Rožē, ka Anete izslīd no. rokām. Tomēr Briso cieņa nepieļāva izrādīt, ka pieļaujama šāda varbūtība, tāpēc tie izlikās, ka tic šās pēkšņās aizbraukšanas iemesliem. Līdz pēdējam mirklim Briso ģimene tēloja īslaicīgas šķiršanās un drīzas atkalredzēšanās komēdiju. Šī izlikšanās sagādāja Anetei mokas. Bet Rožē bija viņu lūdzis nepaziņot savu lēmumu pirms atgriešanās Parīzē; arī Anete atzina, ka būtu bezgala neērti to personīgi paziņot Briso ģimenei. Tāpēc arī šķiroties visi uzsmaidīja cits citam, pārmijot salkanus vārdus un skūpstus, kuros trūka sirds siltuma.

Atkal Rožē veda Aneti vaļējā karietē, tikai šoreiz uz dzelzceļa staciju. . . Abi bija skumji. Rožē, kā pieklājas godīgam vīrietim, vēlreiz atkārtoja lūgumu, lai Anete kļūstot viņa sieva; viņš uzskatīja par savu pienākumu tā rīkoties; Rožē bija džentlmenis. Pat pārāk liels džentlmenis. Jau tagad, pēc viņa domām, viņam bija tiesības likt Anetei sajust savu autoritāti — Anetes pašas labā. Rožē uzskatīja, ka Anete atdodamās zaudējusi pašcieņu un abi vairs nestāv uz gluži vienādas pakāpes, un tagad viņam jāpieprasa laulības. Anete ļoti labi saprata, ja viņi tagad apprecēsies, tad Rožē radīs tūkstoš reižu vairāk attaisnojumu nekā agrāk turēt viņu aizbildnībā. Protams, jaunā sieviete bija pateicīga Rožē par korekto neatlaidību. Bet. . . atteicās. Rožē slepenībā bija pārskaities. Viņš vairs nesaprata Aneti. . . (Rožē iedomājās, ka agrāk viņu sapratis!) Un bargi viņu nosodīja, lai gan neko neizrādīja. Bet Anete to nojauta ar skumjām un ironiju un, kā allaž, ar maigumu . .. (Tas taču joprojām bija Rožē! . . .)

Tuvojoties stacijai, viņa uzlika savu cimdoto roku uz Rožē pleca. Viņš nodrebēja.

— Anete!

— Piedosim viens otram! — viņa teica.

Rožē gribēja runāt, tomēr nevarēja. Abu rokas nešķīrās. Viņi neraudzījās viens otrā, tomēr zināja, ka abi tik tikko spēj valdīt asaras, kas riesās acīs . . .

Viņi iebrauca dzelzceļa stacijā, vajadzēja savaldīties. Rožē iesēdināja Aneti vagonā. Kupejā viņa nebija viena. Bija jāpietiek ar dažām banālām laipnībām, taču abi kā izslāpuši vērās viens otrā, lai iespiestu atmiņā mīļotās sejas vaibstus.

Lokomotīve iesvilpās. Viņi teica:

— Uz drīzu tikšanos! Bet nodomāja:

«Uz visiem laikiem!»

Vilciens aizripoja. Jau bija satumsis, kad Rožē brauca mājup. Sirdi māca sāpes un dusmas. Dusmas uz Aneti. Dusmas uz sevi pašu. Viņu šaustīja smeldzošas sāpes. Tomēr viņš jutās — ai, kauns! — jutās tik viegli.

Apstādinājis uz tukšā ceļa zirgu, viņš sāka rūgti raudāt, nicinādams pats sevi, nicinādams un mīlēdams pats sevi.

Anete atgriezās savā mājā Buloņas mežā un ieslēdzās. Aizrakstījusi Briso ģimenei vēstuli, viņa pārtrauca jebkurus sakarus ar ārpasauli. Neviens no jaunās sievietes draugiem nezināja, ka viņa atgriezusies. Anete neatplēsa nevienu vēstuli. Augas dienas pat neizgāja no mājas. Vecā krustmāte, pieradusi, ka viņu nesaprot, un tādēļ pieradusi arī neuztraukties, netraucēja Anetes vientulību. Ārpasaules dzīve bija pārtraukta. Toties otra dzīve — iekšējā dzīve — kļuvusi vēl spraigāka. Klusumā brīžiem plosījās aizvainotas kaisles negaiss. Anetei bija jāpaliek vienai, lai ļautu tam iztrakoties, līdz spēki izsīkst. Pēc šādiem brīžiem jaunā sieviete jutās kā salauzta, it kā viņai kāds būtu izsūcis visas asinis, — sausu muti, kvēlojošu pieri, ledainām kājām un rokām. Tad viņu labu laiku pārņēma stingums, kam sekoja mocošu sapņu virkne. Anete sapņoja nomodā un necentās sakārtot savas domas. Viņu bija pārņēmis neskaidru izjūtu jūklis. . . Drūma grūtsirdība, sarūgtinājuma pilns maigums, pelnu garša mutē, pieviltas cerības, pēkšņi atmiņu uzdzirkstījumi, kas lika strauji pukstēt sirdij, izmisuma lēkmes, aizvainots lepnums un kaisle, bojā ejas izjūta, nojauta, ka noticis kaut kas mūžam nelabojams, liktenīgs, ko velti pūlēties glābt, — sākumā nomācošas, vēlāk drūmas, pamazām tādā kā trulumā pārejošas jūtas, pilnas gaistošu skumju, kurām jaucās klāt nez kāda dīvaina bauda . . . Viņa vairs nekā nesaprata . . .

Kādu nakti Anete sapņoja, ka atrodas briestošu pumpuru pilnā mežā. Viņa bija viena. Skrēja pa biezokni. Koku zari aizskāra tērpu, mitrie ceri nelaida viņu cauri, viņa izrāvās, taču saplēsa drēbes un, kaunā degdama, ieraudzīja, ka ir pa pusei kaila. Jaunā sieviete pieliecās, lai apsegtos ar svārku skrandām. Te pēkšņi pamanīja zemē ieapaļu grozu saules apmirdzēto lapu kaudzē — nevis dzeltenu un zeltainu, bet sudraboti baltu, kā bērza stumbrs, baltu kā vissmalkākais audekls. Anete satraukta raugās, noslīgst ceļos. Redz, ka zem auduma kaut kas sakustas. Sirdij neganti dauzoties, viņa izstiepj roku — un pamostas. Uztraukums nerimās . . . Meitene neapjauta, kas ar viņu noticis . . .

Kādu dienu Anete saprata visu . . . Viņa vairs nebija viena . . . Viņā modās dzīvība, jauna dzīvība . . .

Nedēļas ritēja, bet viņā brieda vesela apslēpta pasaule…

«Mīla, vai tā esi tu? Mīla, kas aizbēgi no manis, kad šķita, ka tevi nesatveršu, — vai tu atkal esi manī? Es turu tevi, tu vairs neizbēgsi, ai, manu mazo gūstekni, es tevi turu savā klēpī. Atriebies man! Aprij mani! Mazo grauzējiņ, grauz manu klēpi! Barojies no manām asinīm! Tu esi — es. Tu esi mans sapnis. Es tevi nevarēju atrast šajā pasaulē, tāpēc radīju no savas miesas … Un nu tu esi manā gūstā! Esmu iemiesojusies tajā, kuru mīlu …»

VASARA

To strive, to seek, not

to find, and not to vield[19]

PIRMĀ NODAĻA

Tērpusies baltā mājas ģērbā, Anete smaidīdama sēdēja uz gultas malas mijkrēslī tītajā istabā ar atvērtajiem slēģiem. Klaidā izirušie, nule izmazgātie mati sedza viņas plecus. Pa vaļējo logu smagi plūda iekšā zeltainās, vēlās augusta pēcpusdienas svelme; varēja just, ka ārā it kā sastindzis saules palos snauda Buloņas mežs. Arī Anete izbaudīja tādu pašu svētlaimi. Stundām ilgi varēja gulēt nepakustoties, neko nedomājot, nejūtot vajadzību domāt. Viņai pietika ar apziņu vien, ka tagad viņa ir divas būtnes, un jaunā sieviete pat nemēģināja patērzēt ar mazo dzīvību, kas mita viņā, jo (Anete par to bija pārliecināta) mazulis juta to pašu, ko juta viņa, un tātad abi sapratās bez vārdiem. Tvīksmes pilnajā, gurdajā augumā šalkoja maiguma viļņi. Tad Anete atkal ienira svētlaimīgā pusnomodā.

Bet, ja arī gars snauda, jutekļi bija saglabājuši brīnišķīgu asumu un, mirkļiem ritot, atsaucās uz vissmalkākajām gaisa un gaismas trīsām. Rau, no dārza uzplūda brīnum jauka zemeņu smarža! . . . Anete ar baudu to ieelpoja, sajuzdama mutē ogu garšu. Dzirdei nepaslīdēja garām ne mazākais troksnītis, un viss viņu priecināja — gan vēsmas skarto lapu šalkas, gan smilšu čirkstoņa zem gājēja soļiem, balss uz ielas, zvana skaņas, aicinot uz vakara dievkalpojumu. Un duna, kas cēlās no milzīgā skudru pūžņa — tūkstoš deviņi simtā gada Parīzes . . . Vispasaules izstādes laikā — vasarā. Marsa laukums atgādināja milzu mucu, kur saulē rūga tūkstošiem cilvēku ķekaru . . . Diezgan tālu no šās baismīgās mutuļošanas, lai justos drošībā, taču pietiekami tuvu, lai manītu tās klātieni, Anete pretstata dēļ vēl vairāk tīksminājās par savas ligzdiņas dzestrumu un mieru. Niecība vien ! Patiesība mājo manī pašā .. .

*

Ar modru un reizē izklaidīgu dzirdi, kāda piemīt kaķim, Anete uztvēra it visus trokšņus, kas atlidoja šurp, un kūtri ļāva tiem atkal izgaist: viņa uztvēra ārdurvju zvana šķindoņu stāvu zemāk un pazina allaž teciņiem ejošās Silvijas sīkos solīšus. Anete gan labāk gribēja palikt viena. Bet viņas laime bija tik nesatricināma, ka, lai nāktu kas nākdams, nekas to nespētu satraukt.

Silvija bija uzzinājusi šo jaunumu tikai pirms kādas nedēļas. Kopš pagājušā pavasara viņa nebija saņēmusi no māsas nekādas ziņas. Kāda jauna dēka, gan ne pārāk aizraujoša, bija tomēr saistījusi Silviju tiktāl, ka Anetes ilgā klusēšana palika nepamanīta. Kad dēka izbeidzās un vairs neaizņēma domas, Silvijai radās laiks padomāt par māsu, un viņa sāka uztraukties. Silvija devās pie krustmātes uz Buloņas mežu, lai kaut ko uzzinātu par Aneti. Viņa bija gluži izbrīnījusies, dzirdot, ka Anete atgriezusies, turklāt jau sen. Silvija dzīrās sadot aizmāršai brāzienu, bet Anete bija pataupījusi vēl vienu pārsteigumu: apvaldīdama satraukumu, viņa vienkārši izstāstīja māsai visu, neko neslēpdama. Silvijai bija bezgala grūti noklausīties līdz galam. Anete — saprātīga Anete varējusi izdarīt šādu neprātību, turklāt vēl noraidījusi laulību piedāvājumu, — nē, tas bija kas nedzirdēts, viņa to neciestu! . . . Atdzimusī Lukrēcija [20] bija sašutusi. Viņa uzbruka Anetei, nosauca to par ārprātīgu. Anete joprojām palika mierīga. Bija acīm redzams, ka nekas nespētu satraukt māsas mieru. Silvija juta: ar šo stūrgalvi netiks galā; viņa būtu to vai piekāvusi! . . . Bet vai tad varēja ilgi dusmoties uz šo mīļo būtni, kas klausījās viņā ar tik sirsnīgu smaidu! . . . Turklāt noslēpumainais topošās mātes burvīgums . . . Silvija nolādēja to kā nelaimi, bet bija pārāk sievišķīga un tāpēc jutās arī aizkustināta . . .

Tomēr arī šodien viņa ieradās, stingri nolēmusi «krietni sadot» Anetei, beidzot salauzt tās muļķīgo pretestību, piespiest to pieprasīt laulības, — citādi. . . «citādi es sadusmošos!» . . . Silvija iebrāzās kā viesulis. Uzvēdīja rīsa pūdera un kaujas pulvera smarža. Lai rastu sevī sparu, nepaguvusi ne sasveicināties ar Aneti, viņa sāka lamāt vājprātīgos cilvēkus, kas pavadot dienas, ieslēgušies tumšā istabā. Bet, ieraudzījusi Anetes laimē starojošās acis un pretī izstieptās rokas, metās māsai klāt un to nomutēja. Tad turpināja strostēt.

— Vājprātīgā! Vājprātīgā! Pagalam vājprātīgā! Ar saviem vaļā palaistajiem matiem un garo, balto rītakleitu tā jau iztaisījusies pēc īsta eņģeļa!. . . Hm! Kā gan tāds pieviltos, kas tam noticētu! . . . Svētā neaizskaramā! Neliete skuķe!

Viņa purināja māsu aiz pleciem. Anete ļāva viņai vaļu ar gurdu un reizē laimīgu sejas izteiksmi. Silvija pēkšņi aprāvās, saņēma māsas galvu abās plaukstās un atbīdīja matus no pieres:

— Cik viņa svaiga, cik rožaina, nekad vēl neesmu redzējusi viņai tik brīnišķīgu sejas krāsu! Un šis uzvarošais izskats! Atradusi, par ko priecāties! Vai tev nemaz nav kauna?

— Ne drusciņas! — attrauca Anete. — Esmu tik laimīga kā vēl nekad. Un tik spēka pilna un vesela! Pirmo reizi mūžā man nekā netrūkst un es ne pēc kā netiecos. Šīs ilgas pēc bērna, kas nu reiz piepildīsies, jau tik sen mitušas manī! Kopš pati vēl biju bērns, jā, man nebija vēl ne septiņi gadi. . . kad es par to sapņoju.

— Tu nu gan esi melīte, — sacīja Silvija. — Vēl nav ne pusgads, kad tu man sacīji, ka nekad neesi jutusi aicinājumu būt māte.

— Tu tā domā? Vai patiesi es tā teicu? — apjukusi jautāja Anete. — Tiesa gan, es tā teicu. Tomēr nemeloju ne tagad, ne toreiz … Kā lai tev paskaidroju? Tā nav izdoma. Es atceros gluži labi.

— Arī man tas zināms, — piebalsoja Silvija. — Ik reizes, kad man kaut kas iepatīkas, tūdaļ atceros, ka no pašas bērnības esmu par to vien sapņojusi.

Anete nepamierināta saviebās:

— Nē, tu nesaproti! Tā ir mana īstā daba, un tāda, kādu to izjūtu pašreiz, tā ir bijusi allaž; tikai neuzdrošinājos pati sev atzīties, kamēr nebija pienācis īstais laiks: man bija bail, ka maldināšu sevi. Tagad … ai, tagad redzu, ka tas ir vēl jaukāk, nekā biju cerējusi! … Un ar to mans «es» ir piepildīts. Es nekā vairs nevēlos . . .

— Kad tu ilgojies pēc Rožē vai Tulio, — dzēlīgi iebilda Silvija, — arī tad neko vairāk nevēlējies .. .

— Ai, tu nesaproti nenieka! . . . Vai tad to maz var salīdzināt? Kad biju iemīlējusies (ko jūs mēdzat dēvēt par «iemīlēšanos»), tā nebiju es, kas vēlējās, bet kaut kas manī, kam biju spiesta pakļauties … Kā gan cietu šās varas valgos, tā mani sasaistīja, un es nespēju pretoties! Cik reižu esmu lūgusi dievu, lai mani kāds atbrīvo! . . . Un nu viņš, patiesi, — viņš, mans mazulītis, atnācis palīgā, kad raustījos to moku važās, kuras dēvē par mīlestību; viņš ir atnācis, viņš mani izglābis! . . . Mans mazais atbrīvotājs! . . .

Silvija sāka smieties. No māsas paskaidrojumiem viņa nebija sapratusi nenieka. Bet viņai nemaz nebija vajadzīgi, paskaidrojumi, lai saprastu mātes instinktu: šajā ziņā māsas vienmēr saprastos. Viņas sāka maigi tērzēt par mazo nezināmo (vai tas būs zēns vai meitene?) un par tūkstoš svarīgiem un reizē nenozīmīgiem sīkumiem, par kuriem, sievietes nemūžam nepagurst runāt.

Tā viņas tērzēja krietnu laika sprīdi, līdz Silvija pēkšņi attapās, ka nākusi, lai pārmācītu māsu, nevis dziedātu kopā ar to duetu. Viņa sacīja:

— Anete, pietiek aušoties! It visam savs laiks. Rožē pienākums ir tevi apprecēt. Un tev tas jāpieprasa.

Anete gurdi atmeta ar roku.

— Kam gan atgriezties pie šā temata! Es taču tev sacīju, ka Rožē man to jau piedāvāja un es to noraidīju.

— Nu, ja cilvēks reiz izdarījis muļķību, tad tas jāatzīst un jāprot labot.

— Man nav ne mazākās vēlēšanās kaut ko labot.

— Kāpēc nav vēlēšanās? Tu taču viņu mīlēji! Esmu pārliecināta, ka joprojām mīli. Kas tad īsti noticis?

Anete negribēja atbildēt. Silvija neatlaidās, nesmalkjūtīgi izteikdama minējumus par intīmajiem nesaskaņu iemesliem. Anete strauji saslējās. Silvija paskatījās uz māsu un apjuka. Anetes lūpas bija nikni sakniebtas, uzacis sarauktas, acīs zvēroja niknums.

— Kas tev noticis?

— Nekas, — sašutumā pagriezdama muguru, atcirta Anete.

Silvija bija aizskārusi brūci, ko Anete vēlējās aizmirst. Kādu dziļi apslēptu un pretrunīgu viņas raksturam piemītošu īpašību, kuru Anete pati nebūtu varējusi izskaidrot; jaunā sieviete, priecādamās par gaidāmo bērnu, reizē dusmojās uz cilvēku, kas dāvājis šo bērnu, nespēdama sev piedot negaidīto juteklības un maiguma uzliesmojumu, kurš viņu atdevis šā cilvēka varā. Anete nepiedeva Rožē, ka tas izmantojis šo viņas vājuma mirkli. Šī neapzinātā sacelšanās arī bija īstais, citiem apslēptais iemesls (Anetei pašai arī), kāpēc viņa bēgusi projām no Rožē un kāpēc atteicās turpmāk tikties. Sirds dziļumos jaunā sieviete to ienīda. Ienīda tāpēc, ka reiz bija mīlējusi. Taču Anete pēc dabas bija godīga, tāpēc apslāpēja šīs jūtas, jo uzskatīja tās par peļamām. Kāpēc gan Silvija piespieda viņu atkal visu iztirzāt no jauna?

Silvija paraudzījās māsā un vairs neuzmācās. Anete, atkal atguvusi mieru un sakaunējusies par jūtām, kuras sevī atklājusi un neviļus izpaudusi māsai, mēģināja sevi apkrāpt, mierīgā balsī sacīdama:

— Es nevēlos precēties. Neesmu radīta tik ciešām saitēm. Tu man teiksi, ka miljoniem sieviešu ar to samierinās, ka es visu uztveru pārlieku nopietni. Ja atdodos, tad atdodos it visa, un tad es smoku nost; man liekas — es slīkstu ar akmeni kaklā.

Varbūt neesmu pietiekami stipra! Mans «es» nav vēl norūdījies. Pārāk ciešas saites kā liānas izsūc manu enerģiju, un man tās nepietiek vairs pašai. Es nopūlos patikt «viņam», lai būtu tāda, kādu viņš vēlētos mani redzēt, bet tas vienmēr beidzas

slikti; pārlieku noliedzot savu dabu, mēs zaudējam pašcieņu un nespējam vairs dzīvot vai arī, ja saceļamies, liekam ciest otram … Nē, es esmu patmīle, Silvij, Esmu radīta, lai dzīvotu viena.

(Bet, lai gan Anete nemeloja, viņa tikai minēja ieganstus, kas pašai apslēpa patiesību.)

— Tu mani uzjautrini, — sacīja Silvija. — Ja nu kāda sieviete nespēj dzīvot bez mīlas, tad tā esi tu.

— Es ienīstu mīlu, — attrauca Anete. — Bet nu tā vairs mani neaizsniegs. Tagad esmu aizsargāta.

— Jauka aizsardzība! Bērns tevi neaizsargās ne no kā; tev pašai būs tas jāaizsargā. Tu negribi saistīties; bet vai maz esi padomājusi, kā tevi sasaistīs šis mazais vīstoklītis, kāds tas būs pineklis?

— Laime gan! Just to savās rokās, kas tik ilgi bijušas tukšas!

— Tu runā, nekā vēl nezinādama. Kas to uzaudzinās?

— Es.

— Un tēvs? Viņam taču ir tiesības uz savu bērnu!

Jauns dusmu vilnis iesitās jaunās sievietes sejā . . . Tiesības! Tiesības uz viņas bērnu! . . . Rožē bērns! … Šā vīrieša, šā apmātības mirkļa dēļ, ko tas jau aizmirsis, bet kas uz visu mūžu sasaistīs viņu! . . . Nemūžam! . . . Mans bērns, mans!

Tad viņa sacīja:

—  Mans dēls piederēs vienīgi man!

—  Viņš piederēs tam, kas viņam patiks.

—  Ak, es zinu, kas viņam patiks.

—  Savaldzinātāja! … Un ja nu tomēr kādu dienu viņš tev pārmetīs, ka esi viņam laupījusi tēvu?

—  Es piepildīšu viņa sirdi tā, ka tur nepaliks pāri ne mazākā stūrīša ilgām pēc kāda cita.

— Tu esi drausmīga patmīle! — Es jau to teicu.

— Tu tiksi par to sodīta.

— Nu, jo ļaunāk man, ja nepratīšu iegūt viņa mīlu. Nav tādas varas, kas spētu liegt man dēlu mīlēt un ļautu dēlu man nolaupīt.

— Ja tu patiesi viņu mīli, tev vispirms jādomā par viņa nākotni. Ne mazums sieviešu bērna labā bijušas spiestas doties netīkamā laulībā.

— Tu mani kaitini, — iebilda Anete, — cildinādama sievietes, kas aiz mīlestības pret bērnu notiesā sevi melīgai un dažkārt pat naida pilnai laulības dzīvei. Tu liec man atcerēties to māti, kas teikusi savai meitai, ka viņas dēļ dzīvojusi kā peklē, nešķirdamās no vīra. Bet meita atjautājusi: «Vai tu domāji, ka pekle ir piemērots ģimenes pavards bērnam?»

— Bērnam ir vajadzīgs tēvs.

— Bet kā tad tūkstošiem bērnu iztiek bez tā? Cik daudzi to nemaz nav pazinuši! Cik daudzus, kas zaudējuši tēvu jau agrā bērnībā, nav uzaudzinājušas mātes! Vai viņi ir nepilnvērtīgāki par citiem? Bērnam nepieciešama mīla, kas to lolotu. Kāpēc lai nepietiktu ar manējo?

— Tu pārvērtē savus spēkus. Vai zini, kas tevi sagaida?

— Es zinu, zinu! Sīkas bērna rociņas man apvīsies ap kaklu.

— Un vai tu zini, cik dārgi pasaule tev liks par to samaksāt? Tad jau labāk, ja tu būtu precēta sieva, kas četrreiz pārkāpusi laulību, tikai ne «māte, kurai meitās piedzimis bērns». Jūsu aprindu sievietei taču nekad nemēdz piedot, ka tā uzdrošināju

sies uzņemties visas mātes raizes un grūtības, iepriekš neapgādājoties ar oficiālo laulību zīmogu! . . . Lai nu vēl tādai kā es! Tādas kā mēs vēl varam darīt ar savu miesu, kas pašām tīk; tas neradīs nekādas sekas. Turklāt taviem buržujiem tas pat ir iz

devīgi: skat, kā viņi — kā «Luīzē» [21] — cildina vienkāršas meitenes brīvo mīlu. Taču sīkpilsoņu aprindu meitene ir saudzējamā josla. Tu esi viņu īpašums. Tevi gan var pirkt ar notāra apstiprinātu līgumu, bet tu nedrīksti atdoties brīvi un teikt:

«Man ir tiesības to darīt!» Augstais dievs, ciktāl tad mēs nonāksim, ja muiža sacelsies pret savu īpašnieku un sacīs: «Esmu brīva. Nāc, dēstītāj!»

Pat sašutusi Silvija nespēja runāt nopietni. Anete pasmaidīja un teica:

— Morāli radījis vīrietis. To es zinu. Tā nosoda sievieti, kas uzdrošinās dzemdēt bērnu ārpus laulības, neziedojot savu dzīvi bērna tēvam. Daudzām sievietēm laulība ir verdzība, jo tās nemīl savus vīrus. Daudzas vēlētos labāk palikt vientuļas un brīvas ar saviem mazuļiem, ja vien būtu drosme. Mēģināšu sevī rast šo drosmi.

— Nabaga vientiesīte! — Silvija ar nožēlu novilka. — Līdz šim tu dzīvoji šās sīkpilsonības pavēnī, aizsargāta no dzīves skarbumiem kā ēkā ar dubultiem logiem, tā gan turēja tevi ieslēgtu savu aizspriedumu varā, tomēr deva arī savas privilēģijas. Bet, tiklīdz tu no tās izrausies, atpakaļ tā tevi nelaidīs. Un tad tu dabūsi mazliet just, kas ir dzīve!

— Jā, Silvij, tā tas ir: tu saki taisnību, jā, es esmu bijusi privileģētā stāvoklī; ir pareizi, ja savukārt iepazīšos ar tām ciešanām, kādas bijušas jums.

— Pārāk vēlu! Pie tām jāpierod kopš mazotnes. Tavos gados tas vairs nav iespējams . . . Par laimi, tu esi bagāta, tu nekad neiepazīsi materiālās grūtības. Toties otras — morālās gan . . . Tava cilts tevi izraidīs, sabiedriskā doma nosodīs, ik dienas tu cietīsi sīkas pārestības . . . Tev ir maiga un lepna sirds. Tā asiņos.

— Asiņos gan. Laimi var izbaudīt spilgtāk, ja tā jāpērk par dārgu cenu. Manas tieksmes ir veselīgas un godīgas, nekā cita es nevēlos! Sabiedriskā doma mani nebiedē.

— Bet j a no tā ciestu tavs mazulis?

— Vai viņi to uzdrošināsies? Nu, tad mēs cīnītos kopā pret šiem gļēvuļiem!

Izslējusies gultā, viņa sapurināja matus kā lauvene krēpes.

Silvija noraudzījās māsā, gribēdama saglabāt bargo sejas izteiksmi, tomēr nespēja, sāka smieties un, paraustīdama plecus, sacīja:

— Nabaga mazā neprāte!

— Vai tu mums palīdzēsi? — Anete mīlīgi jautāja. Silvija vētraini apskāva māsu un padraudēja sienai ar dūri:

— Lai tikai mēģina tevi aizskart!

Silvija aizgāja. Strīdā pagurusi, Anete atkal atgriezās pie saviem sapņiem. Šoreiz viņa uzvarējusi māsu! Tomēr pēc šās sarunas dvēselē palicis nemiers, kāds māsas izteikts vārds . . . Vai tiešām bērns kādu dienu pārmetīs?

Atgūlusies uz muguras, sakrustojusi rokas pār vēderu, topošā māte ieklausījās, kas viņā norisa. Mazais jau sāka viņas klēpī kustēties. Anete, — kā tas notika bieži, — lūpas nepavērusi, sarunājās ar mazuli. Viņa jautāja, vai rīkojas pareizi, paturēdama to sev vienīgai, neatlaidīgi lūdza mazuli, lai pasaka, vai viņai ir taisnība un vai tas ir apmierināts: viņa taču negribēja darīt nekā tāda, par ko tas varētu viņu nosodīt. Protams, mazulis atbildēja, ka viņa rīkojoties pareizi un viņš esot apmierināts. Viņš teica, ka gribot to sev, sev vienīgam, un, lai tā varētu viņam pilnīgi ziedoties, tai jāpaliekot brīvai un jādzīvojot tikai ar viņu vien. Viņa un viņš . . .

Anete smējās aiz laimes. Topošās mātes sirds bija tik pārpilna, ka vārdi pamira uz lūpām. Un, kad galva no prieka tapa smaga un skurba, viņa pagurusi aizmiga . . .

*

Tiklīdz Anetes stāvoklis kļuva redzams, Silvija piespieda māsu atstāt Parīzi. Jau tuvojās rudens: draugi, izbraukuši vasarā ārpus pilsētas, nekavēsies atgriezties. Gluži otrādi, kā to ar bažām varēja sagaidīt, Anete neizrādīja ne mazāko pretestību. Viņa nebaidījās no ļaužu sprieduma, bet jebkādas domstarpības šajā brīdī jaunajai sievietei likās neciešamas; nekas nedrīkstēja traucēt viņas dvēseles saskaņu.

Viņa ļāva, ka Silvija viņu aizved uz kādu Vidusjūras piekrastes dzelzceļa staciju, taču tur nepalika. Viņa nespēja šeit ne drusciņas sakopot domas. Jūras tuvums radīja neizskaidrojamu nemieru. Anete jutās labi vienīgi uz sauszemes: viņa varēja apbrīnot okeānu, tomēr nespēja pastāvīgi dzīvot tā tuvumā; topošā māte gan izjuta tā elpas vareno burvību, bet šī elpa nebija viņai svētīga; tā modināja pārāk daudz apslēpta satraukuma, uzvandīja no dvēseles dzīlēm to, ko Anete negribēja atzīt. Vēl ne! Tagad ne! . .. Mēdz sacīt, ka esot cilvēki, kas nemīlot tāpēc, ka baidoties iemīlēt (bet vai tas nenozīmē, ka tie jau mīl?). Anete sargājās no jūras, tāpēc, ka sargājās pati no sevis, no tās bīstamās Anetes, no kuras tiecās vairīties . . .

Viņa devās atkal tālāk uz ziemeļiem un Savojas ezeru tuvumā mazā pilsētiņā kalnu piekājē nolēma apmesties visu ziemu. Silvijai viņa to paziņoja tikai pēc tam, kad bija tur iekārtojusies uz dzīvi. Silvijai amats neļāva izbraukt no Parīzes, viņa varēja apmeklēt Aneti tikai retumis un uz īsu laiku, tāpēc dzīvoja nemitīgā uztraukumā, ka Anete atrodas viena pati šai nomaļajā nostūrī. Bet Anete šajā laikā nevarēja justies vien pietiekami vientuļa, ne arī rast pietiekami nomaļu vietiņu. Viņa no visas sirds priecātos par īsti vientuļu patvērumu. Jo bagātāka kļuva topošās mātes dvēseles dzīve, jo lielāka auga nepieciešamība pēc mierpilna, kristāldzidra klusuma. Silvija velti iedomājās, ka Anete cietīs, šādā stāvoklī pamesta svešu cilvēku rokās. Anetei vispirms bija tik daudz maiguma, ko dāvāt, ka neviens viņai nelikās svešinieks, un, tā kā draudzīgums rada patiku, jaunā sieviete arī ilgi nepalika citiem svešiniece. Nevarēja teikt, ka ne visai ziņkārīgie vietējie iedzīvotāji būtu pārāk centušies ar viņu iepazīties. Garām ejot, tie sasveicinājās, pārmija dažus sirsnīgus vārdus, stāvēdami uz sliekšņa vai pie dārza dzīvžoga. Tie vēlēja cits citam visu labu. Bet arī tas jau ir daudz: labie novēlējumi padara vieglākas ikdienas gaitas. Anetei šī krietno, nepazīstamo ļaužu vienaldzīgā laipnība, jo tie lika viņai mieru, šķita daudz patīkamāka nekā radu un draugu despotiskās rūpes, kuri piesavinājās tiesības nomākt viņu ar savu aizbildnību . . .

Novembra vidus . . . Sēžot pie loga, Anete šūdama nolūkojās uz pļavām, kuras sedza pirmais sniegs, un kokiem baltajās parūkās. Taču skatiens lāgu lāgiem atgriezās pie laulību paziņojuma. Rožē Briso laulības ar kādu jaunu meiteni no Parīzes politiķu aprindām. (Anete šo meiteni pazina . ..) Rožē nebija velti zaudējis laiku. Sašutušas par Anetes bēgšanu, Briso dāmas pasteigušās noslēgt šīs laulības, iekams nebija kļuvusi zināma jaunā cilvēka neveiksme. Aiz īgnuma Rožē piekritis šai izvēlei. Anete saprata, ka par to nav ko brīnīties, nedz gausties. Viņa centās sev iestāstīt, ka priecājas nabaga Rožē dēļ. Tomēr jaunā vēsts satrauca vairāk, nekā viņa vēlētos. Tik daudz atmiņu vēl trīsēja jaunās sievietes dvēselē un miesā! Un turklāt jaunā dzīvība, ko tas bija viņā modinājis . . . Kaut kur tumšajā dzīlē atdzīvojās bijušo dienu satraukums . . . Nē, nē, Anete neļaus tam uzpeldēt! Ar pretīgumu viņa atceras pārdzīvoto kaisles drudzi. Viss jutekliskais viņu nogurdina.. . Rada derdzīgumu, protestu . . . Turklāt šis naidīgums . . . (Šoreiz viņa to nenoliedza .. .) Atbalss no mātītes atavistiskā naida pret tēviņu, kas to apaugļojis . . .

Anete šuva, šuva, gribēdama visu aizmirst. Bieži vien, kad jaunā sieviete satraukta redzēja pie apvāršņa parādāmies bīstamu padebesi, viņa ķērās pie darba kā ticīgais pie lūgšanu krellēm. Viņa šuva, un domas ievirzījās pareizā gultnē; viss bija tā, kā vajadzēja būt. . .Arī šodien tās ievirzījās pareizajā gultnē. Pēc pusstundas cītīga, klusa darba raizes izgaisa un atkal atstaroja smaids. Kad Anete pacēla pār šuvekli noliekto galvu, jaunās sievietes skatiens jau bija mierīgs, un viņa teica:

— Lai notiek tā!

Saule dzirkstīja sniegā. Anete nolika darbu un posās pastaigai. Potītes un kāju pēdas bija viegli pietūkušas, tomēr viņa piespiedās staigāt, un, tikko atradās svaigajā gaisā, kustības sagādāja prieku, jo reizē ar viņu taču pastaigājās arī viņas mazais ceļabiedrs. Tagad tas jau lika just savu klātieni. Sevišķi vakaros aizpildīja visu klēpi un taustījās it visur, it kā vēlēdamies teikt:

«Mans dievs, cik te šauri! Vai tad reiz tam nebūs gals?» Tad viņš atkal iemiga. Dienu pastaigas laikā mazulis uzvedās priekšzīmīgi. Likās — viņš raudzījās apkārt ar mātes acīm, jo viss šīm acīm šķita jauns. Kāds krāsu svaigums! Daba tās it kā nupat bija uzgleznojusi uz audekla. Arī Anetes vaigi ziedēja košās krāsās. Jaunās sievietes sirds pukstēja spēcīgāk, asinis ritēja straujāk. Viņa skaudrāk izbaudīja smaržas, asāk izjuta garšas. Kad neviens neredzēja, viņa ceļā nogaršoja sniegu.. . Brīnišķīgi! . . . Anete atcerējās, ka bērnībā bija darījusi to pašu, tiklīdz aukle novērsa acis . . . Topošā māte sūkāja arī valgo, apledojušo niedru stiebrus; tad rīklē radās saldas, gurdinošas trīsas: Anete vai kusa no baudas, tāpat kā sniega pārslas zvaigznītes viņai uz mēles . . .

Paklaiņājusi stundu vai divas ārpus pilsētas pa aizputinātajiem ceļiem, zem pelēkajām ziemas debesīm, viena un tomēr vairs ne, — jo arī mazulis bija šeit, viņas klēpī, — Anete atkal devās atpakaļ vēja appūstiem, sārtiem vaigiem un dzirkstošām acīm, klausīdamās mazā ziedonīša vīterošanā savā klēpī. Iegriezās konditorejā, nespēdama atturēties pretī kārdinājumam apēst kādu gardumu — šokolādi vai medu (mazais bija gan gardēdis!). Vēlāk, dienai slīgstot pret vakaru, jaunā sieviete devās uz baznīcu, nosēzdamās tumši zeltītā altāra priekšā. Un Anete, kas nekad nebija pildījusi nekādas reliģiskas ceremonijas un neticēja dievam (vismaz domāja, ka netic), palika sēžam līdz brīdim, kad slēdza durvis, sapņodama, lūgdama dievu, mīlēdama. Iestājās nakts, un altāra svētlampiņas, gausi šūpodamās savāca vienkop pēdējās gaismas atmirdzas. Anete sēdēja tādā kā stingumā, mazliet saldama vilnas apmetnī, kam cauri spiedās aukstums, sildīdamās pati savā saulē. Svēts miers pildīja topošās mātes dvēseli. Viņa sapņoja par sava bērna dzīvi viņas mīlošo roku gādībā, pilnu maiguma un miera . . .

*

Bērns piedzima kādā no jaunā gada pirmajām dienām. Dēls. Silvija ieradās tieši laikā, lai to saņemtu. Par spīti sāpēm, kas palaikam izraisīja vaidus, tomēr bez asarām Anete saspringti sekoja visai norisei, mazliet vīlusies un pārsteigta, ka viņai pašai ir vairāk vērotājas nekā radītājas loma. Lielais jūtu saviļņojums, kādu viņa gaidīja, neradās. Kopš sākas radības, sieviete atrodas slazdā. Nav nekādas izejas: jāiet līdz galam. Un tad sieviete padodas, sasprindzina pēdējos spēkus, lai ātrāk viss beigtos. Saprāts skaidrs, bet enerģija sakopota, tikai lai pārciestu sāpes. Bērns nenāk ne prātā. Te vairs nav vietas ne maigām, ne jūsmas pilnām jūtām. Tās, kas agrāk pārpildīja sirdi, aizēnotas. Tik tiešām tas ir «darbs» — smags, saspringts darbs, miesas un muskuļu darbs, tas izslēdz visu pārējo, un tajā nav nekā skaista un cēla. .. līdz atbrīvotājam mirklim, kad mazo ķermenīti jūt izslīdam no klēpja . . . Beidzot! . . .

Un tūdaļ atkal iedzirkstās prieks. Zobiem klabot, pagurusi, tik tikko nenogrimusi ledus okeānā, Anete izstiepj saltās rokas, lai satvertu un piekļautu pie savas gluži kā salauztās miesas tās dzīvo augli — mīļoto dēlu!

Tagad viņa ir saskaldījusies divās daļās. Nav vairs divu vienā kā agrāk. Ir daļiņa, atšķēlusies no viņas pašas, un nu tā eksistē savrup kā mazs planētas pavadonis, kas riņķo ap savu spīdekli, kaut kāda jauna, sīka vērtība ar milzīgu psiholoģisku nozīmi. Cik savādi — šai jaunajā pārī, kas radies, vienai būtnei sašķeļoties, lielākais biežāk balstās uz mazāko nekā mazākais uz lielāko. Nevarīgā mazuļa kliedziens bija Anetei spēka avots. Cik bagātus gan mūs dara mīļotā būtne, kas nespēj bez mums iztikt! . . . No savām piebriedušajām krūtīm, kuras alkatīgi zīda mazā radībiņa, Anete kāri lēja dēla miesā piena un cerības palus, kas plēsa vai pušu viņas krūtis.

Un nu sākās šās vita nuova[22] — pasaules atklāšanas pirmais aizkustinošais cikls, tā ir tikpat veca kā pati pasaule, un to no jauna pārdzīvo ikviena pār šūpuli noliekusies māte. Nepagurstoši palikdama nomodā, māte pukstošu sirdi uzmana sava apburtā prinča mošanos. Šais safīrzilajās, tumšām vijolītēm līdzīgajās acīs Anete vērās kā spogulī — tik spulgas tās bija. Ko gan redzēja šis skatiens, kas bija izplūdis un bezgalīgs kā lielā debesu acs, par kuru nav zināms, vai tā slēpj sevī tukšumu vai dziļumu; taču tās loka zilganā dzidrumā ietverta vesela pasaule . . . Un kādas pēkšņas ēnas met šai dzidrajā spogulī ciešanu, neredzama niknuma, nepazīstamu kaislību mākoņi, uzklīduši nez no kurienes! Vai tās ir manas pagātnes vai tavas nākotnes ēnas? Medaļas viena vai otra puse? «Tu esi tas, kas biju es. Es esmu tā, kas būsi tu. Kas tu būsi? Kas es esmu? …» — tā Anete jautāja atspulgam savas sfinksas acīs. Un, stundu pēc stundas vērodama no dzelmes iznirstam bērna apziņu, Anete, pati to nenojauzdama, šajā cilvēkbērnā no jauna pārdzīvoja visas cilvēces dzimšanas procesu.

Citu pēc cita mazais Marks vēra logus uz ārpasauli. Izplūdušā skatiena rāmajām dzīlēm pārslīdēja pāri jau noteiktāki atspulgi, līdzīgi putnu bariem, kas meklē, kur apmesties. Pēc dažām nedēļām dzīvajā krūmiņā uzplauka zieds — smaids. Tad

sāka čivināt ceros apmetušies putni. . . Aizmirsti pirmo dienu traģiskie murgi! Aizmirstas nepazīstamās bailes no nezināmās. pasaules, mazās dzīvības kliedzieni, kuru kailu un nomocītu rupji izrāva no mātes klēpja spilgtajā gaismā! . . . Mazais cilvēciņš samierinājies ieguva savas tiesības uz dzīvi. Un tā viņam patika. Viņš to pētīja, taustīja un baudīja ar alkatīgu muti, acīm, kājām, rokām, it visu būtni. Viņš priecājās par šo laupījumu un jūsmīgi izklaidējās ar skaņām, kas plūda no viņa flautas. Vēl viens ieguvums: balss! Viņš ieklausījās pats savās dziesmās. Arī

māte tīksminājās par mazā dziedāšanu ne mazāk kā viņš pats. Anete skurba no tās. Sīkā balstiņa, atgādinādama strautiņa čalas, lika viņas sirdij izkust aiz laimes. Pat tad, kad šī balstiņa pārgāja visspalgākajos kliedzienos, kas plēsa jaunajai mātei vai

ausis pušu, viņa izjuta baudu: — Kliedz labi stipri, manu dārgumiņ! Apliecini savu esamību!

Viņš to apliecināja ar tādu enerģiju, ka jebkurš pamudinājums bija lieks. Dažādās toņkārtās izkliedza savu prieku, dusmas, gražīgumu. Anetei, kā jau nepieredzējušai mātei un visai necilai audzinātājai, viss likās apburoši; viņai nebija spēka pre

toties šiem despotiskajiem saucieniem. Jaunā sieviete būtu labāk cēlusies desmit reižu naktī nekā klausījusies dēla raudāšanā. No rīta līdz vakaram Anete ļāva šim negausim sūcējam zīst savas krūtis. Bērnam tas negāja labumā, tikai viņas pašas

veselība kļuva sliktāka.

Kad Silvija pavasarī atkal redzēja māsu, tā šķita novājējusi, un viņa sāka par to uztraukties. Anete likās joprojām tikpat laimīga, vienīgi šās laimes izpausmē bija iezagusies tāda kā drudžainība, ik sirsnīgāks vārds ieriesa acīs asaras. Viņa atzinās, ka guļot nepietiekami, neprotot likt sevi apkalpot un, nespējot pārvarēt praktiskās grūtības, kādas rodoties, bērnu kopjot un rūpējoties par tā veselību. To viņa teica, māksloti smiedamās par savu mazdūšību, bet sākotnējā laimīgā pārliecība šķita izgaisusi. Aneti pārsteidza atklājums, ka viņa nebūt nav tik spēcīga, kā cerējusi; viņa nekad nebija slimojusi, tāpēc nepazina savu spēku robežas, iedomādamās, ka šie spēki ir neizsmeļami; nu viņa pamanīja, ka to robežas visai šauras un tās nevar nesodīti pārkāpt. . . Cik gan trausla ir dzīvība! Citkārt šāds konstatējums jauno sievieti nebūtu uztraucis. Bet tagad, kad viņas dzīvība bija divkāršojusies un uz šo trauslo dzīvību balstījās cita, vēl trauslāka . .. Ak dievs! Kas notiktu, ja viņa nomirtu? Bezmiega naktīs Anete bija atkal un atkal atgriezusies pie šīm biedinošajām domām… Viņa klausījās, kā guļ bērns, un mazākā pārmaiņa puisēna elpā, mazliet straujāka dvaša, vaids vai pēkšņs klusums lika sastingt jaunās sievietes sirdij. Un, reiz iezadzies dvēselē, nemiers rada tur mājvietu. Anete vairs nepazina nakts stundu cildeno un vieglo mieru, kad, atpūšoties no kustībām un domām, miesa un dvēsele nomodā sapņo līdzīgi ūdens ziediem, kas liegi šūpojas naksnīgā ezerā. Ai, paradīzes sirdsmiers, žēlsirdīgā velte, ko sirds sajūt tikai tad, kad to zaudējusi. . . Kopš šā brīža ik mirklis tur modro dvēseli neuzticības gūstā. Pat brīdī, kas liekas visdrošākais, tā trīc briesmu nojautā . . .

Silvija nemaldījās. Aiz Anetes drosmīgā smaida, ar kuru tā it kā izsmēja savu vājību, viņa nojauta fizisku pagurumu un dzīvniekam piemītošu tieksmi atgriezties savējo barā. Viņa nolēma, ka Anetei jāatstāj vientuļais patvērums un jāapmetas kādā lauku mājā dažu stundu braucienā no Parīzes, kur Silvija varēs ar to tikties gandrīz ik dienas un kur neizplatīsies baumas par Anetes atgriešanos. Anete bija ar mieru atgriezties uz savu māju Parīzē, bet tikai bez slēpšanās. Viņa nepieļāva nekādus iebildumus. Velti Silvija lūkoja pierādīt, ka tas nebūt nav saprātīgi, ka viņa riskē zaudēt savu mieru. Anete iecirtās. Jaunās sievietes lepnums neļāva slēpties no ļaužu sprieduma, kaut arī tikai šķietami. Visu to laimes pārpilno laiku, kad topošā māte iznēsāja bērnu, viņa nedomāja par ļaužu spriedumu. Viņa dzīvoja viena pati ar savu laimi — nekam citam domās neatlika vietas. Pēdējos mēnešos Anetes laime nebija mazinājusies, taču jaunā māte ilgojās paziņot par to pasaulei, un viņai bija smagi domāt, ka tā jāslēpj. Tiklīdz Anete to iedomājās, sāpīgi iedzēla aizvainojums. Kā! Savs dārgums, savs lepnums jāslēpj no cilvēkiem kā kaut kas apkaunojošs! Tas jau izskatītos tā, it kā viņa to noliegtu! . . ,

Tevi noliegt! Manu dārgumiņ! . .. (Viņa kaisli nomutēja mazuli…) Man nevajadzēja bēgt, vajadzēja piespiest tevi atzīt jau no pašas pirmās dienas. Pietiek spēlēt paslēpes! Es teikšu, tevi rādīdama: «Palūkojieties uz manu jauko bērniņu! Sakiet pašas jūs, citas mātes, — tāda taču nav nevienai no jums?»

Viņa atgriezās Parīzē un tur arī palika. Raula Rivjēra meita gluži labi zināja, ka nebūs viegli piespiest sabiedrību samierināties ar viņas pašreizējo stāvokli. Bet, lai arī viņa bija mantojusi tēva nicīgo izturēšanos pret sabiedrību, tomēr nebija iemācījusies no tēva šķietami pakļauties ļaužu spriedumam, lai vieglāk no tā izvairītos: viņa gribēja pretoties un uzvarēt.

Anetes pirmais mēģinājums bija diezgan veiksmīgs. Vecā krustmāte Viktorīna, Anetei promesot, bija palikusi par mājas uzraudzītāju, kas jau ietilpa viņas pienākumos kopš daudziem gadiem. Šai neliela auguma sievietei jau sen bija pāri sešdesmitiem, bet vēl svaiga sejas krāsa un vaigi bez grumbām, kurus cieši iekļāva iekruzuļotu cirtu vainags. Būdama klusa, maiga, miermīlīga un ārkārtīgi bikla, viņa bija pratusi sevi pasargāt no visiem uztraukumiem. Jau kopš pašas bērnības Anete bija paradusi redzēt krustmāti kopjam mājas soli. Viņa atslogoja Aneti no visām saimniecības raizēm, rūpējās par spodrību, ērtībām, ēdieniem (jo pati bija gardēde!), tēlodama vecas, uzticamas kalpones lomu, tādas, no kuras nekautrējas, jo tā kļuvusi par kaut ko līdzīgu mājas iekārtas priekšmetam. Ar krustmāmiņas Viktorīnas uzskatiem neviens nerēķinājās; starp citu, tādu viņai nemaz nebija. Trīsdesmit gadu laikā, kurus Viktorīna bija pavadījusi sava brāļa namā, viņa būtu varējusi noskatīties un noklausīties daudz ko dīvainu, taču neko nebija ne redzējusi, ne arī dzirdējusi. Tikai ar varu krustmāmiņu varētu piespiest redzēt to, ko tā nevēlējās redzēt. Bet Raulam tas nenāca ne prātā! Tuvu draugu lokā viņš dēvēja māsu par sava harēma kurlmēmo sargu. Rauls Rivjērs atklāti zobojās par krustmāti Viktorīnu un to nerroja, saukādams par «dieva dotu cilvēciņu», viņš saraudināja veco sievieti un tad, atkal pieglaimodamies, skaļi nomutēja uz abiem vaigiem un ļāva sevi lutināt kā lielu zēnu. Viņa paturēja brāli atmiņā kā cilvēku ar zelta sirdi, vēl vairāk — kā svētu cilvēku; šāds atklājums Raulu vareni uzjautrinātu kapā, ja vien šo negausīgo zemes prieku cienītāju vispār kaut kas varētu uzjautrināt šai sasodītajā apakšzemes valstībā!

Anetei nebūtu grūti krustmāmiņas Viktorīnas acīs iegūt tādu pašu oreolu. Vienlaikus ar īpašumu viņa bija mantojusi to dievināšanas pilno pielūgsmi, kādu šī vecā mājas kaķe bija izrādījusi agrākajam īpašniekam. Tikai nevajadzēja izjaukt krustmātes ilūzijas. Anete ilgi vilcinājās, pirms izlēma. Viņa atstāja krustmāti neziņā par savu dēlu. Aizbraukšanu no Parīzes izskaidroja ar neveselību un vēlēšanos ceļot. Lai cik tas arī izklausījās neticami, krustmāte, kā likās, bija noticējusi; vecā sieviete nebija ziņkāra un baiļojās no vēstīm, kas varētu viņu uztraukt. Tomēr galu galā ilgāk viņu atstāt neziņā nevarēja. Kad bērns piedzima, Silvija apņēmās pasacīt krustmātei. Nabaga večiņu gandrīz vai ķēra trieka. Viņai bija ārkārtīgi grūti saprast notikušo, jo nekad agrāk nebija gadījies sadurties ar ko tamlīdzīgu. Vecā dāma rakstīja Anetei tik izmisuma pilnas, neizprotamas vēstules, ka brāļameitai gandrīz jau likās (jaunība ir nežēlīga), ka pati krustmāmiņa nule dzemdējusi. Jaunā sieviete mierināja viņu kā vien prazdama. Silvija bija pārliecināta, ka vecā dāma vairs nepaliks Anetes mājā. Taču doma doties projām no Anetes mājas būtu pēdējā, kas varētu ienākt prātā krustmāmiņai Viktorīnai. Turklāt viņas galvā, valdīja neatšķetināms juceklis. Vecā dāma nespēja dot nekādu padomu, Viņai pašai tāds bija vajadzīgs. Krustmāmiņa Viktorīna nezināja nekā cita kā vien vaimanāt. Bet, tā kā no vaimanām neviens nevar dzīvot un jādzīvo tomēr ir, tad galu galā krustmāmiņa sāka raudzīties uz Anetes nelaimi kā uz debesu uzsūtītu pārbaudījumu. Kamēr brāļameita bija tālumā, viņa jau sāka aprast ar šīm domām, jo Anetes prombūtne it kā attālināja nepatīkamo atgadījumu, bet te pēkšņi Anete paziņoja, ka atgriezīsies Parīzē.

Dodoties uz savu dzīvokli, Anete jutās uztraukta. Silvija viņu sagaidīja stacijā. Krustmāte Viktorīna nevarēja saņemties, lai to izdarītu, un, izdzirdējusi veramies mājas durvis, steidzīgi vien pusceļā metās atkal augšā pa kāpnēm, ieskrēja savā istabā un ieslēdzās. Anete viņu tur atrada mirkstam vienās asarās. Aneti apskaudama, viņa atkārtoja:

— Manu nabaga bērniņ! .. . Bet kā tad tā? .. . Bet kā tad tā? …

Anete, daudz vairāk saviļņota, nekā vēlējas parādīt, ar liekuļotu pārliecību ātri un līksmi attrauca:

— Gan jau pagūsim tiku tikām visu pastāstīt! . . . Tagad iesim pusdienot!

Vecā dāma ļāva sevi aizvest. Viņa nemitējās šņukstēt, bet Anete mierināja:

— Pietiek, pietiek, labo krustmāmiņ! . . . Nevajag raudāt. . .

Krustmāmiņa velti nopūlējās atsaukt atmiņā, ko gribējusi teikt, un ko teikt bija daudz: gan sūdzības, gan rājieni, gan jautājumi, gan izsaucieni. .. Taču no visa šā daudzuma vecā dāma nespēja neko atcerēties; viņa varēja tikai smagi nopūsties.

Anete bez jebkādas iepriekšējas sagatavošanas parādīja bērnu, kas dusēja svētlaimīgā miegā, atgāzis galviņu, un, redzēdama šo glezno, tuklo augumiņu, krustmāmiņa pamira ekstāzē, salikusi rokas kā lūgšanā, un viņas vecā kalpones sirds tūdaļ deva svētu solījumu uzticīgi kalpot jaunajam mājas kungam. No šā brīža krustmāmiņa Viktorīna kā atjaunojusies aizjūdzās jaunā dieva kaujas ratu priekšā. Šad tad gan iešāvās prātā doma, ka tas tomēr metis kaunpilnu ēnu uz viņu māju, un vecā sieviete atkal apjuka. Anete, ar mākslotu bezrūpību tērzēdama, slepus noraudzījās, kā labsirdīgā vecītes seja stiepās garumā.

— Nu, kas tad nu atkal? — viņa jautāja. — Nomierinies taču beidzot!

Krustmāmiņa vēl lieku reizi atsāka savas neskaidrās žēlabas.

— Kā tad! — piekrita Anete. — Kā tad! Bet ko gan tu īsti gribi? Lai mēs zaudētu mūsu mīļo puisēnu?

(Viņa zināja gluži labi, ko dara, valšķīgi uzsvērdama vārdiņu «mūsu».)

— Anete, mitējies tā runāt! . . . Piesauksi vēl nelaimi. . . Kā tu uzdrīksties tā runāt! … — uztraukti atvairījās māņticīgā krustmāmiņa.

— Nu, tad nerādi tik skābu seju! Ko lai dara, ja reiz viņš atrodas šeit, ja reiz nācis pasaulē? Ko gan citu prātīgāku var iesākt kā vien mīlēt mazuli un priecāties?

Krustmāmiņa būtu varējusi gan atjautāt:

«Jā, bet kāpēc viņš nācis pasaulē?»

Tomēr vecītei trūka drosmes vēlēties, lai viņš nebūtu piedzimis. Protams, morāle gan to vēlētos. Tāpat sabiedrība un reliģija. Arī viņas godam un mieram tas nāktu par labu. Jo sevišķi mieram. Bet kaut kur dziļi, dziļi, pašā dvēseles dzīlē patvērusies, mita slepena doma, kuru vecīte pati sev negribēja atzīt.

«Mans dievs, kaut vismaz šis nelaimīgais bērns man nekā nebūtu stāstījis! …»

Beidzot, nespēdama saskaņot tik daudz pretrunīgu domu, krustmāmiņa Viktorīna nolēma par to vairs neprātot. Un, paļaudamās instinktam, — kļūdama, par cāļu māti, kas visu mūžu audzējusi svešus cāļus, — viņa samierinājās ar apstākļiem.

Tomēr Anetei tas pārāk lielu prieku nesagādāja. Mēdz būt uzvaras, kas atnes vairāk nepatikšanu nekā labuma. Krustmāmiņas dēļ Anetes mājā drīz vien ielauzās ārpasaules nemiers. Viktorīnas kundze bija pļāpīga un kāri noklausījās visu, ko kaimiņi runāja par brāļameitas atgriešanos. Viņa šņukstēdama skriešus vien atgriezās, lai atstāstītu dzirdēto. Anete laipni viņu nostrostēja, tomēr muļķīgās tenkas nepaslīdēja garām bez satraukuma. Vecītei pārrodoties mājā, Anete ar trīsām sirdī domāja:

«Ko nu viņa atkal pastāstīs?»

Anete aizliedza krustmātei runāt par ļaužu tenkām, bet, kad tā klusēja, šķita vēl ļaunāk, dzirdot pusvārdus, nopūtas, noraugoties tās sagrauztajā sejā. Anetes dvēselē krājās niknas dusmas pret šo indīgo sabiedrības spriedumu, kuru viņa likās ignorējam.

Ja Anete būtu prātīgāka, viņa vismaz vairītos no iespējas ar to sadurties. Bet viņa bija pārāk strauja rakstura, lai būtu prātīga. Neviens nav prātīgs, pirms neapdomības dēļ nav apdedzinājies. Tāda nu reiz ir cilvēka daba: nicinādama ļaužu spriedumu, Anete pati dega ziņkārē uzzināt, ko runā viņai aiz muguras. Ik rītu jaunā sieviete drebēja, vai tikai nebūs jādzird nepatīkamo baumu atbalsis, taču tajās dienās, kad tās nenonāca līdz viņas ausīm, bija gatava pati tās sameklēt. Bet šīs pūles aiztaupījās. Anete saņēma no radiniekiem, brālēniem, māsīcām — ar kuriem uzturēja tikai attālas radinieku attieksmes — sašutuma pilnas vēstules ar neciešamām pamācībām. Viņu rīkojumi uzdoties par Anetes uzvedības tiesnešiem un ģimenes goda aizstāvjiem drīzāk varēja uzjautrināt nekā sakaitināt Aneti, kurai tēvs bija sīki jo sīki izstāstījis visus ģimenes hronikas noslēpumus, un viņa zināja, cik vērta šo Aristarhu [23] olekts. Bet Anete nesmējās; viņa ķērās pie spalvas un uzrakstīja dzēlīgu atbildi, kas radinieku nosodījumam pievienoja klāt vēl nesamierināmu naidu.

Šo bargo tikumības cenzoru iejaukšanos tomēr vēl varēja izskaidrot ar radinieku paražu tiesībām, protams gan, nelikumīgām. Bet ar kādām tiesībām drīkstēja cietsirdīgi izturēties pavisam sveši cilvēki, kuriem viņa taču nekādi nekaitēja, dzīvodama tā, kā pati gribēja? Satikusi reiz uz ielas kādu patīkamu augstāko aprindu dāmu, kuras salonā viņu vēl nesen tik labprāt uzņēma, Anete apstājās, lai pārmītu dažus pieklājības vārdus. Bet jaunā dāma, pārlaidusi viņai ziņkāru skatienu, ar saltu pieklājību noklausījās, gandrīz vai neatbildēja un devās projām. Cita, kurai Anete aizrakstīja, lai izlūgtos kādas ziņas, nemaz neatbildēja. Turpinādama aptauju, Anete vērsās pie savas mātes draudzenes, kādas vecas dāmas, ko ļoti cienīja un kas viņai agrāk bija vienmēr apliecinājusi mīlestības pilnas jūtas. Anete teicās to apmeklēt, bet saņēma nesakarīgu vēstuli, kurā mātes draudzene izteica nožēlu, ka nevarot viņu pieņemt: tie aizbraucot no Parīzes … Šie atkārtotie sīkie dūrieni jauno sievieti ārkārtīgi satrauca. Anetei bija bail no jauniem apvainojumiem, tikai savādi likās, ka šīs pašas bailes viņu mudināt mudināja tos tīšuprāt izraisīt.

Tā atgadījās arī ar Lisili Kordjē. Abas jaunās sievietes jau sen pazina viena otru. Sabiedrībā, kuru tās apmeklēja, Lisile visvairāk patika Anetei; nebūdamas gan sevišķi tuvas, viņas vienmēr labprāt tikās, Anete uzzināja no krustmāmiņas, ka Lisiles māsa nesen apprecējusies. Anete nebija par to saņēmusi no Lisiles nekādas ziņas. Viņa aizsūtīja apsveikumu. Lisile klusēja. Tas bija diezgan saprotami, un Anetei nevajadzēja būt tik neatlaidīgai. Tomēr Anete palika pie sava, nez kādas dīvainas prasības dēļ vēlreiz kārodama pārliecināties par to, ko jau zināja, un sagādāt sev ciešanas.

Viņa devās pie Lisiles. No viesistabas atskanēja balsu murdoņa. Šī bija Lisiles pieņemšanas diena. Ieejot pa durvīm, Anete to atcerējās. Atgriezties bija par vēlu. .. Viesistabā ritēja dzīvas pārrunas. Tur atradās kādi divpadsmit cilvēki, gandrīz visi Anetei pazīstami. Viņai parādoties uz sliekšņa, sarunas pēkšņi apklusa. Gan tikai uz dažiem mirkļiem. Anete uztraukta, tomēr juzdamās kā cilvēks, kam jāmetas cīņā, ienāca viesistabā ar smaidu uz lūpām un, neskatīdamās ne pa labi, ne pa kreisi, devās tieši pie Lisiles. Lisile apmulsusi piecēlās. Sīka gaišmate ar piemiegtām, glāstošām, maigām un viltīgām acīm, jauku, mazliet apvītušu sejiņu, nedaudz uz priekšu izvirzītiem zobiem, kas piešķīra tai līdzību ar peles purniņu. Būdama atjautīga, taču vienaldzīga pret cilvēkiem un idejām, Lisile tēloja, it kā kvēli tos mīlētu un kaisli aizrautos ar idejām. Viņa bija gudra, ne visai vaļsirdīga, vāja rakstura, gribēja citiem patikt, par visu vairāk cenzdamās ne ar vienu nesanaidoties un it visam pielāgoties. Anetes uzvedība viņā pašā nekādā ziņā neradīja sašutumu. Ar savu smailo deguntiņu Lisile jau priekšlaikus nojauta briestam skandālu un par to uzjautrinājās. Anetes dēku šī jaunā dāma uzskatīja par muļķīgu, un tā viņu tikai uzjautrinātu, ja vien no augstāko aprindu viedokļa nebūtu pati nokļuvusi neveiklā stāvoklī. Kad Anete atrakstīja par atgriešanos Parīzē, Lisile nodomāja:

«Kāds nepatīkams atgadījums! Ko lai viņai atbildu?» Viņa negribēja aizvainot Aneti. Taču kaitēt savai labajai slavai arī nevēlējās. Nezinādama, ko atbildēt, Lisile atlika rakstīšanu no dienas dienā. Viņa nodomāja apmeklēt Aneti, tikai gan vēlāk (nav taču tik steidzīgi!) — tā, lai neviens nezinātu. Šāds lēmums viņu tomēr nekavēja Aneti izsmiet un, runājot ar citiem, izlikties, ka jūtas aizskarta.

Pēkšņā Anetes ierašanās viņas salonā (nē, tas nu gan bija par traku!) piespieda viņu uz pēdām izšķirties. Lisile daudz vairāk sašuta par to, ka Anete viņu tik ļauni izjokojusi, nekā par to, ka tā laidusi pasaulē bērnu . . . «Kaut vai divus, lūdzu, tikai likusi mani mierā! …»

Ar apslāpēta niknuma dzirkstīti acīs, kas žigli vien apdzisa, Lisile satvēra Anetes sniegto roku, atbildēdama uz smaidu ar savu medaino smaidu, kuru Anete tik labi pazina (šim apburošajam maigumam neviens nespēja pretoties). Tikai uz īsu brīdi. Manīgās Lisiles acis un modrās ausis tūlīt uztvēra viesu ironiju. Mirklī Lisiles seja pieņēma ledainu izteiksmi, un pēc pāris sasveicināšanās vārdiem viņa ar mākslotu dedzību atsāka pārtraukto sarunu. Visi pārējie, it kā slepeni norunājuši, arī sāka tērzēt.

Anete, ko neviens neiesaistīja vispārējā sarunā, jutās atstumta. Tomēr nepadevās. Viņa pazina Lisiles vājo raksturu. Ar lepnu smaidu uz lūpām, apsēdusies kāda viesu bariņa vidū, kuri, izlikdamies jauno atnācēju neredzam, pārmija tikpat dedzīgus, cik tukšus vārdus, Anete mierīgām acīm pēc kārtas aplūkoja klātesošos. Sastopot viņas skatienu, viesu acis sāka mirkšķināties, lai izvairītos. Tikai viens acu pāris nepaguva laikā novērsties. Īgnā sašutumā tas sastapās ar Anetes acīm. Anete pazina Marijas Luīzes de Bodrī plato, sārto seju. Marija Luīze de Bodrī bija bagāta notāra meita, apprecējusies ar kādu tiesas amatpersonu, kura ģimene kopš seniem laikiem atradās ārēji draudzīgās attiecībās ar Rivjēriem, tomēr sirds dziļumos tos ne visai ieredzēja. Marija Luīze de Bodrī, šī tuklā persona, iemiesoja savas šķiras — lielburžuāzijas visstabilākās īpatnības: kārtīgumu, krietnumu, pilnīgu ziņkāres, līdzjūtības un jo sevišķi prāta trūkumu, visus legālos tikumus — formālu, stingru ticību, atbrīvotu no šaubām un domām, it kā izķīķētu uz zivju apstrādāšanas galda, un visāda veida privātīpašuma kultu: savas ģimenes, sava īpašuma, savas tēvzemes, savas ticības, savas morāles, savu tradīciju, savas nepatikas, vārdu sakot, savu masīvo un viengabalaino «es», kas līdzīgi klints bluķim aizsedza sauli. Diogena mucai tā tuvumā nav vietas. Nekas tā neiedvesa tādu riebumu Bodrī ģimenes locekļiem kā neatkarība, vienalga, kādā veidā tā izpaustos: reliģiskā, morālā, intelektuālā, politiskā vai sociālā. Tā viņiem iedvesa organisku derdzīgumu, un it visiem tās veidiem bija kopējs aizskarošs nosaukums — «anarhisms». Šo «anarhismu» viņi vienmēr bija nojautusi Rivjēru ģimenē. Gluži neapzināti Marija Luīze, tāpat kā visi viņas tuvinieki, šai ziņā turēja aizdomās Aneti. Marija Luīze de Bodrī nepiedeva Anetei brīvību, kādu tā bērnībā baudījusi audzināšanas ziņā. Iespējams, ka jaunās dāmas ne visai labvēlīgajā spriedumā slēpās arī sīks skaudības graudiņš. Atklāti izteikt savas domas kavēja tikai viens apsvērums: Rivjēru bagātība. Bagātība iedveš cieņu; tā ir sabiedriskās iekārtas stiprākais balsts. Tikai gan ar priekšnoteikumu, ja nav satricināti tās pamati: likumīgā laulība. Sabiedrības pīlāri ir par to nomodā, un labāk tos neaiztikt. Anete bija aizskārusi vissvarīgākos principus. Sargsuns uztrūkās no miega. Tas tomēr klusēja. Tas nekad nemēdz riet ļaužu sabiedrībā. Bet tā skatiens runāja. Anete lasīja Marijas Luīzes de Bodrī acīs ļaunu nicināšanu. Taču Anetes acis mierīgi pavērās nosodošajā apaļvaidzē, un, draudzīgi pamājusi Marijai Luīzei de Bodrī ar galvu, viņa tomēr piespieda to atņemt sveicienu. Marija Luīze, vai smakdama aiz dusmām, ka nespēj pretoties šādai pavēlei, palocījās, atriebdamās ar visnegantāko skatienu. Bet Anete jau vienaldzīgi lūkojās garām; kādu brīdi paklejojis pa viesistabu, skatiens atgriezās pie Lisiles.

Bez jebkāda apmulsuma Anete iejaucās sarunā, pārtraukdama Lisiles stāstījumu ar kādu piezīmi un piespiezdama namamāti atbildēt. Viesiem vajadzēja ar to samierināties. Gribot negribot viņā klausījās, ne tikvien aiz pieklājības, bet ar interesi un ne bez zināmas patikas, jo Anete bija atjautīga. Taču neviens neatbildēja, viesi izlikās izklaidīgi un drīz vien sāka runāt par ko citu. Saruna apsīka, uzdzirkstīdama tikai īsu mirkli, pārlecot no viena temata uz otru. Anete pamanīja, ka viena pati nepiespiesti runā un visapkārt valda klusums; viņa klausījās pati savā balsī gluži kā sveša cilvēka valodā; kā jau īsta sieviete, izsmalcināta, jūtīga un lepna, viņa nepalaida garām nevienu no šiem pazemojošajiem sīkumiem. Paradusi jau kopš bērnības saprast salonu melīgo valodu un to izmantot savā labā, viņa prata zem tīšprātīgās nevērības, divdomīgajiem smaidiem un vēsās pieklājības atšifrēt apslēpto vēlēšanos viņu aizvainot. Jaunā sieviete cieta, tomēr smējās un nepārtrauca runāšanu. Daudzi nodomāja:

«Ir gan šai mazajai pašapziņa!»

Kādai viešņai gatavojoties aiziet, Lisile izmantoja gadījumu, lai to pavadītu līdz ārdurvīm un atbrīvotos no Anetes. Jaunā sieviete palika viena pati viesu grupas vidū, kuri bija stingri nolēmuši viņu neievērot. Negribēdama turpināt šo mokpilno pārbaudi, Anete jau dzīrās piecelties, lai savukārt dotos mājup, kad pēkšņi no otra viesistabas gala klāt pienāca Marsels Franks. Viņš jau bija ieradies kopš krietna laika sprīža, tomēr Anete nebija viņu pamanījusi, tik ļoti sasprindzinādama uzmanību, lai nepakļautos mazdūšībai, kas jau sāka to pārņemt. Un viņš, ar izsmējīgu līdzjūtību vērodams Aneti, apbrīnoja tās drosmi:

«Kā gan viņai ienācis prātā nākt šurp, lai izaicinātu šos stulbeņus? Mazā nelga! . . . Jābeidzas vai nost aiz smiekliem . . .»

Marsels Franks nolēma palīdzēt. Pienācis klāt, viņš laipni sveicināja. Anetes acis iemirdzējās aiz pateicības. Apkārtējie klusēja; visiem bija saltas, glūnīgas, ziņkāras acis . . .

— Nu, lielā ceļotāja, beidzot esat atgriezusies, — viņš sacīja. — Vai izskatījāties tiku tikām Vidusjūras zilgmi?. . .

Marsels gribēja ievadīt sarunu nekaitīgā gultnē. Taču Anete (kāds dēmons gan to dzina — lepnums, neapzinīga drosme vai gluži vienkārši atklātība?) līksmi attrauca:

— Zilgmi nu jau vairākus mēnešus esmu redzējusi tikai sava bērna acīs.

Visus pāršalca viegla ironijas vēsma. Daži smīnēja, citi paslepus saskatījās. Marija Luīze de Bodrī sašutumā pietrūkās kājās, nicīgā niknumā pietvīkusi un izriezusi krūtis, tā, ka nokrakšķēja ņiebura šuves, atgrūda krēslu un neatvadījusies izgāja. Viesistabā temperatūra noslīdēja par dažiem grādiem. Anete palika savā stūrī viena ar Marselu Franku. Zobgalīgā līdzjūtībā viņš pavērās jaunajā sievietē un nomurmināja:

—  Neapdomīgā!

—  Kas par neapdomību? — viņa skaļi atjautāja.

Anetes skatiens, likās, kaut ko meklēja zemē pie kājām. Tad viņa bez steigas piecēlās un, vēsi atsveicinājusies un tikpat dzedru sveicienu pretī saņēmusi, izgāja.

Kas uz ielas to būtu redzējis ejot ritmiskiem soļiem, augsti paceltu galvu, saltu un vienaldzīgu seju, nebūtu nojautis, kāda naidpilna vētra plosās jaunās sievietes ievainotajā sirdī. Bet, atgriezusies Buloņas mājā, ieslēgusies viena pati savā istabā ar bērnu, viņa, rūgtām asarām plūstot, spieda mazo pie krūtīm. Tad skaļi, izaicinoši iesmējās.

*

Parīzē nebija mazums inteliģentu cilvēku, kas godam uzņemtu Aneti, — un sevišķi tajās aprindās, kuras viņai, arhitekta Rivjēra meitai, varēja būt ļoti tuvas: tai mākslinieku vidē, kas tāla augstāko aprindu filistrībai un, lai gan apveltīta ar ģimenes tradīciju garu, tomēr ir bez aizspriedumiem un pat brīvajās laulībās ievieš sīkpilsoņu tikumus. Taču Anete reti sagājās ar mākslinieku sievām. Viņas līdzsvarotajam prātam un atturībai bija sveša jebkura bohēma, un šo aprindu dāmu manieres un sarunas nebija Anetes gaumē, lai gan viņa apliecināja cieņu to cildenajām īpašībām: drosmei, labsirdībai, izturībai. Jāsaka: ikdienas dzīvē tuvība starp cilvēkiem dibinās ne tik daudz uz savstarpēju cienību, cik uz vienādām tieksmēm un paražām. Turklāt Rauls Rivjērs jau sen bija izkaisījis savus kādreizējos biedrus. Tiklīdz panākumi tam pavēra ceļu uz bagātības un augstu amatu pasauli, šis nesātīgo vēlmju cilvēks pārtrauca attiecības ar haud aurea mediocritas[24]. Būdams visai gudrs, Rauls Rivjērs darba cilvēku sabiedrību vērtēja augstāk nekā Parīzes salonu un klubu sabiedrību, par kuru draugu vidū atsaucās ar nežēlīgu ironiju, tomēr nostiprinājās tieši šai sabiedrībā, jo šeit rada leknāku ganību zāli. Viņš izmanījās šad tad uz īsu laiku aizbēgt citā, visai jauktā sabiedrībā, kur apmierināja savu kaisli uz izpriecām un tieksmi pēc neiegrožotas neatkarības; tā Raulam Rivjēram bija nepieciešama, jo viņš dzīvoja divkāršu un trīskāršu dzīvi. To zināja tikai nedaudzi, bet. Raula meitai bija atklāta vienīgi viņa sabiedriskā un darba dzīve.

Anetei pazīstamā sabiedrība sastāvēja gandrīz tikai no bagātās, samērā labi audzinātās lielburžuāzijas pārstāvjiem, kura kā valdošā šķira ar lielām pūlēm galu galā bija radījusi sev kaut ko līdzīgu tradīcijām un reizē ar citiem varas atribūtiem nopirkusi arī izglītību, tikai šī izglītība atgādināja lampas gaismu, ko apslāpē abažūrs, un vairāk par visu buržuāzija baidījās, ka tikai šis gaismas loks uz galda nepārvietojas vai nepaplašinās, jo mazākā pārmaiņa draudēja satricināt tās pašpārliecību. Anete, kas instinktīvi tiecās pēc gaismas, bija meklējusi to kur vien varēdama: tā, piemēram, savās augstskolas studijās, kuras viņas aprindās uzskatīja par klīrēšanos; taču gaisma, ko jaunā sieviete tur atrada, likās visai apslāpēta — tā bija auditoriju un bibliotēku gaisma, nekad tieša, bet gan lauzta. Anete bija tur ieguvusi sprieduma drosmi, gan tikai abstraktu drosmi, kas pat viņas visspējīgākajām biedrenēm nedeva iespēju atbrīvoties no praktiskas nevarības un no pilnīga apmulsuma dzīves īstenības priekšā. Vēl kāds aizsegs aizklāja Anetes acīm dienas gaismu: viņas bagātība. Par spīti Anetes gribai, šī barjera šķīra to no lielās cilvēku kopienas. Anete pat neapzinājās, cik ļoti viņa atšķirta no pasaules. Tāda ir bagātības otra puse: tas ir privileģēto aploks, tomēr aploks, ar mūri iežogotas ganības.

Un tas nebūt nebija viss: kad vajadzēja iziet brīvībā, jaunā sieviete, kas bija paredzējusi šādu iespēju un domājusi par to bez bailēm, jau vairs negribēja šo aploku atstāt. Lai viņu nosoda tāds, kas nepiedod cilvēkiem loģikas trūkumu! Cilvēks un it īpaši sieviete nav visa viengabalaina, sevišķi pārejas gados, kad nemierpilnām tieksmēm un alkām jaucas klāt paralizējošie konservatīvie ieradumi un tās nomāc. Ar vienu rāvienu nevar atbrīvoties no savas vides aizspriedumiem un ieaudzinātajām prasībām. To nespēj pat viskvēlāk brīvību mīlošās dvēseles. Moka nožēla, šaubas, gribētos visu iegūt un neko nezaudēt. Godīgā Anete, kas tik ļoti alka mīlēt, tik ļoti tiecās pēc brīvības, tik ļoti negribēja melot, tomēr nevēlētos zaudēt savas agrākās dzīves priekšrocības. Viņa bija ar mieru šķirties no savas sociālās vides, tomēr nevarēja pieļaut, ka sabiedrība pati viņu izstumtu. Anetes jaunais lepnums, kuru dzīve vēl nebija paguvusi salauzt, atteicās no domas, ka jāmeklē patvērums citā vidē, sociāli daudz necilākā, lai gan krietni vērtīgākā. Tad jau liktos, ka viņa augstāko aprindu sabiedrības acīs atzīst sevi par uzvarētu. Labāk palikt vientuļai nekā izstumtai.

Lai arī cik sīkumainas būtu šīs domas, tomēr tām netrūka savu dibinātu iemeslu. Cīņā starp šķiru konvencijām un vienu no tās dumpīgajiem locekļiem, kas izaicinoši pret tām saceļas,. visa šķira apvienojas pret neapdomīgo un izstumj to no savas vides, piespiež bēgt un uzmana tā spēku izsīkumu un pagrimumu, lai tādējādi attaisnotu padzīšanu.

Tā taču pati daba jau iekārtojusi: tiklīdz kāds tās radījums izrāda vājumu vai liekas neaizsargāts laupījums, ap upuri savelkas zirnekļa tīmekļi. Un nav nekādas ļaunprātības, nekādas viltības! Tāds ir dabas likums. Tā allaž atrodas medībās. Ikviens savā laikā ir vai nu mednieks, vai medījums. Anete šoreiz bija medījums.

Mednieki ieradās. Gluži vienkārši — kā jau tam jābūt. Aneti apciemoja viņas draugs Marsels Franks.

Viņa atradās viena pati mājās. Krustmāmiņa Viktorīna bija izvedusi bērnu pastaigā. Anete, mazliet nogurusi, atpūtās savā istabā; viņa negaidīja nevienu viesi, bet, kad pasniedza Marsela vizītkarti, Anete lika to aicināt iekšā. Jaunā sieviete bija Marselam pateicīga, ka viņš toreiz pie Lisiles nostājies viņas pusē. Protams, gan sevi nesakompromitējot! Taču vairāk Anete arī negaidīja.

Viņa to pieņēma bez ceremonijām, kā vecu draugu, zvilnēdama guļamkrēslā. Viņa bija vēl rītatērpā. Kopš Anete kļuvusi māte, viņa vairs nebija tik pārmērīgi un sīkumaini kārtīga, par ko Silvija allaž viņu bija pazobojusi. Marsels tādēļ nežēlojās. Viņa tam šķita vēl skaistāka: tīkams, svaigs pilnīgums, liegs gurdums, valgs, laimes aizplīvurots mirdzums acīs. Anete runāja ar Marselu brīvi; jauno sievieti iepriecināja tas, ka viņa atguvusi tālredzīgo draugu, kam reiz uzticējusi savas šaubas; viņai patika Marsela gudrais prāts un smalkjūtība; viņš iedvesa tai uzticību. Franks, kā vienmēr, saprata to no pusvārda, bija sirsnīgs, tikai vārdos kopš paša sarunas sākuma skanēja tikko jaušama familiaritāte, kas pārsteidza Aneti.

Viņi atcerējās pēdējo tikšanos pirms Anetes nepatīkamā brauciena uz Burgundiju pie Briso ģimenes, un Anete atzinās, ka Marsels pārāk labi paredzējis, kam bija jānotiek. To sacīdama, viņa domāja tikai par Rožē un laulību neiespējamību, taču pēkšņi pietvīka, iedomādamās, ka Marsels var saprast citādi un par viņu pasmieties. Marsels šķelmīgi sacīja:

— Jūs jau pati to zinājāt ne sliktāk par mani.

Un viņš sāka smieties par dēkas negaidīto pavērsienu. Likās — arī viņš ir šā notikuma līdzzinātājs. Anete jutās neērti un centās aizslēpties aiz ironijas maskas. Marsels gāja vēl tālāk:

— Jūs to paredzējāt vēl labāk nekā es. Mums, vīriešiem, piemīt smieklīga īpašība — mēs domājam, ka sievietēm vajadzētu no mums mācīties mūsu izdaudzināto gudrību, un uzķeramies uz makšķeres, kad tās pieglaimīgā balsī, vērdamās plaši

ieplestām, skaistām acīm, satrauktas jautā, ko darīt. Viņas to zina gaužām labi. Viņas glaimo mūsu mānijai: mēs mīlam pamācīt. Bet viņas pašas varētu mūs pamācīt. Kad pareģoju, ka jūs nesapīsieties Briso tīklā, es tomēr nenojautu, ka izķepurosieties

no šīm cilpām tik meistariski. Jums ir gan drosme! Brīnišķīgi! … Nu, kad jūs esat ko ieņēmusi galvā! . . . Izsaku jums komplimentu par drosmi! . . .

Anete klausījās un jutās neērti. Cik tas gan savādi! Viņa bija pārliecināta, ka pratīs aizstāvēt savas tiesības šādi rīkoties; vēl nesen pie Lisiles bija gatava aizstāvēt šīs tiesības visas pasaules priekšā. Taču tagad jaunajai sievietei derdzās klausīties Marsela uzslavās, turklāt šādā tonī! Tās aizskāra kautrīguma un pašcieņas jūtas. Viņa teica:

— Nesakiet man komplimentus! Neesmu tik drosmīga, kā domājat. Es nemaz nevēlējos to, kas notika. Es to neparedzēju . . . Tad, pamostoties sirdsapziņai, pārāk lepna, lai melotu, viņa piebilda:

— Nē, es maldos. Jā, es domāju gan par to. Tikai ne tāpēc, ka to vēlējos, bet gan baidījos no tā. Un tieši tas man līdz šim palicis neizprotams: kā es varēju doties pretī tam, no kā baidījos, ko nemaz nevēlējos?

— Gluži dabiski! — atbildēja Marsels. — Tas, no kā baiļojamies, mūs hipnotizē. Ja arī no kaut kā baidāmies, tas nebūt nenozīmē, ka to nevēlamies. Taču visi neuzdrošinās darīt to, kas biedē. Bet jūs — jūs uzdrošinājāties. Jūs nebaidījāties no

maldiem. Dzīvē ikvienam jāmaldās. Maldīties nozīmē iegūt atziņu. Bet atziņas jāiegūst. . . Tikai, manuprāt, mans nabaga draugs, jums vajadzēja būt drusku piesardzīgākai. Jūsu partneris man liekas visai vainīgs, uzveldams jums tādu slogu.

Mazliet aizskarta Anete iebilda:

— Man tas nav slogs.

Marsels, nodomājis, ka Anete augstsirdīgi vēlas attaisnot Rožē, jautāja:

— Jūs vēl joprojām viņu mīlat?

— Ko? — Anete atjautāja.

— Tā gan! — smiedamies atteica Marsels. — Tātad jūs viņu vairs nemīlat.

— Es mīlu savu bērnu, — sacīja Anete. — Pārējais pieder pagātnei. Bet par pagātni nekad nevar būt drošs, vai tā bijusi vai ne. To neviens vairs nesaprot. Tas gan ir skumji.. .

— Arī tam piemīt savs burvīgums, — iebilda Marsels.

— Es to vairs neizjūtu, — attrauca Anete. — Man nav slieksme slīgt pagātnes atmiņās. Bet mans dēls ir tagadne, tāda, kas ilgs, kamēr vien elpošu . . .

— Tagadne, kas mūs izstumj un kam jūs pati savukārt kļūsiet pagātne.

— Ko lai dara! Tas ir tik jauki, ka mani mīdīs šīs mazās kājeles . . .

Marsels smējās par viņas dedzīgo mīlu.

— Jūs nemaz nespējat mani saprast. Jūs taču neesat redzējis manu Marku — manu mazo brīnumiņu. Ja arī redzētu, jūs neprastu to novērtēt! Jūs protat spriest par gleznām, statujām, par nederīgiem niekiem. Bet nespējat spriest par vienīgo brīnumu pasaulē — maza bērna augumiņu. Būtu velti, ja es mēģinātu jums to attēlot.

Un tomēr viņa sāka to attēlot — sīki jo sīki, ar mīlestību. Anete pati smējās par saviem kvēlajiem, pārspīlētajiem izteicieniem, taču bija sajūsmas pārņemta. Viņa apklusa, ieraudzījusi Marsela iecietīgo un izsmējīgo skatienu.

— Es jūs garlaikoju. . . Piedodiet! . . . Jums tas nav izprotams?

Kā nu ne! Marsels saprata. Saprata visu. Ikviens priecājas kā nu prazdams. Viņš to neapstrīdēja.

— Vārdu sakot, — viņš sacīja, — savelkot visu kopa, jūs esat devusi dzīvību bērnam, tā sakot, zem krūmiem un līdz ar to uzstājusies pret noteikto kārtību un likumīgajam laulībām. Turklāt, nemaz to nenožēlodama, jūs metat izaicinājumu autoritātei.

— Kādai autoritātei? — jautāja Anete. — Es nekam nemetu izaicinājumu.

— Kā nu ne — ļaužu spriedumam, tradīcijām, Napoleona kodeksam.

— Kāda man daļa gar to visu?

— Nu, redzat, tas jau ir visnelāgākais izaicinājums, ko jums nemūžam neviens nepiedos . . . Bet lai notiek! Visas saites sarautas, jūs esat brīva no sava klana; ko tagad darīsiet?

— To, ko darīju pirms tam.

Marsels pavērās viņā skeptisku skatienu.

—  Kā! Vai domājat, ka nevarēšu dzīvot tāpat kā agrāk?

—  Tas nebūtu pūļu vērts . . . Turklāt. ..

Marsels pierādījumu vietā atgādināja ciemošanos pie Lisiles. Anetes cerība atgūt sabiedrībā kādreizējo stāvokli diezin vai vainagosies panākumiem. To Anete zināja arī bez teikšanas, un aizvainotais lepnums laupīja jebkuru vēlēšanos atjaunot šādus mēģinājumus. Bet viņa jutās pārsteigta par Marsela neatlaidību, ar kādu viņš centās to pierādīt; parasti viņš bija daudz smalkjūtīgāks.

—  Galu galā man vienalga! Man tagad ir mans bērns!

—  Bet jūs taču nevarat ierobežot savu dzīvi ar to vien, ka audzināsiet bērnu!

—  Domāju, ka tā būs manas dzīves paplašināšana, nevis ierobežošana. Redzu viņā veselu pasauli, kas augs liela. Es augšu tai līdzi.

Marsels ar lielu aizrautību, tomēr ne ar mazāku ironiju sāka jaunajai sievietei pierādīt, ka šās pasaulītes nebūs gana tik alkstoša un prasīga rakstura sievietei, kāda ir Anete. Viņa klausījās, uzacis saraukusi, sažņaugtu sirdi. Domās sašutusi protestēja:

«Nē! Jel nē!»

Tomēr Anete nespēja atbrīvoties no apslēpta nemiera, atcerēdamās, ka Marsels jau reiz bijis par viņu tālredzīgāks. Bet kāpēc gan viņš tik ļoti nopūlējās pierādīt, ka vajag izmantot iegūto brīvību un nebaidīties dzīvot ārpus sabiedrības (viņš sacīja — «dzīvot ārpus un pāri mietpilsoniskajām konvencijām»)? . . .

Anetē mita divas vai trīs Anetes, un parasti runāja viena, pārējās klausījās. Šobrīd runāja abas reizē: kaislā, sentimentālā, ārējiem iespaidiem pakļautā un viegli maldināmā Anete un otra — izsmējīgā cilvēku sirds apslēpto dziņu vērotāja. Šai otrajai bija gaišas acis. Tās redzēja Marselu caur un cauri. Lomas bija mainījušās. Vēl nesen viņš lasīja Anetes slepenās domas. Tagad… Tagad (kopš kura laika? Jā, tieši pēc viņas «pārvēršanās» …) — tagad Anete bija ieguvusi spēju lasīt dvēselēs un nojaust to slepenās tieksmes, un šo īpašību jaunums viņu, taisnību sakot, pārsteidza un izklaidēja no pašas rūpēm.

Zvilnēdama guļamkrēslā, atgāzusi galvu, aizlikusi rokas aiz pakauša, pavērusi lūpas, viņa raudzījās griestos, taču cauri nolaistajām skropstām slepus vēroja sarunā aizrāvušos Marselu. Viņa būtu varējusi jau iepriekš atminēt ikvienu vārdu, ko tas sacīs, varēja vai apzvērēt, kas nupat, nupat notiks, tomēr ļāva notikumiem ritēt savā gaitā, izjuzdama turklāt mazliet sarkastisku ziņkāri, kuru pati sev pārmeta .. .

(Viss taču ir jāredz un jāiepazīst, kā viņš nule bija teicis, jāzina … jāiepazīstas …)

Un viņa mācījās iepazīt draugu .. .

(Kā nu ne, es tevi saprotu! . . . Anete nogatavojusies kā auglis kokā, un nebūtu nemaz peļami to pacelt.. . Tāpēc viņš arī piesardzīgi purina koku, lai tā beidzot atristu no zara. Viņš tiecas izmantot Anetes apjukumu. Un tomēr viņš to reiz mīlēja . . . Tik tiešām mīlēja … Ir nu gan šie vīrieši! . . . Cik jauki viņš dudina! Skat, kā atmaidzis! Un tagad . . . uzmanību! Varu derēt, ka viņš tūdaļ nolieksies pār mani. . .)

Anete pēkšņi ieraudzīja, kā Marsels noliecās pār viņu, redzēja gaišo bārdiņu, alkatīgās lūpas, kas grasījās uzspiest viņas mutei skūpstu. Anete nolēma viņam aiztaupīt šo pazemojumu. Un tieši laikā pietrūkās sēdus, izstiepa rokas un liegi atstūma Marsela plecus, sacīdama:

— Ardievu, mans draugs!

Marsels ielūkojās jaunās sievietes acīs, kas pētījoši, ar izsmējīgu uguntiņu dzīlēs vērās viņā, un pasmaidīja. Viņš bija vīlies. Tomēr tā bija godīga cīņa. Marsels neslēpa pats no sevis, ka tikko vismierīgākajā garā noraidīts. Tomēr jaunais cilvēks bija pārliecināts, ka nav Anetei vienaldzīgs. Lai saprot sievieti, kas to spēj! Dīvainā meitene izslīdēja no rokām . . .

*

Marsels vairs nerādījās, un Anete neko nedarīja, lai to aicinātu atpakaļ. Viņi palika draugi, tomēr dusmojās viens uz otru. Tieši tāpēc, ka Marsels viņai nebija vienaldzīgs, Aneti aizskāra tas, ko bija izlasījusi drauga acīs. Viņa neapvainojās: parasts notikums .. . Pārlieku parasts! . . . Nē, Anete neļaunojās uz Marselu. Tikai viņa nespēja to aizmirst … Ir gadījumi, kad prāts piedod, taču sirds nespēj samierināties . . . Varbūt Anetes slepenajā īgnumā neviļus jaucās klāt atziņa — kuru vēl asāk lika izjust Marsela pārāk brīvā izturēšanās nekā nelaipnā uzņemšana Lisiles salonā — atziņa, ka viņas stāvoklis sabiedrībā mainījies. Viņa sajuta, ka vairs nevar cerēt uz cieņas apliecinājumiem, kādus sabiedrība parāda tiem locekļiem, kas vismaz ārēji pakļaujas tās noteikumiem. Viņai būs pašai sevi jāaizstāv. Viņa bija pamesta likteņa varā.

Anete it visiem aizvēra sava nama durvis. Sargājās stāstīt Silvijai piedzīvotās nepatikšanas: Silvija jau tās bija pareģojusi un tagad triumfētu. Viņa glabāja pati sevī noslēpumu, patverdamās ar bērnu vientulībā, nolēmusi dzīvot vienīgi viņam.

Kad mazais Marks pēc Marsela apciemojuma vakarā atgriezās mājās, Anete to sagaidīja ar brāzmainu jūsmu. Ieraudzījis māti, puisēns smiedamies tiecās pretī, tirinādams kājeles un roķeles. Anete to satvēra kā izbadējusies lauvene laupījumu, apklāja alkatīgiem skūpstiem, it kā visnotaļ nokozdama no viņa pa kumosiņam, saņēma mutē puisēna kājeles un, izģērbdama mazo, kutināja viņu ar skūpstiem no galvas līdz kājām . . .

— Ham! Es tevi apēdīšu! Un tas nelga, — viņa sauca, it kā pieaicinādama bērnu par liecinieku, — uzdrošinās apgalvot, ka ar tevi vien man nepietikšot! . . . Pavej, kāds nekauņa! Man nepietiks ar manu karali, manu mazo dieviņu! Saki jel, ka tu esi mans dieviņš! Un es, kas tādā gadījumā esmu es? Mīļā dieviņa māte! . . . Mums pieder visa pasaule. Viss, ko varam darīt divatā! .. . Visu redzēt, visu iegūt, visu mēģināt, visu baudīt, visu radīt!. . .Un tiešām, viņi radīja visu! Vai atklāt un radīt nav viens un tas pats? Vārds «izgudrot» lieliskajā franču valodā nozīmē «atrast». Cilvēki atrod to, ko meklē, un atklāj to, ko rada, par ko sapņo, ko notver sapņu igvātī. Abiem, mātei un bērnam, bija pienākusi lielo atklājumu stunda. Mazā pirmie vārdiņi, mēģinājumi izpētīt ārējo pasauli, kuru tas it kā izmēroja ar saviem loceklīšiem. Ik rītu Anete un dēls devās iekarot pasauli. Un viņa priecājās par to ne mazāk, varbūt pat vairāk, par pašu mazuli. Viņai šķita, ka no jauna pārdzīvo savu bērnību, tikai tagad ar pilnīgu apziņu un tātad arī ar pilnīgu prieku. Tā nu gan netrūka arī puišelim! Viņš bija skaists bērns, veselīgs, apaļš un sārts kā sivēntiņš, liec vai tūlīt uz iesma! («Nez ko vēl gaidīt?» mēdza zoboties Silvija.) Viņa tvirtajā un tuklajā augumiņā mita koncentrētas enerģijas pārpilnība kā gumijas bumbā, kas dzīrās lēkāt. Ikviena jauna saskare ar dzīvi radīja viņā brāzmainu sajūsmu. Bezgalīgā iztēles vara, ar kādu apveltīts ik bērns, paplašināja viņa atklājumus un paildzināja prieku trīsošajos smieklu zvārgulīšos. Anete nekur nepalika iepakaļ: likās — abi sacenšas, kas pratīs jautrāk un skaļāk izpaust savu līksmi. Silvija mēdza sacīt, ka Anete kļuvusi traka, lai gan pati būtu darījusi tāpat. Pēc šādas kņadas iestājās pilnīga miera un svētlaimīga paguruma stundas. Mazulis, nokausēts no pārmērīgām kustībām, saldi dusēja. Anete, arī nokususi, tikko varēja turēties kājās, tomēr ilgi pretojās miegam, lai tiku tikām patīksminātos par dusošo puisēnu, un viņas sirdī apvaldītā mīlas uguns, tiekdamās pretī debesīm, dega ar klusu un rāmu liesmu kā ar delnu aizklāta svece, lai neuzmodinātu mazo gulētāju . .. Viņa lūdza dievu… kā reiz Marija pie silītes… Pielūdza pati savu bērnu . . .

Tie bija brīnišķīgi, prieka apmirdzēti mēneši. Tomēr vairs ne tik skaidri kā pērngad. Ne tik dzidri. Anetes prieks bija pārmērīgi jūsmīgs un pārspīlētāks.

Tik spēcīgai un veselīgai dabai, kāda bija Anetei, vajadzēja radīt, nemitīgi radīt, radīt ar visiem savas miesas un dvēseles spēkiem. Radīt vai arī lolot sevī nākamās radīšanas prieku. Tā ir nepieciešamība, un laime rodama tikai tās piepildījumā. Ik radīšanas periodam ir savas robežas, sava augšupejas trajektorija, kas neizbēgami vēlāk traucas lejup. Anete jau bija pacēlusies pāri līknes virsotnei. Tomēr mātes radīšanas ierosme neizdziest vēl ilgi pēc bērna piedzimšanas. Zīdīšana paildzina mātes asiņu pārliešanu bērnā, un neredzamas saites vieno abu ķermeņus. Bērna radošo spēku pārpilnība līdzsvaro mātes radošo spēku izsīkumu. Izsīkstošā upe tiecas uzņemt pārplūstošā strauta ūdeņus. Tā kļūst strauja, lai saliedētos ar nelielo kalnu strautu. Bet tas aiztrauc garām, un upe paliek iepakaļ. Bērns jau attālinājās no Anetes. Viņai bija grūti to panākt. Bērns vēl neprata izteikt veselu teikumu, kad viņam jau radās savas domu paslēptuves, savas prāta atvilktnītes, kuru atslēgas tas neizlaida no rokām. Dievs vien zina, ko mazulis tajās slēpa! Spriedumus par cilvēkiem, atziņu drumslas, iedomātu tēlu, izjūtu un iemīļotu vārdu jūkli, kuru nozīmi gan neizprata, bet kuru skaņas viņu uzjautrināja, un viņš tos atkārtoja savos dziedošajos monologos, kam nebija ne sākuma, ne turpinājuma, ne gala. Mazajam bija pilnīgi skaidra apziņa, ka viņš kaut ko slēpj, lai gan varbūt vēl neapjauta, ko īsti. Un, jo vairāk pieaugušie tiecās izdibināt, ko puisēns domāja, jo vairāk tas izmantoja viltu, lai viņi neko neuzzinātu. Dažreiz tam pat sagādāja prieku maldināt lielos viņu minējumos; bērna mazā mēlīte, tikpat neveikla kā roķeles, vēl jauca vārdus, bet viņš jau mēģināja melot, lai maldinātu pieaugušos. Tik patīkami taču pierādīt sev un citiem savas esamības svarīgumu, pazobojoties par tiem, kas vēlas ielauzties viņa īpašumā. Šai sīkajai, tikko piedzimušajai radībiņai bija nemaldīga nojauta par to, kas ir «mans» un «tavs»: «Man ir gan kaut kas labs, taču tu nedabūsi to!» Puisēnam krājumā bija tikai domu drumslas, bet viņš jau cēla mūrus, lai noslēptu tās mātes skatieniem. Un Anete, nebūdama tālredzīga, kā jau visas mātes, lepojās, ka mazais prot tik stingri pateikt «nē», ka tik agri apliecina savu patstāvīgo personību. Viņa lepni paziņoja:

— Viņam ir dzelzs griba!

Anete uzskatīja, ka šo dzelzi kaldinājusi viņa. — Bet pret ko tad?

Vispirms pret sevi pašu, jo šās mazās personības acīs māte bija tas, kas nav «es», bet sveša pasaule, tiesa gan, dzīva, silta, mīksta, pienīga ārpasaule, kuru varēja izmantot un pār kuru viņš vēlējās valdīt. Tomēr ārpus paša esoša pasaule. «Šī pasaule es neesmu. Tā pieder man. Bet es — es tai nepiederu! .. .»

Nē, viņš tai nebūt nepiederēja! Anete jau sāka to apjaust; šis knislītis nevēlējās piederēt nevienam citam kā vien pats sev. Māte bija viņam vajadzīga, tomēr arī viņš bija mātei nepieciešams, to mazajam čukstēja instinkts. Var būt, ka šis egocentrisma stiprinātais instinkts sacīja, ka viņš tai daudz nepieciešamāks nekā tā viņam un viņam ir tiesības māti izmantot. Mans dievs, tāda arī bija patiesība: viņai tas likās daudz vajadzīgāks . . .

— Nu, vai nu patiesība, vai ne, izmanto mani, mazo briesmoni! Tik un tā, lai kā tu censtos, ilgi bez manis nespēsi iztikt. Tu esi manā varā. Redzi, es lieku tevi vanniņā. Spārdies vien, manu zivtiņ! . . . Izskatās nu gan sašutis, mute ieplesta, it kā šī mazā personība smaktu nost savā aizskartajā cieņā, redzot, ka ar to rīkojas kā ar tādu sainīti. . . Bet es tevi grozu pēc sirds patikas! . . . Augstais dievs, kas par mūziku! … Tu būsi dziedonis, manu dēliņ! Nu, paņem vēlreiz augšējo do! .. . Bravo! Tu dziedi, bet es tev likšu dancot! . . . Vai tas nav drausmīgi — tā izmantot tavu kuslumu? Ai, nejaukā māte! . . . Nabaga mazuli! … Nekas, gan jau atriebsies, kad izaugsi… Pagaidām spārdies vien vesels! Un, lai arī tu izskatītos diez cik cienīgs, pavej, es noskūpstīšu tavus gurniņus! . . .

Mazais ķepurojās. Anete smējās. Bet, lai cik stingri jaunā māte to turēja, viņa turēja tikai ārējo čaulu. Gliemezītis, kas atradās iekšpusē, ievilkās savas mītnes dziļumā. Jo dienas jo grūtāk kļuva mazuli notvert. Tās bija medības — aizraujošas kā pati mīlas cīņa. Tomēr tā bija cīņa, tās bija medības. Visu laiku jāatrodas sasprindzinājumā.

Tūkstoš pastāvīgu, sīku rūpju, ko prasa bērns, aizpildīja dienas. Lai cik arī nesarežģītas, lai cik vienmuļas, tās tomēr neļauj ne par ko citu domāt. Ne uz ko citu ārpus viņa, viņa vienīgā, prāts nebija spējīgs koncentrēties. Visspārnotākā doma desmitiem reižu pārtrūkst. Bērns pārņem tevi visu: šis sīkais miesas gabaliņš aizsedz visu apvārsni. Anete tāpēc nežēlojās. Viņai pat neatlika laika nožēlai. Dzīvi aizpildīja nemitīgs nogurums un rosme, kas sākumā radīja labsajūtu, taču ar katru stundu pārgāja neskaidrā nespēka apziņā. Spēki izsīkst, un dvēsele maldās; ne brīdi tā nepaliek tajā vietā, kur to atstājām. Kā mēnessērdzīga tā iziet uz ceļa un, kad pamostas, vairs nezina, uz kurieni doties. Kādu dienu Anete atmodusies juta pagurumu, kas bija krājies mēnešiem ilgi, un neizprotama ēna jaucās klāt priekam, kas mita viņas dvēselē.

Anete gribēja pagurumu izskaidrot vienīgi ar fizisku pārpūli un, lai pierādītu sev, ka viņas laime nav mainīga, sāka to izpaust pārlieku skaļi. Sevišķi citu klātbūtnē, it kā baidīdamās, ka tikai viņi neatklāj to, ko pati centās neredzēt. Šī pārspīlētā jautrība vēlāk, kad tā palika viena, radīja nomāktību. Vai tās bija skumjas? Nē. Neskaidrs satraukums, nenoteikts nemiers, kaut kādas neapmierinātības jūtas, kuras viņa pūlējās atgainīt: ne jau nu tāpēc, ka Anete būtu ko gaidījusi no ārpasaules (pagaidām tā viņai vēl nebija vajadzīga), bet viņa cieta tāpēc, ka daļa viņas spēju palika neizlietotas. Garīgās spējas jau sen stāvēja dīkā, un tas traucēja iekšējo līdzsvaru. Atrauta no sabiedrības, atstāta pati savā ziņā, Anete, juzdama, ka dvēselē sāk mosties ilgas, kuras tā centās apslāpēt, mēģināja ķerties pie grāmatām. Tomēr grāmatas palika atvērtas vienā un tai pašā lappusē: smadzenes bija atradinājušās no piepūles izsekot vārdu virknes plūsmai; nemitīgās rūpes par bērnu, pastāvīgi pārtraukdamas domas, sadrumstaloja uzmanību un tikai iekustināja snaudošo, novārdzināto apziņu kā krastā piesietu laivu, kas lēkā pa straumi, nespēdama doties ne uz priekšu, ne arī palikt uz vietas. Anete nesaņēmās, bet ieslēdzās savā istabā, ļaudamās miegainiem sapņiem pie atvērtas grāmatas, vai arī apskurbināja sevi dedzīgu un garīgi notrulinošu vārdu plūsmā, tērzējot ar bērnu. Redzēdama, ka Anete velti nopūlas izšķiest pār bērnu savas daudzpusīgās enerģijas krājumus, Silvija mēdza sacīt:

— Tev derētu labāk iet pastaigāties, pavingrot, paklaiņāt kā agrāk.

Lai Silvija liktu viņu mierā, Anete mēdza sacīt, ka iziešot, tomēr nekustējās ne no vietas. Viņai bija iemesls, kuru glabāja pati sevī: viņa baidījās tikties ar agrākajiem paziņām un redzēt to saltās atsvešināšanās aizvainojošo izpausmi. Paviršs iegansts, ar ko maldināt pašai sevi. Citreiz Anete atstātu bez ievērības tik sīkumainu pāridarījumu. Tagad bija radusies neirastenijai raksturīga tieksme — vairīties no jebkuras saskares ar cilvēkiem. Kāpēc gan neatstāt Parīzi un nedzīvot uz laukiem, kā ieteica Silvija? Jaunā sieviete gan neatsacījās, taču nedarīja nekā: vajadzēja kaut ko izlemt, bet netikās atbrīvoties no truluma.

*

Bēdas pienāca. Taču pavisam citādas, nekā Anete bija gaidījusi. Velti pūlamies iztēloties nākamo laimi vai bēdas. Kad tās pienāk, ik reizes ir pavisam citādā, negaidītā izskatā.

Kādu nakti, kad Anete lidinājās kā starp debesīm un jūru, uz laimes un grūtsirdības robežas, garām miega valstībai, neapjauzdama, vai atrodas šaipus vai viņpus tās, viņa pēkšņi sajuta draudošās briesmas. Vēl neaptverdama, no kurienes tas uzbrūk un kādas ir, jaunā māte sasprindzināja spēkus, lai steigtos palīgā līdzās guļošajam bērnam. Viņas apziņa, kas bija modra arī miegā, nojauta, ka bērnu kaut kas apdraud. Anete pārvarēja snaudu un satraukta sāka ieklausīties. Jā, viņa nebija maldījusies. Pat visciešākajā miegā viņa juta pārmaiņas mazulīša elpā. Bērna dvaša bija strauja un nevienmērīga; pastāvot noslēpumainai osmozei, Anete sajuta elpas trūkumu pati savās krūtīs. Viņa iededza gaismu un pārliecās pār šūpulīti. Mazulis nebija pamodies, tikai miegā svaidījās; sejiņa nebija piesarkusi, tā mātei šķita mierinoša pazīme; viņa pataustīja bērna augumiņu un pamanīja, ka āda ir sausa un kājas un rokas aukstas; viņa apsedza to siltāk. Bērns, likās, nomierinājās. Dažus mirkļus jaunā māte to vēroja, tad nodzēsa gaismu, mēģinādama sevi pārliecināt, ka trauksme ir velta. Tomēr pēc īsas atelpas bērna dvaša atkal kļuva strauja un nevienmērīga. Anete maldināja pati sevi cik ilgi vien spēdama.

— Nē, viņš neelpo smagāk, viņš neelpo ātrāk, man tikai satraukumā tā liekas.

It kā vēlēdamās iedvest bērnam savu gribu, viņa centās gulēt nepakustēdamās. Tomēr šaubām vairs nebija vietas. Bērns elpoja arvien straujāk, viņu māca elpas trūkums. Uznākot spēcīgai klepus lēkmei, puisēns atmodies sāka raudāt. Anete pietrūkās no gultas. Paņēma bērnu rokās. Mazais dega kā ugunīs; seja bija bāla, lūpas — iezilganas. Anete zaudēja vai prātu, Viņa pasauca krustmāmiņu Viktorīnu, kas viņu uztrauca vēl vairāk. Tieši šajā dienā tālrunis nedarbojās: to laboja; ārstu nebija iespējams izsaukt. Tuvumā nebija nevienas aptiekas. Buloņas vasarnīca atradās tālu no pilsētas centra; kalponei nebija ne mazākās vēlēšanās doties tik vēlā nakts stundā pa vientuļajam ielām. Bija jāgaida rīts. Slimības pazīmes kļuva arvien redzamākas. Bija par ko zaudēt galvu! Anetei daudz no tā netrūka, bet, tā kā to nedrīkstēja, viņa galvu nezaudēja. Krustmāmiņa gauzdamās riņķoja kā muša zem lampas lodveidīgā abažura. Anete skarbi pateica:

— No tavas vaimanāšanas maz labuma. Palīdzi man! Bet, ja nespēj, liecies gulēt un atstāj mani mierā! Glābšu viņu viena pati.

Apstulbinātā krustmāmiņa savaldījās: pieredzējušu skatienu pavērojusi slimo bērnu, viņa izkliedēja Anetes visdrausmīgākās aizdomas: difterija tā nebija. Aneti joprojām plosīja šaubas un krustmāmiņu, kā likās, arī. Varēja taču tik viegli maldīties. Ja arī tā nav difterija, ir taču daudz citu briesmīgu slimību! Viņas nenieka par šīm slimībām nezināja, un tas tikai pastiprināja bailes. Bet, lai gan Anetes sirds stinga šausmās, kustības bija mierīgas un viņa darīja tieši to, kas nepieciešams. Nekā nezinādama, vienīgi mātes instinkta vadīta, viņa rīkojās tieši tā, kā bērnam bija vislabāk (nākamajā dienā ārsts to Anetei pateica): neļāva tam ilgstoši gulēt vienā un tai pašā stāvoklī, cilādama mazuli no vienas vietas otrā, cīnīdamās pret smakšanas lēkmēm. Mīla jaunajai mātei pateica priekšā to, ko ne pieredze, ne zinātne nespēj iemācīt: jo viņa pati arī izcieta tās pašas mokas, ko izcieta bērns. Pat vēl vairāk. Viņa jutās atbildīga par šo slimību.

Atbildīga! Smagas ciešanas, jo sevišķi mīļotas būtnes slimība, bieži vien izraisa māņticīgu tieksmi apsūdzēt sevi par nevainīgā slimnieka ciešanām. Anete ne tikvien sev pārmeta, ka nav bijusi pietiekami modra, bet atklāja sevī vēl kādas noziedzīgas, apslēptas domas: apnikumu (tiesa gan, pārejošu), ko bija izraisījis bērns, kaut kādu neapzinīgu nožēlu par to, ka visa dzīve veltīta vienīgi viņam . . . Vai tiešām viņa bija dažbrīd izjutusi pagurumu un nožēlu un atvairījusi šīs jūtas? Bez šaubām, jā, ja reiz tās nāca tagad prātā. Bet, kas zina, vai viņa pati tās neizdomāja aiz nepieciešamības, kādu izjūtam tad, kad esam nespēcīgi palīdzēt ar darbiem un drudžaini tiecamies meklēt nelaimes iemeslu un visus savus izmisuma spēkus vērst pret sevi?

Anete vērsa tos arī pret lielo ienaidnieku — nezināmo dievu. Drošām kustībām piesardzīgi paceldama bērnu rokās un mēģinādama to atdzīvināt ar savu elpu, Anete raudzījās mazajā, uztūkušajā sejiņā un kaisli lūdza dēlam piedošanu, ka laidusi to pasaulē, izrāvusi no mierpilnās nebūtības, iemetusi šajā dzīvē, atdevusi par laupījumu ciešanām, nejaušībām, kaut kādas nezināmas, aklas varas nelietīgajām iegribām. Sabozusies kā zvērs, kas apsargā ieeju savā midzenī, viņa juta vareno, nežēlīgo dievu tuvošanos, gatavojās atkarot tiem savu mazuli, rūca un atņirdza zobus. Kā ikviena māte, kuras dēlam draud briesmas, viņa pārvērtās par mūžīgo Niobeju [26] , kas, gribēdama pievērst sev nāvējošo bultu, met slepkavām sejā negantu izaicinājumu.

Tomēr neviens nenojauta šo mēmo cīņu.

No rīta atnāca ārsts; viņš uzslavēja Aneti, ka tā neesot apjukusi un sniegusi bērnam pirmo palīdzību, piebilzdams, ka bieži vien mīlošas mātes satraukumā tikai kaitējot slimajam. Taču Anete no visa teiktā atcerējās vienīgi to, ko ārsts bija runājis par gripas un masalu epidēmijām, kas pašlaik plosoties Parīzē, un to, ka varbūt viņas dēls saslimis ar plaušu karsoni. Nepaklausīdama padomam atstāt Parīzi, viņa bija noziegusies pret bērnu! Anete sevi nežēlīgi šaustīja. Šim lēmumam bija vismaz tā priekšrocība, ka tas ierobežoja atbildības apjomu, atvairīdams citus sirdsapziņas pārmetumus.

Uzzinājusi bēdīgo ziņu, atsteidzās Silvija, un nu mazajam slimniekam kopēju netrūka. Bet Anete tikpat kā negulēja, ne-atiedama no sargposteņa ne dienu, ne nakti . . . Sviedri, kas izspiedās uz mazā augumiņa, klāja arī viņas miesu, bērna elpas trūkums lika viņai kvēlot vienās ugunīs. Ciešanas saliedēja abu būtnes vienā. Šķita, mazais to nojauta: jo, kad viņš locījās klepus lēkme, skatiens pārmetoši un lūdzoši meklēja mātes acis; likās, viņš saka:

«Tā atkal mani mocīs! Rau, jau atkal nāk! Glāb mani!»

Piekļaudama bērnu ciešāk pie krūtīm, viņa attrauca:

— Ja, es tevi glābšu! Nebīsties! Tā tevi nesagrābs!

Tomēr lēkme uznāca no jauna, un bērns draudēja noslāpt. Taču viņš nebija viens, māte locījās sāpēs reizē ar viņu, pūlēdamās saraut smacējošo cilpu. Bērns juta, ka māte cīnās līdzi, ka viņa to neatstās, šī lielā aizstāve, un viņas maigās balss pārliecināta noskaņa un pieskārieni iedvesa paļāvību, it kā paužot:

«Es esmu šeit.»

Lai gan mazulis raudāja un svaidījās rociņām, viņš zināja:

«Māte to sakaus.»

Un viņa to arī sakāva, sakāva šo nezināmo. Slimība piekāpās. Cilpa atlaidās. Putnēns trīcēdams ļāvās glābējas mātes rokām. Cik viegli abiem likās elpot pēc šādām mokām! Gaisa strāva, kas ieplūda bērna mutītē, veldzēja arī mātes krūtis, piepildot tās ar spirdzinošu svētlaimi.

Šādi atelpas brīži gan nebija ilgstoši, un tos nomainīja jaunas lēkmes. Cīņa turpinājās, un spēki izsīka. Bērnam jau kļuva labāk, kad pēkšņi slimība sagrāba to otrreiz, un iemesls nebija nosakāms. Pašaizliedzīgās kopējas pārņēma izmisums: ikviena vainoja sevi, ka nav bijusi pietiekami uzmanīga, tāpēc izveseļošanās nerit gludi. Anete domāja:

«Ja viņš nomirs, es padarīšu sev galu.»

Pa šo laiku Anete bija atradusi no miega; kamēr palīdzība bija nepieciešama bērnam, Anete turējās labi, bet, tiklīdz puisēns iesnaudās, mazliet nomierinātais prāts to vis neizmantoja, lai gūtu nelielu atelpu, bet kļuva vēl satrauktāks. Tas trīcēja kā vējā telegrāfa vadi. Nebija iespējams aizvērt acis: viņa baidījās palikt viena ar savām satrauktajām domām. Anete iededza gaismu un centās sakārtot domas, no kurām viņai griezās galva. Tā bija cīņa pašai ar sevi, ar māņticīgām, bērnišķīgām, pārspīlētām iedomām — vismaz tā likās viņas lietišķajam prātam, kas paradis domāt loģiski. Jaunā māte pati sev iestāstīja: nelaime skārusi viņu tikai tāpēc, ka viņa bijusi pārlieku laimīga, un viņai šķita, — dēls atveseļotos, ja tagad uzbruktu kāda cita liela nelaime. Neskaidra, tomēr varena ticība skarbai atmaksai — cilvēces tālās pagātnes atbalss. Bet pirmatnējās ciltis, lai padarītu labvēlīgu nikno dievu-tirgoni, kas neko nedod par velti un visu pārdod tikai pret skaidru samaksu, upurēja tam pirmdzimto: tā viņi nopirka pārliecību, ka netiks atņemts viss pārējais. Anete turpretī bija ar mieru ziedot savu dzīvību un visu, kas tai bija, lai izpirktu sava pirmdzimtā dzīvību! Viņa sacīja:

— Atņem man visu! Tikai viņš lai dzīvo!

Un tūdaļ nodomāja:

«Cik muļķīgi! Neviens mani nedzird …»

Vienalga! Senais atavistiskais instinkts joprojām meklēja greizsirdīgā dieva klātieni. Un, neatlaidīgi, sīksti kaulēdamās ar dievu, viņa atkārtoja:

— Slēgsim līgumu! Es maksāju skaidrā naudā. Bērns pieder man. Izvēlies no pārējā, ko vēlies!

It kā Anetes māņticību apstiprinādams, liktenis turēja viņu pie vārda. Kādu rītu, kad krustmāmiņa Viktorīna bija devusies pie notāra pēc naudas, kuru Anetei jau sen vajadzēja saņemt, vecā sieviete atgriezās atpakaļ noraudājusies. Šinī rītā Anete bija laimīga: beidzot viņa varēja justies droša par sava dēla dzīvību. Tikko bija aizgājis ārsts, pateikdams, ka puisēns atveseļošoties. Anete, prieka pārņemta, tomēr joprojām trīcēja, neuzdrošinādamās pilnām noticēt negaidītajai laimei. Tieši šajā mirklī atvērās durvis, un ar pirmo acu uzmetienu Anete ieraudzīja krustmāmiņas nobālušo seju; Anetei nodrebēja sirds.

«Kāda nelaime vēl uzbrukusi?» viņa nodomāja.

Vecā dāma tikko varēja parunāt. Beidzot viņa izdvesa:

— Kantoris slēgts. Mētrs Grenī pazudis.

Visa Anetes bagātība bija uzticēta šim notāram. Pirmajā mirklī Anete nesaprata, kas noticis, tad (izskaidrojiet to, ja varat!…) viņas seja atplauka. No sirds novēlās kā akmens, un viņa nodomāja:

«Tik vien! .. . Rau, tā jau klāt — glābjošā nelaime! Lielais naidnieks paņēmis savu daļu …»

Vēlāk viņa paraustīja plecus par savu muļķību. Tomēr, par spīti ironijai, Anete turpināja ar to sarunāties:

«Vai nu tev ir gana? Vai esi apmierināts? Tagad esmu ar tevi norēķinājusies. Vairs neesmu tev nenieka parādā.»

Anete pasmaidīja. Nabaga ļautiņi, tvarstīdami savu daļu laimes, redzēdami, ka tā bez mitas draud izslīdēt no rokām, cenšas noslēgt līgumu ar aklo dabu, kuru rada pēc savas līdzības.

«Pēc savas līdzības? Vai tiešām esmu tai līdzīga? — Šai skaudīgajai, nežēlīgajai dabai? … Kas zina? Kas gan var teikt: «Es tāds neesmu? .. .»»

*

Anete bija izpostīta. Viņa vēl nespēja aptvert šā posta apmērus. Tiklīdz pirmais apmulsuma brīdis bija pārgājis un Anete aukstasinīgi pārdomājusi notikušo, viņa atzina, ka to pelnījusi.

Anete prata kārtot darījumus; tāpat kā tēvam, viņai bija gudra un laba galva; skaitļi viņu nebiedēja. Cilvēkiem, kas cēlušies no rosīgo un apķērīgo zemnieku un sīkpilsoņu kārtas, spējas praktiskajos jautājumos izzūd vienīgi tad, ja tie apzinīgi pēc tā tiecas. Kamēr vien dzīvoja tēvs, visas materiālās raizes Anetei bija aiztaupītas; pēc tam viņa pārcieta ilgstošu dvēseles krīzi, visnotaļ atdevusies kaislīgo jūtu bangojuma gūstā. Šajos mazliet nenormālajos apstākļos, kurus veicināja jaunās sievietes materiālā nodrošinātība un dīkā dzīve, viņu pārņēma derdzīgums rūpēties par savu mantojumu, un šai derdzīgumā jau slēpās kaut kas neveselīgs. Jārod drosme to pateikt, jo garīgās dzīves ideālisms, kas nicina bagātību kā parazītismu, piemirst, ka tā rīkoties tiesības tikai tad, ja atsakās no savas bagātības, turpretī tāds ideālisms, kurš aug uz apsudrabotas mēslu kaudzes un izliekas to nicinām, ir visļaunākais parazītisma veids.

Lai izvairītos no garlaicīgā pienākuma pārvaldīt mantu, Anete bija nodevusi visu bagātību lieliskā mētra [27] Grenī — sava notāra rīcībā. Būdams sens Rivjēru ģimenes draugs, cienījams cilvēks, plaši pazīstams savas profesionālās prasmes un godīguma dēļ, mētrs Grenī nu jau trīsdesmit gadu pārzināja visus šās ģimenes darījumus. Tiesa gan, Rauls vienmēr paturēja sev noteicēja tiesības. Lai arī cik liela uzticība Raulam Rivjēram bija pret savu notāru, viņš neparakstīja nevienu dokumentu, to rūpīgi nepārbaudījis. Taču, rīkodamies ar vislielāko piesardzību, Rauls tomēr uzticējās mētram Grenī kungam, un, ja tik liels cilvēku pazinējs kādam uzticējās, tad tas arī bija tā vērts. Mētrs Grenī arī bija tā vērts, cik nu vispār šai pasaulē iespējams ticēt cilvēkam (ievērojot vislielāko piesardzību) . .. Laicīgā biktstēva loma, kādu parasti jāuzņemas notāram savu klientu ģimenēs, bija atklājusi mētram Grenī daudzus Rivjēra ģimenes noslēpumus. Maz bija palicis apslēpts notāram no Raula dēkām un Rivjēra kundzes raizēm. Viņš labprāt mēdza uzklausīt abus: vienu — līdzjūtīgi, otru — pakalpīgi. Kā sievas padomdevējs mētrs Grenī augstu vērtēja tās tikumus, kā Raula draugs viņš saprata tā netikumus (no gallu redzes viedokļa arī tie savā ziņā bija tikumi); par mētru Grenī tenkoja, ka arī viņš pats neesot atteicies piedalīties Raula izsmalcinātajās dēkās. Mētrs Grenī bija iesirms, sešdesmit gadu vecs kungs glītu ārieni, svaigu sejas krāsu un izkoptām manierēm; tā kā lāga vīrs bija liels jokdaris un orators ar aktiera dotībām, viņam patika gari un plaši stāstīt, un, lai vairāk piesaistītu klausītāju uzmanību, viņš mēdza iesākt klusā, dziestošā balsī, kas, līdzīgi elpai, draudēja izgaist, bet vēlāk, kad klausītāju simpātijas bija iekarotas, balss pamazām sasniedza tādu skanīgumu, ka to varētu apskaust pati spēcīgākā klarnete, un neapklusa, kamēr vien runātājs pateica visu, ko gribēja teikt. Šim vecmodīgajam, godājamam pater familias[28], kurš lepojās, ka viņa klientu skaitā ietilpa aktrises, uzdzīvotāji un jautri «taurenīši», patika sevi dēvēt par vecu un, pat pārspīlējot, tēlot sirmgalvi, tomēr notārs ārkārtīgi baiļojās, ka tikai kāds nenoticētu viņa vārdiem, un slepus pielika visas pūles, lai pierādītu, ka viņš ir veikls zellis un visus jaunos vēl iebāzīs maisā.

Viņš pazina Aneti kopš pašas bērnības un ar visu savu sirds degsmi rūpējās par Rivjēra meitas darījumiem. Notāram šķita gluži dabiski, ka pēc vecāku nāves jaunā sievietes tos uzticējusi viņam. Pirmajā laikā aiz profesionāla godīguma mētrs Grenī pēc labākās sirdsapziņas gādāja, lai Anete būtu lietas kursā; notārs nevēlējās nekā uzsākt bez viņas piekrišanas, taču Anetei tas apnika. Tad mētrs Grenī sāka ņemt no Anetes īpašas pilnvaras dažādu darījumu kārtošanai, sniedzot par tiem visai paviršu ziņojumu, kuru Anete tikpat kā neuzklausīja. Vēlāk — jo Anete mēdza aizbraukt no Parīzes, bieži vien neatstājot adresi, — abi vienojās, ka mētrs Grenī kārtos jaunās sievietes darījumus pēc labākās sirdsapziņas, nemaz neaprunājoties ar viņu. Viss ritēja lieliski: notārs visu pats kārtoja, saņēma gadskārtējos ienākumus un izsniedza Anetei tik daudz naudas, cik viņai nepieciešams. Beidzot mētrs Grenī, lai iegūtu likumīgas tiesības rīkoties ar Anetes naudu, parūpējās dabūt no viņas ģenerālpilnvaru .. . Laiks pagāja . . . Vairāk nekā gads bija apritējis, kopš Anete nebija tikusies ar mētru Grenī, kas viņai ik četrus mēnešus sūtīja norunāto summu. Tā kā jaunā sieviete dzīvoja vientuļi, nelikdamās ar Parīzes augstākajām aprindām un vairs nelasīdama laikrakstus, tad par notikušo uzzināja tikai daudz vēlāk. Mētrs Grenī bija aizgājis par tālu. Pēc savas peļņas nedzīdamies, viņš tomēr bija aizrāvies ar spekulāciju; lai palielinātu savu klientu depozītus, bija ieguldījis tos riskantos pasākumos un — naudu zaudējis. Vēlēdamies zaudējumu atgūt, mētrs Grenī galīgi izputināja klientus; nepaziņojot nekā Anetei, viņš ne tikvien bija spekulējis ar visu viņas skaidro naudu un viņa rīcībā nodoto mantu, bet, izmantodams dažādus viltīgus paņēmienus, kādus pieļāva ne visai skaidrais pilnvaras teksts, ieķīlājis mājas Buloņā un Burgundijā. Kad viss bija zaudēts, notārs aizbēga, nevēlēdamies kļūt smieklīgs, ka ļāvis sevi apkrāpt, kas viņam varbūt likās nepanesamāk nekā negods.

Bez visām šīm neveiksmēm, lai mērs būtu pilns, Anete, visnotaļ noraizējusies par bērna slimību, jau vairākas nedēļas vairs neatplēsa pienākušās vēstules. Uz hipotekāro kreditoru vēstulēm un tiesu izpildītāju kategoriskajiem uzaicinājumiem viņa neatbildēja. Tajā laikā mazuļa slimība uzliesmoja no jauna; Anete bija galīgi zaudējusi galvu. Nepievērsdama uzmanību, ka vēstules adresētas tieši viņai, nevis pilnvarniekam, jaunā sieviete, papīrus neizlasījusi, tos nosūtīja notāram, kas tajos ne-iemeta ne aci un — ne bez zināma pamata! — turklāt vēl bēguļoja . . . Kad beidzot bērns kaut cik atveseļojās un Anete varēja apsvērt radušos apstākļus, tiesas process jau bija pavirzījies tiktāl, ka kreditori, kuriem Anete nebija laikā nomaksājusi, ieguvuši tiesības pārdot ieķīlātos nekustamos īpašumus. Pēkšņi atģidusies no truluma, Anete drosmīgi saņēma satriecošo sitienu, vienā mirklī atguvusi enerģiju un no tēva mantoto skaidro saprātu praktiskajos jautājumos, kurš aizstāja iztrūkstošo pieredzi; jaunā māte metās cīņā ar tādu apņēmību un prāta skaidrību, ka tiesnesis viņu apbrīnoja, lai gan šī apbrīna to netraucēja izlemt lietu viņai nelabvēlīgi; kaut arī sūdzētājai bija taisnība, likums šoreiz nenostājās viņas pusē. Anete pati drīz vien saprata, ka viss zaudēts, bet dziņa cīnīties, aukstasinīgi pieļaujot sakāves iespējamību, liedza padoties bez pretošanās. Turklāt uz spēles pašreiz bija likts viņas bērna īpašums! Anete to aizstāvēja pēdu pa pēdai ar tādu nepiekāpību, kāda piemīt skarbai, viltīgai zemniecei, kas, abām kājām atspērusies, aizkrusto nepiederošiem ceļu uz savu lauku un, pat zinādama, ka tie tik un tā ielauzīsies, cenšas iegūt laiku. Bet ko gan viņa varēja darīt? Nespēdama nomaksāt pieprasīto parāda summu un nevēlēdamās lūgt palīdzību radiniekiem un agrākajiem draugiem, kas, visai iespējams, būtu to pazemojošā veidā noraidījuši, Anete nespēja aizkavēt ieķīlāto māju pārdošanu. Ar visu savu atjautību un neatlaidīgo enerģiju jaunā sieviete panāca tikai neilgu izmantošanas pagarinājumu, kuram apritot viņai tomēr nebija cerību, ka tiesas lēmums tiks atcelts.

Būtu pavisam attaisnojami, ja Anete šādā katastrofā nolaistu rokas. Silvija, kas nebūt nebija cietusi, gan izplūda vaimanās, gan sašutumā mudināja māsu tiesāties, tiesāties, tiesāties .. . Bet Anete, pavisam otrādi, šā gadījuma dēļ likās atguvusi garīgo līdzsvaru. Pēkšņais pārbaudījums bija it kā atsvaidzinājis gaisu. Liegā, sentimentālā atmosfēra, kas nu jau divus trīs gadus vārdzināja Anetes sirdi, izklīda. Pārliecinājusies, ka nekas nav grozāms, viņa samierinājās bez liekas kurnēšanas. Jaunā sieviete nerada atvieglojumu, apsūdzot it visā mētru Grenī, kā to darīja Silvija, izgāzdama pār notāra galvu negantus lāstus. Vecais vīrs pats bija piedzīvojis katastrofu. Un arī viņa. Taču Anetei bija jaunas rokas, un viņa prata peldēt. Varbūt jaunā sieviete par to domāja pat bez sarūgtinājuma. Lai arī cik dīvaini liktos, materiālie zaudējumi izraisīja Anetes dvēseles dziļumos līdz ar sarūgtinājumu arī ziņkāri riskēt un pat slepenu prieku izmēģināt savus dīkā stāvošos spēkus. Rauls būtu sapratis meitu — arī viņš, atrazdamies panākumu kalngalos, izjuta kārdinājumu izpostīt sava mūža darbu, lai rastu prieku visu atkal celt no jauna.

Viņa nolēma atstāt māju Buloņā. Īpašums Burgundijā tika. steigā pārdots par smieklīgi zemu cenu. Bija skaidrs, ka nauda, kura pārdodot saņemta par visu īpašumu, tikko segs parādu un tiesas izdevumus un, ja arī paliks kaut kas pāri, ar to pat nepietiks Anetes un tās tuvinieku izdevumiem; vajadzēja rast jaunus ienākumu avotus. Vispirms jāsamazina izdevumi un jāmeklē vienkāršāks dzīvoklis. Anete sāka apklausīties. Taču Silvija atrada viņai dzīvokli piektajā stāvā tai pašā mājā, kurā starp-stāvu telpās dzīvoja pati. Istabas bija mazas, tomēr tīras un klusas, ar logiem sētas pusē. Nebija ko domāt, ka varēs pārvest šurp it visas mēbeles. Anete nolēma ņemt līdzi tikai nepieciešamāko. Taču krustmāmiņa Viktorīna raudādama lūdzās paturēt visu. Anete mēģināja ieskaidrot, ka pašreizējos apstākļos nebūtu saprātīgi maksāt lieku naudu par mēbeļu glabāšanu. Vajadzēja izraudzīties dažas, bet krustmāmiņa lūgtin lūdzās par katru priekšmetu. Tad Anete nelokāmi izvēlējās pati; bez iekārtas, kas domāta jaunajam dzīvoklim, viņa paturēja vēl dažas mēbeles, kas bija sevišķi mīļas vecajai dāmai, un visu pārējo lika pārdot.

Silviju pārsteidza Anetes nejūtīgums. Tomēr nevajag domāt, ka drosmīgā jaunā sieviete nemaz nebūtu sarūgtināta. Viņa mīlēja šo māju, kura tagad jāpamet. . . Tik daudz atmiņu! Tik daudz sapņu! … Bet viņa tos atvairīja. Jaunā sieviete zināja gluži labi, ka nevar tiem nesodīti dot vaļu! To bija pārlieku daudz, tie viņu visnotaļ pārņemtu, taču Anetei pašreiz nepieciešams viss spēks.

Tikai vienu reizi jaunā sieviete ļāvās pēkšņajam, negaidītajām sapņu uzplūdam. Tas notika kādu pēcpusdienu, īsi pirms pārvākšanās uz jauno dzīvokli. Krustmāmiņa bija aizgājusi uz baznīcu, un Marks atradās pie Silvijas. Anete, palikusi viena Buloņas mājā, kur viss jau bija sagatavots prombraukšanai, noslīgusi ceļos uz pusatritinātā paklāja, tina kopā no sienas noņemtu gobelēnu. Nogrimusi darbā, rokām raiti kustoties, viņa domās izdarīja aprēķinus, kas saistījās ar jaunā dzīvokļa iekārtošanu. Tomēr, acīm redzot, arī sapņiem atlika vieta, jo Anetes skatiens, kas jau labu laiku klīda kaut kur tālu prom, kā caur miglu pēkšņi pamanīja kādu pazīstamu gobelēna zīmējumu, un viņa to atcerējās. Gandrīz izbalējušu, gaišu ziedu raksts: taurenīšu spārni vai ziedlapiņas? Vai nav vienalga, bērnībā Anetes acis bija pie tā kavējušās, un uz šās kanvas tās tagad izšuva aizritējušo dienu rakstus . . . Šie raksti piepeši iznira no tumsas . . . Rokas nolaidās gar sāniem, smadzenes kādu brīdi ietiepīgi, tomēr bez jebkādas sakarības atkārtoja skaitļus, tad arī mitējās. Seju rokās paslēpusi, Anete noslīga uz grīdas, nogūlās garšļaukus un, pacēlusi sapņu buras, ļāvās vēja un straumes varai. Viņa neceļoja pa kādu noteiktu vietu. . . Tik daudz atmiņu (piedzīvotu vai arī sapņotu?) — kā to lai atšķir? . . . Klusuma mirkļa galvu reibinošā simfonija! Tā ietver sevī daudz vairāk nekā viena mūža saturu. Kad doma rosās, apziņai liekas pakļauta it visa mūsu iekšējā pasaule, taču patiesībā tai lemts uz mirkli uztvert tikai viļņu galotnes, kad tās zeltī saules stars. Vienīgi sapnim pieejamas bangainās dzīles un šo dzīļu brāzmainais ritms, gadsimtu viesuļa nestie neskaitāmie sēklas graudi, to būtņu domu iedīgļi, kuras devušas mums dzīvību un kurām dosim dzīvību mēs paši, šis varenais cerību un nožēlu koris, kas stiepa pretī drebošās rokas pagātnei vai arī nākotnei. . . Nebeidzama harmonija, apskaidrojuma mirklis, kas reizēm atausa visniecīgākā iemesla dēļ.. . Anetes dvēselē to izraisīja izbalējuša ziedu saišķis gobelēnā .. .

Atģidusies pēc ilga klusuma, Anete strauji pietrūkās kājās un neskatīdamās neveiklām, drudžainam, drebošām rokām sāka satīt gobelēnu. Līdz galam nesatinusi, viņa iemeta to lādē un izskrēja no istabas. Nē, viņa negribēja palikt viena ar šādam domām! Labāk tās padzīt! Nožēlot pagātni būs laika diezgan vēlāk, dzīves novakarē. Pašlaik jaunā sieviete bija pārāk noraizējusies par nākotni, viņai jānes šis slogs. Sapņi traucās uz priekšu . . . «Negribu zināt, kas palicis aiz muguras. Atpakaļ skatīties nedrīkstu …»

Viņa devās pa ielu, stalti izslējusies, arvien paātrinādama soļus, stingri vērdamās kaut kur tālumā! . . . Gadi, gadi. . . Dzīve, kas traucas augšup… Viņas bērna dzīve, viņas pašas dzīve, jaunā dzīve . . . Viņa domāja par nākamo dienu Aneti.

*

Šī vīzija nebija izgaisusi Anetes acu priekšā vēl vakarā, kad viņa jau iekārtojās jaunajā dzīvoklī. Silvija tūdaļ pēc darbnīcas slēgšanas steidzās uzkāpt pie māsas, jo domāja, ka Anete nodevusies grūtsirdībai, un gribēja to izkliedēt. Viņa atrada māsu rosāmies gan šurp, gan turp pa šauro jauno mītni, nebūt ne piekusušu pēc nogurdinošās dienas; Anete pašlaik nopūlējās, mēģinādama novietot veļu un drēbes šaurajos sienas skapjos, taču tas lāgā neizdevās, un viņa, stāvēdama uz ķeblīša un turēdama rokās palagu, aplūkoja stāvgrūdām pilnos plauktus un apsvēra jaunu plānu, turklāt kā puika svilpoja Vāgnera fanfaras, kuras, pati to nemanīdama, banāli smieklīgi parodēja. Brīdi noraudzījusies māsā, Silvija ieminējās:

— Anete, es tevi apbrīnoju. (Patiesībā viņa tā nu gluži nedomāja.)

— Kāpēc? — Anete jautāja.

— Es nu gan būtu ārdījusies.

Anete sāka smieties un, nogrimusi darbā, ar rokas mājienu apklusināja māsu.

— Liekas, esmu izdomājusi, — viņa sacīja.

Iebāzusi galvu un rokas skapī, jaunā sieviete kārtoja, rakņājās un vandījās.

— Nu, vai es neteicu! … — viņa iesaucas. — Tagad tu man esi kārtībā . . .

(To Anete teica pārpildītajam, sakārtotajam, pakļautajam skapim.) Ar uzvarošu smaidu viņa nolēca no ķeblīša.

— Silvija, ak, tu karstgalve tāda! — viņa sauca, saņēmusi Silviju aiz zoda. — Bērnībā spēlējoties mēs cēlām namiņus no domino kauliņiem. Kad namiņš sabruka, vai tu tad mēdzi skaisties?

— Es notriecu domino kauliņus zemē!

— Bet es — es sacīju: «Plaukš! Nekas, uzcelšu atkal jaunu! . . .»

— Tu vēl teiksi, ka tīšām esi pagrūdusi galdu!

— Nu, apzvērēt to nevaru! — attrauca Anete.

— Anarhiste! — Silvija iesaucās.

— Paskat tikai! — Anete attrauca. — Un tu ne?

Nē, Silvija nebija anarhiste. Viņai gan patika pazoboties par kārtību un autoritātēm, tomēr viņa uzskatīja, ka kārtība un autoritātes nepieciešamas, kaut vai tikai citiem! Arī viņai, starp citu: kas par patiku dumpoties, ja nav autoritātes. Taču par kārtību Silvija vienmēr rūpējās. Pastāvošo kārtību viņa lamāja tikai tāpēc, ka pati nebija to ieviesusi. Bet viņa nepārmeta, ka tā ieviesta vispār un visiem. Kārtībai jābūt! Kopš tā laika, kamēr Silvija pati bija iekārtojusi savu dzīvi, kļuvusi uzņēmēja un patstāvīgi kārtoja darījumus, viņa stāvēja un krita par nesatricināmu kārtību. Anete pārsteigta tikai tagad to atklāja. Šis pārsteigums nebija vienīgais. Cilvēku īsti iepazīst, tikai vērojot to ikdienas darbā, kad saspringst visi spēki un kustības un žesti iegūst dabisku veidu. Līdz šim Anete bija redzējusi Silviju vienīgi dīkajos atpūtas brīžos. Kas tad var spriest par kaķeni, kamēr tā gurdā kūtrumā dus uz mīksta spilvena? Tā jāredz medību laikā, ar uzmestu kūkumu un zaļi zvērojošām acīm.

Anete redzēja Silviju tās darbības jomā, uz mazā zemes gabaliņa, kuru tā sev bija nolīdusi Parīzes džungļos. Mazā darbnīcas saimniece nopietni ķērās pie darba un nepalika nevienam iepakaļ mākslā vadīt veikala darījumus. Anete tagad varēja vērot māsu pēc sirds patikas, turklāt pavisam tuvu, jo pirmajās nedēļās pēc pārvākšanās viņa iebaudīja maltītes pie Silvijas; abas bija norunājušas saimniekot kopīgi, kamēr Anete nebūs paguvusi galīgi iekārtoties. Anete savukārt centās būt noderīga māsai, palīdzēdama dažos darbos darbnīcā. Tā nu viņa redzēja Silviju no rīta līdz vakaram gan pasūtītāju un strādnieču vidū, gan divatā ar sevi un pamanīja māsā tādas rakstura īpašības, kādas tai agrāk vai nu trūka, vai arī bija pastiprinājušās tikai pēdējos divos trīs gados. Mīlīgās Silvijas burvīgais smaids vairs nespēja noslēpt Anetes ciešajiem skatieniem mazliet nejūtīgo raksturu, kas pat aizrautības brīžos apzinājās, ko gribēja panākt. Silvijai bija neliels strādnieču štats, kuru tā pārvaldīja lieliski. Apveltīta smalkām novērošanas un valdzināšanas spējām, viņa bija izvēlējusies un saistījusi ap sevi piemērotas meitenes, kas pašas alka atdoties citu varā. Tāda bija viņas galvenā palīdze Olimpija, daudz vecāka un pieredzes bagātāka šuvēja nekā pati Silvija, lieliska strādniece, tomēr pārāk neatjautīga un nevarīga, lai aizstāvētos; no laukiem iebraukusi Olimpija jutās Parīzē kā pazudusi; viņu izsmēja un izmantoja tiklab vīrieši, kā sievietes, tiklab uzņēmēji, kā darba biedri; Olimpija to apzinājās, bet viņai trūka gribas spēka pretoties, un viņa meklēja kādu, kas godīgi izmantotu viņas darbu, bet atbrīvotu no pūlēm lemt par sevi. Silvijai nesagādāja nekādas grūtības viņu pakļaut. Jābūt vienīgi nomodā par to, lai sacensības gars, kādu tā bija iekveldējusi padotajās, neizjauktu saticību; vajadzēja tikai, veikli izmantojot strādnieču godkāri, stimulēt cītību un, līdzīgi gudras valdības piemēram, radīt sāncenšu apvienību, kas balstītos uz kopīgo darbu. Silvijas strādnieces lepojās ar savu mazo darbnīcu un alka izcelties jaunās saimnieces acīs, tāpēc pakļāvās Silvijas viltības pilnajai varai, un jaunā darba devēja bieži vien lika tām strādāt līdz pilnīgam spēku izsīkumam. Viņa gan rādīja priekšzīmi, un neviens nesūdzējās. Ar mīlestības pilnu rājienu, ar zobgalīgu joku, kas strādnieces izsmīdināja līdz asarām, viņa tās no jauna uzmundrināja un aizgainīja pagurumu, lai varētu izturēt līdz galam. Strādnieces lepojās ar savu saimnieci un to mīlēja, tāpēc bija greizsirdīgas cita uz citu. Bet viņa pati, iekveldējusi šīs jūtas, palika vienaldzīga. Kad strādnieces vakaros bija aizgājušas mājās, Silvija par tām stāstīja māsai ar tik saltu vienaldzību, ka Anete jutās aizskarta. Starp citu, vajadzības gadījumā, kad padotās vai nu sasirga, vai tām uzbruka kāda nelaime, Silvija nekad tās nepameta bez palīdzības. Bet viņa tās aizmirsa — tiklab slimās, kā veselās, — līdzko vairs neredzēja. Silvijai nebija laika domāt par cilvēkiem, kas neatradās klāt. Nebija laika kādu ilgstoši mīlēt. Viņa nemitīgi rosījās; ne mirkli nebija laika: tualete, saimniecība, ēdiens, darbs, pielaikošana, tērzēšana, mīlas dēkas, izklaidēšanās. Un visam — pat tām klusēšanas stundām (allaž īsām) starp dienas trauksmi un nakts atpūtu, kad viņa palika viena, — bija stingri noteiktas robežas. Neviena kaktiņa sapņiem. Pat sevi viņa vēroja ar to pašu skaidro un ziņkāro skatienu, kas radis uzglūnēt citiem, un aplūkoja kā gājēju. Iekšējā dzīve bija samazināta līdz pēdējai iespējai: viss izpaudās darbībā un vārdos. Silvijai likās sveša Anetei raksturīgā prasība izsūdzēt sev grēkus. Aneti pat mulsināja šī dvēsele, kur viss atradās kā uz delnas. Neviena vienīga apslēpta stūrīša. Un, ja arī tāds pastāvēja (tāds ir ikvienā dvēselē), tad durvis uz to bija cieši aizslēgtas. Silvija nelikās zinis, kas slēpjas aiz šīm durvīm. Viņai bija nepieciešams tikai neierobežoti pārvaldīt savu pasaulīti: izbaudīt visu, gan darbu, gan dzīves priekus, bet tā, lai viss nāktu savā laikā, lai neko nepalaistu garam, tātad bez kaislībām, bez galējībām, jo šī rosība un mūžīgā «laidelēšanās» nemēdz sadzīvot ar lielām kaislībām un galējībām un pat jau priekšlaikus izslēdz to iespējamību. Nebija jābaidās, ka mīļākie varētu sagrozīt viņai galvu!

Patiesībā Silvija arī nevienu īsti nemīlēja, izņēmums bija tikai Anete. . . Un cik dīvaini! Kāpēc gan viņa mīlēja šo lielo meiteni, kas nemaz, tikpat kā nemaz nebija viņai līdzīga?

Ai, šis «tikpat kā nemaz» tomēr bija daudz, tas bija (kas zina?) pats svarīgākais: asins balss . . . Parasti vienas paaudzes cilvēki tai nepiešķir nekādu nozīmi, bet, ja piešķir, tad atklājas, kāda apslēpta vara tanī slēpjas. Tā ir balss, kas mums čukst:

«Šis otrais arī ietver sevī mani! Tas pats saturs, tikai citā veidnē liets. Es pazīstu pati sevi, tikai citā veidā, otra dvēselē iemiesotu …»

Un rodas vēlēšanās atkarot sevi šim uzurpatoram … Iedarbojas divkāršs pievilkšanas spēks. Nē, trīskāršs: mūs pievelk kā līdzība, tā pretstats un arī iekarojuma prieks, kas nebūt nav vājākais . . .

Cik daudz kopīgu rakstura vilcienu bija Anetei un Silvijai! Lepnums, tieksme pēc neatkarības, kārtības mīlestība, gribasspēks, jutu dzīve: Tikai vienai viss vērsts uz iekšu, otrai — uz āru; tas bija it kā vienas un tās pašas dvēseles puslodes. Abas radītas gandrīz no vieniem un tiem pašiem elementiem, tikai ikviena .no tām aiz nez kādiem neizprotamiem, neizdibināmiem iemesliem, kas iesakņojušies viņu raksturu īpatnībās, atraidīja savu otru pusi, gribēja redzēt tikai vienu — to, ko viena bija cēlusi gaismā, bet otra pametusi ēnā. Abu māsu tuvināšanās, kad tās dzīvoja kopā, satricināja ierasto priekšstatu, kāds ikvienai bija pašai par sevi. Savstarpējā pieķeršanās ieguva naidīguma nokrāsu. Un, jo spēcīgāka bija šī pieķeršanās, jo spēcīgāks kļuva apslēptais naidīgums. Ikviena juta, ka nespēj pakļaut sev otru. Anete labāk izprata savas apslēptākās domas un, būdama godīgāka, spēja tās nosodīt un apspiest: tas laiks bija pagājis, kad viņas valdonīgā mīla tiecās sagrābt Silviju savā varā… Tomēr Silvijā joprojām mita slepenas alkas pakļaut vecāko māsu, un viņa nemaz nejutās sašutusi, ka apstākļi viņai devuši iespēju apliecināt pārākumu pār Aneti. Tā bija atmaksa par māsu nevienlīdzīgo likteni jaunības dienās! Šī neapzinātā sajūta un tikpat patiesā sirsnība pret māsu arī lika Silvijai izjust slepenu gandarījumu, ka Anete strādā viņas darbnīcā un viņas vadībā. Silvijai gribējās māsu pakļaut uz visiem laikiem, Viņa uzdeva Anetei pieņemt pasūtītājas, zīmēt ar ogļu zīmuli izšuvumu rakstus izrotājumiem, centās iestāstīt, ka, strādājot pie viņas, tā spēšot sev nodrošināt noteiktu peļņu un pat ar laiku kļūšot par uzņēmuma līdzīpašnieci.

Anete nojauta Silvijas īstos nolūkus, tomēr nedomāja pakļauties. Viņa vai nu izlikās nedzirdam māsas priekšlikumu, vai, kad Silvija kļuva uzmācīgāka, atbildēja, ka neesot šim amatam radīta. Silvija tad ironiski atjautāja, kādam amatam tad viņa īsti esot radīta. Tas Aneti aizvainoja. Kad tādu cilvēku, kam nekad nav bijusi vajadzība strādāt, lai nopelnītu iztiku, trūkums piespiež meklēt darbu, viņš sāpīgi izjūt to, ka nezina, kādam darbam piemērots un vai vispār, par spīti izglītībai, derīgs kādam darbam. Tomēr strādāt vajadzēja. Anete nevēlējās palikt māsas apgādībā. Protams, Silvija nebūtu to pārmetusi, viņai sagādāja prieku palīdzēt māsai. Bet, lai cik patīkami arī Silvijai likās izdot naudu Anetes dēļ, viņa zināja, ko izdeva: viņas labā roka allaž zināja, ko deva kreisā. Vēl vairāk, tas nepalika apslēpts arī Anetei. Tai likās neciešama doma, ka Silvija, aprēķinādama izdevumus, ieraksta debetā (protams, domās) arī Anetei izdoto . . . Nolādētā nauda! Vai gan starp māsām, kas mīl viena otru, drīkstēja pastāvēt kādi norēķini? Anetes un Silvijas mīlā to nebija, bet dzīvē — gan. No mīlestības vien nedzīvo. Vajadzīga arī nauda.

*

Šo patiesību Anete agrāk pārlieku ilgi nebija zinājusi. Toties tagad to apguva jo ātri.

Neko neteikusi Silvijai, viņa sāka meklēt darbu. Un pirmā doma bija — doties pie tās jauno meiteņu koledžas priekšnieces, kurā pati reiz mācījusies. Tā kā Anete, būdama spējīga audzēkne, turklāt bagāta, autoritatīva tēva meita, bija iekarojusi Abrahāma kundzes sevišķas simpātijas, viņa cerēja, ka tā joprojām būs labvēlīga. Šī ievērojamā dāma, viena no pirmajām sieviešu izglītības organizētājām Francijā, bija apveltīta ar reti sastopamām īpašībām — enerģiju un izcilām spriešanas spējām, kuras papildināja vai ari mīkstināja (atkarībā no apstākļiem) skaidra politiska nojauta, kādu varētu apskaust pat daudzi vīrieši. Viņa nebija savtīga, taču nepiemirsa koledžas intereses. Abrahāma kundze bija brīvdomātāja un pat neslēpa, gan ar to neplātīdamās, zināmu nicinājumu pret klerikāļiem, kas tomēr nevarēja viņai kaitēt, jo viņas koledžā mācījās meitenes, kuras piederēja radikālajai buržuāzijai, kā arī jaunas ebrejietes. Noraidītās reliģijas dogmas aizstāja pilsoniska morāle, tai gan trūka pamatojuma un stabilitātes, bet tādēļ tā nebija mazāk aprobežota un valdonīga. (Šajā ziņā tā pat pārspēja reliģijas dogmas: jo patvaļīgāks kāds likums, jo tas bargāks.) Sabiedriskā stāvokļa dēļ Anetei bija draudzīgas attiecības ar koledžas direktori, un viņa varēja tai brīvi izteikt savas domas: Anetei sagādāja prieku izsmiet izdaudzināto vispāratzīto morāli, un skeptiskā Abrahāma kundze vēlīgi smaidīja par negodbijīgā meitēna klāstījumiem. Jā, viņa smaidīja gan, taču tikai tad, kad tās tērzēja divatā, aiz slēgtām durvīm. Bet, tiklīdz durvis atvērās, Abrahāma kundze atcerējās savu posteni un atkal atgriezās dzelžaini stingrā ticība sabiedriskā kodeksa baušļiem, kurus izstrādājuši daži republikāņu skolotāji, spriedelētāji un morāles sargi. Varētu teikt, ja Abrahāma kundzes kailā sirdsapziņa bija vienaldzīga pret konvenciālo morāli, tad, līdzko šī sirdsapziņa ietērpās parastajā oficiālumā, tā bargi pēla Anetes rīcību, jo par viņas izturēšanos Abrahāma kundze jau zināja: baumas par Anetes dēku bija apstaigājušas visus Parīzes salonus.

Taču par Anetes mantas zaudējumu Abrahāma kundze vēl nekā nezināja. Un, kad pieteica Aneti, kundze neuzskatīja par vajadzīgu izklāstīt apmeklētājai savas domas; vispirms bija jātiek skaidrībā par apmeklējuma iemeslu: varbūt no tā iespējams izspiest kādu labumu koledžai. Tāpēc Abrahāma kundze uzņēma Aneti laipni, tomēr ar zināmu atturību. Bet, tiklīdz koledžas direktore uzzināja, ka Anete nākusi kā lūdzēja, viņa atcerējās skandālu, un viņas smaids sastinga. Pieņemt naudu no cilvēka, kura rīcību galīgi neatzīstam, vēl ir iespējams, bet dot tādam naudu — nepavisam nepieklājas. Abrahāma kundzei nebija grūti atrast iemeslu, lai noraidītu nekaunīgo pretendenti. Koledžā nav brīvu skolotāju vietu. Un, tā kā Anete lūdza, lai viņu ieteic citām mācību iestādēm, Abrahāma kundze nepapūlējās bijušo audzēkni iepriecināt pat ar tukšiem solījumiem. Kā jau liela diplomāte, kad viņai bija darīšanas ar tādiem, kurus laimes rats cēla augšup, viņa tūlīt piemirsa tāda būt, līdzko šis rats tos svieda lejup. Rupja diplomātijas kļūda! Jo var gadīties, ka tie, kas šodien ir lejā, rīt atkal atrodas augšā, un labs diplomāts vienmēr patur prātā nākotni. Pašlaik Anetei ūdens smēlās mutē; ļoti žēl, bet Abrahāma kundze nemēdza nodarboties ar slīcēju glābšanu. Viņa neslēpa dzedrumu, un, tā kā Anete vēl joprojām runāja ar viņu kā daudz zaudējis, tomēr līdzvērtīgs cilvēks, — kas nepavisam nebija vietā! — Abrahāma kundze, lai apvaldītu jauno sievieti un norādītu uz plaisu, kāda šķīra abas, paziņoja, ka sirdsapziņa viņai neļaujot tādu personu ieteikt citām mācību iestādēm. Anete, kaisdama sašutumā, jau bija gatava izteikt dusmas vārdos, bet drīz vien niknums atslāba, izgaisa un to nomainīja nicinājums; viņu pēkšņi pārņēma velnišķīga vēlēšanās izstrādāt kādu nedarbu, kā citkārt bērnībā, tā vien gribējās iztrīt zobus. Pieceldamās Anete piekodināja:

— Vārdu sakot, atcerieties mani, ja sadomāsiet dibināt koledžā jaunas morāles kursu!

Samulsusi Abrahāma kundze palūkojās viņā: tas jau bija acīm redzams izsmiekls.

— Mums pietiek ar veco, — viņa dzedri atteica.

— Nu, nebūtu par ļaunu to mazliet paplašināt.

— Ko tad jūs īsti vēlētos tajā ietilpināt?

— Tikai kādu nieku, — mierīgi atbildēja Anete. — Atklātību un cilvēcīgumu.

Abrahāma kundze aizskarta iemeta starpā:

— Un, protams, tiesības uz brīvo mīlu?

— Nē, tiesības uz bērnu! — attrauca Anete.

Izgājusi ārā, Anete paraustīja plecus, iedomādamas savu nevajadzīgo, izaicinošo drosmi. Kādēļ gan vajadzēja arī šo dāmu pārvērst ienaidniecē?. . . Un tomēr viņa iesmējās, atcerēdamās pretinieces aizkaitināto seju. Sieviete nespēj atturēties no labpatikas apkaunot otru sievieti. Ko tur! Abrahāma kundze paliks ienaidniece tikai līdz tai dienai, kad Anete no jauna būs atkarojusi savu stāvokli sabiedrībā. Un viņa to atkaros!

Anete apstaigāja arī citas mācību iestādes, taču nekur nebija brīvu vietu. Vismaz sievietēm ne. Latīņu demokrātijas valstis radītas tikai vīriešiem; dažreiz tās gan savās programmās uzņem feminismu, tomēr sievietēm neuzticas un nesteidzas tām atdot ieročus; sieviete vēl tagad, divdesmitā gadsimta ausmā, ir paverdzināta sāncense, bet ilgi vairs tāda nebūs, par to gādā ziemeļzemju nepiekāpīgās sievietes. Lai latīņvalstis ar smagu sirdi būtu ar mieru atzīt darba sievieti, kas vēlas izmantot savas tiesības, nepieciešams visas pārējās pasaules sabiedriskās domas spiediens.

Anete tomēr varētu dabūt pāris vietās pastāvīgu nodarbošanos, ja vien pašas jūtelība nebūtu visu izjaukusi. Darba devēji būtu raudzījušies caur pirkstiem uz viņas divdomīgo stāvokli, ja vien pati pratusi, sniegt kādu ticamu paskaidrojumu: uzdevusies par atraitni vai šķirteni; bet viņa kaut kāda muļķīga lepnuma dēļ uz visiem jautājumiem atbildēja tā, kā patiesībā bija. Pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem Anete vairs netaujāja ne koledžās, ne universitātē, lai gan tajā bija atstājusi labas atmiņas un tur rastu pietiekami brīvi domājošus cilvēkus, kas tai palīdzētu un nenosodītu. Bet jaunā sieviete baidījās no apvainojumiem. Trūkuma valstībā viņa vēl bija nepiedzīvojusi. Lepnums nebija paspējis iegūt varžacis . . .

Anete sāka meklēt privātstundas. Viņa nevēlējās neko lūgt no agrākajām buržuāzijas aprindu paziņām; labāk likās slēpt tām savu rīcību. Viņa vērsās pie vietu apgādes vai, pareizāk sakot, vietu meklētāju ekspluatācijas kantoriem, kādi tolaik Parīzē nelegāli darbojās. Tomēr Anete nebija pietiekami veikla, lai parādītu sevi no labās puses. Viņa izturējās augstprātīgi. Vietu apgādātājus saniknoja Anetes izvēlība: viņa gribēja izvēlēties, nevis pieņemt kuru katru darbu kā tik daudzas nelaimīgās, kas, neapgādājušās ar pietiekamu skaitu pieteikumu» bija ar mieru par nožēlojamiem grašiem pasniegt stundas no agra rīta līdz vēlam vakaram.

Beidzot viņa ar Silvijas starpniecību dabūja dažas stundas ārzemniecēm. Anete mācīja franču sarunu valodu amerikānietēm; tās izturējās pret jauno sievieti laipni, piedāvāja reizēm pa vizināt ar ekipāžu, tomēr maksāja smieklīgi zemu algu un pat neiedomājās, ka vajadzētu maksāt vairāk. Viņas ne mirkli nevilcinājās izdot simt franku par zābaku pāri, bet par vienu franču valodas stundu maksāja vienu franku. (Toreiz nebija pat grūti atrast pasniedzēju, kas mācīja arī par piecdesmit santīmiem! . . .) Anete, lai gan nedrīkstēja būt sevišķi izvēlīga, noraidīja šādus apkaunojošus piedāvājumus, taču pēc ilgas meklēšanas nekā labāka neatrada. Turīgā buržuāzija ir ar mieru izdot savu bērnu audzināšanai tik, cik pieprasa valsts mācību iestādes, jo šos izdevumus, tā sakot, redz visa sabiedrība, bet nekaunīgā kārtā ekspluatē mājskolotājus, jo to jau neviens neredz un tie ir pārāk pieticīgi ļautiņi, kas neies tielēties: atteiksies viens, desmit citu lūgtin lūgsies, lai pieņem!…

Vientuļajai, nepieredzējušajai Anetei bija grūti aizstāvēties, taču viņai piemita Rivjēru praktiskais prāts un arī Rivjēru lepnums, kas nepieļāva piekrist pazemojošajiem algas noteikumiem, ar kādiem samierinājās citas. Viņa nepiederēja pie tām aitiņām, kas žēli blēj un tomēr padodas. Viņa nevaidēja un arī nepadevās. Un — pavisam negaidot — šādai nostājai bija panākumi. Cilvēku dzimums ir gļēvs. Anete prata rāmi un mazliet augstprātīgi pateikt «nē», kas gluži kā ar nazi nogrieza jebkuru iespēju kaulēties; pret viņu neuzdrošinājās izturēties tā kā pret citām un piedāvāt tik nožēlojamu maksu. Bet arī tas nebija nekāds ieguvums. Vajadzēja sūri grūti pūlēties, lai nopelnītu dienišķo iztiku. Anetes skolnieki dzīvoja visattālākajos pilsētas kvartālos, bet ne autobusu, ne metro toreiz vēl Parīzē nebija. Vakaros jaunā sieviete atgriezās mājās sāpošām kājām, un arī apavi drīz vien noplīsa. Bet Anete bija spēcīga, un viņai sagādāja prieku, ka pati spēj sev nopelnīt dienišķo iztiku. Maizes pelnīšana Anetei likās jauns piedzīvojums! Ik reizes, kad bija panākusi savu gribu ikdienas sadursmēs ar saviem izmantotājiem, viņa jutās tikpat apmierināta par aizvadīto dienu kā kāršu spēlmaņi, kas, priecādamies par laimēto partiju, aizmirst niecīgo likmi. Anete iemācījās pazīt cilvēkus. Tas, ko viņa atklāja, ne vienmēr bija skaists. Taču it visu ir vērts iepazīt! Jaunā sieviete saskārās ar noslēpumaino darba pasauli. Tiesa, šis kontakts gan nebija pilnīgs un nesniedzās dziļumā, jo arī nabadzība, tāpat kā bagātība, nošķir cilvēkus citu no cita. Ikviens visnotaļ aizņemts ar savu darbu un rūpēm. Un ikviens redz otrā nevis bēdubrāli, bet drīzāk sāncensi, kas atrauj daļu peļņas . . .

Šādas jūtas Anete manīja tām sievietēm, ar kurām viņai gadījās sacensties, un viņa tās saprata: viņas apstākļi taču bija apskaužamāki nekā šīm sievietēm. Kaut arī Anete strādāja, lai nebūtu māsai par nastu, viņai tomēr vēl bija māsa: viņa bija pasargāta no posta draudiem. Anete nepazina drudžaino neziņu par rītdienu. Jaunā sieviete priecājās par savu bērnu, un neviens netīkoja to atņemt. Kā gan varēja salīdzināt viņas likteni kaut vai ar tās sievietes likteni, kura, kā viņa bija uzzinājusi, atlaista no skolotājas vietas tāpēc, ka, tāpat kā Anete, iedrošinājusies kļūt māte! Taisnību sakot, sākumā to vēl pacietuši mācību iestādē ar noteikumu, ka tai jāslēpj patiesība. Izsūtīta par sodu kādā lauku nostūrī, tā bija spiesta dzīvot tālu projām no pašas miesas un asinīm. Bet jaunā māte nevarēja nesteigties atpakaļ, kad bērns sasirga. Noslēpumu atklāja, un tikumīgie laucinieki sāka ņirgāties. Universitātes priekšniecība, pats par sevi saprotams, pievienojās tautas spriedumam, izmezdama uz ielas abus cilvēkbērnus, kas nebija pakļāvušies morāles kodeksam. Un tieši tiem abiem Anete gandrīz vai apstrīdēja nožēlojamo maizes kumosu! Viņa vairījās piedāvāt savus pakalpojumus tur, kur ieradās šī lūdzēja. Aneti tomēr atzina par labāku. Tieši tāpēc, ka viņa tik neatlaidīgi netīkoja pēc vietas, jo tā nebija tik vajadzīga. Cilvēki neciena izsalkušos. Tāpēc nožēlojamas sievietes, kurām Anete atrāva maizi, apgājās ar viņu kā ar nelikumīgi iekļuvušu vietā, kā ar tādu, kas tās apzog. Viņas gan apzinājās, ka ir netaisnas pret Aneti, taču netaisnība sniedz atvieglojumu tādiem, kas paši ir netaisnības upuri. Anete vēroja visdrausmīgāko karu — strādnieku cīņu nevis ar dabu, nevis ar apstākļiem, nevis ar bagātniekiem, lai tiem atrautu maizi, bet gan strādnieku cīņu ar strādniekiem, lai atņemtu maizi, drupačas, kas nokritušas no bagātnieku vai sīkstā Kreza jeb valsts galda. Tas ir pats lielākais posts. Un jo sāpīgāk to izjūt sievietes. Sevišķi tālaika sievietes, jo vēl neprata organizēties. Viņas joprojām karoja kā pirmatnējie mežoņi: viens pret vienu; nevis apvienoja spēkus, bet sadrumstaloja . ..

Anete iekšēji sasliedamās, lai gan sirds asiņoja, par spīti visam, acīm priekā dzirkstījot, devās uz priekšu; nepateicīgajā pienākumā viņu balstīja neparastums, spēku izlietošanas dziņa un arī domas par savu mazuli, kas viesa gaismu jaunās sievietes ikdienā.

*

Marks visu dienu pavadīja Silvijas darbnīcā. Krustmāmiņa Viktorīna bija nomirusi drīz vien pēc pārvākšanās jaunajā dzīvoklī. Viņa nespēja pārdzīvot šķiršanos no vecās mājas, vecajam mēbelēm un pusgadsimta mierīgas dzīves ieražām. Anete no rīta līdz vakaram nebija mājās, un Silvija ņēma mazo pie sevis. Viņš bija kā darbnīcas kaķēns, ko pasūtītājas un strādnieces lolot loloja; tas četrrāpus ložņāja zem galda, uzlasīdams āķīšus un lupatiņas, atritinādams dzijas kamoliņus. Viņu allaž baroja ar saldumiem un apbēra skūpstiem. Marks tagad bija trīs četrus gadus vecs, kopš slimības mazliet pabāls puisēns ar zeltaini brūniem matiem kā Anetei. Dzīve mazajam likās nepārtraukta teātra izrāde. Silvijai vajadzēja atcerēties savus agrās bērnības iespaidus, kad, notupusies zem letes, viņa mēdza noklausīties pircēju valodās. Bet pieaugušiem, raugoties no saviem uzpūtīgajiem augstumiem, atklājās pavisam cits redzes lauks, un viņi vairs neatceras, ko uztver bērna acis. Un rožainās austiņas … Darbnīcā tām bija ko klausīties! Tur mēles atraisījās, izsmējīgas, pārdrošas un nekaunīgas. Silvija un viņas draudzenes nevarēja sev pārmest pārmērīgu kautrīgumu. Kad smiekli skan un mēle lokās, tad adata ņirb naskāk rokās … Par mazo neviens pat neiedomājās. Vai tad tāds ko saprot? … Viņš nesaprata (tas bija vairāk nekā iespējams), taču nepalaida nenieka gar ausīm. Bērns uztver visu, nobauda visu… Lai sargās, kas mētājas apkārt! Vārtīdamies pa grīdu zem krēsla, zēns bāza mutē visu, ko vien redzēja nokrītam no augšas: gan biskvīta druskas, gan pogas, gan ogu kauliņus; tāpat uztvēra arī teiktos vārdus. Vēl gan nekā nesaprazdams, taču tieši tādēļ, lai reiz tos saprastu! Un viņš šos vārdus murmulēja un dungoja…

— Ak tu sivēntiņ! .. .

Mācekle izrāva puisēnam no rokām lentu, kuru tas sūkāja vai izmēģināšanas dēļ bāza degunā. Bet noklausītos vārdus neviens nespēja atņemt. Pagaidām viņš tos vēl neizmantoja, nezināja, ko ar tiem iesākt. Tomēr zaudēti tie nebija. Izvilkts no mēbeļu vai svārku apakšas, kur ziņkāri bija nodevies kāju un zābakos iežņaugto pirkstu kustību vērošanai, un spiests ieņemt stāvokli, kādu pieaugušie uzskata par normālu, mazais palika rāmi un paklausīgi sēžam uz zema soliņa pie Silvijas vai biežāk kādas citas sievietes kājām, jo krustmāte reti spēja nosēdēt uz vietas. Viņš pieglauda vaidziņu siltajam audumam un, atgāzis galvu un pacēlis degunteli gaisā, skatījās uz noliektajām sejām, piemiegtajām acīm ar kustīgām, dzīvām un mirdzošām zīlītēm, uz zobiem, kuri, nokožot diegu, lika pavīdēt siekalu pūslīšiem, un apakšlūpu (tā likās augšpusē), kurā iecirtušies zobi, uz drebošajām nāsīm ar sārtu dzīslu tīklojumu apakšmalā un ašajiem pirkstiem ar ņirbošo adatu. Brīžiem kāda roka pēkšņi pakutināja mazuļa zodu, roka ar uzpirksteni, kas salti pārslīdēja kaklam . . . Arī šeit, kā vienmēr, mazulis uztvēra visus iespaidus: gan siltās un svaigās plaukstas pieskārienus, gan pūciņām klātās rokas, kuru ādu gaisma sārtināja, bet ēna vērta dzintaraini zeltainu, gan sievietes smaržu .. . Protams, Marks pats to neapjauta, taču vispusīgā un daudzšķautnainā apziņa, kas mājoja ikvienā bērna auguma porā, garām ejot, uztvēra it visu gluži kā fotoaparāta objektīvs . . . Sievietes nemaz nenojauta, ka to attēli no galvas līdz kājām iespiežas šai jutīgajā plāksnē. Protams, viņš tās uztvēra tikai pa daļām, un daudzu trūka gluži kā grūti atrisināmā saliekamā rotaļā, kur bildīšu atsevišķie fragmenti sajaukti. Tā arī izskaidrojamas Marka dīvainās un īslaicīgās — tikpat kvēlās, cik daudzveidīgās — simpātijas, kas šķita untumainas, taču tajās nebija pārsvarā nepastāvība, jo bērnu valdzināja nevis cilvēks kopumā, bet kaut kas daļējs. Visgudrākais cilvēks nebūtu varējis pateikt, kas puisēnu katrā no šīm sievietēm saistīja! Kā īsts mājas kaķēns mazais mīlēja drīzāk maigās rokas, kas viņu glāstīja, nekā pašas glāstītājas. Darbnīca likās šo glāstu kopums, viņa mājas pavards. Marks bija sirdsskaidrs egoists. (Un ar pilnām tiesībām: mazajam radītājam vispirms bija jārada savs «es».) Sirdsskaidrs egoists, pat mīlestībā. Viņš izturējās mīļi, jo gribēja patikt un glāstos rada patiku. Turklāt neizturējās mīļi pret visām, bet gan tikai pret dažām izredzētajām.

Jau no pašām pirmajām dienām Marks visvairāk iemīļoja Silviju. Ar mājas dzīvniekā instinktu tas tūdaļ aptvēra, ka viņa ir šā pavarda dieviete, saimniece un pavēlniece, kas izdala ēdienu, skūpstus un rada noskaņu visai dienai, un ka ir izdevīgi Silvijai pieglaimoties. Bet vēl labāk ir būt par viņas mīluli. Un mazulis drīz vien aptvēra, ka šīs privilēģijas tam piešķirtas. Starp citu, puisēns nebūt nešaubījās, ka tādu labvēlību pelnījis. Šo tīkamo un glaimojošo uzmanību, kādu dāvāja darbnīcas valdniece, viņš pieņēma kā kaut ko pašu par sevi saprotamu, pat ar zināmām gandarījuma jūtām. Silvija Marku lutināja, iztapa viņam, jūsmoja par puisēna kustībām, soļiem, vārdiem, saprātu, skaistumu: viņa muti, acīm, deguntiņu; Silvija lika arī pasūtītājām par Marku jūsmot un dižojās ar viņu, it kā pati būtu laidusi pasaulē. Tiesa, dažreiz viņa gan tā saukāja par «mazo diedelnieku» un «ķivuli-resnuli», reizēm viegli iepliķēja un nošņauca tam degunu. Bet Markam tas nelikās apvainojoši un pat (lai gan viņš skaļi protestēja) ne pārāk nepatīkami. Kurš katrs vis neizpelnās sukas no karalienes rokām! Ja to darītu kāda cita, «dievs pasargi!» (kāda no darbnīcas sīkaliņām), viņš pretotos! . . . Turklāt pat bez valdnieces sceptera Silvija likās tam apburoša. Šai neatšķetināmo iespaidu jūklī, kādu puisēna dvēselē cita caur citu radīja šīs sievietes, vislielāko atstāja Silvija; Markam patika ievīkstīties Silvijas svārku krokās, pieglaust galvu viņas viduklim un klausīties jaunās sievietes balsī un smieklos (kas it kā trīsēja viņas ķermenī) vai arī ietrausties klēpī, uzrāpties augstāk, līdz pašai augšai, apskaut abām roķelēm jaunās sievietes kaklu un tad berzēt degunteli, lūpas, acis pie viņas gleznā vaiga un gaišajām sprodziņām aiz auss, kuras tik brīnum jauki smaržoja. Bērnam tauste kalpo tāpat kā pieaugušam acis. Tas ir talismans, kas palīdz redzēt cauri mūriem un aust sapni par to, ko viņš it kā redzējis, — dzīves ilūziju. Bērns auda savu sapni. Un, nezinādams vēl, kas ir šīs gaišās sprodziņas, šis vaigs, šie smiekli, šī Silvija, nezinādams, kas ir «mans», jau domāja: «Tas ir mans.»

*

Anete atgriezās mājās tikai vakarā. Viņa jutās ļoti izsalkusi. Visu dienu jaunā sieviete bija klaiņājusi kā pa tuksnesi, kur nav veldzes, kā pa tādu pasauli, kur trūkst mīlestības. Visu dienu bija gājusi, domās kavēdamās pie avota, ko vakarā no jauna atradīs. Anete dzirdēja to burbuļojam, jau priekšlaikus domās veldzēja pie tā savas lūpas, un dažs labs garāmgājējs uz ielas varēja nodomāt, ka smaids, kuru skaistā, nevaļīgā sieviete veltīja sava bērna tēlam, domāts viņam … Kā zirgs, kas, sajutis auzas, pieliek soli, tā Anete, tuvojoties Silvijas mājai, paātrināja gaitu, smiedamās mīlas izslāpušiem smiekliem, viņa to beidzot sasniedza un, lai gan jutās nogurusi, skriešus metās augšā pa kāpnēm. Durvis atvērās, viņa iedrāzās istabā pie puisēna, sagrāba to kā spīlēs, cieši jo cieši apskāva un neprātīgiem skūpstiem apklāja viņa acis, degunu, lūpas, — kur vien pagadījās, kur vien tika klāt, — skaļi izpauzdama savu brāzmaino prieku. Marks, kas nule bija iegrimis rotaļās vai arī, ērti apsēdies uz mīksta sēdekļa, nopietni vilka ar krītu svītras vai mudžināja daždažādu krāsu diegus, par šādu uzbrukumu nebija visai apmierināts. Šī straujā, stalti noaugusī sieviete iebrāzās tik negaidīti, sagrāba viņu rokās, purināja, kliedza ausīs, smacēdama vai nost ar skūpstiem… Nē, tas Markam nebija pa prātam! … Tā apieties ar viņu, nemaz neprasot atļauju, bija vienkārši aizskaroši! Viņš to nekādi nepieļaus! Marks īgni cīnījās pretī, bet viņa vēl negantāk sāka zēnu purināt, ņurdzīt, smieties un klaigāt! … It viss šajā sievietē Markam likās pretīgs: nekautrā rīcība, skaļums, varmācība. . . Puisēns gluži labi saprata, ka tā viņu mīl, jūsmo par viņu, un samierinājās pat ar skūpstiem. Bet vajag taču uzvesties pieklājīgāk! Un no kurienes gan īsti viņa tāda gadījusies? Silvija un viņas meitenes bija daudz smalkākas. Kad tās rotaļājās ar viņu, pat kad smējās un trokšņoja, tad neklaigāja tik neganti, nespieda viņu tik spēcīgi, nesmacēja ar skūpstiem! Puisēns brīnījās, kāpēc Silvija, kas tik labi prata mazgāt galvas savām apakšniecēm, nepamācīja pieklājību arī šai slikti audzinātajai personai un neaizsargāja viņu no šādām patvarībām. Bet Silvija, gluži pretēji, sarunājās ar Aneti kā ar līdzīgu — ar citām viņa tā nerunāja — un allaž mudināja Marku:

«Nu, esi taču laipnāks! Noskūpsti māmiņu!» Viņa māmiņa! Bez šaubām, Marks to zināja. Bet tas taču nav nekāds iemesls, lai tā uzvestos! Jā, viņa bija arī viena no mājas varām. Puisēns vēl gluži labi atcerējās viņas krūts siltumu, lai gan vairs nebija saglabājis kārajā mutītē piena saldo garšu un savā putnēna miesā —sargājošo spārnu zeltaino ēnu. Vēl pavisam nesen slimības laikā, kad neredzamais ienaidnieks žņaudza putnēna kaklu, pār viņu augu nakti bija pārlikusi šī varenā aizstāve. Protams! Protams! Taču pašlaik tā vairs nebija vajadzīga. Šīs atmiņas un vēl simtiem citu viņš glabāja iespaidu krātuvē, bet tām patlaban nebija nekādas nozīmes. Varbūt vēlāk, gan jau redzēs … Tagad ik mirklis nesa Markam jaunas veltes: spēj tikai saņemt! . . . Bērns jau no pašas dabas ir nepateicīgs. Mens momentanea. . . [29] vai domājat, ka viņam pietiek laika atcerēties to, kas vakar likās labs! Bērnam labs ir tikai tas, kas šodien liekas tīkams. Anete izdarīja lielu kļūdu, pieļaudama šodien citām, daudz patīkamākām un pat noderīgākām sievietēm aizēnot viņu bērna acīs. Kāpēc gan viņa nevarēja palikt mājās un visu dienu noņemties ar Marku, parādot uzmanību, kā to darīja Silvija un citas, nevis sazin kur visu dienu klaiņāt apkārt un tikai vakaros pēkšņi pārrasties pavisam nelaikā? Nu, jo ļaunāk viņai pašai! Tā nu puisēns iecietīgi panesa Anetes brāzmainos glāstus, atbildēdams uz mīlas pilno jautājumu krusu ar negribīgiem un vienaldzīgiem «jā», «nē», «labdien», «labvakar», un, bēgdams projām no šā vārdu biruma, atgriezās pie savām rotaļām vai Silvijai klēpī.

Anete redzēja, ka Markam Silvija ir mīļāka par viņu. Silvija to redzēja vēl labāk. Abas it kā nepiešķīra tam ne mazāko nozīmi. Īstenībā Silvijai tas glaimoja un Anete bija greizsirdīga. Viņas gan vairījās šādas jūtas atzīt. Labsirdīgā Silvija piespieda nepieklājīgo zēnu noskūpstīt Aneti. Piespiestie skūpsti nesagādāja Anetei nekādu lielu prieku, toties Silvija jutās apmierināta. Viņa neatzinās pati sev, ka apzog trūcīgā dārzu un vēlāk ar karalisku žestu piedāvā tam dažus augļus. Bet to, ko nekad neizteic skaļi, — lai neapgrūtinātu sevi ar nepatīkamiem sirdsapziņas pārmetumiem, — ar jo lielāku tīksmi mēdz izbaudīt klusībā. Un bez mazākās ļaunprātības Silvija izbaudīja daudz lielāku prieku, atļaudama puisēnam sevi glāstīt un klīrēdamās ar varu pār mazo tad, kad Anete bija klāt. Anete tādās reizēs ar liekuļotu jautrību nevērīgi sacīja:

— Ko acis neredz, sirds viegli piemirst.

Taču sirds dziļumos viņai nebūt negribējās jokot. Te nebija vietas zobgalībai. Anete tikai ar prātu atzina humora izjūtu. Viņa mīlēja akli kā dzīvnieks. Bija tik mokoši būt sievietei starp sievietēm un slēpt savas jūtas! Bet viņas to izsmietu, ja tā atklātu savu nabaga pēc mīlas izslāpušo sirdi. Anete citu klātbūtnē rāmi tērzēja par aizvadītās dienas notikumiem, par cilvēkiem, ar kuriem tikusies, par to, ko uzzinājusi, runājusi, — vārdu sakot, par visu, kas pašai bija vienaldzīgs (ai, cik vienaldzīgs! . . .).

Toties nakti, atgriezusies dzīvoklī, palikusi viena ar bērnu, Anete varēja ļaut vaļu savām mokām! Arī priekam, brāzmainām mīlas jūtām. Te nebija jābūt piesardzīgai. Te nebija jāslēpjas. Te dēls piederēja viņai vienīgai, te tas bija viņas varā. Jaunā māte to izmantoja mazliet patvaļīgi; ar savu neprātīgo sirsnīgumu viņa puisēnu nogurdināja. Tā kā šeit, tālu projām no Silvijas, viņš nebija stiprākais, mazais diplomāts sargājās klaji izrādīt nepatiku: līdz rītam jāpaciešas ar šo aplam neprātīgo māti. Markam bija sava taktika: viņš izlikās bezgala miegains. Neko lielu arī nevajadzēja izlikties: pēc iespaidiem pārpilnās dienas miegs uznāca ātri. Bet arī tad, kad tas nenāca, Marks gulēja mātes rokās aizvērtām acīm, kā samaņu zaudējis, līdzīgi upurēšanai nolemtam jēram. Anetei gribot negribot bija jāpārtrauc dūdošana un jānes puisēns uz gultiņu, un mazais jokdaris pusmiegā, no kura tas it kā pakāpienu pēc pakāpiena (vai arī drīzāk lejup pa margām) noslīdēja līdz pašai trepju apakšai, valdīja smieklus, caur skropstām vērodams lētticīgo māti, kas dievināšanas pilnām acīm klusēdama vērās viņā. Šādos brīžos puisēnu pārņēma pārākuma apziņa, tāpēc viņš jutās mātei pateicīgs un reizēm pēkšņā jūsmas uzplūdā spēji apskāva abām rociņām pie gultiņas ceļos noslīgušās mātes kaklu. Šādi negaidīti glāsti atalgoja Aneti par visām grūtībām. Bet Marks skopojās ar mīlas pierādījumiem un bieži tos neatkārtoja, tāpēc Anete daudzus vakarus devās pie miera, neremdējusi savu izsalkumu. Aizmigt viņa tik ātri vis neaizmiga, svaidījās gultā no vieniem sāniem uz otriem, ieklausījās bērna elpas vilcienos, un galvā rosījās drudžainas domas . . . «Viņš mani nemaz nenoskūpstīja, kā pienākas… Viņš mani nemīl…» Anete nodomāja.

Jaunās mātes sirds sažņaudzās. Bet viņa tūdaļ atģidās:

«Ko gan visu neizdomāju!…»

Šādas domas vajadzēja triekt prom uz karstām pēdām. Kā ar tādām lai dzīvo? Nē, tā nebija taisnība . . . Viņa velti apsūdzēja jauko puisēnu! … Un Anete steidzās pārmeklēt atmiņas, atrast tajās pašu jaukāko — bērna sirsnīgākos vārdiņus un maiguma izpausmi. Tos atceroties, Anete labprāt izrautu dēlu no gultiņas, lai to noskūpstītu . . . Bet — cst! Nemodināsim viņu! … Šī brīnum jaukā, vieglā elpa! . . . Manu dārgumiņ! . . . Cik jauki gan mēs dzīvosim vēlāk! . . .

Tā kā tagadne bija diezgan nenozīmīga, Anete, lai to izdaiļotu, iedomās radīja savām ilgām atbilstošu nākotni, kuru iztēlojās sirsnīgā tuvībā ar dēlu. Viņai bija nepieciešams elks, lai nomāktu briestošos spēkus, kuri jau kopš kāda laika no jauna viesa nemieru.

*

Tā vairs nebija satraukuma pilnā grūtsirdība, ne arī neirastēniskā nomāktība, ar kādu Anete sirga pirms bērna saslimšanas un ko izgaisināja bērna slimība; pagājībā nogrimušas tās dīkās dienas, kad viņa jutās it kā iztukšota, bez spēka, bez intereses: klusums jūrā pirms bēguma .. .

Tagad atkal tuvojās jauns paisums. To vēstīja krācošās bangas, kas slējās augšup nakts tumsā. Mātes cerības uz laiku bija remdējušas kaislīgās alkas. Darba dzīves ikdienas rūpju izraisītais fiziskais nogurums bija dambis, kas tās apvaldīja. Bet, sakrājušās vienkop tumšajās dzīlēs, tās brāzās pret klintīm. Cilvēka dvēseles attīstība norit spirālveidīgi, līdztekus mūža lokiem, un Anetes dvēsele pašlaik atradās gandrīz tādā pašā noskaņā, kādu reiz jau pārdzīvoja pirms četriem vai pieciem gadiem, kad bija iemīlējusi Rožē Briso. Jā, gandrīz tādā, taču ne tai pašā. Cilvēki bieži vien lido pāri pagātnei, taču tajā vairs neieslīgst. Anete bija nobriedusi. Viņas mulsumā vairs nemanīja jaunas meitenes aklo sirdsskaidrību. Anete bija kļuvusi sieviete; viņas alkas bija asas un noteiktas. Anete zināja, kurp tās vilina. Un, ja arī viņa negribēja zināt, tad tieši tāpēc, ka to zināja. Jaunās sievietes griba bija tikpat nobriedusi kā viņas miesa. Viss kļuvis bagātāks, un viss ieguvis juteklības nokrāsu. Šo pazīstamo un biedējošo dēmonu parādīšanās no jauna radīja svelmainu dienvidu, kas vēstīja tuvojošos negaisu. Nomācošais, smagais klusums sevī slēpa nemiera nojausmas. Tas nomainīja bezbēdīgo jautrību, bezrūpīgās jaunā rīta bēdas. Līdz šim ēnas, kas dažbrīd pārslīdēja pāri Anetes sejai, drīz vien izgaisa. Turpretī tagad viņa dzīvoja pastāvīgā sasprindzinājumā. Ja dažbrīd piemirsa sabiedrībā sevi vērot vai arī ja neizklaidēja bērna klātiene, viņa iegrima klusēšanā, un pierē ievilkās dziļa grumba. To pamanījusi, Anete klusītēm aizzagās projām. Ja viņu kāds noraizējies dotos meklēt, tad atrastu jauno sievieti dzīvoklī kārtojam istabu, sedzam gultas, apgriežam otrādi matračus, slaukām putekļus vai logu rūtis; viņa izšķieda daudz vairāk enerģijas, nekā vajadzīgs, un tomēr nespēja nomākt dvēselē briestošo nemieru. Darba steigā bieži negaidot palika, kā sastingusi ar lupatu rokā stāvam uz krēsla vai atbalstījusies ar elkoņiem uz palodzes. Tādos mirkļos Anete aizmirsa visu, ne tikvien pagātni, bet arī tagadni, dzīvos un mirušos, pat savu bērnu. Viņa skatījās, nekā neredzēdama, klausījās, nekā nedzirdēdama, domāja, nekā neaptverdama. Liesma, kas deg tukšā telpā. Vējā piepūsta bura atklātā jūrā. Anete juta, ka varenā elpa strāvo pa visu viņas augumu un kuģis dreb ar visiem mastiem… Pamazām no bezgalības atkal iznira apkārtējo priekšmetu aprises. No mājas pagalma, kura logā bija izliekusies Anete, kāpa augšup pazīstami trokšņi: viņa atšķīra bērna dziedošo balstiņu. Bet arī tā neiztraucēja šo nomoda sapni, tikai ievirzīja to citā gultnē … Tā bija kā putna vīterošana vasaras pēcpusdienā … Ai, saules pilnā sirds, kāds milzums tevī vēl mīlas, ko dāvāt! Pilnām riekšavām smelt dzīvi! … Taču guvums pārāk smags . . . Apziņa palaida vaļā, ko satvērusi, tas atkrita atpakaļ līdz baltkvēlei nokaitētajā bezdibenī, kur vairs nebija ne putnu dziesmas, ne bērna balss, ne pašas Anetes . . . Nekā cita, vienīgi saules kvēles varenā virmošana …

Atbalstījusies uz palodzes, Anete pamodās no sapņiem . . .

Bet naktī uzmācīgie sapņi, kas likās izgaisuši pēc Marka piedzimšanas, no jauna atgriezās, lai sagrābtu to savā varā. Tie apsēda viņu kopā pa trim vai četriem, kas nomainīja cits citu. Anete krita no viena otrā kā no stāva stāvā. No rīta piecēlās kā salauzta, kā sadegusi, pārcietusi desmit nakšu mokas vienā naktī. Un netikās vairs atcerēties, ko sapņojusi. . .

Anetes tuvākie cilvēki bija pamanījuši viņas raizēs apmākušos pieri un izklaidīgo skatienu; šī pēkšņā pārmaiņa tiem likās neizprotama, bet tie nebūt neuztraucās: izskaidroja to ar ārējiem cēloņiem — materiālām grūtībām. Anetei šis satraukuma pilnais periods bija dziļas atjaunošanās laiks. Viņa to neapzinājās, jo izjuta savdabīgas grūtniecības slogu, daudz nogurdinošāku nekā miesīgas grūtniecības smagumu. Un savā ziņā šī norise arī bija grūtniecība: apslēptas dvēseles radīšana. Gluži kā grauds tā iesēta matērijas dzīlēs, cilvēku trūdvielu un mālu maisījuma dziļumā, kur paaudžu paaudzes atstājušas savas paliekas. Atbrīvot dvēseli no tām ir vesela mūža uzdevums. Vesels mūžs paiet radīšanā. Un bieži vien augļa saņēmēja ir nāve.

Anete juta slepenas bailes no nezināmās būtnes, kas reiz viņu saplosīs, lai izlauztos brīvē. Baiļu un kauna uzplūdu pārņemta, viņa noslēdzās sevī, savā vētrainajā iekšējā dzīvē, palikdama divatnē ar imanento būtni, pret kuru izturējās naidīgi. Gaiss bija pārsātināts ar elektrību; stinguma pilnajā klusumā gan uzšalca, gan atkal norima vēja brāzmas. Anete nojauta draudošās briesmas. Velti viņa pūlējās atvirzīt ēnā to, kas mulsināja. Lai arī ēnā, tas tomēr palika jaunajā sievietē, viņas dvēselē. Un apziņa, ka dvēsele stāvgrūdām pilna nezināmu būtņu, nelikās visai mierinoša.

— Tas viss . . . Tas viss — esmu es … Bet ko vēlas no manis šīs būtnes? … Ko vēlos es pati? .. .

Un viņa sev atbildēja:

— Tev vairs nav nekā ko vēlēties. Tev ir tas, ko vēlējies.

Ar sasprindzinātu gribasspēku Anete pievērsa visu mīlas kvēli bērnam. Taču šīs mātes kaisles brāzmas nesniedza laimi. Nenormāla, pārspīlēta, slimīga (jo šo kaisli radīja neizdevies mēģinājums ievirzīt citā gultnē pavisam citus instinktus, kas neļāva sevi maldināt), tā sagādāja vienīgi vilšanos. Viņa tikai atgrūda bērnu. Marks sacēlās pret šādu varmācību. Viņš vairs neslēpa no mātes īgnumu. Māte likās «uzmācīga», un puisēns to izpauda īsos, niknos monologos, kurus, par laimi, Anete nedzirdēja, bet kurus Silvija reiz gluži nejauši noklausījās un, skaļi smiedamās, sarāja puišeli. Marks, patvēries aizdurvē, runādams ar sienu un sparīgi mētādams rokas, sūrojās:

— Kā man apnikusi šī sieviete! . . .

*

Parasti, rakstīdami kādu dzīves stāstu, mēdzam attēlot notikumus. Mēs domājam, ka tajos izpaužas pati dzīve. Bet tie ir tikai dzīves ārējais apvalks. Pati dzīve noris mūsu iekšējā pasaulē. Ārpasaules notikumi to ietekmē vienīgi tiktāl, cik dzīve pati tos jau izvēlējusies, gribētos pat teikt — tos radījusi, un daudzos gadījumos tā tas patiešām arī ir. Desmitiem notikumu ik mēnesi noris visapkārt, turpat vai rokām aizsniedzami, taču mēs neatsaucamies, tāpēc, ka tie mūs neskar. Bet, ja nu kāds aizsniedz, tad varam galvot, ka paši tam esam ietaupījuši pusceļu, steigušies pretī. Un, ja grūdiens iedarbina mūsu dvēselē kādu atsperi, tad tā jau sen bijusi saspringta un tikai gaidījusi satricinājumu.

Ap tūkstoš deviņi simti ceturtā gada beigām Anetes jūtu sasprindzinājums sāka atslābt, un šī iekšējā pārmaiņa, likās, sakrita ar dažām pārmaiņām, kas tai pašā laikā norisinājās viņas apkārtnē.

Silvija bija nolēmusi precēties. Viņai bija divdesmit seši gadi, un brīvības prieki likās baudīti pietiekami; Silvijai šķita, ka pienācis laiks baudīt arī priekus, ko sniedz ģimenes dzīve. Taču ar izvēli viņa nesteidzās. Mīļākajam nav jābūt no izturīga materiāla; pietiek ar to, ka tas patīk. Turpretī labam laulātam draugam jābūt no stipras vadmalas. Protams, Silvija gribēja, lai viņš būtu arī patīkams. Bet jēdziens «patīkams» bieži vien ir atšķirīgs. Lai izmeklētu laulāto draugu, nebūt nav nepieciešama aizraušanās. Silvija šajā ziņā vadījās no saprāta argumentiem un pat praktiskiem apsvērumiem. Viņas uzņēmums plauka un zēla. Ateljē «Silvija» (Tērpi un mēteļi) bija pelnīti ieguvis lielisku reputāciju un iekarojis izmeklētu klientūru vidējās buržuāzijas aprindās, jo tajā varēja pašūt elegantus, ar gaumi darinātus tērpus, turklāt par mērenām cenām. Darījumos Silvija bija sasniegusi to robežu, kuru saviem spēkiem vien vairs nespēja pārkāpt. Lai tiktu tai pāri, bija vajadzīgs kompanjons, kas paplašinātu darbības loku, pievienojot sieviešu šūšanas darbnīcai vīriešu apģērbu darbnīcu.

Nevienam savus nodomus neuzticēdama, Silvija meklēja apkārtnē cilvēku, kas vislabāk atbilstu viņas plāniem. . . Beidzot viņa bez steigas izvēlējās un nolēma apprecēties. Gan mīla radīsies vēlāk. Arī tai pienāks savs laiks. Silvija nekad neprecētu cilvēku, ko nespētu reiz iemīlēt. Taču mīla bija tikai piedeva. Pirmajā vietā atradās darījumi.

Viņas izredzētais saucās Selvs (Leopolds), un jau paša sakumā mazā uzņēmēja bija izgudrojusi jaunajai firmai nosaukumu, kas liesmos uz izkārtnes: «Selvs un Silvija». Lai gan sievietes piešķir skanīgam vārdam lielu nozīmi, Silvija tomēr nebija tik neprātīga, lai apmierinātos ar to vien: Selvs (Leopolds) bija lieliska partija. Vairs nekāds jaunais (spriežot pēc izskata, viņam varēja dot vismaz gadus trīsdesmit piecus), diezgan glīts vīrietis, — kā parasti mēdz sacīt, — kas visumā nozīme «diezgan neglīts», taču spēcīgs, gaiši rūsganiem matiem, ziedošu sejas krāsu; viņš bija vecākais piegriezējs pie pazīstama Parīzes drēbnieka, sava amata pratējs, ar labu algu, turklāt nopietns, nevis uzdzīvotājs. Silvija bija ievākusi izziņas un jau visu izlēmusi sava galvā. Ar Selvu viņa netika runājusi. Bet izredzētā piekrišana sagādāja vismazāk rūpju. Jaunā sieviete zināja, ka panāks, ko vēlas.

Selvs viņu nebūtu meklējis. Tas bija lāga vīrs bez mazākās godkāres, taču diezgan liels egoists, kas augstu vērtēja savu labklājību un ieražas, tāpēc nolēmis palikt vecpuisī, un tam ne prātā nenāca pamest savu necilo, tomēr ienesīgo vietiņu, kur nebija nekādas atbildības, bet darba devējs prata pienācīgi novērtēt tā spējas. Silvija drīz vien izjauca visus Selva plānus un mieru. Abi satikās (šo tikšanos Silvija bija priekšlaikus noorganizējusi) kādā rudens izstādē, kur bija ieradušies, lai apskatītu jaunākos modeļus, kādus paši sekmējuši ieviest modē. Silviju ielenca pielūdzēji, un, Selvu neievērodama, viņa sāka aplaimot ar smaidiem un valšķīgiem, atjautīgiem vārdiņiem trīs vai četrus jaunus cilvēkus, kas bija viņā iemīlējušies līdz ausīm. Vēlāk, kad Selvs ne bez rūgtuma bija pietiekami novērtējis jaunās sievietes piemīlību un asprātību, kas diemžēl viņu neskāra, viņš pēkšņi pamanīja, ka Silvija visu savu labvēlību veltī tikai viņam: viņa vērsās tagad vienīgi pie Selva, par pārējiem nelikdamās ne zinis. Šis pēkšņais pavērsiens saviļņoja Selvu jo vairāk tāpēc, ka viņš to piedēvēja pats saviem nopelniem. Tas bija veikls Silvijas manevrs — un Selvs iekrita. Ardievu, visi jaukie nodomi!

Pēc kāda laika Silvija palūdza Aneti ierasties vakarā, pēc pusdienām, tad, kad darbnīcā vairs neviena nebija.

— Es tevi lūdzu atnākt, — viņa sacīja, — jo gaidu kādu cilvēku.

Anete bija pārsteigta.

— Hm! Kam tad es tev esmu vajadzīga? Vai nevari viena pati viņu uzņemt?

— Man šķiet, tā būs pieklājīgāk, — Silvija nopietni atbildēja.

— Diezgan pavēlu gan tev uznācis pieklājības uzliesmojums.

— Labāk vēlu nekā nekad, — Silvija turpināja tādā pašā nesatricināmā nopietnībā.

— Ko tu mels man niekus! Meklē citus, kam to iestāstīt!

— Tieši tā! — attrauca Silvija. Anete padraudēja ar pirkstu:

— Kas tad tie citi ir? Nu, kas ir šis cits?

— Tur jau viņš nāk. Selvs (Leopolds) piezvanīja. Acīm redzot, viesim nepatika, ka nav sastapis Silviju vienu, bet — kā jau labi audzināts cilvēks — viņš noslēpa nepatiku aiz laipnības maskas. Nebija viegli radīt patīkamu iespaidu divu visai satraucošu jaunu sieviešu sabiedrībā, kuras turklāt abas bija uz vienu roku. Selvs juta, ka to zagšus vēro divi acu pāri. Pēc dažiem visai neveikliem komplimentiem, no kuriem aiz pieklājības arī Anetei tika sava tiesa, Selvs sāka runāt par darījumiem, par savu amatu un nevaļīgo dzīvi. Anete augstsirdīgi, izlikdamās ieinteresēta, uzdeva dažus jautājumus. Tie izraisīja Selvā uzticību, un viņš sāka stāstīt par grūtībām, kādas stājas ceļā viņa karjerai, par neveiksmēm un panākumiem un nepalaida garām izdevību sevi izcelt. Viņš likās vienkāršs, sirsnīgs, pašapmierināts, spēlēja atklātām kārtīm. Silvija turpretim, būdama gudrāka, pirms izspēles centās ielūkoties pretinieka kārtīs. Anete, drīz vien atstumta pie malas, vēroja šo spēli un vairāk brīnījās par māsas pieticību nekā izmanību. Silvijai nenāktos grūti atrast daudz spožāku partiju. Taču viņa nebūt to nevēlējās. Viņa neuzticējās pārāk skaistiem un valdzinošiem vīriešiem. Protams, Silvija nebūtu precējusi ne dergli, ne arī muļķi. Viņa izvēlējās zelta vidusceļu … Jaunā sieviete bija nodomājusi izmeklēt sev līdzīgu padomdevēju, nevis kungu. Viņa zināja, ka laulībā ikvienam kaut kas jādod un ikviens kāro kaut ko iegūt: tas ir tikpat kā piedāvājums un pieprasījums. Silvijai bija vajadzīgs tikai viens — palikt par valdnieci savā mājā. Un kas bija vajadzīgs Selvam? Ai, nabaga puisi! Lai viņu mīlētu viņa paša, viņa skaisto acu dēļ. . . Selvs taču nedrīkstēja tik daudz iedomāties — viņš zināja, ka nav nedz skaists, nedz pievilcīgs. Bet tā nu reiz bija nabaga puiša vājība — gribējās, lai ar viņu apprecas aiz mīlas! . . . Smieklīgi, vai ne? Viņš paraustīja plecus, jo šis tuklais, naivais puisis nebija nekāds muļķis, pazina dzīvi un uz sievietēm raudzījās skeptiski, kā vairums franču. Bet prasība pēc mīlas ir tik spēcīga! Ai, šī muļķīgā prasība!. . . «Un kāpēc gan lai manī neiemīlētos? Neesmu sliktāks par citiem! …» Lāgiem viņš bija gandrīz vai pazemīgs, lāgiem gandrīz vai pašapmierināts. Taču allaž izturējās kā lūdzējs . . . Tas nebija gudri. . . Neko viņš neprata apslēpt! . . . Viltniece Silvija to jau bija pamanījusi gluži labi. Un, kad lielās, viegli izvalbītās zilās acis jautāja: «Vai jūs mani mīlat? …» — Silvija uzmeta viņam glāsmainu skatienu, kas neteica ne «nē», ne «jā», jo nenoteiktība iekvēlina mīlu.

Kad māsas atkal bija vienas, Anete teica Silvijai: — Nerotaļājies tā ar viņu! —Kāpēc ne? — atjautāja Silvija, vērdamās spogulī. — Viņš ir tā vērts.

— Tātad tu domā nopietni?

— Pavisam nopietni.

— Es nekādi nevaru iztēloties tevi kā precētu sievu.

— Nu, es domāju — tu vēl to pieredzēsi savas divas trīs reizes….

— Man netīk, ka tu par tādām lietām zobojies.

— Bet par ko tad lai zobojas? Ak, tu Pestīšanas armijas māsa! Nu, nu Buta [30] kundze (viņa izrunāja «Bota»), nesavelc savas skaistās uzacis! Es vēl nedomāju par vīra maiņu, iekams neesmu laulības dzīvi izmēģinājusi. Neprecos jau tādēļ, lai drīz šķirtos. Ja nevarēsim sadzīvot, būs vien jāsamierinās.

— Par tevi jau nu es nebaidos, — sacīja Anete.

— Tiešām? Nu, paldies par to pašu! Tātad viņš ir iekarojis tavu labvēlību?

— Silvija, jūs nesaderat kopā. Bet es nevēlētos, ka tu šim krietnajam cilvēkam liktu kādreiz ciest.

Silvija uzsmaidīja attēlam spogulī.

— Ciest? Ikviens liek ciest kādam citam, tas nav nekas jauns! Droši vien viņam būs jācieš! … Nabaga cilvēks! Es labprāt vēlētos būt viņa vietā . . . Nu, nu, neraizējies par viņu! Vai tad tu domā, ka nezinu sava Adonisa vērtību? Viņš nežilbina, bet uz viņu var paļauties. Šai ziņā es šo to sajēdzu. Viņam jau es neteikšu, jo vīriešus nekad nevajag lutināt: sāks vēl iedomāties, ka ir tiesības uz mums. Taču pati to paturu prātā. Nebūšu jau tik muļķīga, ka darīšu pāri sev, lai kaitētu viņam. Protams, nevaru galvot, ka nelikšu tam skaisties (tas būs noderīgi — kļūs mazliet vājāks), tomēr nelikšu arī sēdēt kā uz adatām ilgāk, nekā nepieciešams. Pats par sevi saprotams, tikai tādā gadījumā, ja man nebūs par ko sūdzēties! Pretējā gadījumā ar baudu it visu atmaksāšu. Un es maksāju skaidrā naudā. Esmu godīga tirgotāja: krāpju pircējus tieši tik, cik vajadzīgs, lai dzīvotu. Vismaz tad, ja tie netīko apkrāpt mani. Citādi — es tos pašus apkrāpšu. Un kā vēl!

— Lai nu viens saka, — iesaucās Anete, — vai tad var kādreiz piespiest viņu runāt nopietni!

— Tad jau dzīve kļūtu neciešama, ja par visām nopietnām lietām vajadzētu runāt nopietni! — attrauca Silvija.

Leopolds drīz atkal ieradās, un Silvija nelika tam ilgi nīkt. Ātri vien pārlūkoja pretinieka pozīcijas un, neiznākot no aizsargāšanās nocietinājumiem, rekognoscēja tā ieročus, kravu un pārtiku un tad tikai jau labprātīgi padevās. Silvija bez jebkādām grūtībām iedvesa viņam savus nodomus. Līdz sava mūža pēdējai dienai Leopolds saglabāja ilūziju, ka doma dibināt lielo modes namu «Selvs un Silvija» radusies viņa galvā.

Kāzas nolēma svinēt janvāra vidū, sezonā, kad šūšanas darbu ir mazāk. Pēdējās nedēļas pirms kāzām darbnīcas strādniecēm pagāja jautri. Laimē starojošais Leopolds izmaksāja visam sieviešu baram, vadāja uz teātri un kino. Visām tā gribējās smieties! Kad viena no tām iziet pie vīra, tad šķiet, ka tā ievestu mājā pašu laulības dievieti. Ikviena no pārējām, saņemot viešņu, domās čukst:

«Nepiemirsti! Nākamo reizi mana kārta . . .»

Vispārējā jautrība pielipa arī Anetei. Viņa vis neizjuta skaudrāk savas dzīves kļūmi, — kā varēja sagaidīt, — bet gan jautāja pati sev, kur palikušas visas bēdas. Tās bija noslīdējušas, kā krekls mēdz noslīdēt pāri gurniem. Ai, jaunais augums! Bēdas nespēj ilgi noturēties uz tavas gludās ādas … Nevarētu tomēr teikt, ka Silvijas laulības Aneti sajūsminātu. Pārāk maigi viņa mīlēja māsu, lai neizjustu grūtsirdību, redzot to attālināmies vēl vairāk. Nebija arī nekas iepriecinošs redzēt šo tik skaisto, jauno sievieti izejam pie mazliet aprobežotā puiša. Anete savos sapņos iztēlojās māsai pavisam savādāku vīru. Bet kāda gan citiem daļa gar mūsu sapņiem! Tie nav laimīgi pēc mūsu, bet gan pēc savas izpratnes. Un dara pareizi! . ..

Silvija bija apmierināta. Leopolda sirsnīgā pieķeršanās un acīm redzamā jūsmošana glaimoja viņas godkārei un pamazām iesildīja sirdi. Kā jau Silvija Anetei izteicās, viņa prata novērtēt sava izredzētā nopietno raksturu. Selvs būs uzticīgs biedrs un nekādā ziņā viņu neierobežos, un, lai arī jaunā sieviete ne domāt nedomāja to pievilt (bet nekad jau nevar zināt!), viņa bija pārliecināta, ka vīrs neprasīs sīkumainu atskaiti uzvedībā. Leopolds netiecās izzināt Silvijas pagātni, viņš tai uzticējās, un Silvija bija par to pateicīga. Dzīves pieredze nebija atstājusi Leopoldam daudz ilūziju un jo sevišķi radinājusi samierināties; tā bija iemācījusi viņam kā labāko uzvedības likumu— pieņemamu gan sev, gan arī citiem — sirsnības pilno egoismu, kāds piemīt godīgam, skeptiskam cilvēkam, sirsnīgam un pieticīgam, kas neprasa no citiem vairāk, nekā pats spēj dot.

Silvijai bija daudz vairāk kopīga ar Leopoldu nekā ar Aneti. Mīlēt gan viņa mīlēja sirsnīgāk Aneti. Tomēr, ja Anete būtu vīrietis (to Silvija māsai smiedamās pateica), viņa to nebūtu precējusi! Nē, nē, tur nekas prātīgs neiznāktu! . . . Blakus Selvam viņa jutās pilnīgi droša. Šī paļāvības pilnā sajūta atbrīvoja no nepieciešamības par to domāt; Silvija domāja par kāzām, par tērpu, kādu sev darinās, par nākamo mājsaimniecību un plašajiem komerciālajiem projektiem. Un bija pilnīgi apmierināta.

*

Kāzas notika saulainā ziemas dienā. Selvs aizveda visus uz Vensenas mežu. Tika sarīkoti jautri izpriecu braucieni. Arī Anete labprāt piedalījās. Citreiz šī trokšņainā, mazliet vulgārā jautrība liktos nepatīkama. Tagad viņa to nemanīja. Anete smējās līdzi šiem lieliskajiem puišiem un brašajām meičām, kas bija piešķīruši sev šīs līksmās atpūtas stundas smaga darba dienu virknē. Viņa piedalījās rotaļās un sajūsmināja visus ar savu aizrautību. Silvija, kas bija paradusi redzēt māsu saltu un augstprātīgu, pārsteigta vēroja, kā Anete skraidelē un līksmo no visas sirds. Rau, kur viņa iet vistiņās aizsietām acīm, sasārtusi aiz sajūsmas, pavērtu, smejošu muti, paceltu zodu, it kā gribēdama lidojot notvert gaismu; rokas izplētusi kā spārnus, Anete devās uz priekšu lieliem soļiem klupdama krizdama, smiedamās pilnā balsī! … Ko satvers šī kaislā, vingrā un skaistā sieviete aizsietām acīm? Kas satvers viņu pašu? . . . Ne viens vien, raudzīdamies viņā, tā droši vien nodomāja. Bet Anete, likās, domāja vienīgi par rotaļu . . . Kur palikušas visas rūpes, kas vēl vakar māca? Kur raižu pilnā, saspringtā, nopietnā seja? … Jā, viņā gan slēpās iekšējs atsaucīgums! . . . Silvija uzskatīja par savu nopelnu, ka pratusi izklaidēt Aneti no raizēm, un priecājās par to. Taču Anete zināja, ka iemesli meklējami pavisam kur citur. Viņa nejutās tik viegli tāpēc, ka varēja smieties māsas kāzās. Viņa smējās tādēļ, ka jutās brīva no raizēm! . . .

Kas tad bija noticis? Kaut kas neparasts, kas nebija nobriedis vienā dienā, lai arī atklājās pēkšņi. . .

Tas notika dažas nedēļas pirms Silvijas kāzām, kādā svētdienas rītā. Anete sēdēja pie tualetes galdiņa pa pusei izģērbusies. Svētdienās viņa mēdza ilgi posties, jo citas dienas bija spiesta iziet no mājas agri. Jaunā sieviete jutās gurda no nedēļas gaitām. Bērns, tikko piecēlies, bija izzadzies no istabas, lai dotos pie krustmātes. Viņš bezgala taujāja par kāzām un smīdināja Silviju ar savām pieredzējuša cilvēka balsī izteiktajām pārdomām. Leopolds puisēnu lutināja; lai iztaptu Silvijai, viņš iztapa arī tās klēpja sunītim. Un Marks, juzdamies glaimots un lepns par šādu uzmanību, augu dienu pavadīja apakšstāva dzīvoklī un pie mātes uzkavējās nelabprāt. Parasti Anete tādēļ no jauna izjuta rūgtu izmisumu. Bet šai svētdienas rītā gurdums bija stiprāks nekā bēdas, tam jaucās klāt kāda slepena sajūta, kas viņu it kā apskaidroja. Aiz paraduma Anete tomēr nopūtās. Viņa tīksmi baudīja šo gurdumu un netverami tīkamo apziņu, ka varēs, paldies dievam, visā garumā izstiepties krēslā un nekustināt ne loceklīša. . . Svētdiena! Agrāk viņa to neprata novērtēt…

«Vai, cik gurdena, cik esmu gurdena! Cik jauki ir nekustēties! … Varētu gulēt vai tūkstoš gadu . . . Pat sēdēt neērtā pozā, balstoties ar elkoņiem un neizdarot ne mazāko kustību . . . Šķiet, ka saistītu kāda burvība. Bail to salauzt. Nekustēšos! Ir tik labi! …»

Viņa skatījās pa logu uz pretējā nama jumtu; no maiznīcas skursteņa cēlās dūmi: vēja nesti, tie plūda mutuļu mutuļiem, gaiši un līksmi, gan izstiepās, gan saritinājās un plīvodami traucās augšup debesu zilgmē. Anetes acis smējās, un gars, aizrauts līdzi neprātīgajām arabeskām, dejoja gaisa ārēs. Viss zemes smagums bija noslīdējis lejā. Dvēsele jutās kaila, ļaudamās vējam un saulei. Anete klusām dungoja … Un pēkšņi atcerējās kāda jauna vīrieša acis, kas ar sajūsmu bija raudzījušas vakardien omnibusā. Viņa to nepazina un, bez šaubām, nekad vairs neredzēs. Bet šis skatiens, kuru jaunā sieviete neviļus notvēra, pēkšņi pagriezdama galvu (jo jauneklis nedomāja, ka to redz), neslēpti apliecināja viņas pievilcību, un kopš tā brīža sirdī mita gaišs prieks… Anete izlikās, it kā nezinātu tā cēloni… Bet, kad spogulis atspulgoja viņas smaidu, Anete pēkšņi ieraudzīja sevi ar tā vīrieša acīm, kurš reiz viņu iemīlēs . . . Kur esat jūs, rūpes? . . . Tās dūca vēl kaut kur tālu, bezgala tālu, laiku pa laikam uzšalkdamas kā brāzma . . .

«Diezgan! Diezgan! Kam tas viss? . . . Laiks kļūt prātīgai!»

Šādas domas Anete pazina. Desmitiem reižu viņa tās bija sevī atkārtojusi. Taču nebija ko gaidīt, ka viņa pildīs savu lēmumu! Šis panākums nav Anetes prāta nopelns Prāts ir labs padomdevējs, bet padomdevējs nav atbildētājs. Un sirdi var pārliecināt vienīgi sirds argumenti.

Pašlaik šādu argumentu netrūka. Tagad Anete bija ar mieru atzīt, cik aplama pārāk dedzīga mātes mīlestība. Bet bija ar mieru tikai tāpēc, ka no jauna atdzīvinātas citas, līdz šim nomāktas tieksmes. Viņa vairs nespēja un arī nevēlējās tās noliegt. Un, tiklīdz Anete bija tās klusībā atzinusi, viņa pēkšņi jutās atbrīvota. Atmodinātās jaunības balss teica:

«Nekas nav zaudēts. Tev vēl ir tiesības būt laimīgai. Tava dzīve tikai sākas …»

Pasaule atdzīvojās. Viņa atkal atguva interesi par visu. Pat drūmās dienās iemirdzējās gaismas strēle. Anete nekala nekādus nākotnes plānus. Viņa ļāvās laimes izjūtai par atgūto nākotni, lai kāda tā būtu . . . Jā, viņa bija jauna, jauna kā jaunais gads . . . Visa dzīve vēl priekšā . . . Nekad tās nebūs gana!

*

Bija februāris, viens no tiem agrā pavasara mēnešiem, kas tik apburoši Parīzē. Ziedonis jaušams vienīgi debess zilgmē, bet viss tik skaidrs, vieni vienīgi gaismas pali, tik dzidrs kā tikko acis atvēruša bērna līksme. Aust atkal gada jaukākās dienas, un, lai gan putni vēl nav parādījušies, jau dzird tos lidojam šurp; ka no torņa smailes, kas iesniedzas tālu gaišajās debesīs, redzami veseli mākoņi bezdelīgu: tās nāk, traucas pāri jūrām! Un ir jau klāt, dzied mūsu sirdīs . . .

Kā ikviena veselīga būtne, arī Anete mīlēja visus gadalaikus. Viegli tiem pielāgodamās, viņa it kā uzsūca sevī daļu no tajos apslēptajiem spēkiem. Pavasara dzīvinošie spēki pildīja Aneti ar jūsmīgu satraukumu.

Viņa gāja, laimīga, ka var soļot, laimīga, ka var strādāt, un atgriezās mājās ar veselīgu nogurumu un lielisku ēstgribu; viss jauno sievieti saistīja, viņu atkal bija pārņēmusi interese par intelektuālo dzīvi, par visu, ko četrus gadus atstājusi novārtā, — grāmatām, mūziku, un dažreiz vakaros, lai cik arī jutās nogurusi, viņa steidzās uz otru Parīzes malu noklausīties koncertu, uz kuru bija iegādājusies biļeti. Silvija, kas ļoti smagi pārcieta grūtniecības sākumu, māsu apskauda.

Šais vakara gājienos Anetei ne reizi vien sekoja vīrieši. Izklaidīga, nogrimusi sapņos, jaunā sieviete to nemaz nemanīja, līdz pēkšņi viņu pašsarunas vidū apstādināja sajūta, it kā pa pēdām kāds sekotu. Atģidusies Anete ziņkārīgi pavērās subjektā, kas viņai kaut ko čukstēja, paraustīja plecus vai savilka neapmierinātu seju un steigšus vien devās projām, nopurpinādama:

«Vecais muļķis!»

«Muļķis» bieži vien bija jauns, un Anete nodomāja:

«Pēc kādiem divpadsmit gadiem Marks varbūt rīkosies tāpat . . .»

Sašutusi viņa apstājās. Neīstais Marks saņēma niknu skatienu, kas bija domāts īstajam, un vairs neuzmācās. Anetes acīs atkal pavīdēja smieklu dzirkstis. Iedomājoties Marku šā subjekta vietā — staltu, skaistu jaunekli, viņa, par spīti sašutumam, jutās uzjautrināta. Lai nu kā, mātes pašlepnums arī te rada savu tiesu. Bet jaunā sieviete tūdaļ apķērās un nostrostēja sevi . . . Nē, vēl labāk, viņa strostēja Marku!

— Palaidni! — viņa pukojās. — Mājās saplūkāšu tevi aiz ausīm.

(Viņa to arī izdarīja.)

Šie mazie piedzīvojumi Aneti uzjautrināja. Jā, vismaz sākumā. Bet kad tā turpinājās . . .

Ak! Tas vairs nav paciešams! Vai tiešām nebūs atļauts sievietei iziet mierīgi pastaigāties? Vajag tikai laipni paraudzīties pa labi vai pa kreisi bez jebkāda apslēpta nolūka, kad tevi jau tur aizdomās, ka tu meklē mīlestību! Pazīstu šo jūsu mīlestību, pietiekami esmu to pieredzējusi! Muļķi, viņi iedomājas, ka nespējam bez viņiem iztikt! Nevar ne iedomāties, ka jūtamies laimīgas arī bez viņiem; laimīgas gluži vienkārši tāpēc, ka ir jauks laiks, ka esam jaunas un mums ir tas mazumiņš, kas nepieciešams! . . . Lai viņi domā, ko grib! Vai tad es domāju par viņiem? . . . Nē, vai tiešām viņi nekad nav mēģinājuši paraudzīties sevī no malas?

Toties Anete tajos noraudzījās un, tā kā viņai bija tīkama, pareizāk sakot, līksmas brīvības apziņas pilna oma, viņa tos nebūt neidealizēja. Kur nu! Jaunā sieviete jautāja pati sev, kā gan var iemīlēties vīrietī. Tas, nudien, nebija nekāds skaistais lopiņš! Tad jau galīgi jāzaudē galva, lai uzskatītu vīriešus par valdzinošiem. Un Rivjēra meita, kā jau īstā klasiskā tipa francūziete, kas mēdza lasīt Rablē un Moljēru, domās atkārtoja vārdus, kurus Dorina saka Tartifam.

Anete smējās par mīlu. . . (Ai, kā viņa meloja pati sev! . . .) Anete to kaitināja, bet mīla jau mita viņas sirdī. Tā liekulīgi izlikās aizmigusi un gaidīja savu stundu. Šīs sīkās sadursmes sagatavoja īsto uzbrukumu. Ienaidnieks atradās ceļā . . . Ienaidnieks un reizē draugs …

Bet kā gan iespējams zināt, ka viņam nevar uzticēties? Varēja iedomāties jebkuru citu, tikai ne viņu. Bet tieši viņš, kāds likteņa untums!

Žiljēnam Davī bija divdesmit deviņi vai trīsdesmit gadi, apmēram tikpat, cik Anetei: vidēja auguma, viegli salīcis, mazliet skumju seju, kas liktos nepievilcīga, ja tajā nestarotu diezgan skaistas, brūnas, maigas un nopietnas acis, — tās spulgoja padevīgi glāstošas, tiklīdz kādam izdevās iekarot viņa uzticību, — kalsnu pieri ar dziļu grumbu pašā vidū, prāvu degunu, platiem vaigu kauliem, īsu, tumšu bārdiņu, tīkamu muti, kura slēpās zem pārāk garām ūsām (Žiljēns it kā tīšuprāt bija izlēmis apslēpt visu glītāko), blāvi iedzeltenu, vecam ziloņkaulam līdzīgu ādas krāsu, kas liecināja, ka šis cilvēks lielāko tiesu laika pavada grāmatu sabiedrībā, nevis saules gaismā. Seja pauda gan inteliģenci, gan labsirdību, tikai likās mazliet drūma un it kā sastingusi — dzīve un kaislības nebija tajā atstājušas pēdas. Visumā Žiljēns Davī izskatījās nomākts un grūtsirdīgs.

Viņš bija vēl naivāks un mazāk pieredzējis, nekā Anete, kas bez sava īsā, tomēr vētrainā romāna mīlas jautājumos neko daudz vairāk nezināja. Tiesa, no tēva mantotā intuitīvā nojauta un Silvijas stāsti, kas dažbrīd varēja sacensties ar Navaras [31] karalienes atmiņām, neļāva palikt ne par ko neziņā. Taču šādas mācības grūti apgūt, ja sirds tās nav iepazinusi pati. Vārdi bieži vien atšķiras no īstenības, tāpēc gadās, ka, saskaroties dzīvē ar nule grāmatās lasīto, mēs to vairs nepazīstam. Lai gan šai ziņā Anete sevi neuzskatīja par neprašu, viņai gandrīz vai viss vēl bija jāmācās, bet Žiljēnam — gluži viss.

Žiljēns vēl nebija saskāries ar mīlestību. Francijā pārlieku baidās runāt par šādiem «nevainīgajiem»; tie viegli izraisa vaļīgus jokus tautā, jo, lai gan tā ir asprātīga, tomēr diezgan stingri turas pie vecā domāšanas veida. Šādu «nevainīgo» ir daudz. To veicina vai nu reliģiskie uzskati, tikumiskais puritānisms, vai patiesa, dažreiz arī slimīga kautrība un arī (tā mēdz būt visbiežāk) novārdzinošās pūles, kuras laupa visus jaunības gadus, nabadzība, iedziļināšanās darbā, derdzīgums pret vulgāru mīlestību un cienība pret to īsto, kas reiz nāks (tomēr nekad neatnāk), — un turklāt it visos šais gadījumos, bez šaubām, vēsās asinis, ziemeļniekiem raksturīgā gausā sirds pamošanās, kas nebūt neliecina, ka tajā nevar vēlāk iekvēloties spēcīgas kaisles, gluži otrādi: sirds tās sakopo un tur krājumā… Šādu cilvēku ir daudz, un laimīgā jaunība nevērīgi paiet tiem garām. Nevainīgie paliek malā tukšām rokām! Žiljēns dzīvi pazina tikai teorijā.

Viņš bija cēlies no trūcīgas, strādīgas sīkpilsoņu ģimenes, kas pat skaitliski bija precīzi ierobežota ar diviem tuviniekiem— tēvu, neievērojamu skolotāju, kas miris no pārpūlēšanās darbā, un māti, kura uzupurējās dēla labā un kuras labā savukārt uzupurējās dēls; viņš bija reliģiozs un, lai gan viņam bija liberāli uzskati, ievēroja it visus katoļu rituālus, pavadīdams savu dzīvi neatlaidīgā, vienmuļā darbā, kuru salti apmirdzēja tikai skarbs prieks par apzinīgi pildīto pienākumu un ievērotām paražām. Ne mazākās intereses par politiku, riebums pret sabiedrisku darbību, ģimenes lokā noslēdzies garīgās dzīves kults. Tā bija patiesi godīga, pieticīga dvēsele, kura zināja lēnprātīgu, tomēr nelokāmu tikumu vērtību un kuras dzīlēs plauka poēzijas ziediņš.

Žiljēns Davī bija zinātņu agrežē [32] kādā licejā. Ar Aneti viņš bija iepazinies vēl universitātes laikos, kad abiem bija divdesmit gadu. Anete to savaldzināja kopš pašas pirmās dienas. Bet tolaik viņa — bagāta, visu aplidota, jaunībā starojoša, egoistiska, kā visi laimīgie cilvēki, izklaidīgi atvairīga — iedvesa Žiljēnā kautrību. Jaunā cilvēka biedri, drosmīgāki par viņu, ieguva to vietu Anetes tuvumā, pēc kuras tīkoja viņš. Žiljēns tos apskauda, tomēr nemēģināja ar tiem sacensties; viņš uzskatīja sevi par nevērtīgu, neglītu, neveiklu, slikti ģērbušos jaunekli, kas neprot izteikt savas domas, tādējādi radīdams nepareizu priekšstatu par savu inteliģenci un atklāto dabu. Žiljēns bija neglīts; šī apziņa it kā paralizēja viņu un jo vairāk tāpēc, ka viņam bija izsmalcināta daiļuma izjūta un Anetes skaistums modināja viņā klusu jūsmu. Anete Žiljēnam šķita skaista; viņam trūka savu draugu plašā vēriena, kas, jauno meiteni aplidojot, nekautrīgi apsprieda ne tikvien viņas pievilcību, bet arī trūkumus — pārāk biezās uzacis, viegli izspiedušās acis vai strupo degunu. Žiljēns šādus sīkumus neredzēja. Bet viņš vienīgais no šiem jaunekļiem uztvēra šās dzīvās formas harmoniju un vienīgais saprata tās jēgu, jo katra forma pauž iekšējo saturu, taču vairums cilvēku pamana tikai tās ārējo veidojumu un īpatnības. Žiljēnam Anetes acis, piere, biezās uzacis saliedējās vienkop nešķiramā vienībā ar Anetes enerģisko raksturu un garīgo spēku. Žiljēns raudzījās uz jauno sievieti kā no tāluma, ietverot viņu visu vienā vienīgā skatienā. Un jau no pirmā acu uzmetiena redzēja pareizi, pareizāk nekā vēlāk, kad, tuvāk iepazinies, centās viņu labāk izprast. Žiljēns piederēja pie tālredzīgiem cilvēkiem, kas tuvumā visu tik labi nespēj saskatīt. Dažreiz šādi cilvēki ir ģeniāli, taču klūp ik uz soļa.

Žiljēns un Anete kādu rītu no jauna satikās Sentženevjēvas bibliotēkas pirmā stāva lielajā zālē ar plašajiem stikla logiem. Bija apritējuši gandrīz vai desmit gadi, kopš viņi nebija tikušies, un Žiljēns pa šo laiku saprātīgi paguvis padzīt no domām tēlu, kas šodien tik negaidot parādījās viņa acu priekšā. Žiljēns pacēla skatienu no grāmatas un dažus soļus atstatu, otrpus galda, ieraudzīja jauno sievieti nogrimušu lasīšanā. Viņas skaistos, kastaņbrūnos matus sedza kažokādas berete, mētelis uzmests pār pleciem (vēl bija ziema, īsi pirms Lieldienām, un zāle, pa kuras plašajiem logiem no laukuma pūta iekšā ledains vējš, nebija iesilusi). Atbalstījusies ar elkoni pret galdu un vaigu atspiedusi plaukstā, viņa sēdēja savā ierastajā pozā, ko Žiljēns bija ievērojis jau agrāk, galvu nodūrusi, gaišās uzacis saraukusi, acīm slīdot pāri burtu rindām lappusē, un košļāja zīmuļa galu. Žiljēnu atkal pārņēma tāds pats satraukums kā toreiz divdesmit gadu vecumā. Bet viņam ne prātā neienāca piecelties un jauno sievieti uzrunāt.

Anete lasīja ar tādu degsmi, ar kādu mēdza darīt visu, bet viņas prāts allaž sekoja vairākām domām reizē. Domas, kuras jaunā sieviete meklēja grāmatās un kuras viņu patiesi saistīja, reti nostājās acu priekšā bez veselas svītas tēlu, kam ar šīm domām gandrīz nebija nekā kopēja. Anete dzina šos tēlus projām, taču laiku pa laikam tie atgriezās no jauna un bez mazākās takta izjūtas klauvēja pie viņas apziņas durvīm. Pat intelektuāli visattīstītākā sieviete, grāmatu lasot, nekad pilnīgi neaizmirstas: pārlieku spēcīga ir pārdzīvojumu straume. Anete pārtrauca lasīšanu, lai uz mirkli šiem pārdzīvojumiem «pavērtu slūžas».

Un tieši tajā mirklī, kad jaunā sieviete, mitējusies lasīt, pārlaida apkārt mazliet mulsu skatienu, viņas acis sastapās ar Žiljēna acīm, kurš viņu vēroja. Pirmajā mirklī Anetei šķita, ka redz kādu no savas fantāzijas tēliem. Tad, pēkšņi atģidusies, — tāpat kā rītos, kad, spilvenos guļot, ar vienu rāvienu mēdza atgriezties no miega dzīvē, — jaunā sieviete pietrūkās kājās un pāri galdam sniedza Žiljēnam roku.

Žiljēns samulsis piegāja Anetei klāt un neveikli apsēdās līdzās. Viņi sāka tērzēt, lai gan Žiljēns nekā nespēja izteikt. Viņš bija kā apskurbis no tik negaidītas laimes. Anete viena risināja sarunas pavedienu. Viņa bija priecīga: laimīgā pagātne no jauna iznira atmiņā. Žiljēns tajā tēloja visai neievērojamu lomu; viņš bija tikai parasts ķēdes loceklis; notikumu virtene atritinājās, un Žiljēns jau bija aizslīdējis tālu prom . . , Bet viņš joprojām iedomājās, ka saglabājis sevi smieklos dzirkstošajās Anetes acīs, un samulsis nezināja, ko atbildēt. Žiljēns nopūlējās (ai, cik neveikli!) slēpt sajūsmu, kuru tā bija izraisījusi. Jauneklim Anete atkal likās skaista, vēl skaistāka nekā agrāk, taču jaunajā sievietē bija jaušams arī kaut kas cilvēcīgi tuvāks, kaut kas jauns … Kas īsti? Žiljēns nekā nezināja par Aneti; nu jau sešus gadus nebija par viņu dzirdējis ne vārda; Žiljēns nekā nebija uzzinājis, jo gandrīz ne ar vienu netikās, tāpēc Parīzes tenkas viņu neaizsniedza . . . Viņš jautāja Anetei, vai tā joprojām dzīvojot Buloņā.

— Kā! Jūs nekā nezināt? Jau krietns laiks apritējis, kopš esmu no turienes aizvākusies… Jā, mani izlika no manas mājas …

Žiljēns nesaprata. Ar jautru bezbēdību viņa īsuma pastāstīja, ka pati savas vainas dēļ zaudējusi visu mantu, stāstīja par savu vienaldzību pret darījumiem . . .

— Tā man arī vajadzēja! — Anete piebilda. Tad sāka runāt par ko citu. Ne vārdiņa par pašreizējo dzīvi. Ne jau nu tāpēc, ka būtu gribējusi kaut ko slēpt, — nē, bet tas skāra tikai viņu pašu. Ja Žiljēns tomēr Aneti tincinātu, uzdotu kādu jautājumu,

viņa pateiktu visu. Bet jaunais cilvēks nekā nejautāja, pat neiedrošinājās to darīt, turklāt bija kā galvu zaudējis no vienas vienīgas domas: Anete bija nabaga, nabaga, tāpat kā viņš. Svelmainais cerību vējš jau brāzmoja viņa sirdī. . .

Lai slēptu satraukumu, Žiljēns biedriskā tuvībā noliecās par brošūru, kuru Anete tikko bija nolikusi sānis:

— Ko jūs lasāt?

Viņš pārlapoja brošūru. Tas bija zinātnisks mēnešraksts. Uz galda tādu bija vesela guba.

— Jā, — attrauca Anete. — Cenšos atkal būt lietas kursā. Tas nav viegli. Esmu zaudējusi piecus gadus; man jāpelna maize, jāpasniedz stundas un mācībām neatliek laika. Pašreiz ir Lieldienas, stundu nav, esmu brīva. Mēģinu atgūt zaudēto; riju pa diviem kodieniem reizē, jūs redzat! (Viņa norādīja uz visapkārt sakrautajiem atšķirtajiem mēnešrakstiem.) Gribētu ar visu šo tikt galā. Bet tas ir pārāk grūti, nespēju apgūt, man taču viss jāmācās no jauna: pa to laiku, ko esmu izlaidusi, nācis

klāt tik daudz kas; mēnešrakstos atsaucas uz darbiem, par kuriem man nav ne miņas … Ak, dievs, cik ātri gan zinātne steidzas uz priekšu! Zvēru, es nepalikšu iepakaļ, ceļmalā, kā tāda klibiķe! Te ir daudz interesanta! Es to visu gribu zināt…

Žiljēns kā izslāpis tvēra jaunās sievietes vārdus. Taču no teiktā iegaumēja tikai vienu: Anete ar pūlēm pelnīja sev maizi un tomēr smējās . .. Jaunekļa iztēlē viņa tagad pacēlās tādos augstumos, kādus agrākā Anete nemūžam nebūtu aizsniegusi. Un viņa cēla to sev līdzi, jo viesa sirdī prieku, kas līdz šim bija tam svešs.

No bibliotēkas viņi izgāja reizē. Žiljēns jutās lepns tik skaistas sievietes sabiedrībā un joprojām nevarēja attapties no laimes, ka Anete tik labi viņu atceras. Toreiz likās — jaunā meitene to tikko ievēroja. Bet tagad Anete atgādināja visādus no atmiņas aizgaisušus sīkus notikumus, kas attiecās uz viņu — Žiljēnu. Apvaicājās par viņa māti. Tas Žiljēnu tā saviļņoja, ka pat kautrība izzuda; jauneklis savukārt sāka stāstīt, taču valoda neritēja raiti, vārdi it kā sasala uz lūpām. Anete klausījās ar labsirdīgu ironiju, un viņu urdīja vēlēšanās pačukstēt priekšā vajadzīgos vārdus. Tikko Žiljēns bija iejuties sarunā un atguvis pašpaļāvību, viņa jau atvadām pastiepa pretī roku. Žiljēns tikai paguva apjautāties, kad viņa atkal iegriezīšoties bibliotēkā, un ar prieku izdzirdēja: «Rīt.»

Samulsis viņš pārgāja mājās. Jauneklim bija kauns, bet nekas, rīt atkal visu izlabos. Šodien gribējās domās kavēties pie šā draudzības brīnuma. Anete, kas tajā vidē, kur to bija ievilkusi Silvija, jutās kā purvā iestigusi, savukārt priecājās, satiekot biedru no tiem laikiem, kad pati dzīvoja bagātu intelektuālu dzīvi. Tiesa gan, Žiljēns neizcēlās ne ar izveicību, ne možumu, toties bija nopietns, simpātisks, krietns puisis! … Tikai — tāds ledus gabals! …

Arī nākamajā dienā viņai nevajadzēja mainīt savas domas par Žiljēnu. Viņš atkusa vienīgi mājās, vienatnē; taču, tikko ieraudzīja Aneti, vārdi atkal sasala uz lūpām. Tas pārsteidza arī Žiljēnu pašu. Viņš tik daudz gribēja Anetei sacīt (šai sarunai bija gatavojies kā uz lekciju), bet, tiklīdz pavērās viņai acīs, viss izgaisa no atmiņas. Tas, ko jaunais cilvēks pateica, bija tikai domās pārlieku daudzreiz maltā stāsta visai neasprātīgs fragments… Pat netikās klausīties… Pašpaļāvību Žiljēns atguva vienīgi tad, kad saruna ievirzījās nevis par viņu, bet gan par zinātniskiem sasniegumiem. Tad viņš runāja noteikti, skaidri un pat jūsmīgi. Un tieši to kāroja panākt Anete. Alkdama papildināt zināšanas, viņa apbēra jaunekli ar jautājumiem, kas to iepriecināja, jo liecināja par Anetes inteliģenci, lai gan dzīvā iztēle šad tad novirzīja jauno sievieti uz maldu ceļa, bet (pietika ar vienu pašu vārdu) — viņa tūlīt saprata Žiljēnu un ievirzīja domas īstajā gultnē … Žiljēns mīlēja šo vērības pilno seju, acis, kas gremdējās viņa acīs, lai ātrāk uztvertu domu, un tad pēkšņi iedzirkstījās . . . Viņa bija sapratusi! Kāds prieks par domu apmaiņu, kas it kā neredzama saule ar savu spožo gaismu apmirdzēja bezgalīgās āres! Kāds prieks kopā iet pa jauniem atklāsmes ceļiem un viņu vadīt! Cik brīnum jauki likās tērzēt šai saspringtā klusuma piesātinātajā, grāmatu pieblīvētajā zālē, šai domu svētnīcā!

Brīnum jauki gan viņam, taču ne kaimiņiem! Žiljēns runāja skaļā balsī; viņš bija piemirsis, ka blakus ir arī citi. Anete smaidīdama pamāja, lai viņš apklust, un piecēlusies dzīrās doties projām. Žiljēns sekoja.

Bet, līdzko jauneklis vairs nesēdēja pie grāmatām apkrautā galda, viņš atkal kļuva tikpat nevarīgs kā iepriekšējā dienā, kad Anete skubināja viņu pastāstīt par sevi: veltas pūles! Tomēr Žiljēns nespēja no viņas šķirties, gribēja pavadīt līdz mājas durvīm, izturējās piespiesti, nepacietīgi, aiz neveiklības asi; brīžiem, pašam nemanot, pat ne visai pieklājīgi… Viņš bija nepanesams! Anete mazliet aizkaitināta nodomāja:

«Pie velna, kā lai tieku no viņa vaļā?»

Žiljēns pamanīja klusējošās ceļabiedres mutes kaktiņā izsmējīgas grumbiņas. Viņš pēkšņi apklusa un tad ļoti skumjā balsī ierunājās:

— Ai, piedodiet, es jūs garlaikoju! . . . Jā, es zinu, es to zinu! Esmu tik garlaicīgs! . . . Neprotu izteikties. Esmu atradinājies. Dzīvoju vientuļi. Mana māte ir laba, bezgala laba, taču dalīties ar viņu domās nevaru. Daudzas no tām viņu uztrauktu; viņa tās nesaprastu . . . Nekad neesmu saticis cilvēku, kas par tām būtu interesējies … To es nemaz arī negaidu . . . Jūs bijāt tik laipna un mani pacietīgi uzklausījāt, bet es aizrāvos tiktāl, ka radās vēlēšanās pastāstīt. . . Bet tas nav iespējams. To nav iespējams izstāstīt, tas jāglabā pašam sevī .. . Tas neko nedod, un nav arī vīrišķīgi. . . Dzīvot un klusēt… Es izlūdzos piedošanu, ka jūs tā garlaikoju . ..

Anete bija aizkustināta. Žiljēna vārdos skanēja patiess aizkustinājums; viņu pārsteidza šis pazemības un skumjā lepnuma sajaukums; jaunā sieviete nojauta, ka saltās atturības apvalks patiesībā sedz smagu vilšanos un aizvainotas jūtas. Sirds saviļņojumā, kuram Anete nekad nespēja pretoties, viņu pārņēma brāzmaina līdzjūtība. Viņa kaismi ierunājās:

— Nē, nē, nenožēlojiet nekā! Es jums pateicos, jūs darījāt pareizi, tā runādams. . . tā mēģinādams runāt (viņa izlaboja ar vieglu ironiju, kurā šoreiz nebija nekā aizvainojoša). Jā . . . Tas nav viegli, jūs neesat radis! . . . Nu, bet tieši tas man patīk, ka neesat radis! … Ir diezgan tādu, kas ir pieraduši! . . . Bet nav taču liegts cerēt, ka es jūs pieradināšu to darīt. . . Vai vēlaties? Jums taču nav neviena, ar ko parunāt!

Žiljēns bija pārāk satraukts, lai atbildētu, taču skatiens pauda pateicību, gan joprojām biklu. Kaut arī Anetei jau sen bija laiks būt mājās, viņa devās atpakaļ pa to pašu ceļu, lai vēl dažus mirkļus pastaigātos kopā ar Žiljēnu, un viņa runāja kā labs vecāks biedrs, vienkārši un sirsnīgi, kas jauneklim šķita kā vēsa roka uz sāpēs kaistošas pieres. Jā, viņš bija sāpīgi ievainots, šis pieaugušais zēns; kaut arī Žiljēns izskatījās īgns, pret viņu bija jāizturas ļoti maigi… Nu viņš no jauna sāka atdzīvoties . . . Tomēr laiks doties mājup! . .. Anete ierosināja šad tad satikties, un abi nolēma, ka darbu, ko bija darījuši bibliotēkā, varēja tikpat labi veikt Luksemburgas parkā vai arī. . .

— Vai arī… Kāpēc gan ne pie manis?

Un, ielūgusi Žiljēnu atnākt kādā no tuvākajām svētdienām, viņa aizsteidzās, nenogaidījusi atbildi . . .

Ai, cik daiļi runāt viņš prastu tagad, kad Anete bija projām! . . . Žiljēns atsauca atmiņā visu notikušo, jūsmodams par Anetes labsirdību. Šis līdzsvarotā saprāta cilvēks nespēja ievērot mēru mīlestībā, un pārliecību, ka viņa jūtām lemts palikt nesaprastām, bez kādas pārejas tūdaļ nomainīja cerība, ka varbūt . . .

*

Anetei nebija ne mazākās jausmas, kas noris Žiljēna dvēselē. Jaunā drauga neizskatīgā āriene likās pārāk droša garantija pret iemīlēšanos, un Anete gluži komiskā veidā iedomājās, ka tā traucēs arī Žiljēnam iemīlēties viņā. Anete cienīja Žiljēnu. Nožēloja to. Žēlums radīja jaunajā sievietē simpātijas jūtas. Bija patīkami apzināties, ka viņa dara tam labu, un jauneklis viņai likās vēl simpātiskāks. Bet Anetei ne prātā neienāca doma sargāties no viņa un vēl mazāk no sevis pašas.

Anete vairs neatcerējās, ka ielūgusi Žiljēnu, un, kad tas svētdienā atnāca, viņas prieka pilnais izbrīns nebūt nebija tēlots. Žiljēns, visu nedēļu par šo stundu vien domājis, nepamanīja izbrīnu un redzēja vienīgi prieku, kas paša prieku vērta jo lielāku. Bija nelāgs laiks. Anete nekur netaisījās iet, tāpēc rosījās tāpat rītatērpā, un arī dzīvoklis bija nekārtībā. Par to parūpējies puisēns. Lai kā arī tādam cilvēkam kā Anete patiktu kārtība, bērni piespiež no tās atteikties, gluži tāpat kā no daudziem jaukiem plāniem, kas iecerēti vienatnē. Bet Žiljēns, visu attiecinādams uz sevi, redzēja šai «daiļajā nekārtībā», protams, nevis mākslīgu efektu, bet pierādījumu, ka viņu uzņem vienkārši, kā draugu. Žiljēns ienāca strauji pukstošu sirdi, tomēr stingri nolēmis parādīt sevi labvēlīgā gaismā; viņš tēloja pašpaļāvību. Tā viņam nebūt nepiestāvēja. Anete bija sapīkusi, ka pārsteigta tādā nekārtībā, un sašutusi par negaidītā viesa nepieklājīgo ielaušanos. Viņa tūdaļ kļuva dzedra, un tai pašā mirklī Žiljēna lieliskā pašpaļāvība izgaisa. Abi palika stāvam. kā sastinguši, Žiljēns — neuzdrošinādamies vairs runāt.. Anete — nogaidīdama, ar augstprātīgi viltīgu izteiksmi sejā.

«Nedomā, mīļais, ka arī šodien tev iešu palīgā! . . .»

Bet tad, pamanījusi «iekarotāja» nožēlojamo izskatu, viņa aptvēra, cik tas viss komiski, un sāka skaļi smieties.

Žiljēns nesaprata nenieka; apmulsis, tomēr juzdams kā akmeni noveļamies no sirds, arī viņš atmeta mākslotību, un beidzot sāka risināties draudzīga saruna.

Anete stāstīja par savu darbu, un abi atzinās, ka nav savam amatam piemēroti. Žiljēns kaisli nodevās zinātnei, kuru mācīja skolēniem, bet.. .

—  … Viņi nespēj nekā saprast! Sēž un skatās virsū trulām acīm, kas mirkšķinās, cīnoties ar miegu; labi, ja divos vai trijos acu pāros pamirdz vājš izpratnes atspulgs, visi pārējie — kaut kāda smaga, garlaicīguma piesūkusies masa, kuru tikai ar nāves sviedriem vaigā izdodas (un arī ne vienmēr) izkustināt, tomēr tā tūdaļ iegrimst atpakaļ dīķī! Ej nu zvejo tos ārā! Īsts aku racēja amats! . . . Protams, tā nav šo nelaimīgo zēnu vaina! Viņi,. tāpat kā mēs, ir demokrātisma mānijas upuri, kura apgalvo, ka it visi bērni esot spējīgi uzņemt vienādu zināšanu daudzumu, lai arī vēl nav aizsnieguši vecumu, kad spētu kaut ko saprast! Turklāt eksāmeni — kaut kas lauksaimniecības konkursiem līdzīgs, kur sver skolotāju darba rezultātus, kuri bāztin piebāzuši skolēnu galvas ar izkropļotu vārdu un bezveidīgu jēdzienu mistrojumu, no kā vairums skolēnu steidz tūdaļ pēc eksāmeniem atbrīvoties un kas uz visu mūžu rada riebumu pret mācīšanos.

—  Es, — smiedamās sacīja Anete, — bezgala mīlu bērnus, pat tos necilākos; nav neviena bērna, kas man būtu vienaldzīgs. Man tā vien gribētos tos iegūt, it visus apkampt. .. Bet vajag taču būt mēra izjūtai! Vai ne? Pietiek jau ar vienu! . , .

(Viņa norādīja uz nekārtīgi sasviestajām mantām, bet Žiljēns nesaprata un muļķīgi smaidīja.)

— … Žēl! Kad ieraugu kādu, kas patīk, man gribas to nozagt. Un man patīk visi. Pat visneglītākajos bērnos ir kaut kas svaigs, kāda bezgalīga cerība . . . Bet ko es spēju viņu labā izdarīt? Un vai man ļaus to darīt? Es redzu tos tikai uz īsu brīdi. Man viņus uztic uz stundu. Un tad es skriešus dodos pie citiem. Un mazie arī iet no rokas rokā. Ko viena roka izdara, to otra iznīcina. Nekas vairs nepaliek. Sīkas, neizveidojušās dvēseles, sīkas figūriņas bez dvēseles, kuras mēdz dejot bostonu un padekatru. Mēs steidzamies. It visi steidzas. Dzīve ir sacīkšu laukums. Nekad un nekur nedrīkst apstāties. Ai, nelaimīgie, viņi mirst, ir jau miruši, nepiešķīruši sev ne dienu atelpai! Viņi nepiešķir šo atelpu arī mums, tiem, kas to vēlētos . . .

Žiljēns saprata. Ne jau nu viņam vajadzēja skaidrot vientulības vērtību un kņadas šausmas. Abi sapratās vēl labāk, kad Anete vēlāk ieminējās, ka, par laimi, šo plūdu vidū vēl atrodoties saliņas, kur varot patverties, — dzejnieku skaistās grāmatas un jo sevišķi mūzika. Dzejnieki Žiljēnu nevaldzināja: to valoda jauneklim nebija aizsniedzama, viņš juta pret tiem neuzticību kā daudzi domātāji, kas bieži vien rada sev personīgu poēziju, tomēr neizjūt vārdu mūzikas daiļās trīsas. Toties otra mūzika, skaņu valoda, šķita daudz pieejamāka. Žiljēnam tā patika. Tikai diemžēl nebija ne laika, ne līdzekļu, lai ietu uz koncertiem.

— Arī man nav nedz viena, nedz otra, — iebilda Anete.

— Tomēr es uz tiem eju.

Žiljēnam trūka šā dzīves spara. Pēc dienas darba viņš mēdza ieslēgties savās četrās sienās. Turklāt neprata spēlēt nevienu instrumentu. Pēkšņi viņš ieraudzīja Anetes istabā klavieres.

— Vai jūs spēlējat?

— Ai, tas nav tik viegli! — smiedamās attrauca Anete.

— Viņš man to neļauj!

Žiljēns pārsteigts, neskaidra nemiera mākts, iejautājās, kas viņai traucējot spēlēt. Anete, modri klausīdamās, izdzirdēja sīkus solīšus; tie tipināja augšup pa kāpnēm. Viņa steidzās atvērt durvis:

— Te jau viņš ir, mans briesmonis!

Viņa ieveda Marku, kas bija uzskrējis augšā no krustmātes dzīvokļa.

Žiljēns joprojām mulsa neziņā.

— Mans mazais puišelis . . . Mark, vai tu neteiksi reiz labdienu!

Žiljēns bija kā no debesīm nokritis. Anetei ne prātā neienāca, ka viņš jūtas tik pārsteigts. Viņa līksmi turpināja, cenzdamās aizturēt Marku, kas dzīrās aizmukt.

— Redzat, neesmu vis velti zaudējusi laiku!

— Žiljēnam trūka apķērības, lai atbildētu; viņš visiem spēkiem centās slēpt apjukumu. Ar pūlēm savilka seju izmocītā, diezgan muļķīgā smaidā. Markam izdevās izslīdēt no mātes rokām, nepasakot labdienu (šāda ceremonija puisēnam šķita smieklīga), un viņš aizbēga, ļaudams mātei runāt, «lai neko nepateiktu», gluži labi zinādams, ka brīdi vēlāk viņa būs piemirsusi nedarbu un runās par ko citu . . . «Sievietes jau neprot sakarīgi runāt. . .» Četrus soļus attālu no Žiljēna, paslēpies aizkaru krokās, Marks, vīdams pirkstos auklu, bargām acīm nolūkojās svešiniekā un ātri vien no bērnu viedokļa (kas nebūt nebija tik aplams) novērtēja situāciju. Žiljēns viņam nepatika. Jautājums tika izlemts reizi par visām reizēm.

Žiljēns, ko bērna skatiens mulsināja vēl vairāk, mēģināja atsākt sarunu, reizē risinādams arī personīgo domu pavedienu. Taču kā vārdi, tā domas sapinās vienā vienīgā jūklī. Tomēr pamazām viņš nomierinājās. Gan nepavisam. Anetes pašapziņas dēļ Žiljēns ne mirkli nešaubījās, ka Anete ir precējusies. Tikai — kur tad bija vīrs? Dzīvs vai miris? Anete nebija ģērbusies sēru tērpā . . . Nē, Žiljēns nespēja nomierināties . , . Kas gan noticis ar šo cilvēku? Žiljēns neuzdrošinājās uzdot tiešu jautājumu. Pēc vairākiem aplinkiem jautājumiem viņš beidzot riskēja (Žiljēns domāja, ka rīkojas visai veikli), it kā neviļus ieminoties:

— Vai jūs jau sen dzīvojat viena?

— Pirmkārt, es nemaz neesmu viena… — iebilda Anete, norādīdama uz bērnu.

Neko vairāk viņš arī neuzzināja. Cik saprotams, tad Anete atzina, ka ir viena pati (ar bērnu). Viņa runāja par to it līksmi, un Žiljēns nosprieda, ka sēru laiks jau sen apritējis un viņa par to vairs nedomā. Žiljēna savtīgā loģika triumfēdama secināja:

«Tātad Malbruga kungs miris . . .»

Miers viņa pīšļiem! Viņš vairs nebija bīstams! Žiljēns uzmeta sauju smilšu viņa šķirstam un, pagriezdamies pret bērnu, savilka seju smaidam līdzīgā grimasē. Marks viņam tūdaļ likās simpātisks.

Bet viņš Markam vis ne. Žiljēnam atomķermeņu uzbūve bija daudz saprotamāka nekā bērna dvēsele. Marks gluži labi juta, ka šī laipnības parādīšana ir mākslota; viņš pagrieza muguru, purpinādams:

— Es aizliedzu viņam ņirgāties par mani!

Anete sākumā uzjautrinājās par Žiljēna veltīgajām pūlēm pielabināties bērnam, taču vēlāk uzskatīja par savu pienākumu izlabot Marka nepieklājīgo izturēšanos un sāka izprašņāt Žiljēnu par viņa vientulīgo dzīvi, klausīdamās atbildēs diezgan izklaidīgi, taču drīz vien ar jo lielu interesi. Žiljēns, kurš allaž pustumsā jutās drošāks, šoreiz stāstīja pavisam vaļsirdīgi. Viņš bija vienkāršs, nekad vai gandrīz nekad nepozēja, lai gan vēlējās Anetei patikt. Savā atklātībā Žiljēns parādīja tādu sirdsskaidrību, kāda viņa vecumā nav sastopama nevienam parīzietim. Stāstot par to, kas viņam dārgs, viņš runāja ļoti smalkjūtīgi, lai gan balsī jautās apvaldīts satraukums. Šajos nepiespiestās atklātības mirkļos, kad Žiljēnu iedrošināja Anetes sirsnības pilnā klusēšana, viņš atklāja savu īsto «es», un dvēseles daiļuma atblāzma atdzīvināja viņa seju. Anete vērīgi lūkojās jauneklī, un jūtām, kas tagad bija pārņēmušas viņas sirdi, nebija vairs agrākās laipnās vienaldzības.

Kopš šās dienas abi sāka tikties regulāri katru svētdienu un darbdienās pat vēl biežāk, ja gadījās brīvs laiks. Kā ieganstu Žiljēns izmantoja grāmatas, kuras aizdeva Anetei; protams, viņam bija šis tas jāpaskaidro, lai Anetei nebūtu tik grūti saprast. Markam viņš nesa diezgan dārgas, tomēr tik neveiksmīgi izvēlētas dāvanas, ka mazais ienaidnieks nebūt nebija pateicīgs: puisēns uzskatīja, ka tās ir pārlieku bērnišķīgas un viņa necienīgas. Taču nekas nespēja satricināt Žiljēna labo gribu, viņš bija stingri nolēmis neredzēt to, kas apgrūtināja. Tā visi vientuļie gari, kas nekad agrāk nav uzticējušies cilvēkiem, kopš mirkļa, kad pārvarējuši savu neuzticību kāda izredzētā labā, vairs neprot un negrib apzinīgi spriest: tie atdodas ar visu savu sirdi un dvēseli. Žiljēna prāts, ievingrinājies pašapmānā, pēc patikas iztēloja visas tās atmiņas, kuras aiznesa līdz pēc ikvienas tikšanās ar Aneti, — visu, ko Anete runājusi un kas atradās viņas apkārtnē (un, pašam neapzinoties, savukārt arī sevi iztēlojās pievilcīgāku). Anetes nevērība, izklaidīgās atbildes, pat klusēšana, — kad jauno sievieti viņa klātbūtne garlaikoja, — viss vērta viņu Žiljēna skatījumā vēl daiļāku un valdzinošāku. Ik reizes viņš atklāja arvien jaunus un jaunus vaibstus, kas pavisam nesaskanēja ar iedomās radīto tēlu, tāpēc Žiljēns pārveidoja Anetes portretu, pārveidoja desmitiem reižu, un, lai gan portrets mainījās un gandrīz nemaz vairs neatbilda pirmajam uzmetumam, Žiljēns nekad nešaubījās par ģīmetnes pareizību; viņš bija gatavs mainīt ideālu tik reižu, cik reižu mainīsies mīļotās Anetes tēls.

Anete beidzot nojauta Žiljēna mīlu. Sākumā viņa jutās uzjautrināta, tad aizkustināta un mazliet pateicīga, pat — par spīti visam — bezgala pateicīga (visneglītākais vīrietis pasaulē nespēj dot vairāk kā tikai to, kas tam ir… Paldies, manu labo Žiljēn! …), bet vēlāk mazliet uztraukta. Viņa godīgi vairījās, lai Žiljēns nenokļūtu uz šā bīstamā ceļa . . . Bet tas jauneklim sagādāja tik daudz prieka, un arī viņai nebūt nebija nepatīkami… Anete bija jūtīga pret sirsnību, jūtīga pret maigiem glaimiem, pret mīlas izraisītu lišķību. Varbūt pārlieku jutīga. Jaunā sieviete to apzinājās. Mīla un dievinājums, kādu Anete lasīja Žiljēna acīs, šķita kā glāsts ko gribējās izjust vēl un vēl… Jā, viņa atzina, ka tas varbūt nav pārāk labi. Bet tas ir tik dabiski! Lai no tā atsacītos, vajadzēja sevi mazliet saņemt rokās. Viņa to izdarīja. Taču panākumu nebija: viss, ko viņa teica, lai atstumtu Žiljēnu (vai viņa tiešām pateica visu?), tikai vēl vairāk to saistīja . . . Tas bija likteņa lēmums! Un liktenim jāpadodas . . . Anete smējās pati par sevi, turpretī Žiljēns noraizējies domāja, vai tikai jaunā sieviete nesmejas par viņu .. .

«Liekule! Liekule! Kā tev nav kauna?»

Nē, viņa nekaunējās. Vai gan var pretoties otras sirds laimei, sirds, kas visā pilnībā atdevusies? Šī apziņa apmirdz it visu dzīvi. Un kam tā kaitē? Kam tā bīstama? Kamēr esam mierīgi, valdām pār sevi un vēlam otram labu, tikai labu!

Anete nezināja, ka viena no slepenajām taciņām, pa kurām sirdī iezogas mīla, ir maigās godkāres pilnā apziņa, ka esi kādam nepieciešama, — šīs jūtas īstā sievietē ir ļoti spēcīgas, jo tā viņa apmierina, pirmkārt, prasību darīt labu (ko viņa atzīst) un pašu godkāri (ko viņa neatzīst); šīs jūtas pat ir tik stipras, ka sieviete ar cēlu dvēseli bieži vien izvēlas nevis to, kas vairāk patīk, tomēr var iztikt bez viņas, bet gan to, kuru mīl mazāk, taču kuram nepieciešama aizbildnība. Un vai tā nav sievietes-mātes dziļākā būtība? Kaut pieaugušais dēls visu mūžu paliktu mazs cālēns! . . . Sieviete ar mātes sirdi, kāda bija Anetei, labprāt mēdza piešķirt vīrietim — kurš lūgtin lūdzas viņas mīlu — pievilcību, kāda tam nebūt nepiemīt; viņa gluži instinktīvi cenšas saskatīt tikai labās īpašības. Žiljēnam tādu netrūka. Anete priecājās, redzēdama, kā izgaist jaunekļa kautrība un ar atspirgstoša slimniekā laimes sajūtu atplaukst līdz šim nomāktais patiesais raksturs. Anete domāja, ka līdz šim neviens šo cilvēku nav pazinis, pat māte ne, par kuru Žiljēns pastāvīgi runāja un kuras dēļ Anete jau kļuva greizsirdīga. Arī viņš pats, nabaga Žiljēns, sevi nepazina . . . Kam gan ienāktu prātā, ka zem šās raupjās čaulas slēpjas maiga, trausla dvēsele (viņa pārspīlēja!). Žiljēnam bija vajadzīga ticība, kuras tam trūka: ticība citiem, ticība pašam sev. Lai ticētu sev, jauneklim vajadzēja kādu, kas ticētu viņam. Nu, lai notiek, Anete ticēja! Ticēja tāpēc, ka šī ticība bija nepieciešama viņam un galu galā kļuva nepieciešama arī pašai… Žiljēns atplauka, acīm redzot, — kā stāds saulē. Ir tik patīkami būt otram par sauli… «Plauksti, mana sirds! . . .» Par kura sirdi viņa gan runāja — Žiljēna vai savējo? Jaunā sieviete to vairs nezināja, jo arī viņa atplauka no apziņas, ka dara labu Žiljēnam. Dāsna sirds iet bojā, ja nevar ar savu mīlu barot izsalkušos! Ziedoties!

Anete ziedojās pārlieku izšķērdīgi. Viņa bija neatvairāma. Žiljēns jau vairs neslēpa savu kaislību. Un Anete — mazliet pavēlu — atģidās, ka arī viņai draud briesmas …

Pamanījusi, ka dzīvē draud ielauzties mīla, Anete vārgi mēģināja aizsargāties, centās iedomāties, ka Žiljēna jūtas nav nopietnas. Taču Anete jau vairs neticēja pati sev un panāca tikai to, ka Žiljēns kļuva neatlaidīgāks un viņa atzīšanās — aizgrābjoša . . .

Tad Aneti pārņēma bailes; viņa lūdza jaunekli, lai tas viņu nemīlot, lai samierinoties ar draudzību .. .

— Kāpēc? — viņš jautāja. — Kāpēc?

Anete negribēja paskaidrot. Jaunajai sievietei bija neapzinātas bailes no mīlas; viņa joprojām atcerējās pārciestās mokas, un nojauta brīdināja, ka mīlas dēļ atkal būs jācieš. Anete reizē sauca to un dzina projām; alka to — un bēga no tās. Jaunā sieviete bija patiesa, kad pretojās Žiljēnam, bet sirds dziļumos vēlējas, lai viņš salauztu šo pretestību .. .

Cīņa turpinātos vēl ilgi, ja vien kāds notikums nepasteigtos to izšķirt.

*

Anetei ar svaini bija nodibinājusies vaļsirdīga un draudzīga attieksme. Šim lāga vīram, gan mazliet parupjam, netrūka ne taisnīguma, ne sirds siltuma. Anete viņu cienīja, un Leopolds izturējās pret jauno sievieti pat ar nedaudz pārspīlētu godbijību. Kopš viņu tikšanas pirmajiem brīžiem Leopolds bija nospriedis, ka svaine ir citādāka nekā viņš un Silvija, un kautrējās no tās. Toties bija pateicīgs Anetei par labvēlību, kādu tā viņam izrādīja. Tajā laikā, kad Leopolds centās iekarot Silviju, par viņa sabiedroto kļuva Anete; ne vienu reizi vien viņa nāca Leopoldam palīga, kad līgava, pārlieku pārliecināta par savu varu, izmantoja to ļaunprātīgi un vilka savu izredzēto uz zoba.

Arī vēlāk Anete ļoti piesardzīgi uzņēmās starpnieces lomu, kad jaunlaulātajiem radās pārpratumi vai Silvija aiz gara laika reizēm nerroja vīru ar pēkšņiem untumiem, dīvainām iegribām un visādiem stiķiem un niķiem. Leopolds, nekā nesaprazdams, steidzās izsūdzēt bēdas Anetei, kas apņēmās vest Silviju pie prāta. Gadījās, ka viņš uzticēja svainei daudz ko tādu, ko sievai nestāstīja. Silvija to zināja un zobojās par Aneti, bet tā tikai smējās. Šo triju cilvēku savstarpējās attiecības bija ļoti sirsnīgas un nemākslotas. Leopolds nekad nebija žēlojies, ka svaine un tās puisēns, kas bieži vien abus traucēja, ieņēma tādu vietu viņu mājā; jaunais vīrs pat uzskatīja, ka Silvija pārlieku maz palīdz Anetei, kuras drosmi viņš apbrīnoja, un lutināja bērnu. Anete no Silvijas stāstījumiem zināja Leopolda domas un bija par to pateicīga.

Silvijas grūtniecības periods nebija apkārtējiem viegls laiks, sevišķi viņas vīram. Biežās nesaskaņas abu laulāto dzīvē radīja plaisu. Ne jau nu tāpēc, ka Silvija būtu tīkojusi no vīra atbrīvoties. Topošā māte daudz nedomāja par savu grūtniecību un gandrīz nemaz sevi nesaudzēja, liegdamās mainīt līdzšinējo dzīves veidu. Tāpēc viņa jutās arvien sliktāk. Ilgie grūtniecības mēneši Silvijai nebūt nebija tādi kā Anetei: nebeidzams sapnis, klusa laime, kas izbeidzās pārlieku ātri. Silvija nebija radīta, lai nodotos sapņiem. Viņa kļuva nervoza, negribēja atteikties no pienākumiem, tiesībām un izpriecām: viņa sevi pārpūlēja. Nervu sasprindzinājums atsaucās uz veselību, un topošās mātes raksturam tas par labu vis nenāca. Kad cilvēks mokās, tam rodas prasība mocīt citus. Silvija, ciezdama mokas, uzskatīja, ka ir zemiski, ja Leopolds arī necieš, un viņa par to parūpējās. Jaunā sieva nelika vīru mierā ar savu draisko, dzēlīgo un mūžīgi mainīgo noskaņojumu un pat (kas gan to būtu domājis!) ar greizsirdīgo mīlestību, kas nebūt netraucēja laulāto draugu izlamāt. Dažu labu reizi Leopolds nezināja, kur dēties.

Anete atradās turpat, vienmēr gatava uzklausīt svaiņa sūrošanos. Viņš bieži kāpa augšā pie Anetes izsūdzēt bēdas; viņa pacietīgi noklausījās un vienmēr prata atrast iespēju māsasvīru sasmīdināt par tā sīkajām neveiksmēm. Šīs slepenās apspriedes, kas allaž atkārtojās, radīja zināmu līdzvainīguma apziņu, kāda mēdz būt cilvēkiem, kam kopēji noslēpumi. Un dažreiz, Silvijai klātesot, abi pārmija šķelmīgus skatienus. Būdami godīgi, viņi nebūt nesargājās un ļāvās nepiespiestai draudzībai, kas, lai gan bija nevainīga, tomēr ne gluži nekaitīga. Anete nenojauta, ka tas ir risks, un priecājās par draudzīgo ķircināšanos. Bet Leopoldam to tik vien vajadzēja — jau labu laiku viņš ļāvās Anetes priekpilnā spēka valdzinājumam, kas it kā izstaroja no viņas. Aneti visnotaļ saistīja atklājums, ka Žiljēns viņu mīl; šī mīla radīja saldu satraukumu. Visa pārējā pasaule likās iegrimusi kā miglā. Kad pēc tikšanās ar Žiljēnu Anete runāja ar Leopoldu, viņa klausījās tajā, pat atbildēja, taču smaids bija domāts Žiljēnam. Leopolds, protams, to nezināja.

Taču zināja, pēc kā tiecas. Būdams kārtīgs vīrs, Leopolds cīnījās ar sevi. Bet arī kārtīgs vīrs ir tikai vīrietis. Tāpēc nevajag rotaļāties ar uguni.

Kādā maija svētdienā visi četri — Silvija, Anete, Leopolds un mazais Marks — devās pastaigā uz So pusi. Pēc kādas stundas Silvija, mazliet nogurusi, apsēdās kalna pakājē un sacīja:

— Nu, jaunieši, rāpieties augšā, ja ir patika! Mēs paliksim tepat.

Viņa ar puisēnu palika. Anete un Leopolds moži devās tālāk. Anete, jūsmas pilna un jautra, izturējās pret Leopoldu kā labs biedrs . .. Kopā ar šo labsirdīgo cilvēku viņa atpūtās no garīgā saspringuma, kādā visu laiku viņu turēja Žiljēna mīla un abu saruna par augstiem tematiem. Taciņa līču loču vijās gar kādas lielas muižas žogu, bet otrā pusē stiepās ziedošiem krūmājiem apaugusi nogāze. Kāpjot augšā, viņi nokalnēs cauri dzīvžogu spraugām redzēja pavīdam augļu dārzus, iegrimušus sniegbaltās un iesārtās ziedu kupenās. Gar neparastajām, zilganzaļajām debesīm aši trauca mākoņi. Draisks vējiņš kā jauns šunelis gražīgi pluinīja drēbes. Anete gāja pa priekšu, plūkdama puķes, dziedādama. Leopolds sekoja pa pēdām; viņš redzēja, kā Anete pieliecās, redzēja, kā zem piekļāvīgā auduma izriezās krāšņās krūtis, redzēja viņas kailās rokas, kailo kaklu, sasārtušu no skaudrā vēja, un kuplo matu putās mazās auss gliemežvāciņu, kuras galiņš atgādināja sārtu asins lāsi. Pa labi nogāze sliecās kalnā, un ceļš izveidoja šauru gaiteni, pa kuru lauzās iekšā spēcīgs vējš un cirtās tieši sejā. Anete, nepagriezdamās atpakaļ, sauca ceļabiedru. Tas neatbildēja. Noliekusies jaunā sieviete joprojām plūca puķes un tērzēja. Viņa jokoja, turpretī Leopolds klusēja, un pēkšņi Anete nojauta, ka šai klusēšanā slēpjas briesmas. Viņa palaida vaļā sarautos ziedus… Tad atliecās taisni, taču nepaguva ne atgriezties, kad . . . Viņa gandrīz pakrita… Leopolds brutāli satvēra viņu no mugurpuses un apskāva. Jaunā sieviete juta pakausī tā ātro elpu, un alkatīgās lūpas skūpstīja kaklu, vaigus. Acumirklī saslējusies un sasprindzinājusi visus spēkus, — kur gan tādi radās? — Anete izlieca krūtis un muguru un nikni atgrūda vīrieti, kas turēja viņu savās skaujās; viņa atbrīvojās no apkampiena un nu atradās aci pret aci ar uzbrucēju. Anetes acis zvēroja dusmās. Bet viņš — viņš vēl nelaida no rokām ārā laupījumu. Notika nikna divu dzīvnieku cīņa, dzīvnieku, kas nīst viens otru. Nikna un īsa. Anete (instinktīvais sašutums divkāršoja spēkus) tik spēcīgi atgrūda vīrieti, ka tas sagrīļojās. Leopolds palika stāvam pretī divkārt pazemots, aizelsies un pietvīcis, un abi mēroja viens otru nikniem skatieniem. Netika izteikts ne vārds … Pēkšņi Anete sāka rāpties augšā pa nogāzi, izlīda pa žoga spraugu otrā pusē un aizbēga. Leopolds, piepeši atskurbis, sauca viņu atpakaļ. Bet jaunā sieviete turējās divdesmit soļu attālumā un neļāva tam pienākt tuvāk. Katrs savā žoga pusē, stingri ievērodami atstatumu, abi kāpa lejup pa nokalni — neuzticīgi, naidīgi un apkaunoti. Leopolds pārvērstā balsī lūgtin lūdza Aneti nākt šurp un piedot. Anete likās nedzirdam, lai gan dzirdēja; apmulsums, kas skanēja svaiņa balsī, rada atbalsi viņas sirdī, un viņa palēnināja soļus . . .

— Anete! — viņš lūdzās. — Anete! Nebēdziet projām! Es jūs vairs nevajāšu … Redziet, es apstājos … Netuvojos jums … Esmu rīkojies kā lops. Man kauns, man kauns . . . Lamājiet mani, tikai nebēdziet projām! Es jūs vairs neaiztikšu, pat ne ar

pirksta galiņu… Esmu pats sev pretīgs … Uz ceļiem lūdzos, piedodiet!

Leopolds neveikli nometās ceļos uz oļiem; viņš izskatījās reizē nožēlojams un smieklīgs.

Anete, skarba, nesatricināma, klausījās svainī, nepagriezusies pret viņu, taču, uzmetusi tam iesānis skatienu, ieraudzīja pazemotu cilvēku, un šis pazemojums jauno sievieti aizkustināja; viņas kvēlajai sirdij piemita spēja atsaukties uz otra saviļņojumiem tāpat kā uz savējiem, un viņa pietvīka, saprotot, kādu kaunu pārdzīvo Leopolds. Anete paspēra soli uz priekšu un sacīja:

— Piecelieties!

Leopolds piecēlās, un viņa neviļus atvirzījās dažus soļus atpakaļ.

— Jums joprojām bail no manis, — Leopolds ieminējas. — Jūs man nemūžam nepiedosiet.

— Nerunāsim vairs par to. Tas ir izbeigts, — viņa dzedri attrauca.

Abi kāpa lejup uz ceļa pusi. Anete klusēja ledaini salta. Taču Leopolds nespēja klusēt. Viņš jutās pazemots un mēģināja taisnoties. Bet nabaga vīrs nebija diez cik daiļrunīgs! Viņš neprata runāt cēlā stilā. Ar sašutumu vienīgi atkārtoja:

— Es esmu nelietis!

Anete, joprojām uztraukta, apvaldīja smīnu. Satraukums negribēja un negribēja rimties. Atceroties šo scēnu, jaunā sieviete vienlaikus izjuta, cik tā pretīga un smieklīga. Viņa nebija piedevusi Leopoldam, bet viņai gandrīz sametās žēl šā cilvēka, kas tik izmisīgi pats sevi nosodīja. Leopolds visu laiku kaut ko nesakarīgi purpināja. Anete klausījās ar apvaldītu naidu, līdzjūtību un ironiju. Viņš pūlējās paskaidrot «šo neķītro neprātu, kas pārņemot visu miesu» … Jā, šo neprātu pazina arī viņa… Taču runāt par to Leopoldam neklājās. Turklāt svainis izskatījās tik nelaimīgs, ka viņa gluži neviļus ieminējās:

— Zinu. Dažreiz uzbrūk šāds neprāts. Bet, kas bijis, — bijis.

Abi klusēdami devās tālāk smagu sirdi, noskumuši un samulsuši. Kad viņi tuvojās vietai, kur bija atstājuši Silviju, Anete sakustējās, it kā gribēdama Leopoldam sniegt roku, taču to neizdarīja, tikai pateica:

— Esmu visu aizmirsusi.

Leopoldam kļuva vieglāk ap sirdi, lai gan viņš vēl nespēja nomierināties.

— Jūs taču nekā neteiksiet? — viņš jautāja kā nedarbos pieķerts zeņķis.

Anete līdzjūtīgi pasmaidīja.

Nē, viņa nekā neteica, taču no pirmā acu uzmetiena Silvijas skadrais skatiens nolasīja visu no abu sejām. Silvija nekā nejautāja. Viņi runāja pavisam par ko citu, un, kamēr visi trīs, lai slēptu nemieru, dižojās ar skaļiem vārdiem, Silvija vēroja māsu un vīru.

Kopš šās dienas Anete un Leopolds nekad vairs netikās vienatnē. Greizsirdīgā Silvija tos uzmanīja. Arī Anete sargājās no Leopolda. Viņa gribot negribot nespēja apslēpt neticību, un aizvainotajā Leopoldā gruzdēja atriebības alkas.

Anetei bija. atvērušās acis. Viņa vairs nedrīkstēja, kā agrāk, uzticēties citiem un arī pati sev. Vairs nedrīkstēja jautri iet savu ceļu, kā paradusi, neraizēdamās par alkām, kādas varēja modināt tikai tāpēc vien, ka pēc tā netiecās. Tagadējā sabiedrībā ar pašreizējo tikumības izpratni Anete, tāpat kā visas jaunas un neatkarīgas sievietes, bija ne tikvien pakļauta vīriešu uzmācībām, bet viņas sabiedriskais stāvoklis šādu rīcību vēl attaisnoja. Neviens pat domās nepieļāva, ka jaunā sieviete, tik pārdroši atbrīvojusies no aizspriedumu važām, gribēs ieslodzīties atraitnībā un palikt uzticīga, pati nezinot, kam. Viņa, sevi apkrāpdama, dzīves mērķi saskatīja mātes pienākumu pildīšanā. Un mātes jūtas, bez šaubām, bija spēcīga liesma, tomēr vēl kāda cita liesma joprojām dega Anetes sirdī. Viņa mēģināja to apslāpēt, jo baidījās no tās un iedomājās, ka neviens neko neredz. Taču velti! Mīlas uguns pret jaunās sievietes gribu lauzās uz āru. Un, ja arī neapdraudēja viņu pašu, tomēr citi varēja kļūt par tās upuriem. Atgadījums ar Leopoldu nupat to pierādīja. Šis gadījums Anetei likās neģēlīgs. Tas iesvēla sašutumu. Mirāžas neapžilbināta, nemīloša cilvēka acīm mīlas akts liekas grotesks un pretīgs. Leopolda mēģinājums apmierināt savas iegribas Anetes acīs šķita gan grotesks, gan pretīgs. Bet jaunās sievietes sirdsapziņa nebija mierīga. Viņa taču bija iekveldējusi šo miesas kāri. Anete atcerējās neapdomīgo koķetēšanu, valdzinošo ķircināšanos, šķelmību… Kas viņu pamudināja šādi rīkoties? Tas pats ilgi apvaldītais spēks, tā pati iekšējā uguns, kuru vai nu jāuztur, vai jāapslāpē. Taču apslāpēt to nevar un nedrīkst! Tā ir dzīves saule. Bez tās it viss iegrimst tumsā. Bet lai šī saule vismaz nav tāda kā kaujas rati Faetona nemākulīgajās rokās; lai neposta to, kas jāatdzīvina! Lai iet debesīs paredzēto gaitu! Tātad laulības? Anete ilgu laiku bija atvairījusi šo iespēju, taču draudošo briesmu apziņa pavedināja domāt, ka uz savstarpējas mīlestības, cienības un rāmas simpātijas jūtām dibināta laulība būtu tas dambis, kas apvaldītu kaisles dēmonus un aizsargātu no vīriešu uzmācībām. Jo vairāk jaunā sieviete par to domāja (visi apsvērumi veicināja šo pārliecību: izredzes kļūt materiāli nodrošinātai un iegūt dvēseles mieru, ilgas pēc mājas pavarda un sirds mudinājumi), jo vājāka kļuva pretestība Žiljēna neatlaidīgajiem lūgumiem. Anete ilgojās tiem piekāpties un rada arvien vairāk un vairāk ieganstu jaunekli iemīlēt. Bet Anetei nemaz nebija vajadzīgi arī šie iegansti — viņa jau tāpat to mīlēja. Jau bija sācies tas radošais pārveidošanas darbs, kas izredzēto pārvērš valdzinošā māņu tēlā. Žiljēns šajā ziņā bija aizsteidzies viņai priekšā. Taču Anetes iztēle bija bagātāka un arī viņa pati kaislīgāka, tāpēc drīz vien to vēl pārspēja.

Vairs nesargādamās, ļaudama vaļu savai atklātajai un kvēlajai dabai, Anete neizmantoja tos viltīgos paņēmienus, ar kādiem veiklāka sieviete mēdz maskēt sakāvi, kad sirds jau iekarota, un izliekas, it kā joprojām ir tās valdniece. Anete bija atdāvājusi savējo. Viņa to pateica Žiljēnam. Un tieši kopš šā brīža Žiljēns zaudēja mieru.

Viņš bija slikts sieviešu pazinējs. Sievietes jaunekli valdzināja un reizē mulsināja. Vēl tās nepazīdams, viņš jau steidzās izteikt savu spriedumu. Vienas idealizēja, otras nosodīja, bet tās, kas neiederējās nevienā no abām kategorijām, viņu nesaistīja. Ļoti jauni vīrieši (un Žiljēns tāds bija palicis pieredzes trūkuma dēļ) allaž mēdz būt pārsteidzīgi spriedumos. Visnotaļ pārņemti no sevis un savām iegribām, tie citos rod tikai to, ko paši vēlas atrast. Kā garīgajā, tā fiziskajā mīlestībā ikviens vīrietis — gan naivs, gan rutinēts — domā tikai par sevi un nekad nedomā par sievieti; vīrieši negrib saprast, ka sieviete dzīvo savu, ārpus tiem esošu dzīvi. Mīla ir tieši tas pārbaudījums, kas viņiem spētu to iemācīt, un tā tiešām to arī iemāca nedaudzajiem, kas spēj to aptvert, bet arī tad parasti tikai par ļaunu viņiem pašiem un tām sievietēm, kuras viņi mīl, jo šī atziņa nāk pārāk vēlu. Gadsimtiem ilgi cilvēki naivi brīnās un sēro par mūžīgo dvēseles vientulību, kuru tie aptver tikai pēc rūgtas pieredzes mīlestībā; šis maldinošais sapnis par divu siržu saplūšanu vienā ir cilvēku mūžsenā kļūda. «Mīlēt» taču nozīmē «mīlēt otru». Lai gan Žiljēnam nepiemita Rožē Briso egoisms, viņam bija tikpat grūti atbrīvoties no sava «es». Un sievietes garīgo pasauli viņš pazina pavisam maz, Žiljēnu tajā vajadzēja ievest, piesardzīgi turot aiz rokas.

Anete jau no dabas nevarēja lepoties ar piesardzību. Arī mīla to neiemācīja. Tā apveltīja viņu ar spējām augstsirdīgi uzticēties. Tagad, kad Anete bija pārliecināta, ka mīl Žiljēnu un arī viņš iededzies mīlestībā, viņa vairs nekā neslēpa no sava izredzētā. Nekas mīļotajā cilvēkā nespēja viņu atbaidīt, — kādēļ tad pašai jāizliekas labākai? Anetei nebija nekādu garīgu kroplību, un viņa nekautrējās būt tāda, kāda radīta. Lai tas, kam viņa mīļa, redz viņu bez izskaistinājuma! Jaunā sieviete labi zināja, cik Žiljēns naivs, ka tam mīlestībā trūkst pieredzes un drosmes, un šīs domas viņā viesa maigu un draiskulīgu tīksmi. Viņai patika apzināties, ka ir pirmā, kas tam atklāj sievietes dvēseles noslēpumus.

Kādu dienu Anete gluži negaidot ieradās viņa dzīvoklī. Durvis atvēra Žiljēna māte, veca dāma sirmiem, gludi sasukātiem matiem, rāmu seju, ko apstaroja bargu un vērīgu acu gaisma. Neuzticīgi paraudzījusies jaunajā sievietē, viņa ar dzedru pieklājību lūdza to ienākt nelielā, tīrā un saltā viesistabā, kur visas mēbeles sedza pārvalki. Izbalējušas ģimenes un muzeju gleznu fotogrāfijas vērta šo telpu vēl ledaināku. Anete sēdēja viena un gaidīja. Blakus istabā bija dzirdami aši čuksti, tad iesteidzās Žiljēns. Viņš izskatījās priecīgs un reizē samulsis, nezināja, ko sacīt, un atbildēdams neraudzījās vis Anetei acīs, bet kaut kur sānis. Abi sēdēja neērtos krēslos ar stāvu atzveltni, kas traucēja ieņemt nepiespiestu pozu. Viņus šķīra kāds no tiem salona galdiņiem, uz kuriem nav iespējams atbalstīt rokas un pret kuru grumbuļainajiem rotājumiem parasti mēdz sāpīgi sadauzīt ceļgalus. Kailās grīdas saltais spožums bez viena vienīga paklāja, herbārija stādiem līdzīgās sejas zem stikliem stindzināja vārdus uz lūpām un neviļus klusināja balsi. Šī viesistaba Aneti iekala kā ledū. Vai Žiljēns liks viņai te palikt visu apciemojuma laiku? Viņa jautāja, vai tas nevarot parādīt savu darba kabinetu. Atteikties Žiljēns nespēja, viņš to pat vēlējās, bet izskatījās tik apjucis, ka Anete iejautājās:

— Vai jums tas ir nepatīkami?

Viņš sāka protestēt, jau iepriekš atvainodamies par nekārtību, un lūdza ienākt. Nekārtība nebūt nebija tik liela kā Anetes istabā, kad Žiljēns viņu apciemoja pirmo reizi, tikai šī nekārtība likās pārlieku vienmuļa un pelēka. Grāmatas, pazīstama gravīra, kurā attēlots Pastērs, papīru grēdas uz krēsliem, uz galda pīpe, pie sienas vienkārša gulta. Virs gultas neliels krucifikss ar buksusa zariņu. Apsēdusies neērtā krēslā, Anete centās iedrošināt Žiljēnu, jautrā balsī atgādinādama notikumus no studiju laikiem. Viņa bez liekuļotas kautrības runāja par atgadījumiem, kas bija zināmi abiem. Taču Žiljēns klausījās izklaidīgi. Anetes ierašanās un brīvais sarunas veids viņu mulsināja; likās — viņš raizējās par to, kas notika blakus istabā. Jaunekļa mulsums pārsviedās arī uz Aneti, bet viņa to neizrādīja un beidzot panāca, ka Žiljēns aizmirsa, ko par viņiem varētu domāt. Jauneklis it kā atplauka, un abi smējās no visas sirds. Tomēr, kad viešņa posās mājup un Žiljēns taisījās pavadīt, viņš atkal apmulsa; gaitenī Anete pagāja garām Žiljēna mātes istabai; durvis bija pusviru; Davī kundze izlikās viņus neredzam — vai nu aiz smalkjūtības, vai arī negribēdama atsveicināties. Abas sievietes tiekoties pārmija tikai vienu vienīgu skatienu, taču jau bija ienaidnieces. Davī kundzi aizskāra drosmīgās jaunās svešinieces apmeklējums, brīvā izturēšanās, skanīgā balss, smiekli un dzīvesprieks. Davī kundze nojauta briesmas. Un Anete, kas apmeklējuma laikā saprata, ka starp viņu un Žiljēnu allaž neredzami stāvēs jaunekļa māte, aiznesa sirdī līdz naidīgumu; iedama garām vecās dāmas istabai, viņa pamanīja, ka tā stāv ar muguru pret durvīm, un tāpēc tīšuprāt runāja un smējās skaļāk.

«Es tev viņu atņemšu!» Anete greizsirdīgi nodomāja.

Nākamajā nedēļā kādu vakaru Žiljēns savukārt ieradās ciemos. Viņš Anetes dēļ pirmo reizi bija sastrīdējies ar māti un vēlējās rīkoties pēc savas gribas līdz galam. Dzīvoklī viņi tikās vieni. Leopolds bija aizvedis mazo Marku uz cirku. Kad Žiljēns ap vienpadsmitiem posās mājup, Anete piedāvājās pavadīt, lai kopā ieelpotu svaigo nakts gaisu. Kad tie bija sasnieguši Žiljēna māju, jauno cilvēku pārņēma nemiers: kā gan Anete viena atgriezīsies. Aneti šīs bailes tikai uzjautrināja, bet Žiljēns par vari gribēja pavadīt, un viņa sargājās iebilst — tik ļoti gribējās būt kopa ar mīļoto cilvēku! Abi devās atpakaļ, izvēlēdamies visgarāko ceļu, un gluži neviļus nonāca Sēnas stāvajā krastā. Bija jūnija nakts. Viņi apsēdās uz sola. Pār tumšajiem ūdeņiem šalca papeles, un tajos atspulgojās tiltu lielo lukturu sarkanās un dzeltenās ugunis. Debesis likās tālas, zvaigznes — bālas, šķita, ka pilsēta kā dēle tām izsūkusi visas asinis. Pāri slīga tumsa, pie kājām mirgoja gaisma. Abi klusēja. Vārdi vairs nespēja izteikt jūtas. Tomēr, neraudzīdamies viens otrā, viņi zināja, kas noris dvēselē Anetes sirdi dedzināja alkas, un viņa nojauta tādas pašas arī Žiljēna sirdī; viņš sēdēja kā sastindzis, kautrības saistīts, neuzdrošinādamies pacelt acis pret Aneti. Viņa, nepagriezdama galvu, smaidīja, raudzīdamās sarkanajās gaismas mirgās upes ūdenī, taču redzēja nevis tās, bet Žiljēnu: viņš nekad neuzdrošināsies … Tad Anete pieliecās un noskūpstīja viņu . . .

Mājās Žiljēns atgriezās, apskurbis no mīlas un pateicības, bet galvā bija iestrēdzis klusa nemiera nodevīgais dzelonis … Mātes ļaunie vārdi:

«Šīs nabaga nekautrīgās meičas, kas tik bezgala tīko apprecēties …»

Šo dzeloni Žiljēns ar dusmām tūdaļ bija izrāvis, taču palikušais ērkšķa galiņš joprojām durstīja. Viņam bija kauns. Domās viņš lūdza piedošanu. Jauneklis zināja, ka apvainojošās aizdomas ir maldīgas. Viņš svēti ticēja Anetei, tomēr jutās samulsis. Katrs jauns apmeklējums nemieru pastiprināja. Anetes neatkarība, nepiespiestā izturēšanās, brīvdomība un pārdrošie spriedumi, sevišķi sabiedriskās morāles jautājumos, aizspriedumu trūkums — tas viss Žiljēnu biedēja. Jaunekļa gara apvārsnis bija šaurs, tāpat kā viņa uzvalki; viņš bija mazliet padrūma rakstura, ar slieksmi uz bardzību. Anete turpretī — bezgala iecietīga un dzīvespriecīga. Žiljēns nevarēja aptvert, ka arī Anete savā personīgajā dzīvē var būt tikpat puritāniska kā viņš, bet citiem pielieto citu mērauklu — viņu pašu mērauklu, turklāt ar ironisku iecietību. Šī iecietība un ironija Žiljēnu mulsināja. Anete to manīja un, kad Žiljēns par kādu jautājumu izteica nepareizu un pārspīlēti bargu spriedumu, nepūlējās uztiept savu viedokli, tikai pavīpsnāja par šo naivo nesamierināmību, kas viņai nebūt nelikās nepatīkama. Taču smīns uztrauca Žiljēnu vēl vairāk nekā vārdi. Jauneklim radās iespaids, ka Anete dažos jautājumos zina vairāk nekā viņš. Tā tas arī bija. Taču cik daudz vairāk? Un ko viņa tieši zināja? Kāda pieredze viņai bijusi?

Tāpat kā māti (mātes spīvās piezīmes bija to veicinājušas), arī Žiljēnu pašu, šo jaunekli ar izsmalcinātu garīgo struktūru, bet vājiem dzīves spēkiem, sirds dziļumos biedēja ar spirgto veselību apveltītā Anete, kas it kā starot izstaroja dzīvot prieku. Viņš kvēli alka pēc jaunās sievietes un reizē arī baidījās no tās. Kopējās pastaigās Žiljēns viņai līdzās jutās nožēlojams vārgulis. Vēl vairāk to mulsināja Anetes nepiespiestā iejušanās jebkuros apstākļos. Lai arī šis mulsums Anetei droši vien patiktu, ja viņa to pamanītu, tomēr jaunekli tas pazemoja. Bet Anete to nemanīja. Viņa visnotaļ bija aizrāvusies ar dziesmu, kas skanēja viņas sirdī. Jaunajai sievietei ne prātā neienāca, ka neviens cits šo dziesmu nedzird, un viņa neredzēja Žiljēna baiļpilnos skatienus, kad tas pats sev jautāja:

«Par ko un kādēļ viņa smejas?»

Anete tam likās tik tāla!. ..

Tāpat kā agrāk — nē, vēl labāk nekā jebkad — tas redzēja Anetes gara izcilās īpašības, viņas dvēseles spriegumu. Un tai pašā laikā Anete bija un palika bīstama mīkla. Žiljēnu plosīja divas pretējas jūtas: nepārvarama tieksme pēc viņas un neskaidra neuzticība, it kā pirmatnējā instinkta paliekas, kas mūslaiku vīrietim un sievietei atgādina dzimumu sākotnējo naidīgumu, kad mīlas fiziskais akts bija savā ziņā cīņa. Šāds aizdomu pilns pašaizsargāšanās instinkts, iespējams, visspilgtāk izpaužas tādiem vīriešiem kā Žiljēns — ar asu prātu apveltītiem, bet pieredzes nabagiem. Nespēdami saskatīt sievietes īsto dabu, viņi redz to vai nu pārāk vienkāršu, vai pārāk rafinētu.

Anete tikai vairoja Žiljēna nenoteiktību ar savu mainīgo izturēšanos, te pateikdama visu, te neteikdama nekā, te visu atklādama, te visu noslēpdama, no kaislas atklātības pāriedama pilnīgā noslēgtībā un dažreiz pastaigas laikā vai pusceļu klusēdama. Drausmīgie klusuma mirkļi (kurš vīrietis gan nav to dēļ cietis!), kad draudzene, soļodama līdzās, garā aizlido nezināmā, viņam nekad neaizsniedzamā tālē! … Protams, ne vienmēr šie klusēšanas brīži slēpj dziļus noslēpumus! Mēdz būt arī tā, ka dziļums sniedzas tikko pāri potītēm … Bet, vai nu dziļi, vai sekli, šie klusuma ūdeņi tomēr ir tumši: acs nekā neredz tiem cauri, un urdošajam prātam ir visas iespējas iztēloties pašus visdrausmīgākos noslēpumus. Žiljēnam ne prātā nenāca, ka šie noslēpumi ir tikai viņa izdoma un sieviete bieži vien klusē, juzdama, cik aplami vīrietis to saprot… Dažu dienu Anete bija klusa, ironiski un gurdi samierinādamās, ka Žiljēnam tik nepareizs priekšstats par viņas jūtu dzīvi, jo jaunā sieviete zināja, ka viņš mīl ilūziju Aneti, taču īsto nespētu iemīlēt …

«Nu, ja tu tā vēlies… Kā nu tu vēlies!… Lai notiek! Lai tad arī neesmu tāda kā īstenībā, bet tāda, kāda tev liekos …»

Tomēr šāda klusa padevība nebija ilgstoša. Kopš tās dienas, kad Anete saprata, ka vaļsirdīga izskaidrošanās varētu būt bīstama (jo Žiljēns nebija spējīgs viņu saprast) un diplomātiskāk būtu klusēt, viņa nolēma runāt. Varēja klusēt, lai aiztaupītu Žiljēnam liekas raizes, bet, lai to maldinātu, nekad! Ja teikt taisnību ir bīstami, tad tieši tāpēc nedrīkst klusēt! Jo lielāks risks, jo spēcīgāka kļuva Anetes lepnā apņēmība nebaidīties. Šī mīlas pārbaude lika jaunās sievietes sirdij pukstēt straujāk. Ja tā izdosies, viņa vēl sirsnīgāk iemīļos Žiljēnu. Bet ja ne? … Nē, katrā ziņā izdosies! Vai tad Žiljēns viņu nemīlēja?… Lai notiek kas notikdams!

Anete spēlēja godīgi. Bet dažam labam vīrietim labāk patīk, ja partnere blēdās. Silvija, uzzinājusi par Anetes un Žiljēna mīlestību un paredzamajām laulībām, nolasīja veselu sprediķi: dieva dēļ, lai tikai Anete neiedomājoties stāstīt visu patiesību! Protams, daļa jāpasakot. Tikpat, laulību noslēdzot, viņš šo to uzzināšot no dokumentiem. Taču vienmēr esot iespēja pateikt patiesību piemērotā veidā. Iemīlējies vīrietis labprāt pievēršot acis. Tikai lai viņa pati neiedomājoties tās atdarīt! Tas tiešām būtu pārlieku muļķīgi! Vēlāk būšot laika diezgan … Silvija runāja kā godīgs cilvēks, kam šajā ziņā jau ir sava pieredze. Viņa vēlēja māsai labu (ari savu labumu, protams, nepiemirsa, jo viņai nebija nekādu iebildumu dabūt māsu ātrāk prom no mājas) un uzskatīja, ka nebūt nav jāsaka it visiem patiesība, jo sevišķi līgavainim: pietiek, ka viņu mīl! Patiesība, kādu Anete varēja pateikt, protams, bija diezgan nevainīga rakstura, taču vīrieši ir tik vārgi. Tie nespēj paciest nekādu patiesību. To viņiem var pasniegt vienīgi mazās devās . . .

Anete mierīgi noklausījās Silvijā un tad sāka runāt par citām lietām. Ko tur atbildēt: tikpat viņa rīkosies pēc sava prāta. Silvijas morāle nebija viņas morāle. Anetei likās labāk neizpaust savus uzskatus. Silvija paliek Silvija. Anete viņu mīlēja… Bet ar kādu skatienu viņa nomērotu jebkuru, kas būtu uzdrošinājies pateikt kaut ko tamlīdzīgu!

«Nabaga Silvija! . . . Viņa spriež par vīriešiem vienīgi pēc tiem, ar kuriem dzīvē tikusies. Mans Žiljēns ir pavisam citāds. Viņš mīl mani tādu, kāda esmu. Iemīlēs mani tādu, kāda esmu bijusi. No Žiljēna nekas nav jāslēpj. Viņu nekad neesmu sāpinājusi. Ja esmu kādam darījusi pāri, tad tikai pati sev…»

Skaidri apzinādamās, ka liek uz spēles visu, tomēr pilnīgi uzticēdamās Žiljēna augstsirdībai, viņa nolēma izskaidroties un sāka runāt par savu pagātni. Aiz abiem piemītošās kautrības tie līdz šim vairījās no šā temata. Taču ne reizi vien Anete bija lasījusi Žiljēna acīs kvēlu un mokpilnu jautājumu, kuru tas baidījās uzdot, jautājumu par to, ko jauneklis gan vēlējās, gan arī nevēlējās uzzināt.

Anete maigi uzlika delnu uz Žiljēna rokas un sacīja:

— Mans draugs, jūs allaž esat bijis pret mani tik mīļi kautrs! … Es pateicos jums. Es jūs mīlu… Bet man beidzot jāpastāsta tas, ko jūs par mani nezināt, kāda esmu bijusi. Neesmu gluži bez vainas.

Žiljēns bailīgi sakustējās, it kā atvairīdams to, ko jaunā sieviete grasījās pateikt, vai arī vēlēdamies viņu aizkavēt. Anete pasmaidīja:

— Nebaidieties! Mans noziegums nav pārāk liels. Vismaz man pašai tā liekas. Bet varbūt esmu pret sevi pārāk saudzīga, jo pasaule mēdz spriest citādi. Tas jāizšķir jums pašam. Es paļaujos uz jūsu spriedumu. Esmu tāda, par kādu mani uzskatīsiet jūs.

Anete sāka stāstīt. Samulsusi vairāk, nekā gribēja izrādīt, viņa jau priekšlaikus bija pārdomājusi sakāmo. Taču, lai gan jaunā sieviete uzskatīja, ka tas ir pavisam vienkārši, tik viegli vis neveicās. Lai pārvarētu neveiklību, Anete izlikās vienaldzīgāka, nekā bija patiesībā. Brīžiem pat izmeta pa ironiskai asprātībai, kas zīmējās uz viņu pašu un neatbilda satraukumam, kādu izraisīja viņas stāsts; taču tā bija tikai pašaizsardzība . . . Žiljēns to nesaprata. Viņam šāda izturēšanās likās aizvainojoša vieglprātība un liecināja par tikumiskās apziņas trūkumu.

Vispirms Anete pateica, ka nav precējusies. Žiljēns no tā jau sen baidījās un pat, patiesību sakot, sirds dziļumos bija par to pilnīgi pārliecināts. Tomēr jauneklis joprojām cerēja, ka viņa pierādīs pretējo. Kad nu Anete pati to pateica un vairs nevarēja būt nekādu šaubu, viņš jutās satriekts. Paviršais liberālisms Žiljēnu netraucēja dvēseles dziļumos palikt pārliecinātam katolim, un doma par grēku viņam nebūt nebija sveša. Žiljēnam tūdaļ iešāvās prātā māte: viņa ar to nesamierināsies nemūžam! Žiljēns paredzēja cīņu. Viņš bija tik ļoti iemīlējies. Par spīti mokām, kādas sagādāja Anetes atzīšanās, un tam, ka mīļotās sievietes vājuma mirklis, viņas «grēks» jauneklim šķita īsts trieciens, viņš mīlēja Aneti un, lai to iegūtu, bija ar mieru uzņemties cīņu ar māti. Taču vajadzēja Anetes atbalsta. Žiljēns bija vājš: lai izturētu cīņu, būs jāsakopo visi spēki, no kuriem stiprākais likās ilūziju vara; tāpēc jauneklim bija nepieciešams Aneti idealizēt, un, ja Anete būtu viltīga, viņa to pamanītu un palīdzētu.

Anete redzēja, kādas mokas izraisa viņas vārdi. Jaunā sieviete to bija gaidījusi, tomēr jutās apbēdināta, taču Žiljēnam šīs sāpes aiztaupīt nevarēja: viņi dzīvos kopā, tādēļ ikvienam jāuzņemas daļa atbildības par otra ciešanām un pat maldiem. Bet viņa nenojauta, kāda cīņa noris Žiljēna dvēselē, un, ja arī nojaustu, tik un tā ticētu mīlas uzvarai.

— Manu nabaga Žiljēn, — Anete sacīja, — es jums sagādāju ciešanas. Piedodiet! Man arī ir smagi.. . Jums bija labāki ieskati par mani. Domās mani vērtējāt augstāk, pārāk augstu… Esmu vāja . . . Bet, ja arī esmu maldījusies pati, nemūžam neesmu maldinājusi kādu citu . . . Esmu bijusi atklāta . . . Arvien esmu tāda bijusi …

— Jā, — viņš steidzīgi pārtrauca, — par to esmu pārliecināts. Viņš jūs pievīla, vai ne?

— Kas? — atjautāja Anete.

— Nu, tas nelietis! . . . Piedodiet! . . . Vīrietis, kurš jūs pameta . . .

— Nē, nevainojiet viņu! — Anete iesaucās. — Vainīga esmu es pati.

Ar vārdu «vainīga» Anete gribēja tikai likt saprast, ka viņai no visas sirds žēl sagādāt tam ciešanas, bet Žiljēns kāri uztvēra šo vārdu. Izmisumā viņš gribēja pieķerties domai, ka Anete kritusi par upuri pavedējam un notikušo nožēlo .. . Jauneklis bezgala vēlējās ticēt šai «nožēlai»: tā likās zināma veida gandarījums par vilšanos, kādu pārdzīvojis, balzāms brūcei, kurš gan nespēja to sadziedēt, tomēr mazliet remdināja sāpes; šī nožēla jauneklim dotu tikumisku pārākuma apziņu pār Aneti, lai arī viņš — būsim patiesi! — nekad to neizmantotu ļaunprātīgi. Un, beidzot, Žiljēns nešaubījās, ka Anete kritusi «grēkā», un ne druskas nešaubījās arī, ka viņai šis «grēks» jānožēlo. Žiljēna kristīgā daba bija pārsātināta ar šīm abām pārliecībām. No tām atbrīvoties nespēj pat paši brīvdomīgākie kristīgie.

Anete turpretim bija cēlusies no citas sugas. Rivjēri varēja būt šķīsti vai nešķīsti no kristīgās morāles viedokļa, taču, ja tie arī palika šķīsti, tad ne jau nu aiz paklausības neredzamajam dievam vai tā pārlieku redzamajiem pārstāvjiem ar viņu baušļu galdiņiem, bet gan tāpēc, ka mīlēja šķīstību kā tikumisku skaidrību, kā dvēseles rotu. Tomēr, ja Rivjēri arī nebija šķīsti, viņi bija tais ieskatos, ka tā ir viņu sirdsapziņas un viņu pašu, nevis citu sirdsapziņas daļa. Anetei ne prātā nenāca kādam atskaitīties par savu rīcību. Grēksūdze Žiljēnam bija labprātīga mīlas velte. Godīgums prasīja tikai ārējās dzīves izklāstu. Atklāt savu iekšējo dzīvi neietilpa Anetes pienākumos. Viņa to darīja labprātīgi. Tagad Anete redzēja, ka Žiljēnam patiktu labāk, ja viņa būtu izskaistinājusi patiesību. Bet Anete bija par lepnu, lai izmantotu melīgus attaisnojumus, pēc kuriem nejuta ne mazāko vajadzību. Gluži otrādi, sapratusi, ko vēlas Žiljēns, Anete centās ieskaidrot, ka pati atdevusies mīļākajam.

Satriektais Žiljēns negribēja nekā dzirdēt.

— Nē, nē, es jums neticu! — viņš atvairījās. — Jūs esat pārāk augstsirdīga. Lai aizstāvētu šo cilvēku, kas pelnījis vienīgi nicināšanu, neapsūdziet taču pati sevi!

— Es neapsūdzu nevienu, — jaunā sieviete vienkārši iebilda.

Šie vārdi pārsteidza Žiljēnu; viņš nespēja tos saprast.

— Jūs cenšaties viņu attaisnot . . .

— Man nav nekā ko attaisnot. Neviens nav vainīgs.

Žiljēns vēl nepadevās.

— Anete, es jūs lūgtin, lūdzu, nerunājiet tā!

— Kāpēc?

— Jūs zināt gluži labi: tas ir nelāgi.

— Nē jel, es to nezinu.

— Kā? Jūs nekā nenožēlojat?

— Vienīgi to, ka jūs apbēdinu. Bet, mans draugs, toreiz es taču jūs gandrīz nepazinu; es biju brīva, man nebija citu pienākumu kā vien pašai pret sevi.

— «Vai tas ir tik maz?» Žiljēns nodomāja, tomēr neuzdrošinājās to izteikt skaļi.

— Bet jūs taču nožēlojat savu rīcību? — jauneklis nerimās. — Atzīstat, ka esat maldījusies?

Viņš negribēja Aneti apsūdzēt. Taču tik ļoti kārojās, lai Anete apsūdzētu pati sevi!

— Varbūt, — viņa atteica.

— Varbūt? — Žiljēns nomākts jautāja.

— Es nezinu, — attrauca Anete.

Anetei bija skaidrs, ko Žiljēns vēlas panākt. Var jau būt, ka viņa maldījusies, ja par maldiem var uzskatīt padošanos sirsnīgas mīlas un līdzjūtības uzliesmojumam. Varbūt… Jā … «Bet, ja arī sirds dziļumos spēju nožēlot patiesus maldus, tad nekādā ziņā man nav jātaisnojas. Mana sirds bija palikusi viena ar savām sāpēm, viena pati klusumā arī tās pārcieta. Vienīgi tai tagad ir tiesības nodoties nožēlai. Nevienam citam gar to nav daļas … Nožēla?. .. Būsim patiesi līdz galam! Nekādas nožēlas nav! . . .»

Mirkli pārdomājusi, Anete piebilda:

— Nē, nedomāju vis.

Varbūt viņa pārspīlēja, pretodamās Žiljēna neapzinīgajam varizejiskumam … (Nabaga Žiljēns! …) Tomēr pat tajos brīžos, kad Anete mīlēja jaunekli visvairāk, viņa nespēja izteikt nožēlas vārdu, kuru tas tik ļoti gaidīja … «Es tik bezgala vēlētos to pateikt!… Bet es nespēju. Tā nav taisnība… Ko tad nožēlot?» Anete bija rīkojusies tā, kā lika darīt tieksme pēc laimes. Lai arī cik dārgi samaksāja, viņa tomēr bija ieguvusi laimi — bērnu. Un Anete zināja (viņa vienīgā), ka šī velte ne tikvien nebija apkaunojusi viņu, — kā vēlas iegalvot muļķīgais sabiedrības spriedums, — bet gan šķīstījusi, uz ilgu laiku atbrīvojusi no jūtu mulsuma un satraukuma, devusi mieru… Nē, nekad viņa nerīkosies tik zemiski: nenopulgos bijušo mīlu, lai nodrošinātu nākamo. Vēl tagad Anete jutās pateicīga Rožē, kas bija tikai ierocis likteņa rokās, nesalīdzināmi neievērojamāks par mīlu un dzīvības liesmiņu, kuru iededzis . ..

Žiljēns ar greizsirdīga mīlētāja nojautu to uzminēja.

—  Ak, — viņš iesaucās, — jūs joprojām mīlat šo vīrieti!

—  Nē jel, mans draugs.

—  Bet jūs neļaunojaties uz viņu!

—  Kāpēc lai es ļaunotos?

—  Joprojām domājat par viņu?

—  Es domāju par jums, Žiljēn!

—  Bet neesat viņu aizmirsusi!

— Es nespēju aizmirst to, kas reiz bijis labs, pat tad, ja tagad tāds vairs nebūtu. Nepārmetiet, Žiljēn, jo esat man tagad tas labākais!

Žiljēns bija pietiekami taisnīgs, lai cienītu Anetes vaļsirdību un dvēseles dziļumos atzītu viņas cēlumu. Tas bija kaut kas pavisam negaidīts — mīļotās sievietes neparastais cēlums atklāja viņam jaunu pasauli. Taču otra Žiljēna dabas puse sacēlās. Bija aizskarti viņa vīrieša instinkti. Žiljēns jutās dziļi aizvainots savos katoliskajos un buržuāziskajos aizspriedumos. Ieskats, kāds tam bija un joprojām pastāvēja par Aneti, likās pazemojošu aizdomu saindēts. Žiljēns nekļuva vis drošāks par sievieti, kas bija atsegusi savu noslēpumu ar tik paļāvīgu uzticēšanos, bet gan daudz neuzticīgāks, jo tā atklājusi arī savu pagātnes vājumu. Žiljēns šaubījās, vai Anete būs uzticīga. Viņš domāja par to vīrieti, kurš joprojām dzīvoja, kuram Anete bija piederējusi un kura bērns viņam būs jāaudzina. Žiljēns baidījās kļūt smieklīgs. Viņš jutās pazemots un nespēja piedot.

Aptvērusi, kāda bīstama cīņa noris Žiljēna dvēselē, un redzēdama, ka lolotās cerības apdraudētas, Anete nodrebēja. Mīla, ko viņa iedegusi Žiljēnā, tagad bija dziļi pārņēmusi arī viņu pašu. Visu mīlas degsmi, visas laimes alkas Anete veltīja Žiljēnam. Patiesībā arī šai ziņā viņa maldījās, gan tikai daļēji … Žiljēns nebija viņas necienīgs, tam piemita daudzas labas īpašības, kuras bija viņas mīlas vērtas. Lai arī cik dažādi abi šķita, viņi būtu varējuši sadzīvot, ja vien papūlētos viens otru saprast un izturēties iecietīgāk, protams, ne jau nu gluži bez ciešanām, — bet vai tad ilgstoša mīla nav sīku ciešanu vērta? Anete labvēlīgi ietekmētu Žiljēnu, iedvestu spēku un ticību dzīvei, kā varens vējš tie piepūstu Žiljēna dzīves laivas buras un aiznestu jaunekli uz to krastu, kuru tas bez viņas nemūžam nesasniegtu. Turklāt Žiljēna smalkjūtīgais maigums, cienība pret sievieti, tikumiskā šķīstība un pat naivā reliģiozitāte — kas bija sveša Anetei — būtu devusi viņas dedzīgajam raksturam līdzsvaru, mājas mieru un pārliecību par mīļas dvēseles uzticību .. .

Ak, vai! tām nelaimīgajām sirdīm, kas pārpratumu dēļ, kurus viņu kaisle pārspīlē, sagandē savu dzīves laimi un zina to, pārmet un pārmetīs sev visu mūžu, taču nekad nepiekāpsies tā labā, kas tās šķir: tieši tāpēc, ka pārāk mīl viens otru, šādi cilvēki morāliski nepiekāpjas, lai gan ar nicināšanu varētu piekāpties tiem, kas vienaldzīgi.

Aneti mocīja apziņa, ka viņa izraisījusi tādu nemieru Žiljēna dvēselē. Vai Žiljēnam bija taisnība? … Anete neuzskatīja, ka viņas spriedums ir nemaldīgs, allaž centās saprast arī citu redzes viedokļus. Viņas raksturs vēl nebija pavisam izkristalizējies; tikumiskais instinkts gan bija spēcīgs, taču uzskati nebija galīgi izveidojušies, un viņa paturēja sev tiesības tos pārbaudīt. Lai arī vēl pavisam jauna, Anete tomēr saprata, cik mākslota ir sabiedrības morāle, un nerada nekāda cita atbalsta kā vien savu prātu, kas bieži bija viņu pievīlis. Anete joprojām meklēja; viņa meklēja citas domas, kas dotu iespēju uzelpot. Un, sastopot tik godīgu dvēseli, kāda bija Žiljēnam, viņa kāri tiecās tajā iedziļināties: vai tur neatskanēs viņas pašas sirds saucienu atbalss? Anete, šī dumpiniece, gribēja ticēt! Viņa meklēja, meklēja dzimteni savai dvēselei… Tik ļoti Anete vēlējās ietiekties Žiljēna dvēseles pasaulē, pakļauties tās likumiem pat tad, ja tie viņu nosodītu! Bet ar vēlēšanos vien nepietiek. Viņa to nespēja. Nespēja to, ko vēlējās Žiljēns, nē, tas sniedzās pāri cilvēka spēkiem!

Viņa tam maigi sacīja:

— Es saprotu, ka jūs mani nosodāt, tāpat kā nosodītu pasaule. Es jums nepārmetu. Es apbrīnoju konservatīvos spēkus un to likumu bardzību. Tiem visumā ir sava vieta, un es zinu, jūsu aprindu cilvēkos tie laiduši dziļas saknes. Gluži dabiski, ka jūs tiem pakļaujaties. Es cienu jūsu pārliecību… Bet saprotiet taču, mans draugs, es nevaru, pēc vislabākās gribas nevaru nosodīt savu rīcību, kaut arī to nosoda visi, jo tā man dāvājusi bērnu… Dārgo Žiljēn, kā lai atsakos no tā, kas bijis mans vienīgais mierinājums, visskaidrākais prieks, kādu varbūt liktenis man nekad vairs nedāvās… Necentieties to nopelt, bet drīzāk gan, ja vien mani mīlat, dalieties manā laimē! Tur nav nekā tāda, kas varētu aizskart jūsu godu!

Runādama Anete manīja, ka Žiljēns viņu nesaprot, ka viņas vārdi to tikai aizkaitina. Anete jutās satriekta. Bet ko lai dara? Melot Žiljēnam? Nē, jau tas bija nosodāmi, ka viņa varēja domās pieļaut šādu pazemojošu izeju… Bet kā lai mierīgi noskatās, ka plaisa viņu attiecībās — kas kļuvušas tai tik dārgas — kļūst arvien lielāka? Šķita, tā šķēla pušu viņas sirdi… Pirms katras tikšanās Anete pārcieta drausmīgas bailes: ko šodien lasīs viņa sejā? …

Žiljēns, gļēvs kā visi vīrieši, kas pārliecināti, ka tos mīl, izmantoja to ļaunprātīgi; viņš apzinājās, ka dara pāri Anetei, un tomēr to sāpināja. Nu bija Žiljēna kārta izbaudīt savu varu. Un viņš jau daudz mazāk pieķērās Anetei, zinādams, cik ļoti tā pieķērusies viņam …

Anete saprata visu, it visu! Viņa krita vai izmisumā, ka bija atklājusi savu vājumu. Tomēr joprojām to darīja. Anete ļāvās māņticīgai sajūtai: ja liktenis viņai būs lēmis kļūt par Žiljēna sievu, tad viņa tā būs, lai ko arī sacītu, bet, ja nebūs lēmis, tad, lai sacītu ko sacīdama, viņa to pazaudēs…

Taču klusībā Anete loloja cerību, ka liktenis padevības dēļ viņu apžēlos un Žiljēns būs aizkustināts …

— Es atdodu sevi tavās rokās. Vai tādēļ tu mani mīlēsi mazāk? …

Žiljēna galvā rosījās visādas domas. Viņš mīlēja Aneti, — joprojām tikpat kvēli iekāroja, — un kas zina? … (Bet viņš nevēlējās nekā zināt…) Vārdu sakot, Žiljēns vēl vienmēr gribēja, lai Anete kļūtu viņa sieva. Taču tagad bija pārliecināts, ka ne tikvien māte nekad nebūs ar mieru, ka viņš apprec Aneti, bet arī pats to nespēs izlemt. Iemeslu bija daudz: dusmas, aizvainotais lepnums, nosodījums par Anetes tikumības trūkumu, bailes — «Ko teiks ļaudis?» un greizsirdības pilna nepatika… Tomēr Žiljēns negribēja šos iemeslus pārspīlēt… Labi jau, labi, zinu, tikai nerādieties! … Prāts izmantoja visādus viltīgus paņēmienus, lai vienlaikus apklusinātu noslēpumainos argumentus pret laulībām un ilgas … Anete pagātnē bija izturējusies kā no aizspriedumiem brīva sieviete, kā brīvās mīlas piekritēja. Viņš to neatzina. Nē; bet galu galā — ja jau Anete tāda ir, kāpēc tā nevarētu šādi izturēties arī pret savu tagadējo iemīļoto?

Tieši acīs tik asi Žiljēns to neizteica. Tikai atsaucās uz visādiem nepārvaramiem šķēršļiem, kas stāvot ceļā viņu laulībām (tiklīdz Anete atspēkoja vienus Žiljēna argumentus, viņš izgudroja citus): mātes pretošanos, nepieciešamību dzīvot pie mātes, diezgan ierobežotos materiālos apstākļus, jo Anete esot paradusi dzīvot bagātībā, augstākajās aprindās (nabaga Anete nu jau divus gadus bija spiesta skraidīt apkārt, dodot privātstundas!), uzskatu un temperamentu atšķirību… Pēdējais arguments uzpeldēja pašās beigās, radot šausmas un izmisumu Anetē, kad tai jau šķita, ka pārvarējusi visus šķēršļus… Žiljēns ietiepīgi centās sevi nomelnot, lai pierādītu Anetei, cik ļoti viņi abi atšķirīgi. Anete nezināja, vai smieties vai raudāt. Bija nožēlojami redzēt, kā Žiljēns meklēja visvisādus ieganstus, lai tikai izlocītos, un Anete, aizmirsdama lepnumu, izlikās neko nesaprotam, visiem spēkiem pūlēdamās rast iebildumiem atbildes un drudžaini cīnīdamās, lai tikai nedotu viņam iespēju aiziet.

Bet Žiljēns nemaz nedomāja to darīt. Viņš neatteicās ņemt. Viņš atteicās dot. . .

Kad Anete pamanīja Žiljēna taktikas un izlocīšanās mērķi un saprata, pēc kā tas tiecas, viņa nejutās tik daudz sašutusi, cik nomākta. Sašust vairs nebija spēka. Cīnīties tālāk bija bezjēdzīgi … Tātad to viņš tīkoja! .. . Viņš! . .. Nožēlojamais! .. . Vai tad Žiljēns sevi nepazina? Nenojauta, kādu viņa Žiljēnu iztēlojās? Viņa Žiljēnu mīlēja tikai tā tikumiskās stingrības dēļ. Žiljēnam nemaz, nepavisam arī nepiestāvēja tēlot donžuānu, meitu mednieku, vējgrābsli mīļāko! (Par spīti ciešanām, Anete bija saglabājusi savu ironijas pilno prāta skaidrību un spējas uztvert dzīvē līdzās traģiskajam arī komisko.)

«Mans draugs,» viņa domāja vienlīdz ar maigumu, līdzjūtību un derdzīgumu, «tu biji mīļāks, kad mani bargi nosodīji. Tavi mazliet šaurie, tomēr cēlie uzskati par mīlestību deva tev tiesības to darīt. Tagad tev šādu tiesību vairs nav. Ko lai iesāku ar šo sīko mīlu, kuru tu man tagad piedāvā, ar šo mīlu bez uzticības? Ja reiz nav vairs uzticības, tad visam beigas …»

Ikvienai mīlai ir savas prasības: kur viena zied, otra — vīst. Miesīgā mīla iztiek bez cieņas jūtām. Mīla, kas dibināta uz cienības jūtām, nespēj pazemoties līdz vienkāršai baudai.

«Nē!» sašutumā iekaisusi, Anete domās iesaucās. «Drīzāk jau es kļūšu mīļākā pirmajam garāmgājējam, ja vien tas man iepatiksies, nekā tev, ko patiesi mīlu! . . .»

Ar viņu šādas attiecības būtu pazemojošas. Visu vai neko!

Žiljēna mājienus Anete atvairīja maigi, tomēr noteikti, un tas jaunekli aizvainoja. Bargi viens otru nosodīdami, abi tomēr nemitējās mīlēt un nespēja samierināties, ka laime zudusi. Viņi tiecās viens pēc otra, sauca, ilgojās, pat piedāvādami sevi, taču nespēja izteikt vārdus, kas viņus savienotu: Žiljēns — garīgās nevarības un morālā nespēka dēļ, kā tas ar retiem izņēmumiem (un to uzdrošinās apgalvot vīrietis!) raksturīgs vīriešiem un ko tie neatzīst, Anete — patiesa lepnuma dēļ, kas ir raksturīga īpašība sievietēm un ko viņas arī neatzīst ne mazākā mērā: abus dzimumus tik ļoti sakropļojušas uz vīrieša kundzības dibinātās mūsu sabiedrības morāles konvencijas, ka tie aizmirsuši savu īsto raksturu. Vājākais no abiem dzimumiem dabā nav vienmēr tas, kuru par tādu dēvē. Sievietē ir daudz vairāk zemes spēka, un, ja arī viņa sapinusies tīklā, ko uzmetis vīrietis, sieviete vienmēr paliek nepadevīgā gūstekne …

Žiljēns nojauta Anetes pretošanās iemeslus, viņam nebija ne mazāko šaubu arī par tās taisnīgumu, bet jauneklis nespēja pārvarēt mazdūšību, viņš rēķinājās ar ļaužu spriedumu, lai gan vērtēja to zemāk nekā Aneti. Žiljēns pats vēl samierinātos ar Anetes pagātni, bet neuzdrīkstējās to darīt ļaužu acu priekšā, tādēļ sevi pārliecināja, ka tā ir sirdsapziņas balss. Jauneklim trūka drosmes apprecēt sievieti, kuru izredzējis, un savu gļēvulību viņš dēvēja par vīrieša cieņu. Pašapmāns visā pilnībā neizdevās, un Žiljēns niknojās uz Aneti, ka arī viņa nevēlējās to mānīt. Žiljēnam vismaz vajadzēja pārtraukt ar Aneti tikties, bet arī ar to viņš nebija mierā. Un, kad Anete ieteica šķirties, Žiljēns neatlaidās, šaubījās, cieta un sagādāja arī viņai ciešanas. Viņš negribēja ne precēties, ne arī atteikties. Žiljēns ļāvās nežēlīgai rotaļai: uzturēja viņā cerību, kuru vēlāk pats izgaisināja. Kad Anete bija mīļa, jauneklis noslēdzās sevī, turpretī, kad viņa samierinājās ar to, atkal iedegās mīlā. Reizēm Anete smagi pārcieta aizvainotās mīlas mokas. Silvija manīja, ka māsu kaut kas grauž, un galu galā izvīla atzīšanos. Silvija bija redzējusi Žiljēnu un viņai uzreiz radies savs spriedums:

— Viņš pieder pie tiem cilvēkiem, kas neizlems, pirms kāds cits to nepiespiedīs. Nekāda līdzekļu trūkuma nav: izvil no viņa piekrišanu! Vēlāk viņš būs tev pateicīgs.

Taču Anete pārāk cieta no domas vien, ka Žiljēns kādu dienu varētu pārmest (pat ja viņš to neizteiktu vārdos), ka viņu apprecējis. Kad bija pilnīgi skaidrs, ka šis cilvēks ir nelabojami gļēvs un nav ko gaidīt tik ciešu lēmumu, no kura šī nepastāvīgā dvēsele vēlāk nemēģinātu atteikties, Anete tūdaļ pārtrauca jebkādus sakarus. Viņa aizrakstīja Žiljēnam, ka nevēloties paildzināt šīs veltīgās mokas, Abi ciešot, bet abiem taču esot jādzīvo. Viņai jāstrādājot bērna labā, un arī viņam esot savs pienākums. Viņa jau pārlieku ilgi Žiljēnu no tā atrāvusi. Tie jau gana velti izšķieduši spēkus. Nevarētu teikt, ka šo spēku būtu pārlieku daudz! Tie nespējot darīt viens otram labu, — ko allaž esot vēlējušies, — tāpēc turpmāk vismaz jāsargājoties sagādāt ciešanas! Tie vairs nedrīkstot tikties. Anete pateicās par visu, ko viņš tai sniedzis.

Žiljēns neatbildēja. Iestājās klusums …

Dvēseles dzīlēs cīnījās dusmas, nožēla un aizvainota kaisle…

Viņu mīla nevienam apkārtnē nebija noslēpums. Arī Leopoldam ne, un viņš jutās tik aizkaitināts, ka nespēja to noslēpt pat Silvijai. Mokpilnās atmiņas, kas bija saglabājušās no visai bēdīgās dēkas, pameta Leopolda dvēselē neapzinātu naidu pret Aneti, un tas pēc vairākiem mēnešiem nebija vis izzudis, bet, gluži otrādi, kļuvis vēl asāks, jo nu viņš varēja pats sev melot, ka aizmirsis tā cēloni. Silviju, kas jau tāpat bija modra, pārsteidza vīra dīvainā izturēšanās; viņa to pavēroja, un šaubas apstiprinājās — Leopolds bija greizsirdīgs. Brīnumainas sirds loģikas dēļ Silvija dusmojās nevis uz vīru, bet gan uz Aneti un sāka māsu nīst. Silvijas veselības stāvoklis zināmā mērā attaisnoja šādu jūtu galējību. Bet nelaime tā, ka šīs jūtas nebūt neizgaisa līdz ar slimīgo stāvokli, kas tās bija izraisījis.

Oktobrī Silvija dzemdēja meitiņu. Priecājās it visi. Anete bija tik sajūsmināta par bērnu, it kā tas būtu viņas. Silvijai nebija patīkami redzēt to māsas rokās, un viņa tagad neslēpa naidu, ko līdz šim bija centusies nomākt. Anetei, kas jau vairākas nedēļas attaisnoja māsas aizskarošos vārdus ar pārejošu neveselību, vairs nebija iemesla šaubīties, ka Silvija nav labvēlīga. Viņa klusēja, cītīgi vairīdamās runāt māsai pretī. Anete cerēja, ka atgriezīsies kādreizējā maigā draudzība.

Silvija atveseļojās. Attiecības starp māsām joprojām ārēji palika tādas pašas, un svešākas acis nekā nepamanītu. Bet Anete juta Silvijas naidpilno dzedrumu, kas viņu sāpināja. Viņa labprāt būtu satvērusi māsas rokas un pajautājusi:

«Kas tev noticis? Kādēļ dusmojies uz mani? Dārgā, pasaki, lūdzu!»

Taču Silvijas ledainais skatiens Aneti stindzināja. Viņa neiedrošinājās to izteikt. Nojauta brīdināja — ja Silvija sāks runāt, tā pasacīs kaut ko tādu, kas vairs nebūs labojams. Tad jau labāk klusēt. Anete juta, ka māsa apzinīgi vēlas viņu apvainot, un nespēja pret to cīnīties.

Kādu dienu Silvija paziņoja, ka vēloties ar māsu runāt. Anete, sirdij strauji pukstot, nodomāja:

«Ko viņa man sacīs?»

Silvija neteica nekā tāda, kas varētu aizskart Aneti, ne ar vārdiņu nepieminēja savas pretenzijas. Viņa uzsāka sarunu par laulībām.

Anete piesardzīgi mēģināja izvairīties no šā temata. Taču Silvija uzstājīgi ieteica kādu Leopolda draugu, kaut ko līdzīgu māklerim vai žurnālistam ar zināmu eleganci un labākās sabiedrības manierēm un daudzveidīgiem (pārlieku daudzveidīgiem) ienākumiem: viņš tirgojās ar automašīnām un sacerēja reklāmas, nodarbojās ar starpniecību, vervēdams dažādiem uzņēmumiem klientūru augstāko aprindu klubos un salonos, un saņēma komisijas naudu no abām pusēm. Cik gan ļoti Silvija bija mainījusi domas par māsu, ja varēja ieteikt šādu cilvēku! Aneti aizskāra šī apzinātā necieņa, kas liecināja, ka mīlestība pilnīgi zudusi. Ar rokas mājienu viņa apklusināja Silviju, kura klāstīja kandidāta izcilās īpašības. Silvija saskaitās un jautāja, vai Anete uzskatot, ka šīs laulības neatbilstot viņas prasībām. Anete attrauca — viņai neesot nekādu prasību kā vien dzīvot vienai. Silvija atbildēja, ka tā jau esot viegli pateikt, bet, ja gribot dzīvot viena, tad vispirms to vajagot spēt.

— Vai tad es nespēju?

— Tu? Liekas gan, ka ne.

— Tu esi netaisna. Es varu nopelnīt sev maizi.

— Ar citu palīdzību!

Silvijas balss noskaņā vēl vairāk nekā vārdos bija jaušama vēlēšanās aizvainot. Anete pietvīka, tomēr klusēja: viņa negribēja izraisīt ķildu.

Nākamajās nedēļās Silvijas sliktā oma izpaudās pavisam klaji: ikviens iegansts likās pietiekams — mazākais iebildums sarunā, kāds tualetes sīkums, Anetes nokavēšanās pusdienās, Marka trokšņainā skriešana pa kāpnēm. Kopējās pastaigas izbeidzās. Ja arī kādu svētdienu bija norunāts izbraukums, Silvija aizbrauca kopā ar Leopoldu, māsai neko nepasakot, aizbildinādamās, ka Anete neesot atnākusi laikā. Bieži arī pašā pēdējā mirklī atsauca nodomāto braucienu.

Anete saprata — viņas klātiene māsai kļuvusi par nastu. Viņa kautri ieminējās, ka meklēšot dzīvokli citā kvartālā, tuvāk saviem skolēniem. Anete cerēja, ka Silvija ar vīru sāks viņu pierunāt, lai paliek. Bet tie izlikās, it kā neko nebūtu dzirdējuši.

Anete bija gļēva; viņa palika. Alkatīgi pieķērās šai mīlestībai, lai gan juta to slīdam laukā no rokām. Anete negribēja atstāt ne tikai Silviju vien. Viņa bija iemīlējusi arī mazo Odetu. Tādēļ pacieta sāpīgos apvainojumus, izlikdamās tos nemanām. Taču māsas dzīvoklī sāka ierasties arvien retāk.

Tomēr Silvija uzskatīja, ka Anete nāk pārāk bieži. Viņa, protams, vēl nebija pilnīgi atspirgusi. Viņu tirdīja slimīga greizsirdība. Reiz, kad Anete it nevainīgi rotaļājās ar Odetu, neievērodama māsas dzedro aizrādījumu, lai liekot bērnu mierā, Silvija sašutusi pietrūkās kājās, izrāva Anetei no rokām meitenīti un uzkliedza:

— Vācies projām!

Silvijas acīs kvēloja tāds naids, ka Anete satriekta jautāja:

— Ko gan es tev esmu nodarījusi? Neraugies manī tā! Es nevaru to paciest! Vai tu vēlies, lai aizeju? Vai gribi, lai vairs neatgriežos?

— Nu, tad beidzot saprati gan! — Silvija ļauni atcirta.

Anete nobālēja.

— Silvij! — viņa iesaucās,

Ar saltu niknumu Silvija turpināja:

— Tu dzīvo uz mana rēķina. Nu, lai! Lai! Bet ar to pietiek!

Vīrs un meita pieder man, Rokas nost!

Anete nobālējušām lūpām satraukti atkārtoja:

— Silvij! … Silvij! …

Tad pēkšņi viņu pārņēma sašutums.

— Nožēlojamā!… Tu mani vairs neredzēsi! — Anete iesaucās.

Viņa metās uz durvīm un izskrēja ārā.

Silvija, lai gan nokaunējusies par nesavaldību, liekulīgi nosmējās:

— Kā tad! Gan jau vakarā būs atkal klāt!

OTRĀ NODAĻA

Anete izskrēja no Silvijas dzīvokļa, cieši apņēmusies vairs nemūžam neatgriezties. Viņa raudāja. Kauns un dusmas dedzināt dedzināja. Sievietes ar tik kaislu raksturu kā Anetei un Silvijai nebija spējīgas mitēties viena otru mīlēt, neņemot palīga naidu.

Anetei likās neiespējami palikt ar Silviju zem viena jumta. Ja Anetei būtu nauda, viņa pārvāktos jau nākamajā dienā. Par laimi, viņai bija jāpakļaujas praktiskai nepieciešamībai: jāuzteic dzīvoklis, jāmeklē jaunas telpas. Pirmajā sašutuma brīdī Anete jau gribēja vest mēbeles projām uz kādu noliktavu un pagaidām apmesties viesnīcā. Taču patlaban nebija tas laiks, kad varētu šķiesties ar naudu. Anete bija visai maz ietaupījusi, jo nopelnīto vajadzēja tūdaļ izdot; viņa bieži nemaz neizmantoja māsas palīdzību, taču apziņa, ka vajadzības gadījumā var pie tās vērsties, deva Anetei drošības sajūtu, kas atbrīvoja no neatlaidīgajām rūpēm par rītdienu. Tagad, kad Anete sadomāja aprēķināt, cik nepieciešams eksistencei, viņai ar pazemojumu nācās atzīt, ka viena nespēs iztikt ar pašreizējo algu. Līdz šim izdevumi bija mazāki, jo viņas, dzīvojot tuvu kaimiņos, pa daļai gatavoja kopīgi. Gandrīz visas Marka drēbītes bija Silvijas dāvātas, un arī Anetei viņa šuva tērpus, ņemot naudu tikai par drēbi, un kur nu vēl mantas, ko Anete aizņēmās vai varēja lietot kopīgi, nelielās dāvanas, svētdienas izbraukumi un viss, kas sniedzās pāri nepieciešamībai un viesa gaismu vienmuļajā ikdienā! Turklāt māsas kredīts kvartāla robežās deva Anetei zināmu maksāšanas brīvību. Tagad vajadzēja rēķināties, ka par visu būs jāmaksā skaidrā naudā. Sākums bija paredzams grūts. Pārkravāšanās, rokasnauda, iekārtošanās izdevumi. Un, pats galvenais, bērna uzraudzība. Sarežģīts jautājums: jāpelna zēnam maize; lai to nopelnītu, jāiet projām no mājas, bet kas uzraudzīs bērnu? Anete aptvēra, ka nekad netiktu galā ar grūtībām, ja tās būtu radušās agrāk, kad Marks bija pavisam maziņš. Bet kā gan tiek galā citas sievietes? Anete žēloja viņas un pati jutās pazemota.

Vai atdot bērnu skolā ar pilnu pansiju? Viņš jau tagad bija tai vecumā, kad var stāties licejā. Taču Anete neparko negribēja ieslodzīt zēnu šādā zvērnīcā. Vadoties no tā, ko viņa bija dzirdējusi par agrākajām koledžām (pēdējā laikā apstākļi tur mazliet uzlabojušies), un no tā, ko neapzināti nojauta, iedomājoties šo ciešo fizisko un garīgo tuvību, viņa uzskatīja par noziegumu tur nodot savu bērnu. Anete iegalvoja sev, ka Markam licejā būs grūti… Kas zina? Var jau būt — viņš priecātos, ja tiktu no viņas projām. Bet kura māte gan spēj iedomāties, ka ir bērnam par nastu? … Anete pat nebij ar mieru atdot to puspansijā. Viņa centās sev iestāstīt, ka Markam ir vārga veselība: tam nepieciešama sevišķa diēta, viņai pašai jārūpējas par zēna uzturu. Tomēr tikt mājās ēdiena laikā, kad dažreiz vajadzēja steigties uz stundu no Parīzes vienas malas uz otru, bija pārlieku nogurdinoši! Nākt, iet, vienmēr kustēties. Ar stundu atalgojumu vien nepietika. Pastāvīgi gadījās kādi neparedzēti, steidzīgi maksājumi. Puisēns auga strauji, un Anete nožēloja, ka viņš nav tik prātīgs kā sīkās pupas, kas aug tik, cik atļauj pākstis. Vajadzēja gādāt zēnam apģērbu. Arī viņa pati nevarēja atļauties novārtā pamest savu tērpu: nemaz nerunājot par pašlepnumu, to neļāva arī viņas nodarbošanās. Tātad bija jāmeklē jauni ienākumu avoti: pārrakstīšana mājās, tulkošana vai tulkojumu rediģēšana (nepateicīgs, slikti atalgots darbs), sekretāres darbs vienreiz, divreiz nedēļā (arī slikti atlīdzināts darbs), taču viss kopā deva pietiekamu peļņu. Pelnīt — vienalga, kādiem līdzekļiem! Anete strādāja, kas vien pagadījās. Tādēļ viņu neieredzēja izbadējušās sāncenses, ar kurām atkal bija jāsaduras, dzenoties pēc maizes rieciena. Taču šoreiz nekā nevarēja darīt. Nost ar sentimentalitāti! Jāiet savs ceļš. Neviens dzīvē negriežas atpakaļ, lai paceltu kritušos. Dažu labu reizi Anetei aizslīdēja garām niknumā pārvērsta seja, tā raudzījās naidpilnām acīm — kādas pie malas nobīdītas konkurentes seja, kurai viņa citkārt būtu palīdzējusi. Jo ļaunāk! Nav laika. Jāsteidzas tikt pirmajai. Tagad Anete zināja arī īsāko ceļu. Viņas diploms un zinātniskā pakāpe nodrošināja priekšrocību. Un jaunā sieviete zināja arī vēl citu pārākumu: savas personības iespaidu, acis, balsi, apģērbu un prasmi savaldzināt darba devējus. Kad vajadzēja izvēlēties starp Aneti un citām darba lūdzējām, darba devēji reti kad šaubījās. Un to uzvarētās viņai nekad nepiedeva.

Anetes jaunais dzīves veids bija iedalīts pēc saprātīga un stingra plāna. Nelietderīgām domām nepalika vietas. Jādzīvo tikai šai dienai. Ik diena bija pilna kā rieksts — pilna un smaga. Pirmās nedēļas jaunā sieviete pavadīja pastāvīgā trīsēšanā, nezinādama, vai varēs iztikt un uzturēt dēlu; vēlāk viņa pierada un apmierinājās un beidzot jau izjuta patiku grūtību pārvarēšanā. Bez šaubām, tais retajos mirkļos, kad nepieciešamība strādāt neturēja viņu sasprindzinājumā, vakaros, kad galva noslīga uz spilvena, smadzenēs īsi pirms aizmigšanas drūzmējās rēķini, domas par to, kā savilkt kopā galus… Ja nu viņa pakrīt ceļā? … Ja saslimst? … Nē, negribu par to domāt! .. . Miers, laiks gulēt! … Par laimi, Anete bija nogurusi; miegs nelika ilgi gaidīt. Un, kad atkal iestājās diena, vairs nebija vietas bailēm un visādiem «ja …», nebija vietas domām, kas novārdzina, nomoka un salauž dvēseles spēkus. Grūtības un darbs ierādīja visam savu vietu. Norādīja arī to, kas nepieciešams. Un arī to, kas lieka greznība . . .

Nepieciešama bija dienišķā maize. Lieka greznība — sirds problēmas … Vai viņa to būtu varējusi iedomāties? . . . Tās Anetei tagad likās atbīdītas pavisam malā… Tās derēja vienīgi tiem, kam pārāk daudz laika! Viņai laika nebija ne par daudz, ne par maz. Tieši tik, cik vajadzēja. Katrai darbībai — viena doma, ne vairāk. Apzinādamās spēku pārpilnību, Anete jutās kā pa straumi palaista laiva ar pareizu iegrimi.

Anetei jau bija pilni trīsdesmit divi gadi un enerģija vēl nebija apsīkusi. Jaunā sieviete ievēroja, ka viņai ne tikvien nav vajadzīga aizbildnība, bet viņa bez citu atbalsta kļuvusi vēl spēcīgāka. Skarbā dzīve norūdīja. Un pirmā balva, ko Anete saņēma no dzīves, bija atbrīvošanās no uzmācīgām domām par Žiljēnu, no mīlas ilgām, kas, gan klusas, gan spēcīgas, saindēja visus iepriekšējos gadus. Anete pēkšņi ieraudzīja, cik pretīgi bijuši sentimentālie sapņi, liegums, sirsnība, liekulīgā, slēptā juteklība: jau atceres vien radīja derdzīgumu. Cīnīties ar dzīves grūtībām, paciest tās sāpīgos pieskārienus, pašai norūdīties — tas bija labi un dzīvinoši. No jauna atdzima ievērojama viņas dvēseles daļa, varbūt pati labākā un, protams, veselīgākā.

Anete vairs nenodevās sapņiem. Vairs nemocīja sevi. Pat neuztraucās par bērna veselību. Kad Marks sasirga, viņa darīja visu, kas darāms. Taču priekšlaikus nenervozēja un arī vēlāk par to bezgala ilgi nedomāja. Anete bija sagatavojusies uz visu, viņa paļāvās vienīgi uz sevi. Un tās bija labākās zāles. Pirmajos neatlaidīga darba gados Anete neslimoja nevienu dienu un arī puisēns nesagādāja nekādu nopietnu uztraukumu.

Anetes intelektuālā dzīve bija tikpat stingri norobežota kā jūtu dzīve. Viņai gandrīz vairs neatlika laika lasīt. Likās — vajadzētu justies sarūgtinātai! . . . Taču ne! Anetes prāts aizpildīja šo tukšumu no saviem apcirkņiem. Tam netrūka ko darīt, šķirojot jaunos atklājumus. Bet kas tad īsti bija mainījies viņas dzīvē? Darbs? Viņa to zināja jau sen (vismaz domāja, ka zina). Arī pilsēta un ļaudis tie paši — kā vakar, tā šodien . ..

Un tomēr vienā dienā viss bija izmainījies. Kopš tās stundas, kad Anetei pašai vajadzēja meklēt darbu, arī sākās īstā pasaules atklāšana. Mīlestība nebija atklājums. Arī mātes jūtas ne. Tās jau abas mita viņā pašā, un dzīve atsedza tikai daļiņu no tām. Bet, līdzko Anete pārgāja trūcīgo nometnē, viņa atklāja pasauli.

Pasaule ir atšķirīga, vai uz to raugāmies no augšas vai apakšas. Anete pašreiz it kā atradās uz ielas starp divām garām namu rindām: asfalts, dubļi, automašīnu draud pilnā kustība un gājēju straume. Augšā debesis (reti kad skaidras) — ja vien ir laiks tajās palūkoties. Pārējais izzūd no redzesloka: agrākās dzīves saturs — sabiedrība, pārrunas, teātri, grāmatas — viss, kas priecēja jūtas un prātu. Anete zina — tas kaut kur pastāv, un varbūt to visu viņa vēl mīl, taču domas jau saista pavisam citas lietas!. . . Jāraugās uz kājām, jāskatās, lai nepakluptu, jāsargās un jāsteidzas … Kā visi traucas! … No augšas lūkojoties — tikai viegla upes viļņošanās; tā liekas rāma, tāpēc, ka nav iespējams pamanīt tās spēcīgo plūsmu. Steiga, steiga pēc dienišķās maizes!…

Tūkstošiem reižu Anete jau bija iedomājusies apstākļus, kuros tagad atradās, — darba un trūkuma pasauli. Taču toreizējām domām nebija nekā kopēja ar to, ko viņa domāja tagad, kad pati bija kļuvusi šās pasaules daļiņa . . .

Agrāk Anete ticēja cilvēku tiesību demokrātiskajai aksiomai un uzskatīja, ka ir netaisni, ja plašajām masām izkrāptas šīs tiesības. Tagad viņai likās netaisni (ja vien vēl varēja runāt par taisnību un netaisnību), ka šīs tiesības baudīja tikai privileģētie. Nepastāv nekādas tiesības. Cilvēkam nav tiesības ne uz ko. Ik dienas viss jāiekaro no jauna. «Sviedriem vaigā tev būs dienišķo maizi pelnīt» — tā skan bauslis. Tiesības ir novārguša cīnītāja viltīga izdoma, lai nostiprinātu sev agrākās uzvaras trofejas. Tiesības nav nekas cits kā vakardienas spēku uzkrājums, Turpretī vienīgās reāli eksistējošās tiesības dod darbs. Katras jaunas dienas iekarojumi… Cik negaidīta cilvēku kaujaslauka vīzija! Tā nemaz neiebiedēja Aneti. Drošsirdīgā sieviete uzlūkoja cīņu kā nepieciešamību, un tā viņai likās taisnīga, jo pati bija spēcīga un jauna. Ja viņa uzvarēs, jo labāk! Ja tiks uzvarēta, jo ļaunāk! (Bet viņu neuzvarēs! . . .) Viņa neatteicās no līdzjūtības! Viņa atteicās tikai no vājuma. Cilvēka pirmais pienākums: «Neesi mazdūšīgs!»

Šā darba likuma jaunajā gaismā viss noskaidrojās kā dienā. Viņa pārvērtēja savus agrākos ticējumus. Un uz vecās morāles drupām pacēlās jaunā morāle, nostiprināta uz šā nesagraujamā pamata. Atklātības, spēka, nevis varizejiskuma un gļēvulības morāle… Un, šās jaunās morāles gaismā aplūkodama šaubas, kas viņu visu laiku mocīja, sevišķi tās, kuras slēpa pašās dvēseles dzīlēs: «Vai man bija tiesības uz manu bērnu?» — Anete pati sev atbildēja:

«Jā, ja es varēšu to izaudzināt, ja pratīšu to padarīt par cilvēku. Ja varēšu, tātad rīkojos labi. Ja ne — tad slikti. Tā ir vienīgā morāle, viss pārējais — liekulība …»

Šis nelokāmais spriedums divkāršoja spēkus un prieku cīnīties …

Tā Anete domāja augu dienu, soļodama pa Parīzes ielām, dodamās no vienas darba vietas uz otru. Iešana rosināja domas. Tagad, kad dienas darbs bija stingri iedalīts, sapņi atkal uzstādīja prasības. Bet nu tie bija modri, gaiši, noteikti; sapņi bez jebkādas miglas. Jo mazāk Anete tiem iedalīja laika, jo uzstājīgāk tie piepildīja ik mirkli, līdzīgi efejai, kas, tiekdamās augšup, sedza dienu vienmuļos mūrus. Savas jaunās, plašumā izvērstās koncepcijas par cilvēku patieso morāli viņa pārbaudīja ar katras dienas pieredzi. Darbs un nabadzība Anetei bija atvēruši acis. Ar pavisam citu skatienu jaunā sieviete urbās cauri modernās dzīves meliem, kurus nebija ievērojusi, līdz pati tajos iekrita. Redzēja šādas dzīves drausmīgo nederīgumu — deviņas desmitdaļas no tās bija zemē nomestas — sevišķi sievietēm … Ēst, gulēt, dzemdēt… Jā, tieši šī desmitdaļa ir derīga. Bet viss pārējais?… Tā saucamā «civilizācija»? To, ko mēdz dēvēt par «domāšanu»?… Vai tiešām cilvēks (vulgus umbrarum[33]) radīts, lai domātu? Viņš cenšas to sev iegalvot, iedvesis sev šo ideju un turas pie tās, tāpat kā pie visa, kas tradīciju svētīts. Bet viņš nedomā nemaz. Nedomā, ne avīzi lasot, ne sēžot pie rakstāmgalda, ne ikdienas darba ritenī griežoties. Ritenis griežas kopā ar viņu un visu laiku tukšgaitā. Vai šīs jaunās meitenes, kuras Anete mācīja, gan domāja? Ko viņas saprot no vārdiem, kuros klausās, ko lasa, ko saka? Kas ir viņu dzīves saturs? Daži spēcīgi un tumši instinkti, kas stingumā gruzd zem lētu rotājumu kaudzes? Alkt un baudīt… Doma arī bieži vien ir tikai tāds lēts rotājums. Ko cilvēki apmāna? Paši sevi…Kas slēpjas zem šās civilizācijas ar tās greznību, mākslu, nemieru un troksni (ai, šis troksnis!)? Tas viss ir viena no civilizācijas maskām, kas mudina ticēt, it kā tā trauktos pretī kādam mērķim! Kādam mērķim? Tā traucas tikai tādēļ, lai pati sevi apdullinātu .. . Kas slēpjas zem šā ārējā apvalka? Tukšums. Taču ļaudis ar to plātās. Plātās ar šiem vizuļiem, tukšajiem vārdiem, zvārgulīšiem. Cik reti sastopami cilvēki, kuru rīcība patiešām balstās uz stingru un noteiktu nepieciešamību!… Tūkstošgadējais zvērs nekā nesaprot un neklausās savu dievu un praviešu balsīs: viņa ausīm tās liekas tikai viens skanošs zvārgulītis vairāk. Tas nespēj izlauzties no alku un garlaicības loka… Ai, cik gan cilvēks pats ir samākslots, cik sabiedrības celtne nedroša! Tā turas tikai aiz ieraduma spēka. Un sagrūs pēkšņi, vienā rāvienā…

Traģiskas domas. Bet tās neaptumšoja Anetes kvēlo dvēseli. Cilvēka priekus vai bēdas taču nenoteic abstraktās domas, bet gan iekšēja iedvesma. Nevarīga dvēsele nīkst grūtsirdībā arī zem dzidrām debesīm. Turpretī spēcīga dvēsele, pamesta vēju brāzmu varā, tikpat līksmi patveras tumsā, kā saules gaismā. Tā zina: tumsu nomainīs gaisma. Reizēm Anete pārradās mājās, līdz nāvei nogurusi, un nākotne likās bez gaismas stara. Viņa apgūlās, aizmiga, bet nakts vidū smiedamās pamodās no jocīga sapņa. Vai arī vakaros mēdza palikt ilgi nomodā, pārliekusies pār darbu, un, kamēr pirksti rosījās, galvā vērpās domas; pēkšņi viņai iešāvās prātā kāda banāli smieklīga doma — un, lūk, kļuva tik jautri! Vajadzēja piesargāties, lai pārāk skaļi neiesmietos un neuzmodinātu Marku. «Esmu gan muļķe!» viņa nodomāja, slaucīdama acīs ienesušās asaras. Taču sirds jau jutās atvieglota. Šī brīnišķīgā, pēkšņā pāreja no bēdām uz prieku bija dziedinošs senču mantojums. Kad sirdi iekļāva mākoņi, sacēlās prieka vējš un tos izklīdināja.

Nē, Anetei nebija nepieciešama ne izklaidēšanās, ne grāmatas, pietika ko lasīt pašas dvēselē. Un vissaistošākā grāmata bija dēls.

*

Markam jau bija gandrīz pilni septiņi gadi. Jaunajos apstākļos zēns iejutās vieglāk, nekā varēja iedomāties. Vai nu patīkama, vai nepatīkama, tā tomēr bija pārmaiņa. Arī viņš pats turklāt meta ādu kā mazs čūskulēns … Nepateicīgie bērni! Marks pavisam labi iztika bez Silvijas lutināšanas un lološanas (viņa bija tik pārliecināta par savu varu!). Pēc pāris dienām Markam viņa vairs ne prātā neienāca. Mēs bieži vien alojamies, domādami, kas bērnam patīk vai nepatīk. Jaunajos dzīves apstākļos Markam visvairāk iepatikās licejs, uz kurieni māte ar grūtu sirdi to sūtīja, kā arī tās stundas, kad puisēns palika dzīvoklī viens, kur nebija neviena, kas varētu ar viņu nodarboties.

Anete bija apmetusies sestajā stāvā biezi apdzīvotajā Monža ielā. Stāvas kāpnes, šaurs dzīvoklītis, kņada āra, toties plašs skats pāri jumtiem: tas viņai šķita dzīves nepieciešamība; kņada viņu netraucēja; kā jau parīziete, Anete bija pieradusi pie dzīvas kustības, gandrīz vai nespēja bez tās iztikt un pat sapņot vislabāk varēja šajā jezgā. Arī jaunās sievietes raksturs iespējams, bija mainījies, sasniedzis briedumu. Rūpju pārpilnā dzīve un regulārais darbs deva Anetei pašpārliecību, spēkpilnu izturību; šīs īpašības viņai agrāk nepiemita un, ja arī parādījās, tad tikai uz neilgu laiku.

Dzīvoklī — ar logiem sētas pusē — bija istaba Anetei, kura vienlaikus noderēja arī par viesistabu (gultu te aizstāja dīvāns), Marka istabiņa un šaurs pažobeles kambaris, kas izgāja uz ielas krustojumu. Otrpus gaiteņa, kurā pat gaišā dienas laikā valdīja tumsa, atradās ēdamistaba un virtuve, kur gandrīz visu telpu aizņēma plīts un izlietne.

Durvis uz Anetes un Marka istabu palika vaļā, un zēns vēl bija par mazu, lai iebilstu. Viņš dzīvoja pārejas stadijā starp agru bezdzimuma bērnību un pirmo neskaidro vīrietības pamošanos: zēns jau bija pametis pirmo, bet nebija sasniedzis otro. Gadījās vēl, ka puisēns svētdienas rītos iezagās mātes gultā un svinīgās dienās ļāva sevi apģērbt no galvas līdz kājām. Citās dienās Marku atkal pārņēma bikls mulsums. Arī ziņkāre. Un jo sevišķi noslēgtības periodi, kad tas necieta nekādu iejaukšanos. Zēns slepus aizvēra durvis. Anete tās tūdaļ atvēra. Viņš nevarēja izdarīt ne mazāko kustību, ko māte nedzirdētu. Tas bija neciešami! Bet viņš jau varēja arī nekustēties. Tad Anete zēnu piemirsa, gan tikai uz īsu brīdi. Uz īsu brīdi

Par laimi, Anete reti bija mājās. Viņai vajadzēja pasniegt stundas. Marks apmeklēja liceju, tepat netālu; rītos Anete viņu pavadīja un, ja kādreiz bija brīva (tas gan atgadījās reti), arī pēcpusdienās. Bet pārvest zēnu no skolas mājā Anete nevarēja, jo tajā laikā bija aizņemta. Mājās puisēns atgriezās viens pats, un Anete tāpēc raizējās. Viņa bija mēģinājusi sarunāt ar kaimiņiem, lai kalpone, vezdama no liceja viņu bērnus, pārvestu arī Marku. Taču Markam tas nelikās pa prātam, un viņš jau laikus aizbēga. Lepns uz sevi, tomēr ar bailēm sirdī puisēns nāca viens pats mājās un ieslēdzās dzīvoklī. Kas tie bija par skaistiem mirkļiem, kamēr nebija atgriezusies māte! Anete zēnu bāra, ka viņš tik ļoti mīlēja neatkarību. Tomēr (pati noliegdama šīs nelāga jūtas) jutās apmierināta, ka puisēnam nav draugu. Viņa neuzticējās kuram katram biedram. Baidījās, ka viņas dēlu varētu samaitāt… Viņas dēlu! Tātad Anete bija pārliecināta, ka zēns pieder viņai? Protams, Anete pūlējās apspiest šo egoistisko mīlestību. Tagad viņa vairs neizjuta aklu un negausīgu tieksmi pakļaut visā pilnībā mazo būtni kā agrāk, kad Marks bija pavisam maziņš. Anete jau saskatīja tajā personību. Tomēr jaunā sieviete sev iestāstīja, ka viņai ir atslēga uz šās personības dvēselīti, ka viņa labāk par zēnu pašu zina, kādi ir tā dzīves likumi un laime; Anete tiecās veidot savu bērnu pēc tā dieva līdzības, kuru pati slepus pielūdza. Tāpat kā gandrīz visas mātes, Anete, uzskatīdama sevi par nespējīgu radīt dzīvē to, ko vēlas, sapņoja, ka to radīs tas, kurā rit viņas asinis (mūžīgais Votāna sapnis, kas mūžam ir un paliek maldi…).

Taču, lai šo personību veidotu, vajadzēja to cieši satvert rokās. Neļaut tai izrauties!… Viņa dara visu, lai to sasaistītu. Pat vairāk, nekā vajadzīgs. Tomēr ar katru dienu Marks it kā aizslīd tālāk no mātes. Aneti pārņem izmisuma pilna sajūta, ka dēls jo dienas kļūst svešāks. Labi viņa pazīst tikai puisēna augumiņu, veselības stāvokli, kaites, visniecīgākos slimību simptomus — te nojauta Aneti neviļ. Šis dārgais, trauslais, vēl neizveidojies augumiņš attīstās mātes acu priekšā. . . Viņa tam pieskaras, to mazgā un kopj … šo dārgo, trauslo, neizveidojušos bērnu … Šķiet, ka tam var redzēt caur un cauri… Bet kas slēpjas dvēselītē? Viņa to vai aprij acīm, alkatīgi aptver rokām, tas ir pilnīgi viņas varā .. .

— Mans dievs, kā es tevi mīlu, mazo ērmiņ! Un tu, vai tu mani arī mīli?

Zēns pieklājīgi atbild:

— Jā, māmiņ.

Bet ko viņš domā sirds dziļumos?

Septiņu gadu vecumā Markam nebija nevienas ģimenei raksturīgas iezīmes. Velti Anete vēroja puisēnu un meklēja līdzību, cenšoties to iztēloties. Nē, Marks nebija viņai līdzīgs ne pēc pieres, ne acu veidojuma, ne arī pēc lūpām, kuru šķietamais pietūkums raksturīgs Rivjēriem un jo sevišķi Anetei, — it kā griba, dvēseles degsme būtu tās piebriedinājusi līdzīgi raugam, kas liek uzrūgt mīklai. Vienīgais, ko Marks likās aizguvis no mātes, bija acu krāsa, un arī tā it kā pazuda kādā svešā pasaulē. Kādā? No tēva mantotā? Vai no Briso ģimenes? Kur nu! Vismaz pagaidām ne. Anete greizsirdīgi noteica:

— Nemūžam!

Tomēr — vai tiešām Anetei tik ļoti nepatiktu atrast dēla sejā kādus Rožē vaibstus? Vai viņa neizjustu apslēptu prieku? Atceroties vīrieti, kam atdevusies, Aneti pārņēma ne tikvien sens naids, bet arī ilgas, kaut arī viņa to noliedza, gan ne tik daudz pēc īstā Rožē, cik pēc tā, ko iztēlē radījusi, un šim sapņu tēlam viņa arī patiesībā bija atdevusies. Ja Anete to no jauna ieraudzītu atdzimušu savā dēlā, viņa izjustu dīvaina lepnuma jūtas, it kā, atņēmusi Rožē to veidolu, kuru bija mīlējusi, un iedevusi tam savu dvēseli, viņa būtu Rožē uzvarējusi. Jā, viņa vēlējās, lai Marks pēc ārienes atgādinātu Rožē, bet pēc dvēseles — viņu, Aneti.

Taču Marks neatgādināja ne tēvu, ne māti. Rožē seja, kurai trūka Rivjēru savdabīgā veidojuma un izteiksmes, izcēlās ar vienkāršu un pareizu līniju daiļumu: tā bija viegli lasāma grāmata. Taču šī bērna sejiņa un tās izteiksme . . . Ko lai saka par to? Tā bija netverama …

Smalki, skaisti, tomēr nesamērīgi vaibsti, zema piere, sievišķīgs zods, pašauras acis, deguns (no kā gan šis deguns — garš, smails, smalkām nāsīm?) … un šī lielā, mazliet greizā mute plānām un bālām lūpām? . . . Pat tad, kad šī seja bija rāma, tā likās nenoteikta, svārstīga… Protams, tā vēl meklēja savu formu, vēl nekas tajā nebija paliekošs, taču kādā virzienā notiks veidošanās? Vai viss tāpat arī paliks nenoteikts?

Kopš pārciestās grūtās slimības puisēns no pirmā acu uzmetiena likās (bet varbūt arī bija?) nervozs un viegli ietekmējams, bet, uzmanīgāk ielūkojoties, vērotāju pārsteigtu viņa mierīgā izturēšanās, vienaldzīgā un noslēgtā sejas izteiksme. Nekādas nerātnības, nedz īgnuma, nekad viņš neatteicās paklausīt. ..

— Jā, māmiņ!

Taču vēlāk izrādījās, ka puisēns nebūt neievēroja sacīto: viņš gluži vienkārši nebija klausījies. Vai tiešām nebija klausījies? Grūti zināt! Viņš skatījās uz Aneti, it kā nogaidīdams, kas nu notiks. Arī viņa raudzījās tam acīs . . . Mazais sfinksa! … Marks likās sfinksa it visiem, jo vairāk tāpēc, ka viņš nezināja, kāds pats ir. Marks nepazina sevi vairāk kā Anete. Tādēļ nu gan viņš daudz neraizējās! Septiņu gadu vecumā vairs netiecamies un vēl nemēģinām sevi pazīt. Toties viņu, savu pavēlnieci un verdzeni, puisēns tiecās iepazīt. Un laika šādam nolūkam bija atliku likām, jo māte augu dienu turēja bērnu tuvumā. Viņi vēroja viens otru. Taču Anetei šī vērošana neko daudz nedeva.

Anete maldījās, domādama, ka puisēns neatgādina nevienu no viņas tuviniekiem. Pēc prāta īpašībām Marks bija pārsteidzoši līdzīgs savam vectēvam Raulam Rivjēram. Taču Anete — kaut arī tai bija gluži pretēja pārliecība — savu tēvu pazina maz. Tēvs bija viņu pārlieku savaldzinājis, tāpēc viņa ne reizi nespēja saskatīt īsto Raulu Rivjēru. Varbūt viņai bija radušās nelielas aizdomas, jo sevišķi kopš tēva izdaudzinātās korespondences izlasīšanas. Tomēr Anete negribēja, ka par tēvu paliktu šāds iespaids. Meita labāk vēlējās saglabāt godbijības un maiguma pilnas atmiņas, kaut arī uz īsu laiku iedragātas un vēlāk nedaudz izskaistinātas. Turklāt viņa pazina Raulu tikai tādu, kāds tas bija mūža pēdējos gados. Bet, ja vecais Rivjērs varētu atgriezties no viņsaules — lai pēc savas paražas apciemotu mazo, ārlaulībā dzimušo mazdēlu, — viņš būtu tam teicis:

«Es sāku dzīvi no gala.»

Taču Marks nesāka viņa dzīvi no gala. Nekas nekad neatkārtojas. Markā atdzīvojās tikai dažas vectēva iezīmes.

Ļaunprātīgā asiņu rotaļa! Pāri Anetes galvai abi sazvērnieki sadevās rokās. Un viena no pārsteidzošākajām īpašībām, kuru atklātā Anete bija nodevusi dēlam no vectēva, bija smalkās izlikšanās spējas. Nevarētu teikt, ka melošana būtu bijusi nepieciešamība. Raulam Rivjēram bija pietiekami daudz līdzjūtīgas nicināšanas pret saviem laika biedriem, un viņš jutās pietiekami stiprs, lai nebaidītos, ja vien labpatiktu tiem parādīties visā kailumā. (Šāda vēlēšanās Raulam Rivjēram uznāca bieži, un visi pēc tam atkārtoja viņa cietsirdīgos un izsmējīgos vārdiņus . . .) Tomēr nē! Tas nebija melīgums, bet gan patika izklaidēties, smieklīgs, lēts humors, vēlēšanās tēlot kādu lomu, draiskulīga tieksme sevi izgrimēt, lai iznerrotu pārējos. To mazais bija mantojis no vectēva, un tā, protams, izpaudās pavisam nevainīgā veidā. Marka vēl mainīgā un neviendabīgā dvēsele, būtībā pavisam bez tieksmēm uz jokošanos, dzimstot bija nokļuvusi šai asprātību pārpilnības ragā un izmantoja dabas dotās veltes gluži tāpat, kā, iemiesojusies kāda dzīvnieka, zvēra vai putna ķermenī, tūdaļ izmēģinātu knābi, nagus vai spārnus. Bet to bija ietērpuši vecā Rivjēra pancku stērbelēs, un tā gluži neapzināti pārņēma vectēva viltībiņas.

Pieaugušo sabiedrībā Marks allaž bija modrs un prata ievērot visu, kas attiecās uz viņu: šajā virzienā puisēns sasprindzināja savu uzmanību. Kad Marks nojauta, kādu pieaugušie viņu iztēlojas, viņš arī centās tāds būt. Vismaz tad, kad neuznāca untums tiem paspītēt, jo tie viņu kaitināja, vai arī kad pašam gribējās tos izāzēt.

Viena no Marka mīļākajām nodarbībām bija domās izjaukt šo dzīvo rotaļu mehānismu, meklēt apslēptas atsperes, vārīgas vietas, izpētīt tās, rotaļāties ar tām, iedarbināt. Tas nemaz nav tik grūti: pieaugušie bija diezgan primitīvi un turklāt viņam uzticējās. Sevišķi māte.

Anete izraisīja zēnā ziņkāri, Viņu ietvēra kāds noslēpums. Puisēns bija dzirdējis par šo tematu aplinkus runājam Silvijas darbnīcā, toreiz, kad vēl mēdza sēdēt pie kājām jaunajām šuvējām, kas tam nepievērsa ne mazāko uzmanību. Daudz jau viņš nekā neapjēdza. Bet tāpēc noslēpums šķita vēl valdzinošāks, un puišelis mēģināja to izprast. Minēja, gudroja … Šim ārēji mierīgajam, tomēr modrajam, ziņkārajam cilvēkbērnam ar spriganajām acīm galva allaž strādāja.

Tagad, kad Marks bieži vien palika mājā pie mīlas apmātās Anetes savas vārgās veselības un sevišķi ziemā iesnu dēļ, viņa kļuva par galveno novērošanas objektu: puisēns ziņkāri pētīja māti, kaut ko savā nodabā dungodams, darbodamies vai meistarodams, jo bērna prāts ir tikpat ņiprs un nemierīgs kā viņa kājeles. Lai arī bērns pagriezis muguru, viņš tik un tā redz, it kā viņam pakausī būtu acis, un dzirdīgās ausis kā vēja rādītāji pievēršas balss skaņām. Un, ja arī bērna uzmanība kā bākas ugunis griežas uz visām pusēm un tvarsta reizē vairākus zaķus, viņš nekad nezaudē pēdas un ir priecīgs, jo zina, ka rīt sāks atkal no jauna … Zaķis viegli ļāvās noķerties. Vaļsirdīgā, dedzīgā, mīlas jūtām izšķērdīgā Anete neskopojās: viņa šķieda jūtas uz visām pusēm.

Reizēm Anete runāja ar dēlu kā ar pavisam mazu bērnu: tas puisēnu aizvainoja un likās smieklīgi. Reizēm Anete ar viņu runāja kā ar domubiedru, daudz vecāku, nekā viņš bija, — tad puisēnam kļuva garlaicīgi un māte likās «apnicīga». Reizēm Anete, zēnam klātesot, sāka skaļi domāt, teikt veselus monologus, it kā viņš tos varētu saprast: un bērns nosprieda, ka māte ir savādniece, un vēroja to bargi un izsmējīgi. Marks nesaprata māti, taču neizpratne nekad nav traucējusi kādu nosodīt.

Marks bija izgudrojis ļoti ērtu stāju, jo tā noderēja visos gadījumos: nekautru un izklaidības pilnu labi audzināta bērna pieklājību, kurš gan izliekas klausāmies, — tāpēc, ka spiests to darīt, — taču dzirdētais viņu nebūt nesaista: viņam ir savas darīšanas, un, kad jūs kaut ko stāstāt, viņš gaida, kad reiz beigsiet. Dažkārt puisēns, lai sagādātu mātei prieku, tēloja mīļu dēlu. Viņš zināja, ka māte katrā ziņā no laimes vai izkusīs. Lāga sieviete ar visu sirdi atsaucās dēla maigumam. Kad māte tik ātri ļāvās pievilties, Marks izjuta labvēlības pilnu nicināšanu. Kad viņa izturējās citādi, nekā puisēns bija gaidījis, viņš jutās gan sašutis, tomēr cienīja māti vairāk.

Ilgi tēlot vienu un to pašu lomu Marks nespēja. Bērni ir pārāk sprigani un nenoteikti. Nule tēlojis mīlošu dēlu un sajūsminājis māti ar sirsnības uzplūdiem, viņš jau pēc mirkļa nekautrējās nežēlīgi parādīt vienaldzību. Anete tad bija pagalam apmulsusi.

Juzdamās vīlusies un aizkaitināta, sevišķi tais retajos mirkļos, kad radās neskaidras aizdomas, ka Marks iecietīgi tēlo komēdiju, Anete ar savu raksturīgo straujumu (lai viņai piedod mūslaiku pedagogi!) to enerģiski iepļaukāja. Tiešām, viņa rīkojās pretēji visiem labiem principiem un aizvainoja bērna pašcieņu! Ikvienas anglosakšu sievietes acīs Anete būtu sevi uz visiem laikiem apkaunojusi. Bet mums, vecajiem frančiem, tas nav nekāds brīnums… Qui bene amat … Šo sakāmvārdu bieži vien atkārto buržuāziskajās ģimenēs, kas saglabājušas kaut kādas paviršas zināšanas latīņu valodā. Mēs visi tādā veidā reiz esam «kvēli mīlēti». Un, tāpat kā Anetes dēls, uzskatījām, ka trīs ceturtdaļas no saņemtajiem pērieniem bijām pelnījuši. Bet, ja mēs, tāpat kā Marks, šo soģi tāpēc nemīlējām mazāk, tad, nenoliedzami, daļu no autoritātes tā pēc šīm pļaukām tomēr zaudēja mūsu acīs. Atzīsimies: varbūt tieši tāpēc mēs — Marks un mēs — tās izaicinājām …

Izpļaukātajam radās izdevība tēlot nelaimīgu upuri. Un Anete nožēloja, ka ļaunprātīgi izmantojusi savu varu. Viņa jutās vainīga. Bija jāatkaro mazā palaidņa žēlastība. Bet puisēns to vien tikai gaidīja, ka māte tuvosies pirmā …

Vājuma triumfs! Ierocis, ko sieviete prot lieti izmantot. Tikai sievietes lomā šoreiz bija bērns. Mazais bērns, kam vēl mātes piens uz lūpām, pēc dabas tuvāks sievietei nekā vīrietim. Viņa viltība un palaidnības ir meitenīgas. Anete jutās atbruņota. Salīdzinājumā ar mazo resgali viņa bija stiprais dzimums. Muļķīgais, stiprais dzimums, kas kaunas no sava spēka un tā labad gatavs izlūgties piedošanu. Cīņa bija nevienāda. Mazais sevī smējās par māti.

*

Tomēr Marks nebūt nebija viltīgs komediants, kas uzjautrinās par citiem. Tāpat kā vectēvā, arī viņā mita vairākas dabas. Reti kāds spēja ielūkoties aiz vecā Rivjēra izsmējīgās maskas. Neredzēja to drāmu, ko dažkārt zem jautra cinisma un baudkāres slēpj daži iekarotāji. Raula dvēselē bija tumši bezdibeņi, kuros tas nevienam neļāva ielūkoties. Šādas drāmas gallu smiekli aizklāj daudz biežāk, nekā domājam. Ikviens tās glabā sevī. Anetei arī tādas bija, un viņa nekad tās neuzticēja tēvam un par tēva noslēpumiem zināja tikpat maz, cik vēlāk par dēla dvēseles dzīlēm. Ikviens palika noslēdzies sevī. Dīvainā kautrība! Cilvēki drīzāk pārvar kaunu un izklāsta savus netikumus un zemiskās tieksmes (Rauls ar tām vēl lepojās) nekā atklāj dvēseles traģēdiju.

Arī Markam bija sava traģēdija. Bērnam, kas aug vienatnē, bez brāļiem un biedriem, ir pietiekami laika maldīties šais dvēseles labirintos. Bet Rivjēru labirinti bija dziļi un plaši. Māte un bērns būtu varējuši tur sastapties, taču viņi nepamanīja viens otru; ne reizi vien pagāja garām, domādami, ka tos šķir bezgala liels attālums. Aizsietām acīm abi maldījās pa tumsu: Anetei traucēja redzēt kaisles dēmons, kas to joprojām turēja gūstā, bet bērnam — viņa vecumam raksturīgā patmīla. Taču Marks atradās tikai pie alas ieejas un vēl nemeklēja izeju, kā to darīja Anete, uzgrūzdamās sienām, — viņš palika ierāvies pirmo pakāpienu kaktiņā un sapņoja par nākotni. Nespēdams izprast dzīvi, viņš to radīja savos sapņos.

Marks nebija nogājis necik tālu, kad jau uzskrēja virsū draudīgajam mūrim, pret kuru cilvēka «es» šausmās saslienas pretī. Nāvei. Šis mūris ieskāva no visām pusēm. Slimība gāja līdztekus, apjozdama to kā apļveida ceļš. Velti meklēt izeju. Mūris bija biezs, bez mazākās plaisas. Neviens neteica Markam, ka te ir mūris. Viņš tūdaļ bija to nojautis slēpjamies tumsā un sācis sprauslot kā zirgs, kas sacēlis krēpes. Puisēns nevienam nekā nesacīja. Neviens arī viņam neko nestāstīja. Visi bija it kā vienojušies klusēt.

Anete, kā visas mūslaiku sievietes, bija slikta audzinātāja, lai gan jaunībā daudzus bija dzirdējusi izsakāmies par pedagoģiju un arī pati labprāt it nopietni par to runājusi, piešķirot audzināšanas metodēm daudz lielāku nozīmi nekā agrāko laiku mātes, kas audzināja bērnus uz labu laimi; bet, kad Anetei piedzima bērns, viņa jutās nespēcīga cīnīties pret tūkstoš un vienu pārsteigumu, kurus sagādāja dzīve, nespēja izšķirties, izdomājās visvisādas teorijas, kuras neizmantoja vai pameta tūdaļ pēc pirmajiem izmēģinājumiem; un beigu beigās viņa ļāva visam iet savu gaitu, paļaudamās uz nojautu.

Reliģija bija viena no problēmām, kas Aneti sevišķi saistīja, taču viņa nezināja, kā to praktiski atrisināt sava bērna labā. Vairums jaunības draudzeņu no bagātās republikāņu buržuāzijas bija baudījušas no mātes reliģiozu, bet no tēva antireliģiozu audzināšanu un pat necieta no šo divu pasaules uzskatu sadursmes (augstākajā sabiedrībā tie abi gluži labi saderējās — kā daudzas citas pretrunas, jo tur nevienas jūtas nesniedzas trešajā dimensijā — dziļumā). Anete bija gājusi baznīcā gluži tāpat kā licejā; pirmajai iesvētīšanas ceremonijai gatavojusies apzinīgi kā eksāmenam, taču bez mazākā saviļņojuma. Bagātās draudzes dievkalpojumi, kuros Anete piedalījās, viņai šķita kaut kas līdzīgs augstāko aprindu laika kavēklim. Sarāvusi visas saites ar savām aprindām, Anete atbrīvojās arī no reliģiskajiem pienākumiem.

Mūsdienu sabiedrība (un baznīca ir viens no tās pīlāriem) tik labi pratusi izkropļot un padarīt banālus cilvēka dvēseles spēkus, ka Anete, kurai piemita pārpārēm vairāk ticības nekā simt svētulēm, sevi uzskatīja par atkritēju, jo jauca reliģiju ar lūgšanu murmulēšanu un baznīcas ceremoniju nodrāzto eksotiku; reliģija bagātniekiem bija lieka dvēseles greznība un nabagajiem — mierinoši maldi acīm un sirdij, kuri apstiprināja sabiedrības pamatus un tātad arī viņu nabadzību.

Kopš Anete vairs neapmeklēja baznīcu, viņa arī nejuta pēc tās nekādu vajadzību. Jaunā sieviete neaptvēra, ka dedzīgie pašapsūdzības uzplūdi, kaislās sarunas ar sirdsapziņu arī ir dievkalpojums.

Anete nedomāja dot dēlam to, bez kā tik lieliski iztika pati. — Varbūt viņai šis jautājums nemaz neienāktu prātā, ja vien (kāds paradokss!) Silvija nebūtu par to ieminējusies. Silvija, kas nebija reliģiozāka par Parīzes zvirbuļiem, tomēr neuzskatītu savu laulību par likumīgu, ja tā būtu notikusi bez baznīcas svētības. Un viņai šķita nepieklājīgi, ka Anete nelika savu dēlu kristīt. Anetei tas nenāca ne prātā, tomēr viņa bija ar mieru to darīt, lai Silvija varētu kļūt par Marka krustmāti. Vēlāk viņa par to vairs nedomāja, un tā tas arī palika, līdz parādījās Žiljēns. Tas, ka Žiljēns bija ticīgs un ievēroja visas baznīcas ceremonijas, nepadarīja Aneti dievticīgu, bet gan iedvesa zināmu cienību pret šīm ceremonijām un no jauna pievērsa uzmanību līdz šim novārtā pamestajam jautājumam: ko darīt ar Marku? Sūtīt baznīcā? Mācīt reliģiju, kas pašai vienaldzīga? Anete uzdeva šo jautājumu Žiljēnam, un tas sašuta: jauneklis enerģiski centās viņu pārliecināt, ka bērnam katrā ziņā jāmācot reliģiskās patiesības.

— Bet ja nu, pēc mana ieskata, tās nav patiesības? Tātad man jāmelo, kad Marks jautās?

— Nevis jāmelo, bet jāļauj ticēt, ja tas nāk viņam par labu.

— Nē, tas nekad nevar nākt viņam par labu, ja es viņu krāpju. Un kāda gan autoritāte būs man, ja viņš to reiz atklās? Vai zēnam nebūs tiesības pārmest? Viņš man vairs neticēs. Kā lai zinu, ka šī uztieptā ticība vēlāk netraucēs viņam garīgi attīstīties? . . .

Žiljēns sadrūma, un Anete pasteidzās mainīt sarunas tematu. Tomēr — kā lai rīkojas? Viņa taču nevarēja, sekojot protestantisko draugu padomam, lasīt dēlam lekcijas par visām reliģijām un sešpadsmit gadu vecumā likt pašam izvēlēties! Anete sāka skaļi smieties. Kāda dīvaina ticības izpratne! It kā par kādu eksāmena vielu!…

Galu galā Anete neko nebija izlēmusi. Pastaigādamās ar Marku, viņa iegāja arī baznīcās, apsēdās kādā kaktiņā, kopā ar dēlu apbrīnoja slaido, augšup traucošo akmens kolonu mežu, gaismas atspulgus, kura lauzās šai biezoknī cauri logu krāsainajām rūtīm, velvju lidojumu, psalmu klusināto dziedāšanu, baltai segai līdzīgās luktas. Likās — dvēsele it kā mazgājas sapņu un saspringtu domu palos . . .

Markam patika tā sēdēt ar māti, turot savu roku viņējā, klausīties un čukstus sarunāties. Bija maigi, silti, gandrīz vai saldkairi… Jā, tikai ar noteikumu, lai tas nevilktos pārlieku ilgi! Šī sentimentālā miegainība Markam likās apnicīga. Gribējās kustēties un domāt par noteiktām lietām. Mazajā galviņā smadzenes strādāja, novēroja, iegaumēja. Marks redzēja, ka ļaužu pūlis lūdz dievu, un redzēja, ka māte to nelūdz. Nekā neteikdams, Marks izdarīja secinājumus. Viņš jautāja reti, daudz mazāk nekā vairums bērnu: puisēnam bija spēcīgi attīstīts pašlepnums, un viņš baiļojās izteikt kādu vientiesību.

Reiz viņš tomēr jautāja:

— Māmiņ, kas ir dievs?

— Nezinu, mīļumiņ, — Anete atteica.

— Nu, ko tad tu zini?

Viņa pasmaidīja un piekļāva zēnu pie krūtīm:

— Zinu, ka tevi mīlu.

Jā, tas nebija nekāds jaunums. To viņš sen zināja… Bet tādēļ vien jau nevajadzēja iet baznīcā! . . .

Marks nebija pārāk jūtīgs un neizrādīja ne mazākās tieksmes pēc visiem tiem neskaidrajiem sirds saviļņojumiem, kuros rod prieku sieviete. Kad pārāk nenomāca materiālās rūpes un neatlaidīgo darbu virknē izdevās atlicināt kādu stundu atpūtas, Anete jutās laimīga kopā ar savu mazo zēnu un dievs nebija jāmeklē pārlieku tālu: tas mājoja viņas sirdī. Bet Marks būtu varējis pateikt, ka viņa sirdī mājo tikai viņš pats un viss pārējais ir muļķības. Jābūt skaidrībai. Kas tad galu galā ir šis dievs? Vai tas vīrs tur lejā pie altāra, ģērbies sieviešu svārkos, ar zeltīto segu pār krūtīm? Vai šveicars ar savu zizli un zeķēs iespīlētajiem lieliem? Vai kliedzošām krāsām uzkleķētie cilvēki ik nišā pa vienam, izvaigstījuši medus saldus smaidus kā skūpstu kāras dāmiņas, kuras viņš nevarēja ciest?

— Māmiņ, iesim projām! — Vai tad te nav jauki?

— Jā, diezgan jauki, tomēr iesim mājās!

… Kas tad īsti bija šis dievs? Marks vairs neuzmācās mātei ar šo jautājumu. Kad pieaugušie atzīstas, ka viņi kaut ko nezina, tad skaidrs — tas viņus neinteresē . .. Viņš turpināja savu paviršo pētīšanu viens. Dzirdētie lūgšanas vārdi — «Mūsu tēvs debesīs» (šāda uzturēšanās vieta jau tolaik likās visai apšaubāma attīstītākajiem zēniem, kuriem debesis gatavojās kļūt par sporta arēnu), bībele, ko viņš pāršķirstīja ar apnicīgu ziņkāri kā kuru katru grāmatu, daži nevērīgi uzdoti jautājumi un steigā uztvertas atbildes: «Dievs ir neredzama būtne, kas radījusi pasauli …» Tā saka! Taču šis jēdziens ir pārlieku tāls. Un neskaidrs. Marks bija tāds pats kā māte: dievs viņu neinteresēja. Vai nu viens valdnieks vairāk, vai mazāk! .. .

Toties Marku interesēja viss, kas attiecas uz viņu vai apdraudēja viņa dzīvību, un arī tas, kas notiks ar viņu vēlāk. Tukšās pārrunas pie Silvijas, kuras Marks noklausījās, diezgan agri pievērsa zēna uzmanību šiem jautājumiem. Meičām patika drausmīgi notikumi, kurus atstāstot šermuļi skrien pār kauliem: pēkšņi nāves gadījumi, slimības, apbedīšana — viņām tikās patrīt mēles. Nāve tās satrauca. Jau šo vārdu vien dzirdot, puisēnam radās neapzinātas, dzīvnieciskas bailes, viņa būtība sacēlās pret to. Cik labprāt viņš apjautātos mātei! Bet Anete bija pati veselība un nekad nepieminēja nāvi, pat nedomāja par to, vismaz šai dzīves posmā. Viņai bija diezgan citu rūpju! Jāpelna bērnam maize. Kad no agra rīta līdz vēlam vakaram jādomā par zemes dzīvi, tad apcerēt aizkapa dzīvi ir lieka greznība. Tā iegūst galveno nozīmi tikai tad, kad aizsaulē aiziet kāda mīļa būtne. Dēls bija kopā ar viņu. Turklāt, ja viņa to zaudētu, tad nedz dzīvei, nedz nāvei vairs nebūtu nekādas vērtības. Anete bija pārāk kaislas dabas, lai spētu samierināties ar bezmiesisku ēnu pasauli bez mīļotā bērna augumiņa!

Marks redzēja, ka māte ir spēcīga, droša, vienmēr nodarbināta, bailēm nepieejama, un viņam bija kauns atzīties vājuma. Vajadzēja tikt galā pašam. Tas nebija tik vienkārši. Protams, zēns neapgrūtināja sevi ar sarežģītām problēmām! Viņš jautājumu iztulkoja pēc savas izpratnes: nāve ir citu cilvēku pazušana. Lai viņi zūd, tā viņu darīšana! Bet es — vai arī es varētu pazust?

Reiz Silvija, puisēnam klātesot, pateica:

—  Ko lai dara! Mums visiem reiz jāmirst! . . .

—  Vai arī man? — Marks iejautājās. Silvija sāka smieties:

—  Ak, tev? Tev vēl laika diezgan!

—  Cik ilgi?

—  Kamēr būsi vecs. Taču Marks gluži labi zināja, ka apbedī arī bērnus. Un, lai

arī vecs, viņš tomēr būs tas pats Marks. Kādu dienu šim Markam būs jāmirst… Viņu pārņēma šausmas. Vai tad nav nekādas iespējas glābties? Jāatrod taču kaut kas, pie kā varētu pieķerties, nu, kaut vai tāpat kā pie naglas sienā, kāda roka, pie kuras varētu turēties … Es negribu pazust.. .

Nepieciešamība pēc šādas rokas tieši būtu varējusi viņu uzvedināt, kā tik daudzus citus, uz domām par dievu, šo pretim izstiepto roku, ko cilvēku bailes no nāves saskatījušas nakts tumsā. Taču māte, kā likās, nemeklēja šādu atbalstu, un arī Marks atvairīja šīs domas. Pat māti kritizējot, puisēns pakļāvās tās ietekmei. Ja jau māte, par spīti visam, kas to sagaidīja, varēja palikt mierīga (kas Marku gan nenomierināja), tad arī viņš uzskatīja par savu pienākumu turēties tikpat varonīgi. Lai gan Marks bija nervozs, trausls un mazliet bailīgs, tomēr viņš bija īsts savas mātes dēls. «Ja reiz viņa, sieviete, nebaidās, tad arī man nav jābaidās.»

Tikai Marks nespēja kā pieaugušie par to nedomāt. Domas nāk un iet! Tās nevar aizkavēt, sevišķi naktīs, kad reizēm nenāk miegs. . . Nu ko tur daudz, jādomā par to bez bailēm: «Kā tad ir, kad cilvēks mirst?»

Protams, Markam nebija nekādas iespējas to uzzināt. Viņu sargāja no visa, kas saistīts ar bērēm. Tās puisēns bija redzējis tikai dažās muzeju gleznās. Gandrīz sastindzis aiz šausmām savā gultiņā, viņš aptaustīja visu augumu… Kā lai uzzina? . . . Kāds nepārdomāts vārds pavisam tuvu bija pavēris logu uz bezdibeni, kurā zēns tik ļoti alka palūkoties.

Reiz vasaras dienā Marks blēņojās pie loga: tvarstīja mušas un rāva nost spārnus. Viņš uzjautrinājās, raudzīdamies, kā tās tirina kājiņas. Marks netīkoja nodarīt tām sāpes, viņš tikai uzjautrinājās. Mušas puisēnam bija dzīvas rotaļas, un tās varēja plosīt. . . Māte pārsteidza viņu, šādi spēlējoties. Anete ar sev raksturīgo straujumu satvēra puisēnu aiz pleciem un sāka to purināt, kliegdama, ka tas esot pretīgs, nelietīgs zēns! .. .

— Ko tu teiktu, ja tev pašam tā atlauztu rokas? Vai tad tu neapjēdz, ka mušām sāp tāpat kā tev?

Marks izlikās smejamies, taču mātes vārdi to izbrīnīja. Tas viņam nebija ienācis prātā. Tātad šie kukainīši bija tādi paši kā viņš!. . . Marka sirds neiežēlojās, taču viņš tagad raudzījās uz tiem pavisam citādām acīm — nemierpilnu, vērīgu, naidīgu skatienu… Uz ielas pakritis zirgs… Gaudojošs, sabraukts suns… Viņš kāri glūnēja uz tiem… Vēlēšanās uzzināt bija pārāk spēcīga, lai varētu pamosties žēlums .. .

Mitrajā, pelēkajā ziemā bez saliem un saules puisēns bija novārdzis, un biežās gripas, vieglas, tomēr viltīgas, izsūkušas pēdējo asins lāsi no vaigiem, tāpēc Anete ap Lieldienām noīrēja uz divām nedēļām istabu zemnieku mājā Bjevras ielejā. Istabā bija viena pati plata gulta viņai un bērnam. Tas nu gan Markam nebija visai pa prātam, bet puisēna ieskatus neviens neprasīja. Par laimi, viņš visu dienu varēja dzīvot viens; Anete devās atpakaļ uz Parīzi kārtot savus darījumus: dēlēnu atstāja saimnieces uzraudzībā, kura par zēnu nelikās ne zinis. Marks pašā rīta agrumā aizbēga uz tīrumiem. Viņš vēroja visu, meklēdams gan dzīvajās būtnēs, gan nedzīvajos priekšmetos kādu noslēpumu, kas attiektos arī uz viņu: jo it visu, kas vien bija dabā, puisēns attiecināja uz sevi. Viņš klaiņāja pa mežiem. Reiz Marks notālēm izdzirdēja zēnu klaigas. Parasti viņš nemeklēja citu zēnu sabiedrību, jo labprāt gribēja pār tiem valdīt, bet nejutās pietiekami spēcīgs, tomēr šoreiz uznāca tieksme pieiet gluži klāt. Viņš piegāja tuvāk un ieraudzīja piecus vai sešus zēnus, kas bija ielenkuši ievainotu kaķi. Dzīvniekam bija lauzts mugurkauls, un knēveļi uzjautrinājās, kaķi valstīdami, bakstīdami un durstīdami ar nūjām. Marks, ne mirkli nepārdomājis, metās bara vidū un sāka sist ar dūrēm pa labi un pa kreisi. Attapusies no pārsteiguma, puiku varza to svilpdama piekāva. Marks atkāpās, tomēr palika stāvam dažus soļus nostāk, paslēpies aiz kokiem. Viņš aizbāza ausis, tomēr nevarēja saņemties un iet prom .. . Tad atkal pienāca klāt. Zeņķi smiedamies uzsauca:

— Ei tu, gļēvuli! Nobijies gan? Nāc un paskaties, kā tas sprāgst nost!

Marks pienāca tuvāk. Viņš negribēja, lai svešie puikas uzskatītu viņu par mīkstpēdiņu. Turklāt puisēnam kārojās paskatīties. Dzīvnieks gulēja uz sāniem, ar asiņainu, pa pusei izrautu aci; ķermeņa mugurpuse, jau paralizēta, bija stinga, bet sāni elsojot vēl cilājās. Kaķis pūlējās pacelt galvu un izmisīgi gārdza. Tas nevarēja nobeigties. Knēveļi locīdamies smējās. Marks stāvēja un skatījās kā pārakmeņojies. Pēkšņi viņš satvēra akmeni un sāka neganti dauzīt dzīvnieka galvu. Gārdzošs ņaudiens plosīja puisēnam ausis. Bet viņš kā prātu zaudējis tikai dauzīja un dauzīja arvien spēcīgāk. Un joprojām turpināja dauzīšanu, kad agonija jau bija beigusies.

Zeņķi samulsuši vērās Markā. Viens mēģināja pazoboties, bet Marks, asiņainajos pirkstos vēl žņaugdams akmeni, nikni iedzēlās zēnā ar acīm — bāls, sarauktu pieri, trīcošām lūpām. Puikas devās projām. Notālēm atskanēja viņu smiekli un dziesmas. Sakodis zobus, Marks gāja mājup. Mājās viņš nekā nestāstīja. Bet nakti pietrūkās gultā un sāka kliegt. Anete to apkampa. Mazais augumiņš trīcēja …

— Ko tu tik drausmīgu nosapņoji? Manu eņģelīt, tas taču ir tikai sapnis! .. .

Bet Marks nodomāja:

«Es to nogalināju. Tagad zinu, kas ir nāve.»

Pamodās šausminošas lepnuma jūtas, ka viņš tagad zina, ir redzējis, pats atņēmis kādam dzīvību! Un vēl citas jūtas, kuras Marks nevarēja saprast, — šausmu un valdzinājuma jūklis … Dīvainas saites, kas vieno slepkavu ar upuri, asiņainie, lipīgie pirksti un sašķaidītais galvaskauss . . . Kura asinis tās ir? … Dzīvnieks savas mokas bija pārcietis. Bet puisēns joprojām pārdzīvoja tā pirmsnāves mokas . . .

Par laimi, šajā vecumā prātu nespēj ilgi saistīt viena doma. Šī doma kļūtu Markam bīstama, ja viņš tajā iedziļinātos. Taču garām slīdēja citas ainas, un to plūsma atveldzēja smadzenes. Tomēr šī doma palika kaut kur dziļumā: to laiku pa laikam nodeva drūmie uzliesmojumi, atgādinādami svina burbuļus, kas laužas augšup no upes dūņainā dibena. Zem mīkstās dvēseles garoziņas slēpās ciets kodols: doma par nāvi, iznīcinošo spēku.. . «Mani nonāvē, un es nonāvēju … Bet es neļaušu, ka mani nonāvē! .. . Redzēsim, kurš kuru! Es cīnīšos . . .»

Šī lepnība, neapzinātā lepnība stiprināja Marku kā tērauda apkalums. No kurienes radies šis tērauds, ja ne no mātes, ko puisēns nicināja par nesavaldību un savu varu pār viņas mīlestību? Marks zināja, ka tas ir no viņas! Pat toreiz, kad viņš mīlēja Silviju vairāk, jo tā viņu lutināja, puisēns nojauta Anetes garīgo pārākumu. Varbūt pat centās Aneti atdarināt. Bet viņam bija jāaizsargājas pret šīs sievietes agresīvajām tieksmēm, jo tā viņu pārāk mīlēja un uzmācās ar savu mīlestību, apdraudēdama viņa dzīvi. Marks joprojām bija noskaņots pret māti un neļāva tai par daudz tuvoties. Arī viņa ir ienaidniece.

Silvija bija pazudusi no redzesloka. Pēc dažiem mēnešiem, kad niknums bija pārgājis, Silvija reizēm izjuta sirdsapziņas pārmetumus, iedomādamās māsu, kurai droši vien jācīnās ar grūtībām. Viņa gaidīja, ka Anete lūgs palīdzību: Silvija to arī nebūtu liegusi, taču piedāvāt negribēja. Turpretī Anete drīzāk līstu vai no ādas laukā nekā ietu māsu lūgties. Abas māsas bija ietiepušās. Sastopoties uz ielas, viņas pagrieza viena otrai ceļu. Bet, kad Anete reiz satika mazo Odetu kopā ar kādu no Silvijas strādniecēm, viņa nespēja pretoties maiguma uzplūdam: paņēma meitenīti rokās un apbēra tās sejiņu skūpstiem. Silvija savukārt, satikusi kādu dienu Marku, kas gāja no skolas mājup (puisēns nelikās krustmāti redzam), apturēja viņu un uzrunāja:

— Nu, vai tu mani nemaz vairs nepazīsti?

Un, ticat vai ne, mazais zvērēns savilka dzedru seju un pateica:

— Labdien, krustmāt!

Klusībā viņš bija šo to pārdomājis un — taisnīgi vai netaisnīgi — nospriedis, ka labāk nostāties mātes pusē: .. . My country, right or wiong .. . [34]

Silvijai vai elpa aizrāvās.

— Tātad jums klājas labi? — viņa jautāja.

— Mums klājas ļoti labi.

Silvija noskatījās, kā puisēns uzpūtīgi aizgāja, pietvīcis aiz sasprindzinājuma. Viņš bija ģērbies glīti un kārtīgi. Smurgulis! «Mums klājas ļoti labi.. .» Viņa būtu varējusi to vai iepļaukāt!

Acīm redzot, Anete pratusi bez viņas palīdzības izkulties no grūtībām, un Silvijas īgnums kļuva vēl lielāks. Taču viņa nepalaida garām ne mazāko izdevību, lai kaut ko uzzinātu par māsu, neatteikdamās no domas to atkal turēt aizbildnībā. Ja nevarēja darbos, tad vismaz domās! Silvija gluži labi zināja, cik atturīgi dzīvoja Anete, un nevarēja saprast, kāpēc māsa sevi notiesājusi tādam askētismam. Viņa to pietiekami labi pazina, lai saprastu, ka tādas dabas sievietes kā Anete nebija radītas šādiem morāliem spaidiem un dzīvei bez prieka. Kā gan māsa spēj spītēt savai dabai? Kas to spiež dzīvot šādu atraitnes dzīvi? Ja arī viņa nebija atradusi piemērotu vīru, tad bija taču diezgan draugu, kas justos laimīgi, ja varētu padarīt viņas dzīvi tīkamāku. Ja Anete būtu pieņēmusi šādu palīdzību, tā gan mazliet zaudētu cienību Silvijas acīs, toties Silvija justos māsai tuvāka.

Silvija nebija vienīgā, kas neizprata Aneti. Anete pati arī nezināja, kādu iemeslu pēc dzīvo kā mūķene, no kurienes rodas tās negantās bailes, kas liek ne tikvien izvairīties no jebkuras iespējas, bet arī no domām par tiem dabiskajiem priekiem, kurus nevar aizliegt nekāda reliģija, nekādi sabiedriskās morāles likumi. (Baznīcas morālei Anete neticēja, un vai viņa pati nebija par sevi noteicēja?)

«No kā gan es baidos?»

«No sevis pašas .. .»

Anetes nojauta viņu nevīla. Tāda rakstura sieviete, ko māc kaislības, alkas un akla juteklība, neaizraujas ar nevainīgu baudu, rotaļu bez sekām: mazākais grūdiens to atdod spēku varā, kurus tā vairs nespēj savaldīt. Anete atcerējās, cik dziļu dvēseles satricinājumu bija izraisījusi neilgā saskare ar mīlu. Tagad draudēja daudz lielākas briesmas! Patlaban viņa nespētu tai pretoties. Ja Anete atdotos baudkāram priekam, tas sagrābtu savā varā viņu visu, viņai zustu ticība, kas ir tik nepieciešama.. . Kāda ticība? Ticība sev pašai. Lepnums? Nē. Ticība tam neizdibināmajam, dievišķajam, kas mājoja dvēselē un ko tā vēlējās neaptraipītu nodot tālāk savam dēlam. Tādai sievietei kā Anete nav citas izvēles — ja viņai nav lemta laulības dzīve ar tās stingro disciplīnu — kā vien tikumiskā stingrība vai arī pilnīga atdošanās kaislajiem instinktiem. Visu vai neko… Neko!

Tomēr par spīti degsmes pilnajai apņēmībai nu jau vairākus mēnešus Anetes krūtis žņaudza baiļu lēkmes:

«Es velti zaudēju savu dzīvi…»

Anetes dzīvē parādījās Marsels Franks. Gadījums lika abu ceļiem krustoties; jau sen viņš par Aneti vairs nedomāja, tomēr aizmirsis nebija. Pa šo laiku Marselam Frankam bijis ne mazums mīlas dēku. Viņa viegli ietekmējamā sirdī tās nebija atstājušas dziļas pēdas: tikai sīkas, kā ar nagu ievilktas grumbiņas ap valšķīgajam acīm. Tomēr arī zināmu gurdumu un labsirdības pilnu nicināšanu pret pašu uzvarētāju. Tikko Marsels Franks atkal ieraudzīja Aneti, viņš no jauna izjuta to pašu, ko agrākajos laikos, — dvēseles svaigumu un paļāvību, kas dīvainā kārtā valdzināja šo skeptisko un pārsātināto vīrieti. Viņš nopētīja Aneti: jā, arī viņa bija daudz ko pieredzējusi! Viņas acu dzīlēs dzirkstīja kaut kas apslēpts, iekšēju pārdzīvojumu atblāzma. Taču Anete tagad likās nosvērtāka un pašpārliecinātāka. Un Franku no jauna pārņēma nožēla, ka tik garīgi vesela biedrene jau divas reizes izslīdējusi tam no rokām. Vēl gan nebija par vēlu! Nekad agrāk, kā likās, viņi nebija atradušies tik tuvu tam mirklim, lai rastu saprašanos.

Marsels neiztaujāja, tomēr prata uzzināt it visu par Anetes materiālo stāvokli un darbu. Drīz vien viņš piedāvāja diezgan labi atalgotu darbu: vajadzēja sastādīt katalogu kādai mākslas darbu kolekcijai, kas viņam uzdota sakārtot. Tādējādi radās dabisks iegansts dažas stundas nedēļā pavadīt kopā ar Aneti. Viņi iemanījās reizē strādāt un patērzēt. Senā draudzība drīz vien bija atjaunota.

Marsels nekad netincināja Aneti par viņas dzīvi, bet stāstīja par sevi: tā vislabāk varēja uzzināt viņas domas. Pateicīga viela sarunām bija viņa mīlas piedzīvojumi. Atmiņas par tiem Marselu uzjautrināja, un viņš labprāt dalījās ar Aneti, kas šad tad draudzīgi pastrostēja; Marsels pats bija gatavs paņirgāties par sevi, kā mēdza pazoboties par visu pasaulē, un Anete smiedamās klausījās viņa vaļīgo atzīšanos, jo jaunajai sievietei bija brīvi uzskati par visu, kas neattiecās uz viņu pašu. Marsels to izprata citādi; viņam patika Anetes jautrais un bezgala dzīvais prāts un iecietības pilnais spriedums par dzīvi. Viņš vairs neatrada Anetē ne miņas no agrākā pedantisma morāles jautājumos, ne miņas no neiecietības, kāda piemīt jaunām meitenēm, kuru gara apvārsni ierobežo tikumības apziņa. Daloties ar Aneti ironiskajās pārdomās, viņš domāja, cik brīnišķīgi būtu piesaistīt uz visiem laikiem šo garīgi attīstīto draudzeni, dalīt ar viņu dzīves dēku . . . Kādā veidā? Kā vien tā vēlētos! Mīļākā, sieva — pēc pašas izvēles! Tāpat kā viņš nepievērsa sevišķu uzmanību tam, ka Anete devusi dzīvību ārlaulības bērnam, viņš arī neinteresējās, vai viņai bijuši vēl kādi romāni. Marsels nebūtu to mocījis ar stingru prasību uzstādīšanu un izspiegošanu. Anetes intīmā dzīve neizraisīja viņā ziņkāri, lai ikvienam paliek savi noslēpumi un zināma brīvība! Marsels nevēlējās nekā vairāk kā tikai to, lai Anete būtu allaž jautra, saprātīga, laba sabiedrotā, kas dalītos interesēs un priekos (prieks Marsela izpratnē bija viss: garīgā dzīve, mīla un pārējais).

Marsels domās aizrāvās tiktāl, ka to viņai pateica kāda vakarā, kad abi bibliotēkā beidza savu darbu un saules stari, lauzdamies cauri vecā dārza koku lapotnei, zeltīja rudos grāmatu sējumus. Anete bija bezgala pārsteigta .. . Kā? . . . Viņš atgriežas pie tā paša temata? Vai šis jautājums vēl nebija izšķirts? … Viņa sacīja:

— Ai mans draugs, cik tas no jūsu puses ir laipni! Bet nevajag par to vairs domāt.

— Nē, vajag! — Marsels atcirta. — Kāpēc gan nevajag?

«Jā, tiešām, kāpēc gan ne?» nodomāja Anete. «Man patīk ar viņu tērzēt, esmu laimīga, viņu redzot… Tomēr nē, tas nav iespējams! Par to nevar būt ne runas …»

Franks sēž iepretī otrpus galda; viņa gaišo bārdu apviz saule. Pārliecies pāri galdam, viņš satver Anetes rokas savējās un saka:

— Padomājiet par to piecas minūtes! … Tā! … Es neteikšu ne vārda… Mēs pazīstam viens otru… cik gadu jau? Divpadsmit? … Piecpadsmit? … Man nekas nav jāskaidro. Visu, ko es varētu teikt, jūs jau zināt.

Anete nemēģina atvilkt rokas, viņa smaida un lūkojas Marselā, lūkojas savām dzidrajām acīm, taču viņam neizdodas notvert šo skatienu, jo tas jau aizklīdis kaut kur tālē. Anete raugās pati sevī. Viņa domā:

«Kāpēc par to nevar būt ne runas?… Par visu jādomā. Kāpēc tas ir neiespējami? Viņš man nav pretīgs… Viņš ir skaists, valdzinošs, diezgan labsirdīgs, gudrs un patīkams . . . Cik dzīve tad būtu viegla! … Bet es nespētu dzīvot Marsela ierasto dzīvi, kopā ar viņu . . . Marsels patīk visiem, un arī viņam patīk visi. Taču viņš nejūt ne pret ko cienību: ne pret vīriešiem, ne sievietēm, ne pret mīlu, ne pret Aneti…» (Viņa domās runāja, it kā redzēdama sevi kā citu būtni.) «Protams, Marsels neskopojas ar smalkjūtīgiem uzmanības pierādījumiem un sabiedrībā pieņemtu cieņas izrādīšanu, sevišķi pret mani, un varbūt tieši tas arī pierāda viņa simpātijas pret mani… Bet ko šis labsirdīgais skeptiķis uzskata par nopietnu? Viņš netic cilvēkam un tīksminās par savu neticību. Viņš jau priekšlaikus izbauda cilvēka vājības ar vēlīgu sabiedrotā ziņkāri. Manuprāt, Marsels justos vīlies, ja dzīve kādu dienu piespiestu tam cienīt cilvēka raksturu . . . Lāga puisis! Jā, dzīve kopa ar viņu būtu viegla — tik viegla, ka es zaudētu jebkuru jēgu dzīvot. . .»

Tad viņai aptrūkst vārdu domu izpausmei, taču domas virknējas pašas, un lēmums kļūst nelokāms.

Franks ir palaidis Anetes rokas. Viņš jūt, ka paspēlējis. Franks pieceļas, pieiet pie loga un, atbalstījies pret aplodu, rāmi, filozofiska mierā aizkūpina papirosu. Viņš stāv Anetei aiz muguras un redz to sēžam kā sastingušu, ar joprojām pār galdu izstieptām rokām, it kā viņš vēl sēdētu iepretī. Redz viņas krāšņo, gaišo matu vilnī paslēpušos pakausi un tuklos plecus … Viss zaudēts. . . Kuram un kam gan viņa taupa sevi? Kādam jaunam neprātam, kā toreiz ar Briso? . . . Nē, viņš zina, ka Anetes sirds ir brīva . . . Tātad? . . . Viņa taču nav salta? Viņa arī alkst kādu mīlēt un tikt mīlētai. . .

Bet Anetei galvenokārt nepieciešams ticēt. . . Ticēt tam, ko dara, pēc kā tiecas, ko meklē un par ko sapņo; ticēt sev un dzīvei, par spīti neapmierinātībai un pieviltajām cerībām! . . . Franks sagrauj cieņu pret visu. Anete labprātāk paciestu, ja cilvēki viņu necienītu, nekā pati zaudētu ticību dzīvei. Ticība ir viņas enerģijas avots. Bez iespējas darboties Anete nebūtu nekas. Pasīva laime viņai ir nāve. Cilvēki atšķiras galvenokārt ar to, ka vieni atraisa savus spēkus darbībā, turpretī citi izturas pasīvi. Un no visiem bezdarbības veidiem visdrausmīgākā Anetei liktos prāta bezdarbība, kas, līdzīgi Marsela Franka prātam, svētlaimīgi atdevās neticībai un, pat netraucējot sevi vairs ar šaubām, saldkaisli ļāvās nebūtības bezkaislajai straumei… Tā taču ir pašnāvība! … Nē, Anete nav ar to mierā . . . Kādu gan viņa iedomājas savu dzīvi? Varbūt tā viņai nesniegs ne laimi, ne pilnīgu apmierinājumu. Varbūt tā būs viens vienīgs misēklis. Varbūt. Bet, vai nu veiksmīga, vai neveiksmīga, tā ir brāzmaina tiekšanās pēc mērķa! .. . Nezināma? Maldinoša? Varbūt. Kāda tam nozīme! Tiekšanās nav iluzoriska. Un, ja arī pakritīšu ceļā, tad tikai uz sava ceļa! . . .

Anete pēkšņi pamana, ka abi jau krietnu laiku klusē un Franks vairs nesēž pie galda. Viņa pagriežas, paraugās atpakaļ, pasmaida, pieceļas un saka:

— Piedodiet, draugs! Lai labāk viss paliek pa vecam! Būt draugiem ir tik jauki!

— Un vai citādi nebūtu jaukāk?

Viņa pakrata galvu. («Nē!»)

— Tā, — novelk Franks, — nu jau trešo reizi esmu izgāzies eksāmenā!

— Anete iesmejas un, pieiedama tam klāt, valšķīgi noprasa:

— Vai nevēlaties saņemt vismaz to, ko jums atteicu otrajā

eksāmenā?

Un, apskāvusi Marselu, Anete viņu noskūpsta . . . Tas ir sirsnīgs skūpsts . . . Tomēr neapšaubāmi drauga skūpsts . . .

Franks saprot. Viņš saka:

— Nu, man vēl ir cerība, ka pēc gadiem divdesmit saņemšu to, ko man atsakāt trešajā.

— Nē, — smiedamās pretojas Anete. — Pastāv maksimālais vecums! Precieties, mans draugs! Atliek tikai izvēlēties: visas sievietes gaida uz jums.

— Tikai ne jūs.

— Es? Es palikšu «vecpuišos».

— Gan jūs redzēsiet, gan vēl redzēsiet, ka liktenis jūs sodīs un jūs apprecēsieties pāri piecdesmit gadiem.

— «Brālīt, laiks mirt…» Bet pagaidām! . . .

— Pagaidām dzīvosiet kā mūķene . . .

— Jūs nemaz nezināt, cik šāda dzīve ir jauka . . .

*

Tā bija tikai dižošanās. Tik jauka šāda dzīve nemaz nebija. Šī klostera dzīve bieži vien Aneti žņaudza kā pārāk ciešs ģērbs. Viņa piederēja pie tām mūķenēm, kam nepietiek valdīt pār vienu abatiju un mīlēt vienu dievu. Anetes abatija reducējās viņas sestā stāva dzīvoklītī un dievs — viņas bērnā. Tas bija tik maz un reizē tik bezgala daudz! Tomēr Aneti neapmierināja, taču trūkstošo viņa aizstāja ar sapņiem. Šādas mantas viņai bija atliku likām! Ja arī Anetes ikdienišķā dzīve, acīm redzot, bija puritāniska un nabadzīga, viņa rada gandarījumu iztēlotajā dzīvē. Tur rāmi un klusi joprojām plūda mūžīgā «apburtā upe».

Bet kā lai iespiežas tai līdzi dvēseles slēptākajos kaktiņos? Dvēseles sapnis taču nav izausts no vārdiem. Un, lai citi tevi saprastu un pats saprastu sevi, jālieto vārdi… Šī smagā un lipīgā masa, kas sakalst pie pirkstgaliem! . . . Arī Anete, lai noskaidrotu savas dvēseles norises, reizēm spiesta pašsarunās attēlot sapņus klusā balsī. Bet šie stāsti neatbilst sapņiem, tos nevar nosaukt pat par pārveidojumiem, — tie aizstāj sapni, taču to neatspoguļo. Prāts, nespēdams panākt dvēseli tās lidojumā, izgudro pasaciņas, kas gan to nodarbina, tomēr sniedz nepareizu priekšstatu par šo lielo burvību vai iekšējo drāmu …

Nepārredzams ūdens klaids, līdz malām pārplūdusi ieleja, uguns, ūdens, padebeši, upe bez krastiem; it visi elementi te sajaukti vienkop; tūkstošiem straumju samudžinājušās kā mati, bet kopējs spēks liek sapīties spirālveida vijumos to garajām cirtām, kas bārstīt nobārstīti gaismas atspulgiem. Tāds ir cilvēka neizsīkstošais gars, un mēmā gane, pasauļu valdniece iekāre, dzen viņa sapņu ganāmpulku uz cerību miglainajām ganībām. Nepārvarams pievilkšanas spēks aizrauj to lejup pa nogāzi, te ļaunprātīgi apslēptu, te krauju, un alkatīgais bezdibenis to aprij.

Anete jūt apburtās upes plūsmu sevī, uz savas jūtu sprēslīcas viņa saritina un atritina tās gredzenveida straumju pinumu, ļaujas šo straumju varai un rotaļājas ar viltīgo spēku, kas aizrauj viņu līdz … Bet, kad pēkšņi atmodinātais saprāts vēlas pārbaudīt rotaļu, Anete, atrauta no sapņa, jau meklē citu, kurā varētu iegremdēties. Izgudrēm rada to no atmiņām, no aizritējušo laiku tēliem, no dzīves romāna, kas jau piedzīvots, vai no tā, kuru varbūt būs lemts kādreiz piedzīvot. . . Un Anete izliekas, it kā lielais sapnis turpinātos, lai gan zina — tas jau izgaisis. Taču viņa neuztraucas. Līdzīgi līgavainim evaņģēlijāt sapnis atgriezīsies tai stundā, kad to neviens vairs negaidīs.

Cik daudz ir sieviešu dvēseļu, kuru apslēptās spējas un tieksmes tāpat kā Anetei izpaužas šai dvēseles sapņu upē! Kas spētu lasīt tās dzīlēs, atrastu tur tumšas kaislības, jūsmu, redzētu dziļdziļi plaiksnāmies vīzijas. Taču mierīgajā ikdienas plūsmā šīs sievietes ir korektas sīkpilsones, kas nododas saviem darījumiem, saltas un lietišķas, prot lieliski savaldīties un reizēm pat — aiz iekšējas reakcijas — pārāk asas kā Anete, kas klīrējas savu skolnieku vai dēla klātbūtnē (bet Marks neļāva sevi pievilt) ar dzedru saprātu un spriedelēšanu par tikumiem…

Nē, zēnu pievilt viņa nespēja! Tam ir vērīgas acis. Viņš prot lasīt to, kas slēpjas zem izteiktajiem vārdiem. Arī viņš zina, kas ir sapņi. Ik dienas gadās stundas, kad Marks jūtas kā karalis, viens ar saviem sapņiem, viens pats visā dzīvoklī. Anete — kā allaž neuzmanīga — nevērīgi atstāj bērna rīcībā veselu gūzmu grāmatu, pārpalikumu no savas un tēva bibliotēkas. Tās ir dažāda satura. Nu jau vairākus gadus Anetei nav brīva laika izdarīt uzbrukumu grāmatu plauktam. Ar to noņemas puisēns. Katru dienu, pārnācis no liceja, kad māte vairs nav mājās, viņš dodas šais medībās. Marks lasa visu, kas vien gadās pa rokai. Ļoti agri zēns iemācās lasīt ātri, bezgala ātri; viņš auļo pār lappušu nogāzēm, dzīdamies pakaļ medījumam. Tas kavē skolas mācības; viņu uzskata par sliktu, izklaidīgu skolnieku, kas nekad nezina uzdoto vielu un pavirši pilda uzdevumus. Skolotājs justos vareni pārsteigts, ja mazais malu mednieks pastāstītu, ko viņa acis notvērušas aizliegtajā medību iecirknī. Markam pagadās arī «klasiķi», tikai te tiem pavisam cita smarža nekā skolā. Visam, ko viņš brīvi izvēlas šai nepazīstamajā pasaulē, ir aizliegta augļa garša. Te vēl nav nekā tāda, kas varētu aptraipīt viņa iztēli vai pat rupjā veidā apgaismot kādu jautājumu. Bīstamās vietās puisēna acis iedegas, taču trauc tālāk, nepamanīdamas slazdos izlikto, miesas kārību izraisošo ēsmu. Bet vēl laimīgam un bezrūpīgam viņam sejā iesitas dzīves svelmainā elpa: šajā grāmatu mežā nāsis jūt dēkas un mūžīgo cīņu — mīlestību . . .

Mīla — kas tā ir desmit gadu veca bērna izpratnē? Laime, kuras vēl nav, bet kura nāks: viņš to satvers . . . Kāda tā būs? No fragmentiem, ko redzējis un lasījis, viņš mēģina to radīt savā iztēlē. Viņš neredz nekā. Redz visu. Vēlas visu. Visu iegūt. Visu mīlēt. (Būt mīlētam! Tur slēpjas mīlas jēga . .. «Es mīlu sevi. Arī mani jāmīl. .. Bet kam? . . .») Marka atmiņas te nelīdz. Tās ir pārlieku nesenas, lai būtu pārskatāmas. Viņa vecumā vēl nav pagātnes (vai arī ir tik maz!). Ir tikai tagadne — tēma ar tūkstoš variācijām . ..

Tagadne? Bērns paceļ acis un redz māti. Abi sēž pie apaļā galda petrolejas lampas svelmainajā gaismā. Vakaros pēc pusdienām Marks mācās (viņš domā, ka mācās) rītdienas uzdevumus; Anete lāpa kādu kleitu. Ne vienam, ne otram domas nesaistās ar darāmo. Abi ļaujas iztēles ierastajam darbam, kura allaž gatava pakalpot. Sapnis rit. Anete ļaujas tā plūsmai. Zēns sapņodams to vēro . . . Tik saistoši ir vērot māti, daudz saistošāk nekā apgūt mācību vielu, ko automātiski atkārto puisēna lūpas…

Likās — Marks nekā nav redzējis, kas notika visus šos gadus, un arī nevarētu saprast mātes pārdzīvojumus. Un tomēr nekas nebija paslīdējis garām! Žiljēna mīla. Anetes mīla uz Žiljēnu. Marks to neskaidri nojauta. Un, neapzinīgi juzdams greizsirdību pret māti, viņš priecājās par šās draudzības neveiksmīgajām beigām kā mazs kanibāls, kas dejo ap moku stabu. Māte palika viņam. Viņa īpašumā! Tātad māte viņam tomēr bija dārga? Puisēns iemācījās māti novērtēt tikai tajā dienā, kad cits gribēja to atņemt. Marks raudzījās uz māti — viņas acīm, muti, rokām. Skatiens kavējās pie ikviena vaibsta ar bērniem raksturīgām spējām atrast kādā detaļā veselu pasauli.. . (Un ne vienmēr tie viļas! . . .) Plakstiņu ēna, lūpu izliekums šķita noslēpumainas un plašas ainavas. Tās valdzināja bērna prātu. Marka skatiens kā bite lidinājās gar Anetes pavērtajām lūpām … Ielidoja šais sārtajās durvīs. Izlidoja atkal ārā … Visnotaļ iegrimis pētīšanā, Marks piemirsa to, kuru pētīja, — sievieti … Viņu pārņēma saldkairs stingums … Atģidies viņš atcerējās (brrrr!…) rītdienas mācības, kādu nicinātu biedru, sliktu atzīmi, ko mātei noklusējis … Un tad viņu no jauna savaldzināja lampas blāvā gaisma telpas pustumsā, istabas klusums dārdošās Parīzes vidū, it kā viņš atrastos uz saliņas vai peldētu pa jūru liellaivā, sapņodams par nezināmiem krastiem, kurus atradīs, un laupījumiem, ko iegūs un aizvedīs līdzi savā labumiem, cerībām un dzīvei atkarotajiem ieguvumiem piekrautajā laivā. Viņš tur iesēdinās arī māti ar izliektajām uzacīm un krāšņajiem, gaišajiem matiem… Mazais vikings! Cik ļoti viņš tagad mīlēja māti! Ar mīļākā degsmi, kurš joprojām saglabājis dievišķīgās neziņas velti! … Un nakti, vēl neieslīdzis miegā, viņš klausījās mātes elpā … Šī noslēpumainā dzīve viņu mulsināja un turēja gūstā .. .

Tā abi sapņo, bet Anete jau sen atrodas atklātā jūrā un apradusi ar tāliem braucieniem. Turpretī Marks nule atīries no krasta, un viss tam vēl ir jauns atklājums. Un tāpēc viņš saskata labāk, un bieži vien viņa skatiens sniedzas tālāk. Reizēm Marks ir apbrīnojami nopietns. Šādi brīži gan nav ilgi. Tāpat kā dzīvniekiem, viņa ciešais skatiens pēkšņi sāk šaudīties; viņš neredz nevienu! . . . Taču mirkļos, kad Marks vērš visu jauneklīgo uzmanību un mīlas spēku uz māti, savu vienīgo draudzeni, kas līdz ar viņu ieslēgta kvēlajā klusumā, visa viņa būtne piesātinās ar mātes dvēseles aromātu, nojaušot, lai gan neizprotot, tās dvēseles slēptākās trīsas, un brīžiem viņš skar tās sirds noslēpumus.

Drīz viņš pazaudēs Anetes sirds atslēgu. Viņam zudīs par to interese. Bērna dvēselē mīt it kā divas būtnes: gaisma — no iekšienes un tumsa — no ārienes. Bērnam fiziski attīstoties, līdzi aug arī ēna un aizsedz gaismu. Jo vairāk puisēns stiepjas garumā, jo vairāk aizgriežas no saules; visvairāk viņš liekas bērns tad, kad bērnišķīguma viņā ir vismazāk, un pieaugot viņa redze kļūst ierobežota. Pašlaik Markam, pašam nemaz nenojaušot, nebija laupītas gaišredzības maģiskās spējas. Nekad māte viņam nebija tik tuva kā šinī laikā, un tikai pēc daudziem gadiem viņš atkal sajuta tādu pašu tuvību.

Bet pašlaik ilgas pēc mātes pārvarēja Marka neuzticību. Viņš vairs nepretojās mīlas uzplūdiem, kas pēkšņi mudināja piekļaut seju, acis un muti mātes krūtīm. Anete sajūsmināta pārliecinājās, ka dēls viņu mīl. To viņa vairs nebija cerējusi…

Aizritēja daži mēneši, tikpat brīnum jauki kā jauna un abpusēji laimīga mīla. Tas bija bērna un mātes savstarpējās saskaņas medus mēnesis. Šī mīla — jutekliska kā jebkura mīla — bija valdzinoši šķīsta un bezgrēcīga. Gluži kā dzīva roze . . .

Tas paiet. Tas ir jau pagājis, šis neatgriežamais laiks. Jau garām šie ciešās tuvības, bargās pašdisciplīnas un noslēgtās dzīves gadi. Anete ir pašā spēku pilnbriedumā, neskarta, neaptraipīta. Bērns — savas šaurās pasaules pašā plaukumā.

Taču mazākā vēsmiņa var šo dvēseļu harmoniju izjaukt. Vai durvis cieši aizvērtas? . ..

*

Svētdienas rīts. Anete bija mājās viena, Marks ar kādu biedru aizgājis uz Luksemburgas parku parotaļāties ar bumbu. Anete nedarīja nekā; viņa tīksminājās, ka nedz jārunā, nedz jākustas un brīvajā dienā var pazvilnēt krēslā: domu straume plūda līču loču, un viņa mazliet gurdi ļāvās tās plūsmai. Pēkšņi kāds pieklauvēja. Anete vilcinājās ielaist. Vai iztraucēt šo klusuma stundu? Viņa palika sēžam. Atkal pieklauvēja un tad sāka neatlaidīgi zvanīt. Anete ar nepatiku piecēlās. Atvēra durvis . . . Silvija! Tik daudz mēnešu māsas nebija tikušās! . . . Pirmā sajūta, kas pārņēma Aneti, bija prieks, un uz viņas sirsnīgo apsveikumu Silvija atbildēja ar to pašu. Tad abu atmiņā atausa senie apvainojumi, saspīlētās attiecības. Viņas apmulsa. Pārmija pieklājības jautājumus, apvaicājās par veselību. Māsas uzrunāja viena otru ar «tu», un sarunas veids bija nepiespiests, taču tajā trūka siltuma. «Kādā nolūkā viņa šurp nākusi?» Anete domāja.

Ja arī Silvijai bija kāds zināms nolūks, viņa nesteidzās to atklāt. Tērzēdama viņa, kā likās, domāja vienu vienīgu noteiktu domu, kuru centās pēc iespējas novilcināt, bet kura tomēr galu galā jāpasaka. Beidzot bez kādiem aplinkiem viņa pēkšņi ierunājās:

— Anete, darīsim tam reiz galu! Mēs abas esam vainīgas.

Taču Anete bija lepna un neatzina, ka būtu vainīga. Pārliecināta par savu taisnību un nespēdama aizmirst nodarīto pārestību, viņa attrauca:

— Nē, es gan nejutos vainīga.

Silvija sapīka, jo bija spērusi pirmo soli uz izlīgšanu, bet Anete tai nenāca pretī. Aizskarta balsī viņa iebilda:

— Ja cilvēks nepareizi rīkojies, tad jābūt arī drosmei to atzīt.

— Atzīstu, ka tu esi nepareizi rīkojusies, — ietiepīgi atcirta Anete.

Silvija noskaitusies izgāza visus ilgu laiku krātos pārmetumus. Anete augstprātīgi atbildēja. Viņas dzīrās viena otrai izteikt visasākās patiesības. Silvija, kuras stiprākā puse nebūt nebija pacietība, jau grasījās aiziet, tomēr atkal apsēdās, teikdama:

— Ak, tu cietpaure! Nekad neatzīsies, ka rīkojusies nepareizi!

— Bet ja tā nav taisnība! — nesamierināmi iebilda Anete.

— Tu varētu to darīt vismaz aiz pieklājības, lai es viena nebūtu it visā vainīga!

Viņas sāka smieties.

Tagad abas raudzījās viena otrā līksmām un rāmām acīm. Silvija sašķobīja sejiņu. Anete zīmīgi piemiedza aci. Tomēr abas vēl nenolika ieročus.

— Sātana skuķis! — sacīja Silvija.

— Nebūt ne . . . — atcirta Anete. — Tā esi tu . . .

— Labi, nesāksim no gala!… Klausies, būšu atklāta: vai nu esmu vainīga, vai ne, pati pie tevis nu gan nebūtu nākusi. Arī es vel neesmu neko piemirsusi! . . .

Par spīti tam, ko nule bija teikusi, viņa sāka atkal, pa daļai smiedamās, pa daļai nopietni, reizē ar naidīgumu un jokiem greizsirdīgi pārmest Anetei, ka tā tīkojusi sagrozīt galvu viņas vīram. Anete paraustīja plecus.

— Vārdu sakot, — Silvija nobeidza, — vari man ticēt, ka pati aiz savas gribas vien pie tevis nebūtu nākusi.

Anete ziņkāri pavērās māsā. Silvija sacīja:

— Mani sūtīja Odeta.

— Odeta?

— Jā. Viņa jautā, kāpēc krustmāte Anete vairs pie mums nenākot.

— Kā! Odeta vēl nav mani aizmirsusi? — pārsteigta vaicāja Anete. — Kas meitenei liek mani atcerēties?

— Nezinu… Viņa redzēja pie manis tavu fotogrāfiju. Turklāt tu uz Odetu, kā liekas, esi atstājusi lielu iespaidu, kad tā reiz satikusi tevi, es gan nezinu, kur, uz ielas vai arī tavā mājā … Ak, tu intrigante! Pēc skata tāda neaizskarule, tik atturīga, bet kā prot laupīt sirdis!

(Silvijas jokošanās nebija īsti patiesa.)

Anete atcerējās vāro bērna augumiņu, kuru, nejauši meitenīti satiekot, bija pacēlusi rokās, atcerējās valgo mutīti, kas piekļāvās viņas vaigam. Silvija turpināja:

— Vārdu sakot, es viņai pateicu, ka esam sastrīdējušās. Odeta jautāja, kāpēc. Es tai uzsaucu: «Liecies mierā!» Šorīt, kad piegāju pie Odetas gultiņas, viņa man saka: «Māmiņ, es gribētu, lai tu izlīgsti ar krustmāti Aneti.» Es uzsaucu: «Liec mani mierā!» Bet meitene galīgi uztraukta. Tad es viņu noskūpstīju un jautāju: «Vai tev tik ļoti iepatikusies krustmāte Anete? Kam tev viņa? Nu, ko tur daudz! … Ja jau tev tik ļoti gribas, tad izlīgsim, arī.» Viņa sasita plaukstiņas un teica: «Kad krustmāte

atnāks?» — «Kad tai iepatiksies.» — «Nē, es gribētu, lai tu tūdaļ aizej un pasaki, lai viņa atnāk …» Un tā es devos ceļā … Mazā nešpetne! … Viņa dara ar mani, ko grib . . . Tagad tev jānāk. Mēs tevi gaidām pusdienās!

Anete nodurtām acīm sēdēja un neteica ne «ja», ne «ne». Silvija sašuta.

— Ceru — tu neliksi sevi lūgties.

— Nē, — atbildēja Anete, vairs neslēpdama starojošās acis, kurās zalgoja asaras.

Viņas sirsnīgi saskūpstījās. Mīlas un dusmu uzplūdā Silvija iekoda Anetei ausī. Anete iekliedzās.

— Ak, tu … tu! .. . Tu man tagad vēl kodīsi! Ja nu to vēl darītu es, kuru tu dēvē par ārprātīgu! Bet tu! Vai dusmojies?

— Jā, dusmojos gan, — atcirta Silvija. — Kā tu gan iedomājies, lai es tevi neienīstu? Tu nolaupi visu, kas man pieder, manu vīru, manu meitu! . ..

Anete sāka skaļi smieties:

— Vīru vari paturēt! Pēc tā es netīkoju!

— Es ne tik, — attrauca Silvija. — Bet viņš ir mans. Es aizliedzu savam vīram pieskarties!

— Uzkar viņam kaklā dēlīti ar uzrakstu!

— To es uzkāršu tev . . . Neglītā sieviete! Kas tevī ir tik pievilcīgs, ka visus tā savaldzini! Tevi mīl visi!

— Ko niekus!

— Jā, kā tad; visi — Odeta, tas mūlāps Leopolds . . . Pārējie. It visi. Un arī es. Es tevi neciešu. Gribu tikt no tevis vaļā, tomēr nespēju. Nav iespējams. Tu mūs turi cieši! . . .

— Viņas saķērās rokās, un abas smējās, šoreiz raudzīdamās viena otrā ar maigu draudzību.

— Ak, tu mana vecenīte!

— Tu neaptver, cik tavi vārdi patiesi!

Tas tiesa — abas bija kļuvušas vecākas, un abas to redzēja. Silvija slepus parādīja lieku zobu, ko neviens vēl nebija pamanījis. Arī Anetei deniņos bija radusies sirmu matu šķipsna. Taču viņa to neslēpa.

— Ak tu koķete! — Silvija iesaucās.

Māsas atkal jutās tuvas kā agrākajos laikos!… Un lai nu viens saka — bez, meitenītes iejaukšanās viņas, iespējams, nekad nebūtu tikušās! . . .

Pievakarē Anete ar Marku ieradās pie Silvijas pusdienot. Odeta bija paslēpusies; viņu nekur nevarēja atrast. Anete sāka meklēt un atrada to aiz kāda plata aizkara. Viņa pieliecās, lai paceltu bērnu, un notupusies sauca to mīļos vārdiņos, izstiepusi meitenītei pretī rokas. Mazā aizgrieza galviņu un negribēja atskatīties, tad pēkšņi nenovaldījās un brāzmaini metās Anetei ap kaklu. Pie galda, kur meitenītei bija uzsmaidījusi laime sēdēt līdzās krustmātei, viņa aiz uztraukuma nespēja izteikt ne vārdiņa. Tikai, kad pasniedza saldo ēdienu, viņa atžirga. Visi iedzēra uz atjaunoto draudzību, Leopolds pa jokam saskandināja glāzes uz Marka un Odetas nākamajām laulībām. Marks jutās aizvainots: viņa godkāre sniedzās tālāk. Odeta to uztvēra nopietni. Pēc pusdienām abi bērni sāka rotaļāties, tomēr nevarēja lāgā satikt. Marks izturējās nevērīgi, un Odeta apvainojās. Pieaugušie, nogrimuši sarunās, pēkšņi izdzirdēja pļaukas un raudas. Kaušļus izšķīra. Abi ilgi bozās viens uz otru. Dienas notikumi bija Odetu uztraukuši. Bija laiks iet gulēt. Odeta īgni pretojās. Tad Anete piedāvājās to aiznest uz gultiņu, un mazā piekrita. Anete meitenīti izģērba un noguldīja, skūpstīdama viņas tuklās kājiņas. Odeta bija sajūsmā. Anete palika pie mazās, līdz tā iemiga (ilgi nebija jāgaida), un, atgriezusies viesistabā, ieraudzīja Marku Silvijai klēpī. Viņa piedāvāja māsai:

— Vai negribi mainīties?

— Lai notiek! — piekrita Silvija.

Taču sirds dziļumos ne viena, ne otra mainīties negribēja. Un tomēr Marks varbūt bija piemērotāks Silvijai un Odeta — Anetei. Tomēr tas nebija «pašas» bērns.

Toties bērniem doma par apmaiņu likās daudz vairāk pa prātam. Izdzirduši pa jokam teikto, viņi enerģiski to pieprasīja. Lai sagādātu mazajiem prieku, pieaugušie vienojās: mātes apmainīs bērnus sestdienas vakaros. Sestdienas nakti un svētdienu Odeta pavadīja pie Anetes un Marks — pie Silvijas. Svētdienas vakaros bērnus aizveda atpakaļ savās mājās. Starpvaldīšanas laikā tos briesmīgi lutināja. Un, gluži dabiski, mājās tie atgriezās sapīkuši. Visu savu maigumu bērni glabāja tai, kura tikai svētdienās bija viņu māte.

Odeta valdzināja Aneti ar maigumu, mazajiem noslēpumiem, kurus tā krustmātei uzticēja, un nerimtīgo čivināšanu. Šajā ziņā Anete nebija izlutināta. Markam bija mātes kaislais raksturs, bet viņš prata to labāk apvaldīt nekā māte; viņam netikās būt vaļsirdīgam, it sevišķi pret tuviniekiem, jo tie varēja uzticību izmantot ļaunprātīgi; ar svešiem nav tik bīstami: tie daudz ko palaiž gar ausīm . . . Odeta, tāpat kā Silvija, bija mīlīga un nesavaldīga jūtu izpausmē, turklāt viņai bija silta sirsniņa; viņa izteica skaļi visu, ko Anete tik ļoti gribēja dzirdēt; pamanījusi, ka tas Anetei pa prātam, mazā blēde divkāršoja vaļsirdības devu; Odeta modināja Anetē viņas pašas bērnības domu atbalsi. Vismaz Anetei tā likās, un daļēji viņa tieši tāpēc arī mīlēja meitenīti; klausīdamās tajā, viņa atcerējās savus bērna gadus, kurus neapzinīgi sagrozīja, jo skatīja tos tagadējo domu kvēlajā gaismā . . .

Cik jauki likās šie svētdienas, rīti! Mazā dusēja Anetes platajā gultā (tie bija Odetai svētki — gulēt krustmātes apkampienos, kura nekurnēdama pacieta viņas kāju spērienus un baidījās pat elpot, lai viņu nepamodinātu). Meitenīte vēroja Aneti ģērbjoties un čivināja kā zvirbulēns. Palikusi visas gultas īpašniece, viņa izstiepās tajā šķērsām, lai pilnīgāk izjustu iegūtā īpašuma apziņu, un, kad krustmāte pagrieza muguru, darīja visādus nedarbus. Taču Anete, pie spoguļa sukādama matus, tikai smējās, redzēdama gaisā tirināmies meitenītes kājeles un uz spilvena dusam izspūrušo, tumšo galviņu. Palaidnības netraucēja Odetai ar acīm sekot ikvienai krustmātes kustībai un izteikt jocīgas piezīmes par viņas tualeti. Čivināšanas vidū mazā pēkšņi izsacīja pavisam negaidītas, nopietnas domas, kas darīja Aneti uzmanīgu:

— Ko tu tur teici? Nu, atkārto!

Bet mazā vairs neatcerējās, ko teikusi. . . Viņa izgudroja ko citu, kam vairs nebija agrāk teikto vārdu vērtība. Vai arī viņu pēkšņi pārņēma maiguma uzplūdi:

— Krustmāt Anete! Krustmāt Anete!

— Nu, kas ir?

— Es tevi mīlu .. . Mans dievs, kā es tevi mīlu! . . . Anete smējās par degsmi, ar kādu meitene to paziņoja.

— Nevar būt!

— Ak, es mīlu tevi līdz neprātam!

(Lai gan Odeta bija sirsnīga, viņai piemita zināma daļa manierības, kas bija iedzimta.)

— Paskat! Man gan labāk patiktu bez neprāta!

— Krustmāt Anete! Es gribu tevi noskūpstīt!

— Pagaidi.

— Nē, es vēlos tūlīt! Nāc, nāc šurp!

— Labi.

Viņa mierīgi pabeidza sukāt matus.

Odeta īgni svaidījās pa gultu, spārdīdama palagus uz visām pusēm.

— Ai, šai sievietei taču nav sirds!

Anete sāka skaļi smieties, nosvieda suku un pieskrēja pie gultas.

— Ak tu palaidne! Kur tu to noklausījies?

Odeta skūpstīja Aneti kā neprātīga.

— Diezgan, diezgan … Tu mani nožņaugsi! . . . Nu, re! Tagad esmu galīgi izspūrusi! … Tā jau es šodien neapģērbšos! … Es vairs tevi negribu, tu briesmone!

Meitenes balstiņā ieskanējās bailes; viņa jau dzīrās raudāt.

— Krustmāt Anete! Mīli mani! … Es gribu, lai tu mani mīlētu … Es tevi lūgtin lūdzu . . . Mīli mani!

Anete to cieši jo cieši apkampa.

— Ak! — patosa pilnā balsī iesaucās Odeta. — Es varētu mirt par tevi!

(Tā bija no bulvāru romāna aizgūta frāze, kuru meitene noklausījusies mātes darbnīcā.)

Ja Markam gadījās būt par šādas maigas ainas liecinieku, viņš nicīgi uzmeta lūpu un, sabāzis rokas kabatās, uzrāvis plecus, pārākuma apziņā devās laukā no istabas. Viņš nicināja šo čivināšanu, šq sieviešu sentimentālo vaļsirdību. Tā viņš reiz pateica kādam biedram, mazam zēnam:

— Ir gan tās sievietes salkanas! . . .

Sirds dziļumos Marku aizvainoja sirsnības pierādījumi, ar kādiem Anete apbēra Odetu; viņš pats no tiem vairījās, tomēr viņam nepatika, ja tos iegūst kāds cits.

Protams, Markam arī bija krustmāte, un viņš varēja mātei atmaksāt ar to pašu un tik tiešām tā arī darīja: lai sodītu māti par nepateicību, viņš bija desmitkārt mīļāks pret Silviju nekā jebkad pret Aneti. Tomēr jāatzīstas, lai gan krustmāte viņu lutināja, puisēns nebija apmierināts. Silvija apgājās ar Marku kā ar bērnu, un to viņš necieta. Zēnam nepatika Silvijas iedoma sagādāt viņam lielu prieku, ik svētdienas vedot viņu uz konditoreju. Gluži vienaldzīgs pret kūkām Marks gan nebija, tomēr viņam nepatika tas, ka krustmāte varētu iztēloties to par kaut ko svarīgu. Turklāt puisēns gluži labi saprata, ka krustmāte viņu uzskata par mazu bērnu; viņa klātbūtnē tā nemaz nekautrējās, un šāda izturēšanās gan deva iespēju Markam apmierināt ziņkāri, tomēr aizvainoja viņa pašlepnumu, jo zēns šai rīcībā nojauta zināmu necieņas pieskaņu. Jā, Markam patiktu, ja Silvija izturētos pret viņu kā pret pieaugušu vīrieti, nevis puiku. Beidzot (to viņš gan lāgā negribēja atzīt) . .. tuvumā vērojot Silviju, Marks zaudēja ilūzijas. Nevērīgā sieviete nemaz nenojauta, kādas domas modās desmit gadu vecā zēna skaidrajā un satrauktajā dvēselītē, cik brīnumainu viņš iztēlojās sievieti un cik sāpīga bija pirmā vilšanās. Silvija, Markam klātesot, nedomāja par saviem vārdiem un kustībām, tāpat kā mājas dzīvnieka klātbūtnē . . . (Turklāt nemaz nav zināms, vai mūsu izturēšanās bieži vien neaizvaino arī mājas dzīvniekus . . .) Neapzināti aizsargādamies pret vilšanos, kādu izraisīja nopluinītais elks, zēns nonāca pie pārlieku naivi ciniskiem, pāragriem secinājumiem, par kuriem labāk neminēt ne vārda. Marks pūlējās izlikties (pats savās acīs, jo par citiem šobrīd viņš vēl nedomāja) blazēts vīrietis. Taču ar visu savu nevainīgā bērna aklo alkatību un satraukumu viņš uzsūca mīklaino un juteklisko sievietes burvību. Zēns izjuta pret sievieti reizē riebumu un valdzinājumu.

Valdzinājums. Nepatika. Ikviens īsts vīrietis to pazīst. Šajā dzīves posmā Marka jūtās pārsvarā valdīja nepatika. Šai nepatikai bija tik asa piegarša, ka visi citi viņa biedru piedzīvojumi likās pliekani. Odetu viņš nicināja un draudzību ar tādu mazu skuķēnu uzskatīja par necienīgu.

Protams, pavisam mazs skuķēns, un tomēr, lai cik tas liktos dīvaini, viņā jau modās sieviete.

Pretēji slaveno pedagogu teorijām, kuri bērnību sadala stingri nošķirtos periodos, kad, pēc viņu domām, attīstās tikai kaut kādas vienas zināmas spējas, — jau agrā bērnībā izpaužas visas cilvēka dotības, viss, kas viņā ir un būs, divkārša viņa garīgā seja — tagadnes un nākotnes (nerunājot nemaz par pagātni, milzīgu un neizdibināmu, kas nosaka kā vienu, tā otru).

Tikai lai tās atšķirtu, jābūt ļoti modram. Apziņas rītausmā tās uzplaiksni vienīgi brīžiem.

Šie uzplaiksnījumi Odetā bija vērojami biežāk nekā vairumam bērnu. Viņa atgādināja pāragri nogatavojušos augli. Šī pilnīgi veselā meitenīte jau slēpa sevī kaislību pasauli, kas pārsniedza viņas vecumu. No kā viņa to bija mantojusi? No Anetes vai Silvijas? Anetei šķita, ka viņa pazina meitenē sevi, kad viņai bija Odetas gadi. Taču Anete maldījās, jo nebija tik agri nobriedusi, un, kad viņa, vērojot Odetu, atcerējās savas bērnības jau piemirstās kaislības, jaunā sieviete dvēseles vientiesībā piešķīra šim vecumam jūtas, kādas faktiski bija pārdzīvojusi četrpadsmit vai piecpadsmit gadu vecumā.

Odetas dvēsele atgādināja putnu būri, pilnu drudžaini drebošu spārnu šalku. Tajā neredzami lidoja mazi amori; to laidelēšanās radīja gaismas un ēnu rotaļu. Odeta jutās gan laimīga, gan nervoza, viņai bez iemesla uzmācās vēlēšanās gan raudāt, gan skaļi smieties, brīdi vēlāk viņu pārņēma gurdums, vienaldzība pret visu, lai nākamajā mirklī atkal nez kādēļ viena vārda, kāda pēc sava prāta izskaidrota mājiena dēļ justos laimīga, bezgala laimīga! . . . Un pēkšņi — plauks! . . . Odeta pazuda, neviens nezināja, kur meitene palikusi, līdz atrada atkal paslēpušos pieliekamā kambara kaktiņā, kur tā patvērusies tīksminājās par savu nez no kurienes radušos laimes izjūtu, ko nebūtu spējīga pati izprast. Šīs izjūtas dvēselē atlidoja un aizlidoja līdzīgi putnu bariem, nomainīdamas cita citu, aši kā bultas .. .

Nekad nevar zināt, līdz kādai pakāpei bērni savās jūtās ir pilnīgi patiesi; šīs jūtas nāk no tālienes un pastāvējušas jau labu laiku pirms viņiem, tāpēc mazie paši pirmie pārsteigti tās vēro un kļūst par aktieriem, kas attēlo šos pārdzīvojumus, it kā tiekdamies tos pārbaudīt. Šīs neapzinīgās sašķelšanās spējas ir iedzimts pašaizsargāšanās paņēmiens, kas palīdz bērniem nest nastu, kādu nebūtu pa spēkam viņu trauslajiem pleciem.

Odetai uznāca brāzmaini kaisles uzplūdi gan pret vienu, gan pret otru un dažreiz ne pret vienu, un viņa tos izpauda spontāni, ar zināmu teatrālumu, ne vienmēr skaļā balsī, bet gan pavisam klusās pašsarunās, lai atvieglotu sirdi: ar mīmiku un žestiem attēlodama jūtas, viņa vājināja to sparu. Šādi mīlas uzliesmojumi visvairāk vērsās pret Aneti vai Marku, vai abiem reizē, un meitenīte bieži vien Marka vārda vietā izteica Anetes vārdu, jo Marks mēdza par viņu pazoboties, nicināja Odetu, un tāpēc viņa to neieredzēja. Viņa cieta no pazemojuma un greizsirdības un alka zēnam atriebties. Tikai — kā? Kā viņu sāpināt? Visdziļāk sāpināt! Kā viņu aizvainot? . . . Ak vai! Odetai bija tikai viņas neasie nadziņi! Cik žēl! . . . Nevarēdama (pagaidām) Markam kaitēt, Odeta izlikās vienaldzīga . . . Taču cik mokpilna bija šī nespēka apziņa, cik sāpīgi bija tēlot vienaldzību, kad allaž gribas gan smieties, gan raudāt. Šādi spaidi runāja pretī Odetas raksturam: meitene jutās nomākta, kļuva pilnīgi apātiska, līdz pēkšņi valdonīga bērna jautrība un prasība pēc kustībām piespieda to atkal ķerties pie rotaļām.

Anete vēroja, nojauta un mazliet arī iztēloja šā bērnišķīgā izmisuma uzliesmojumu un ar nožēlu atcerējās savējos. Cik daudz viņa pati bija izšķiedusi mīlas kvēles mīlēdama, ilgodamās, mocīdama sevi — un kāpēc, kādā nolūkā? Kam tas bija vajadzīgs? Kāda tā gan nesamērība pret to aprobežoto mērķi, kādu mums uzliek daba! Spēku izšķērdētāja! Arī spējas mīlēt tā piešķir uz labu laimi! Vieniem pārāk daudz, citiem — pārāk maz. Anete sevi un Odetu pieskaitīja tiem, kam dāvāts pārāk daudz, bet savu dēlu tādiem, kas saņēmuši pārāk maz. Jo labāk viņam! Nabaga puisēns! . . .

Taču puisēns tik nabags nemaz nebija! Viņa garīgā dzīve nebija nabagāka par Odetas jūtu dzīvi; viņa domas arī spraigi cīnījās cita ar citu (Marks vienīgi tās neizpauda) un jūtas bija tikpat spēcīgas (bet viņš tās sakopoja citā virzienā). Jā, Marks bija vienaldzīgs pret to, kas interesēja sievietes. Viņu saviļņoja citas kaislības. Garīgi daudz attīstītāks un daudz mazāk aizrāvies no jūtu dzīves, kura viņā modās gausāk, šis mazais cilvēciņš, juzdams jau ceļamies neskaidro alku paisumu, tiecās, kā daždien īsts vīrietis, ievirzīt šo alku enerģiju rīcības un varaskāres gultnē. Marks sapņoja par citādām uzvarām, tik lielām, ka uzvara pār sievietes sirdi viņam liktos visai nožēlojama — ja vien šajā bērnības posmā viņš par to būtu domājis. Iepriekšējo paaudžu zēni bija sapņojuši par karavīriem, mežoņiem, jūras laupītājiem, Napoleonu un dēkām plašajos okeānos. Marks sapņoja par lidmašīnām, automobiļiem un bezvadu telegrāfu. Domas, kas satrauca visu pasauli, griezās ap viņu galvu reibinošā rotaļā; mūsu planētu kratīja kustības drudzis: viss joņoja, lidoja, šķēla gaisu un ūdeņus, griezās un virpuļoja. Neprātīga izgudrojumu maģija pārveidoja elementus. Cilvēka vara nepazina robežu, tātad nebija šķēršļu arī gribai. Laiks un telpa . . . Passez, muscade![35] izgaisa, ātruma padzīti. Tie beidza pastāvēt. Un kur nu vēl cilvēki! Tikai vienam bija nozīme: gribai, neierobežotai gribai! Markam bija vājš priekšstats par modernās zinātnes pirmsākumiem. Viņš lasīja, nekā nesaprazdams, zinātnisku žurnālu, kuru abonēja māte, taču jau kopš dzimšanas dzīvoja zinātnes brīnumu atmosfērā. Anete nekā nemanīja, jo bija apguvusi zinātni sholastiskā ceļā; viņa to nebija ieelpojusi kopā ar gaisu. Zinātne viņai tēlojās kā ar krītu uz tāfeles uzzīmētas ģeometriskas figūras un uzrakstīti cipari un secinājumi. Marks to iedomājās kā teiksmainu spēku. Tieši tāpēc, ka zēnu nesaistīja saprāts, viņu aizrāva neskaidra un dedzīga liriska iztēle, līdzīga tai, kas piepūta buras argonautu kuģim. Marks sapņoja par neparastiem varoņdarbiem: izrakt tuneli cauri visai zemeslodei, pacelties gaisā bez lidmašīnas, savienot Marsu ar Zemi; nospiežot pogu, uzspridzināt Vāciju vai kādu citu valsti (vienalga, kādu!). Noslēpumainie vārdi «volti», «ampēri», «rādijs», «karburators», kurus zēns pašapzinīgi minēja, kā vien pagadījās, atsauca viņam atmiņā pasakas no «Tūkstoš un vienas nakts». Kā gan, pie velna, viņa domas no tādiem augstumiem varētu nolaisties līdz kādai muļķa meitenei?

Tomēr, lai gan miesa un domas ir dvīņi, tie nekad neiet kopsolī. Allaž kāds no abiem (taču ne ikreiz viens un tas pats) paliek iepakaļ izaugsmē, bet otrs strauji aizsteidzas priekšā. Fiziski Marks vēl bija bērns, un, kamēr viņa gars lidinājās debesu augstumos, kāds pavediens to turēja piesietu un vilka lejup, kur tik jauki šķita rotaļāties. Tāpēc, ja nekā labāka neatradās pie rokas, viņš visžēlīgi bija ar mieru paspēlēties vai arī bez jebkādas augstprātības no visas sirds rotaļājās ar mazo muļķa meiteni. Tie bija priecīgas atelpas brīži.

Tomēr tie nekad nevilkās ilgi. Abi bērni likās pārāk dažādi. Starpība bija ne tikai vecuma ziņā un tai apstāklī, ka Odeta bija meitene. Viņu temperamenti likās pārlieku atšķirīgi. Odeta — neglīta pēc izskata, vairāk līdzīga tēvam, tikai acis tādas kā Anetei, apaļu, labsirdīgu sejiņu, tukliem vaigiem, strupu deguntiņu — bija spēcīgs, veselīgs bērns, kuram jūtu kvēle nebūt netraucēja fizisko līdzsvaru, bet gan likās dzīvības spēku pārpilnības dabiskais patēriņš. Odeta nebija sirgusi ar vieglajām bērnu slimībām. Markam, gluži otrādi, grūtā, jau pašā pirmajā dzīvības gadā pārciestā slimība bija uzspiedusi zīmogu, un, lai gan vēlāk zēna veselīgā daba centās nomākt tās sekas, organisma cīņa, kurā viņš nereti palika zaudētājs, sagandēja daļu bērnības; Marks ļoti viegli apsaldējās, un mazākā saaukstēšanās izraisīja bronhītu un drudzi. Tas sāpīgi aizvainoja zēna pašlepnumu, jo viņš, gluži dabiski, cienīja tikai lepnus un spēcīgus cilvēkus.

Tūkstoš deviņi simti vienpadsmitā gada beigās, gadu pēc abu māsu izlīgšanas, Marks sasirga ar kādu no savām parastajām ziemas kaitēm, kurai sekoja influence, kas uztrauca viņa tuviniekus. Odeta iegāja Marku apmeklēt. Tas meitenei gan bija aizliegts, jo visi baidījās, ka slimība nepielīp, taču Odetai izdevās nepamanītai iezagties, kad abas mātes ar kaut ko nodarbojās blakus istabā. Meitenei kļuva Marka žēl, bet zēnu, kuru mocīja viegls drudzis, šoreiz pameta parastā pašsavaldīšanās. Viņš bija satraukts.

— Ko viņas runā par mani, Odeta?

(Puisēns iedomājās, ka slimība ir bīstama un to no viņa slēpj.)

— Es nezinu. Viņas nekā nerunā.

— Ko ārsts teica?

— Teica, ka nekā nopietna neesot.

Markam kļuva vieglāk ap sirdi, tomēr viņš joprojām vēl neticēja.

— Vai tiešām? Nē, tā nav taisnība. No manis kaut ko slēpj … Es gluži labi zinu, kas man kaiš .. .

— Kas tad tev kaiš?

Viņš neatbildēja.

Marks atkal ierāvās sevī, lepni un naidīgi klusēdams. Odeta uztraucās. Viņa noticēja, ka Marks ir nopietni slims, un meitenes nemiers pielipa, arī viņam. Ar parasto kvēlo tieksmi visu pārspīlēt Odeta sasita plaukstas:

— Ai Mark, es tevi lūgtin, lūdzu, neesi tik slims! Es negribu, ka tu nomirtu!

Markam nebija ne mazākās vēlēšanās mirt. Puisēnam patika, ka viņu žēlo, tomēr tik daudz žēluma viņš neprasīja! Dzirdēdams šo Odetas teikto vārdu, no kura tik bezgala baidījās, Marks sastinga šausmās. Viņš gan negribēja to izrādīt, tomēr nenovaldījās:

— Redzi nu, tu no manis slēp gan! … Tu zini. . . Tātad es esmu nopietni slims?

— Nē, nē, es negribu, nezinu, negribu, ka tu būtu nopietni slims … Ai, Mark, tikai nemirsti! Ja tu mirsi, es nomiršu kopā ar tevi!

Viņa raudādama metās zēnam ap kaklu. Marks bija bezgala satraukts un arī sāka raudāt, pats nezinādams, vai raud sevis vai Odetas dēļ. Kņadu izdzirdušas, ieskrēja mātes un bārdamās izšķīra viņus. Abi bērni nekad vēl nebija jutušies tik tuvi kā šajā mirklī…

Taču nākamajā dienā Marks bija visu pārdomājis. Viņš vairs neuztraucās un pat (lai izklīdinātu bailes, pieaugušie bija pazobojušies par zēnu) dusmojās uz sevi, ka izturējies kā zaķpastala; Marks visu vainu uzvēla Odetai, jo tā ar savu muļķīgo uztraukumu bija pamudinājusi viņu izrādīt šādu gļēvulību. Turklāt (viņš dzirdēja meitenes smieklus, redzēja, ka tā skraidelē garām un vai plīst no veselības) zēns dusmojās uz Odetu par šo veselību. Par šo, kā viņam likās, pārmērīgo veselību. Viņš apskauda meitenīti un jutās pazemots.

Vēl ilgi pēc izveseļošanās Marks nerimās gremzties, ka neviļus atklājis māsīcai savu mazdūšību. Viņš bija vēl jo vairāk sašutis tāpēc, ka patiesi pārcietis lielas bailes un Odeta to redzējusi. Kad satraukums pārgāja, Odeta tomēr nodevīgi atcerējās šo vājuma mirkli. Viņa bija redzējusi Marku bez uzpūtības, bailīgu, mazu zēnu. Odeta tāpēc viņu iemīļoja vēl vairāk, bet viņš — viņš to nekad meitenei nepiedeva.

*

Marks izveseļojās. Odeta ziedēja kā rozīte. Lepnumā starojot, meitene pagājušajā vasarā pirmo reizi bija gājusi pie dievgalda. (Tas notika tajā laikā, kad baznīca, līdzīgi Džokondam, meklēja nevainīgas dvēseles un, ar savu garo un neuzticības pilno degunu ostīdama laika gaisu, nolēma, ka nevainība saglabājas vienīgi līdz septiņu gadu vecumam.) Odeta uzskatīja sevi par pieaugušu sievieti un pūlējās tāda izlikties, tāpēc apvaldīja straujumu, atgādinādama valgā piesietu kazlēnu; tomēr kuru katru mirkli mazais ragainis draudēja ar vienu lēcienu izrauties no rokām .. . Silvija jutās laimīga: viņas uzņēmums plauka. Arī Anete — kas māsas ģimenē rada remdinājumu savām alkām pēc mīlas, kuru laiks un pārbaudījumi bija padarījuši rāmāku, — likās sasniegusi mierīgu dzīves joslu. Viss pauda drošu labklājību.

Bija karsta pēcpusdiena… Tā starp pulksten trim un četriem … Viena no tām saulainajām dienām, kad gaisma bez mazākās dūmakas šķiet kaila, līdzīgi kokiem, kam nobirušas lapas. Logi bija atvērti, lai varētu ieplūst rudens saules stari, tik liegi un zeltaini kā medus šūnas. Iepriekšējā dienā Odeta nosvinēja astoto dzimšanas dienu. Anete bija aizgājusi pie Silvijas, un abas māsas sēdēja istabā ar logiem pagalma pusē. Viņas aplūkoja un taustīja audumus un, visnotaļ nogrimušas paraugu apskatē, dzīvi sarunājās. Odeta mācījās viņpus gaiteņa kādā no tālākajām istabām, kuras logi izgāja uz ielu. Viņa tikko bija pabāzusi durvju spraugā savu ziņkāro degunteli, gribēdama uzzināt, ko abas dara. Viņas padzina meiteni, izlikdamās bargas, piekodinādamas, lai pabeidz skolas uzdevumus pirms vakariņām. Marks vēl bija licejā; viņam jāpārrodas mājās pēc kādas pusstundas.

Laiks ritēja vienmuļi, bez jebkādiem traucējumiem, šķēršļiem un steigas, it kā vajadzētu tā turpināties mūžīgi. Māsas jutās labi, lai gan nemaz nedomāja par to priecāties; tas likās tik dabiski! Pagalmā efeju vītnēs līksmi čivināja zvirbuļi. Pēdējie rudens mušu bari apmierināti sīca, tīksminādamies par beidzamajām siltajām dienām un saulītē sildīdami stingstošos spārnus.

Viņas nekā nedzirdēja… Nekā… Tikai pēkšņi abas apklusa vienā un tai pašā mirklī, it kā trauslais pavediens, pie kura turējās viņu laime, pēkšņi būtu pārtrūcis …

Pie ārdurvīm kāds piezvanīja.

— Vai tas jau būtu Marks? Nē, vēl par agru.

Atkal atskanēja zvans, pēc tam klauvējieni… Ir nu gan tie cilvēki nepacietīgi! … Eju jau, eju! …

Silvija steidzās atvērt durvis, un Anete sekoja dažus soļus nopakaļ.

Pie ārdurvīm stāvēja aizelsusies sardze un kaut ko kliedza, mētādamās rokām … Pirmajā mirklī māsas nekā nesaprata …

— Kundze, jūs nezināt. . . notikusi nelaime … Mazā jaunkundzīte .. .

— Kas?

— Odetas jaunkundze . . . Nabaga drostaliņa . . .

— Kas? Ko?

— Viņa izkritusi. ..

— Izkritusi?

— Jā, viņa nokritusi zemē.

Silvija spalgi iekliedzās. Pagrūdusi durvju sardzi, viņa metās lejā pa kāpnēm. Anete gribēja sekot, taču kājas neklausīja; vajadzēja nogaidīt, līdz aprims neganti pukstošā sirds un viņa atkal varēs iet. Anete vēl stāvēja augšā, pārliekusies pār margām, kad no ielas puses atskanēja Silvijas mežonīgie kliedzieni…

Kas bija noticis? Acīm redzot, Odeta, kurai ne visai patika gatavot skolas uzdevumus, dīkā slaistīdamās un it visu okšķerēdama, bija izliekusies pa logu skatīties, vai nenāk Marks, un zaudējusi līdzsvaru… Nabaga meitenīte nebija paguvusi ne aptvert, kas ar viņu notiek… Kad Anete grīļodamās beidzot nonāca lejā, viņa ieraudzīja uz ielas ļaužu pūli, kā prātu zaudējušo Silviju un viņas rokās sadauzīto augumiņu ar nokārtu galvu un kājām — gluži kā nokautu jēriņu. Brūno matu veldre sedza lauzto galvaskausu; tikai sīka asins strūkliņa vīdēja pie deguna; joprojām vaļējās acis likās jautājam… Atbildi bija devusi nāve.

Anete vislabāk, šausmās kliedzot, būtu metusies pie zemes, ja Silvijas mežonīgais niknums, kurā atskanēja visas pasaules sāpes, nebūtu to paralizējis. Silvija bija pakritusi ceļos uz bruģa un gandrīz ar krūtīm uzgūlusies virsū paceltajam bērnam, kuru tā purināja, kliegdama negantā balsī. Viņa to sauca, sauca.. . Izkliedza lāstus … Kam? Kuram? Debesīm, zemei… Viņa vai zaudēja prātu aiz izmisuma un naida…

Pirmo reizi Anete redzēja māsu negantu kaislību varā, kuras līdz šim, pašai to nenojaušot, bija snaudušas Silvijas dvēseles dzīlēs, jo dzīve līdz šim viņu saudzēja, nedodot iemeslu tām izpausties. Anete pazina māsā savas asinis.

Māsas ciešanu pārmērs neļāva viņai padoties savām sāpēm. Tieši tādēļ jābūt stiprai un mierīgai. Tas Anetei arī izdevās. Viņa satvēra Silviju aiz pleciem. Tā joprojām neganti kliedza un rāvās laukā no rokām, bet Anete pieliekdamās to piecēla, un Silvija, pakļaudamās šim valdonīgajam maigumam, apklusa, pacēla galvu, ieraudzīja apkārt stāvam cilvēkus, uzmeta tiem niknuma pilnu skatienu un ar bērnu uz rokām, ne vārda neteikusi, devās mājās.

Silvija tikko bija pārkāpusi pār slieksni, kad Anete, iedama nopakaļus, ieraudzīja uz ielas stūra Marku, kas atgriezās no skolas. Un, lai arī cik lielas bija sāpes un mīlestība pret nabaga meitenīti, sirds viņai strauji iepukstējās:

«Kāda laime, ka tas nebija viņš!»

Anete skrēja Markam pretī, lai tas neredzētu notikušo. Jau pirmos vārdus noklausījies, Marks nobāla un sakoda zobus. Anete aizveda zēnu tālu projām no nelaimes vietas; viņa teica, ka Odeta nopietni sasitusies, taču puisēns ar bērna neuzticības pilno nojautu saprata, ka tā mirusi, un, krampjaini sažņaudzis rokas, mēģināja atvairīt drausmās domas. Lai gan uztraucies, Marks tomēr visu laiku domāja par sevi, par savām kustībām un garām ejošiem cilvēkiem; viņš pamanīja, ka māte iet pa ielu kailu galvu un garāmgājēji viņos noraugās; zēnu pārņēma neērtības sajūta. Tā novērsa uzmanību un palīdzēja nomierināties. Anete, redzēdama, ka Marks turas brašāk, pusceļā lika tam iet mājās vienam. Viņa steidzās atpakaļ pie Silvijas, kas pilnīgā nespēkā saļimusi, sēdēja kaktā pie mazās nelaiķes gultiņas, nekā nedzirdēdama un neaptverdama, un skaļi elsoja kā ievainots dzīvnieks. Ap mirušo bērnu darbojās Silvijas strādnieces. Anete apmazgāja mazo augumiņu, uzģērba meitenei tīru veļu, noguldīja gultiņā kā tajos tālajos vakaros (gan tikai vakardien, bet tas likās tik neaizsniedzami tālu), kad viņa ieradās noklausīties klusā balsī paustos bērna noslēpumus. Visu padarījusi, Anete piegāja klāt māsai un saņēma tās roku savējā. Valga un auksta, kā bez gribas tā gulēja viņas plaukstā. Anete saspieda šos pirkstus, kurus, kā likās, dzīvība bija atstājusi; viņai nebija drosmes pačukstēt māsai mierinājuma vārdus, kuri tikpat nebūtu izlauzušies cauri šim bezcerības mūrim. Tikai mīlestībā un līdzjūtībā tvīkstošais pieskāriens varēja palēnām sasniegt Silvijas sirdi. Anete apskāva māsu, piekļaudama pieri tās vaigam, un asaras krita uz māsas kakla un krūtīm, it kā tiekdamās izkausēt ledū iekalto sirdi. Silvija klusēja un nekustējās, bet pirksti tikko jaušami sāka atbildēt uz Anetes roku spiedienu; tad pārradās Silvijas vīrs. Anete aizgāja.

Viņa pārnāca mājās pie Marka un pateica visu patiesību. Puisēns to jau zināja. Viņš apslēpa satraukumu, jo baidījās no tā un centās saglabāt pašpārliecinātu izskatu, bet tas izdevās tikai tik ilgi, līdz viņu kāds uzrunāja: tikko zēns pavēra muti, viņa balss sāka drebēt. Viņš skriešus metās savā istabā, lai paslēptos un izraudātos. Anete, kas ar mātes nojautu uzminēja, kādas šausmas modinājusi bērna dvēselītē šī pirmā saskare ar nāvi, vairījās runāt par bīstamo tematu un paņēma dēlu klēpī kā tolaik, kad tas vēl bija maziņš. Markam šoreiz ne prātā nenāca sūdzēties, ka ar viņu apietas kā ar mazu bērnu, un, it kā meklēdams glābiņu, viņš piekļāvās mātes siltajām krūtīm. Pēc tam kad abi bija nomierinājušies, aizplīvurodama bailes ar apziņu, ka viņi ir divi, kas varētu aizstāvēties, Anete lika puisēnam doties pie miera un lūdza būt drosmīgam, kā jau vīrietim pienākas, un nebaiļoties, ja viņai naktī vajadzēšot uz brīdi aiziet. Marks saprata un to apsolīja.

Anete no jauna naktī devās uz māju, kur bija notikusi nelaime. Viņa gribēja palikt nomodā pie mirušās. Silvija bija atmodusies no drūmās nejūtības. Arī pirmo mirkļu negantais izmisums likās aprimis. Tomēr raudzīties Silvijā bija ne mazāk sāpīgi. Viņas prāts šķita aptumšojies. Anete redzēja smaidu uz viņas lūpām. Izdzirdusi māsu ienākam, Silvija pacēla acis, paskatījās uz to un sacīja:

— Viņa guļ.

— Tad saņēma māsu aiz rokas un pieveda pie gultiņas. — Paraugies, cik viņa skaista!

Silvijas seja staroja, taču Anete pamanīja, ka māsas pieri skar nemiera ēna, kad mirkli vēlāk Silvija pusbalsī atkārtoja: — Viņa taču guļ? Vai ne?

Anetes acis sastapās ar māsas drudžaino smaidu, kas, likās, gaidīja, ka tā apstiprinās: «Jā, viņa guļ.» Un Anete arī apstiprināja.

Māsas apsēdās blakus istabā. Tur bija Leopolds un kāda Silvijas strādniece. Anete mēģināja uzsākt sarunu, lai izklaidētu Silviju. Taču Silvijas domas kā ievainotas bēga cita aiz citas, pārlēca no viena temata uz otru, nekur neapstādamās. Viņa bija paņēmusi rokdarbu, ik mirkli svieda to projām, tad atkal satvēra, lai no jauna nomestu, it kā klausīdamās elpā blakus istabā, un visu laiku atkārtoja: «Cik cieši viņa guļ! …» — pārlaizdama skatienu visiem, lai tos . . . nē, lai sevi pārliecinātu. Reiz viņa piegāja pie meitenītes gultiņas un, pārliekusies pār bērnu, uzrunāja to mīļiem vārdiem. Tas Anetei likās drausmīgi. Viņa vēlējās, kaut Silvija apklustu. Bet Leopolds klusā balsī lūdza neatraut mātei šo ilūziju.

Ilūzija izgaisa pati. Silvija, atgriezusies atpakaļ, ķērās pie rokdarba un vairs neteica ne vārda. Citi runāja, bet Silvija neklausījās. Tad apklusa visi. Istabā iestājās drūms klusums … Pēkšņi Silvija iekliedzās. Tas bija gari stiepts kliedziens, bez vārdiem. Pārkritusi pār galdu, viņa sāka dauzīt galvu pret tā malu. Steidzīgi tika novāktas adatas un grieznes. Kad Silvija atkal spēja parunāt, viņa sāka raidīt lāstus dievam: viņa nekad nebija tam ticējusi, bet vajadzēja taču kādu, pār ko izgāzt atriebību alkstošās dusmas! Zvērojošām acīm viņa apbēra dievu rupjiem lamu vārdiem …

Tad viņa pagura. Viņu apguldīja. Silvija vairs nekustējās. Anete palika pie māsas, līdz tā iemiga.

Mājās Anete atgriezās galīgi salauzta. Ielas balsnīja rītausmā … Marks negulēja. Viņa drebēdama izģērbās. Taču mirklī, kad jau dzīrās apgulties (pārāk daudz viņai šais divpadsmit stundās bija jāpārcieš un jāvaldās), viņa vienā kreklā un basām kājām ieskrēja dēla istabā un dedzīgi sāka skūpstīt Marka muti, ausis, kaklu un rokas, bez mitas atkārtodama:

— Manu mazo puisēntiņ, manu mīļo puisēntiņ! … Tu taču mani neatstāsi?…

Puisēns bija aizkustināts un izbijies. Viņš raudāja līdz ar māti, žēlodams vairāk sevi nekā citus. Citus arī. Tikai tagad viņš saprata, ko zaudējis; viņš apraudāja šo mīlestību, kuru agrāk bija noraidījis. Atmiņā atausa vakars, kad viņš bija slims un Odeta iezagās pie viņa. Marku pārņēma maigums un nožēla, taču viņš nodomāja:

«Un tomēr es dzīvoju! …»

*

Anete trīcēja, iedomājoties, ka būtu jāpārdzīvo vēl kāda līdzīga diena. Viņai pietrūktu spēka. Taču tas, kas notika nākamajās dienās, jau vairs neradīja tik drausmīgi asu pārdzīvojumu kā iepriekšējās stundas. Kad ciešanas sasniegušas augstāko pakāpi, tām jānoplok. Cilvēki vai nu nomirst, vai arī pie tām pierod.

Silvija bija atguvusi savaldīšanos. Seja tai bija zilgani bāla, deguna un mutes kaktiņos iegūlusi skarba grumba, kas vēlāk gan samazinājās, tomēr uz visiem laikiem atstāja sejā vītuma pēdas. Tomēr viņa bija mierīga, rosīga un kopā ar strādniecēm noņēmās ar sēru tērpu piegriešanu un šūšanu. Viņa deva rīkojumus, pārraudzīja visu, pati strādāja, un viņas kustības bija drošas un pārliecinātas, tāpat kā skatiens. Viņa pati Anetei pielaikoja tērpu. Anete baidījās, ka tikai nejauši neizsaka kādu vārdu, kas varētu māsai atgādināt bēres. Bet Silvija par tām ieminējās pavisam aukstasinīgi. Viņa nevienam neuzticēja ar bērēm saistīto darījumu kārtošanu, pat līdz pēdējiem sīkumiem. Visu kārtoja pati. Šo liekuļoto mieru Silvija saglabāja līdz apbedīšanas ceremonijas beigām. Tikai ar dzedru un neietekmējamu niknumu noraidīja jebkuru reliģisku ceremoniju. Viņa nepiedeva dievam! . .. Līdz šim Silvija bija neapzinīgi neticīga, bezrūpīga, taču pret reliģiju nejuta nekādu naidu un, ja arī smējās pati par sevi, tomēr jutās saviļņota, redzot savu jauko meitiņu baltajā iesvētāmā tērpā … Tā gan! Viņa bija apmuļķota … Nelietīgais dievs! … Nekad viņa tam nepiedos!

Anete sagaidīja, ka pārcilvēciskā piepūle izraisīs jaunu izmisuma lēkmi, kad Silvija būs atgriezusies mājās no bērēm. Tomēr viņai nebija lemts palikt pie māsas. Silvija to skarbā balsī aizliedza. Anetes klātbūtne viņai likās neciešama: Anetei taču vēl bija dēls! …

Nākamajā dienā Silvijas vīrs uztraukts atnāca pie Anetes un pastāstīja, ka Silvija visu nakti neesot gājusi gulēt… Viņa neraudāja un nežēlojās, bet klusēdama ļāvās sāpēm. Sevi nesaudzējot, Silvija atkal uzņēmās pienākumus darbnīcā, tie gan bija mehāniski, tomēr neatliekami kā pati dzīve. Silvijas smagais dvēseles stāvoklis izpaudās tikai dažos sīkumos — kļūmēs, kādas agrāk nekad nebija gadījušās: reiz viņa šķībi piegrieza kleitu un, ne vārda neteikusi, aizmeta to prom; gadījās arī, ka iešņāpa sev pirkstos ar šķērēm. Tuvinieki mēģināja Silviju pierunāt, lai tā naktīs gulētu. Bet viņa vaļā acīm palika sēžam gultā un neatbildēja nevienam, kas to uzrunāja.

Katru rītu pirms došanās darbnīcā viņa gāja uz kapsētu.

Tā aizritēja divas nedēļas. Tad Silvija pēkšņi nozuda. Pašā dienas vidū. Pasūtītājas nāca, gaidīja. Arī vakariņu laikā viņa vēl nebija pārnākusi. Pulkstenis nosita desmit, vienpadsmit. Silvijas vīrs jau baidījās, ka tā izmisumā nav sev ko nodarījusi, Ap pulksten vieniem naktī Silvija pārradās, un to nakti viņa gulēja. Kaut ko uzzināt nevienam neizdevās. Nākamajā vakarā viņa atkal nozuda. Tāpat arī aiznākamajos. Tagad jau Silvija sāka runāt ar citiem, un, kā likās, nervu sasprindzinājums bija mazinājies. Taču viņa nevienam neteica, kur bijusi. Strādnieces sāka tenkot. Silvijas labsirdīgais vīrs līdzjūtīgi raustīja plecus un sacīja Anetei:

— Ja Silvija mani pat pieviļ, es nespēju uz viņu dusmoties: viņa pārāk daudz pārcietusi… Ja tas spēj atraut viņu no uzmācīgajām domām . . . tad lai notiek! .. .

Anetei izdevās māsu notvert mirklī, kad viņa gāja projām no mājas, un Anete saudzīgi lika viņai noprast, kādu nemieru, aizdomas un mokas izraisa šāda prombūtne. Silvija sākumā negribēja apstāties un izlikās vienaldzīga pret citu domām, bet, uzzinājusi par vīra labsirdību, jutās aizkustināta un, pēkšņi vēlēdamās kādam uzticēties, ieveda Aneti savā istabā; tad viņa aizslēdza durvis, apsēdās māsai līdzās un noslēpumainā, klusā balsī, acīm starojot, pastāstīja, ka ik vakaru apmeklējot spiritistu pulciņu, kuri salasoties ap galdu, un tur viņa sarunājoties ar savu mirušo meitiņu. Anete, neuzdrošinādamās nodot savas jūtas, ar šausmām klausījās Silvijas vārdos, kura atmaigušā balsī atstāstīja bērna atbildes. Nebija nekādas vajadzības Silviju mudināt: likās, viņa izbaudīja prieku, skaļi atkārtojot bērna izteiktos vārdus, kuros ielika visu savas sirds kvēli. Anete nespēja satriekt ilūziju, kuras dēļ māsa vienīgi dzīvoja. Leopolds bija pat ar mieru Silviju pamudināt: šā vienkāršā, ar veselu saprātu apveltītā cilvēka izpratnē Silvijas pašiedvesma nelikās sliktāka par jebkuru reliģiju. Anete aprunājās ar ārstu, un tas ieteica, lai liekot Silviju mierā, līdz sāpes apsīkšot.

Tagad Silvija staroja vien. Anete gan domās sev jautāja, vai nebūtu labāks svētais mātes izmisums nekā šis bezbēdīgais prieks, kas zaimoja pašu nāvi. Darbnīcā Silvija jau vairs neslēpa savu attieksmi pret viņpasauli. Strādnieces apjautājās par seansiem; Silvijas stāsti tām sagādāja tādu pašu šausminošu prieku kā lubu romāni. Ieejot darbnīcā, Anete dzirdēja, kā tās satraukti apsprieda pēdējo Silvijas sarunu ar mirušo Odetu: kāda mācekle smējās, aizsegusi seju ar salocītu auduma gabalu, un Silvija, kas vēl nesen tā pārvaldīja smalko ironijas mākslu, tagad pļāpāja, nekā nemanīdama, nogrimusi savā iedomu pasaulē.

Bet ar to vien viņa nesamierinājās. Kādu vakaru, nebrīdinājusi Aneti, viņa aizveda uz seansu arī Marku. Silviju atkal bija pārņēmusi jūsmas pilna mīlestība pret puisēnu. Tikko Silvija to ieraudzīja, viņas seja atplauka. Marku mājās neatradusi, Anete tūdaļ nojauta, kur tas palicis. Taču viņa vairījās no iztaujāšanas, kad zēns pārradās mājās vēlu vakarā nomākts un uztraukts. Guļot bērns pa sapņiem iekliedzās. Anete piecēlās, nomierināja dēlu, liegi glāstīdama viņa galvu.

Nākamajā rītā notika asa izskaidrošanās ar Silviju. Te bija apdraudēts Anetes dēls, un viņa vairs netaupīja māsu. Šoreiz Anete neslēpa dziļo derdzīgumu pret māsas bīstamo neprātu un stingri aizliedza iesaistīt tajā puisēnu. Silvija, kas citkārt atbildētu tikpat naidīgi, nodūra galvu un mīklaini pasmaidīja, vairīdamās sastapt Anetes nikno skatienu; viņai nebija drošas pārliecības par saviem atklājumiem, lai tos nodotu māsas nesaudzīgajai kritikai. Silvija nestrīdējās pretī, bet nekā arī nesolīja: viņa izturējās kā nostrostēta kaķe, kas viltīgi un sevī noslēgusies klausās, tomēr darīs pēc sava prāta.

Taču Silvija vairs neuzdrošinājās ņemt līdzi Marku, lai gan uzticēja tam visu, ko dzirdēja spiritisma seansos; šīs sarunas bija ļoti grūti novērst, jo Marks tās turēja slepenībā tikpat neuzticīgi kā krustmāte. Silvija stāstīja Markam, ka Odeta runājot par viņu. Tas arī saistīja Silviju ar zēnu. Odeta it kā bija tai viņu novēlējusi. Silvija bija uzņēmusies vidutājas lomu starp abiem bērniem, atstāstot, ko otrs teicis. Marks patiesībā krustmātei īsti neticēja: no vectēva mantotais kritiskais prāts pasargāja zēnu no ticības šīm bezjēdzībām, bet viņa iztēle bija iekairināta. Viņš klausījās reizē ar ziņkāri un riebumu. Aizrāvies ar šo neveselīgo rotaļu, Marks tomēr bargi nosodīja Silviju, attiecinādams savu nicinājumu uz visām sievietēm. Bet šī kapa atrnosfēra bija bīstama tik jaunam zēnam. Pārāk agri viņš iepazina dzīves un nāves drausmīgo komēdiju. Puisēns it kā juta visapkārt trūdu smaku. Reizēm tā viņam aizrāva elpu. Taču Marka prāts vēl nebija tik attīstīts, lai varētu aizstāvēties, un jaunības drudžaini satrauktie dzīvības spēki izpaudās neskaidrās dziņās, kas klīda viņā kā zvēri nakts tumsā. Draudīgais bars! Liekas — kaut kāda embrioloģijas likuma dēļ cilvēka psihiskajam organismam savā attīstības gaitā vispirms jāiziet cauri pašu viszemiskāko dzīvnieku veidošanās stadiju virknei, iekams tas sasniedz augsto cilvēka prāta un gribas pakāpi. Par laimi, šis periods, kas atgādina mūsu izcelšanos no mežonīgajiem dzīvniekiem, nav ilgs: tas ir rēgu gājiens. Vislabāk ļaut tiem paiet garām pēc iespējas ātrāk un, atvirzoties malā, nemodināt to tumšo apziņu. Tomēr šis laikposms slēpj sevī briesmas, un visrūpīgākā modrība nespēj pasargāt no tā bērnu. Mazais Makbets viens pats redz šos spokus; citiem — pat vistuvākajiem — Banko vieta ir un paliek tukša: tie dzird bērna sprigano balsi, redz skaidros vaibstus un nemana bīstamās ēnas, kas pārslīd dzidro acu dzīlēm. Un arī bērns, šis ziņkārais vērotājs, diez vai tās izšķir. Kā lai bērns pazīst šos iegūšanas, varmācības un pat… nozieguma instinktus, ja tie radušies no citas pasaules, kurā tas nav dzimis? Nav nevienas izvirtušas domas, kas nebūtu tam pavīdējušas prātā šai dzīves periodā un ko tas nebūtu nobaudījis! Ne vienai, ne otrai no abām sievietēm, kas loloja Marku, pat prātā neienāca, kāds briesmonis reizēm slēpās bērnā, kurš allaž bija viņu acu priekšā .. .

Pamazām Silvija tomēr nomierinājās. Stāstījumi par spiritisma seansiem vairs neskanēja tik noslēpumaini; viņa runāja par tiem bez satraukuma, steidzīgi, nevienam neuzmākdamās ar saviem ieskatiem. Taču drīz vien Silvija par šo tematu sāka runāt tikai ar piespiešanos. Un tad pēkšņi mitējās pavisam un vairs neatbildēja pat uz jautājumiem . . . Vai viņa bija piedzīvojusi vilšanos un negribēja citiem atzīties? Vai seansi bija apnikuši? To Silvija nevienam neteica. Tikai ilgajās sarunās, kādās viņa joprojām iegrima ar Marku, temats par viņsaules dzīvi tika skarts mazāk un mazāk, līdz beidzot apsīka pavisam. Likās, Silvija bija atguvusi garīgo līdzsvaru. Par pārdzīvoto liecināja vienīgi ar vecumu saistīta pārmaiņa ārienē; sāpes nebija vis padarījušas apgarotākus Silvijas vaibstus, bet, gluži otrādi, piešķīrušas tiem robustu izteiksmi. Viņas augums bija kļuvis pilnīgāks, taču grācija palikusi tā pati, tāpēc skaistums žilbināja vēl vairāk. Pārciesto nāves moku vietā stājās varenie dzīvības impulsi. Un jaunas ciešanas, jauni prieki, birstošās dienu lapas un izstaigāto ceļu putekļi pamazām, palēnām aizbēra vaļējo kapu viņas sirdī.

Maldinoša šķietamība …

Rivjēru mājā dzīve atkal ritēja savu gaitu. Tomēr nelaime bija cirtusi sirdīs dziļu rētu.

Visuma dzīvē bērna pazušana ir pārāk niecīgs notikums. Nāve sastopama tik bieži, ka tai nevajadzētu nevienu pārsteigt; tikko nākuši pasaulē, mēs redzam nāvi darbojamies un pierodam pie domām par to. Vismaz domājam, ka pierodam. Mēs zinām, ka tā agri vai vēlu atnāks pie mums un veiks savu darbu, un jau priekšlaikus paredzam ciešanas. Taču tās nav ciešanas vien, bet daudz kas vairāk! Lai ikviens sev pavaicā, vai tā ir! Maz būs tādu, kas neatzīst, cik lielu apvērsumu viņa dzīvē radījusi kāda cilvēka nāve! Tā ir tikpat kā ēras maiņa… Ante, post mortem.. . [36] Kāda būtne pazudusi, un visai mūsu dzīvei dots trieciens, visa dzīvo būtņu pasaule — vēl vakar gaismas karaļvalsts, šodien jau ir tumsas karaļvalsts… Mans dievs! Ja šis mazais akmentiņš, šis vienīgais mazais akmentiņš izkrīt no velves, visa velve sabrūk! Bezgalīgi niecīgais ir neizmērojams. Ja šis mazais «es» nav nekas, tad jebkurš «es» zaudē nozīmi. Ja tas, ko es mīlu, nav nekas, tad es pats, kas mīlu, arī neesmu nekas, jo dzīvoju tikai tā dēļ, kuru mīlu!… Ar viņa nāvi pēkšņi atklājas, cik viss ir šķietams, kas vien dzīvo un elpo. Un visi reiz nonāk pie šās atziņas, tikai katrs citādā veidā, ikviens pēc sava prāta — gan ar nojautu, gan ar apziņu, patiesībai droši acīs raudzīdamies vai bailīgi novērsdams skatienu. Ģimenes koks, kam bija atrauts mazais zariņš — Odeta, kuploja tālāk. Taču vismaz trīs no četriem zariem auga kropļaini. Tēvu meitenes nāve bija skārusi vismazāk. Bēru dienā viņa ciešanas sāpināja citus; viņš atsauca atmiņā nodzītu un sabrukušu zirgu, kam smagi cilājas krūtis un sāni. Bet pēc pāris nedēļām viņu jau atkal visnotaļ saistīja veikala darījumi, valdonīgās dzīves prasības pārmāca bēdas, viņš strādāja, ēda par diviem, ceļoja un — aizmirsa.

No abām sievietēm Anete šķita īstā māte. Viņu grauza neremdināmas bēdas. Jo vairāk izdzisa dzīvē meitenītes pēdas, jo skaudrākas kļuva Anetes bēdas. Odeta it kā bija viņas izredzētais bērns, kuru gan viņa nebija radījusi no savas miesas, bet no ilgām pēc mīlas; Odeta bija viņai tuvāka nekā Silvijai, pat tuvāka par dēlu. Anete pārmeta sev, ka nebija pietiekami sirsnīgi meiteni mīlējusi, skopojusies ar glāstiem, kuru mīlas alkstošajai sirsniņai nekad nelikās gana. Un Anete sev iestāstīja, ka viņai vienai jāglabā piemiņa par bērnu, ko citi sāk pamazām piemirst.

Silvija tagad izrādīja dīvainu jautrību — rosmes un nemiera pilnu. Runāja skaļā balsī, izraibinādama nogurdinošo vārdu straumi ar banāli smieklīgām asprātībām un vaļībām, kuras Silvijas strādnieču bariņā izraisīja skaļas smieklu šaltis un kurās Marks klausījās ar apslēptu baudu, ja vien atradās tuvumā. Arī viņš palaidās, mācījās mazāk, dīkā slaistījās apkārt, palaidņojās, nepalaida garām izdevību paslinkot vai pasmieties: organisms aizsargājās pret uzbrukušajām šausmām… Bet kas no tuviniekiem to varēja nojaust?… Ikviens ir citiem aizvērta grāmata; dažu labu uzskata par vienaldzīgu, bet īstenībā tas alkst uzticēties un tomēr nespēj … «Ciešanās nav iespējama vienotība …»

Turpretī Anete, ko mīla pret mirušo vērta netaisnu pret dzīvajiem, redzēja tajos tikai patmīļus, kuri visiem spēkiem gribēja pieķerties dzīvei, ļaudami atmiņu akmenim noslīgt dvēseles dziļumos, un tāpēc viņa uz tiem dusmojās.

Kādu svētdienu — Marks kopā ar Leopoldu bija aizgājuši uz sporta sacīkstēm — Anete, atnākusi pie Silvijas, atrada dzīvokļa durvis neaizslēgtas. Viņa iegāja gaitenī un izdzirdēja gari stieptas, žēlas vaimanas. Silvija bija istabā viena pati, sarunājās ar sevi un vaimanāja. Anete uz pirkstgaliem izzagās atkal ārā; viņa pievēra durvis, kas veda uz kāpņu laukumiņu, un piezvanīja. Silvija māsu ielaida; acis viņai bija apsarkušas; viņa aizbildinājās, ka tas esot no iesnām, un tūdaļ sāka runāt ar skaļu un parupju sajūsmu. Viņa atstāstīja kādu no tām nodrāztajām, piedauzīgajām anekdotēm, kuras viņai allaž bija krājumā. Anetei sažņaudzās sirds. Tātad tā bija izlikšanās! Taču tikai daļēja. Acīm redzot, Silvija tiecās apkrāpt pati sevi daudz vairāk nekā citus. Dziļš izmisums bez mazākā gaismas stara un izejas bija novedis viņu līdz kaut kādai ākstīgai dzīves nicināšanai. Ja Silvija negribēja padoties, viņai nebija citas izejas kā aizmiršanās un šī ciniskās bezrūpības maska, kas galu galā aizstās viņas īsto seju. Nekam nav nekādas vērtības. Nekas nav pūliņu vērts. Godīgums, nevainība — blēņas! … Neko nevajag uztvert nopietni. Tikai smieties par dzīvi. Baudīt to. Pastāv vēl vienīgi darbs, jo tas ir nepieciešamība, bez kuras nevar iztikt…

Vēl daudz kas bija saglabājies zem šās drupās sagrautās dzīves. Dziņas Silvijai bija spēcīgākas nekā domāšana. Un, lai gan Silvija pūlējās no visa atbrīvoties, māsa un tās dēls bija dziļi iesakņojušies viņas sirdī. Visi trīs šķita saliedēti vienā vienīgā būtnē. Bet šī neapzinātā, gandrīz dzīvnieciska mīlestība nebūt nenomāca Silvijā nelāga jūtas. Silvija nepazina saudzību pati pret sevi un bija nesaudzīga arī pret Aneti. Silvija izturējās pret māsu izaicinoši un izsmējīgi, tāpēc, ka Anetes tikumiskā stingrība un apslēptās bēdas, kas glabāja sevī daudz atmiņu, kaitināja viņu kā mēms pārmetums.

Un tas arī patiesi bija pārmetums. Anetei nebija tik daudz augstsirdības, lai māsai to aiztaupītu. Tomēr viņa gluži labi redzēja, ka Silvija bēg no bēdām kā medījums no suņa, un māsu žēloja. Viņa skuma par cilvēku nožēlojamo dabu un reizē tos nicināja, jo tie atspirgšanas dēļ ziedoja pašu dārgāko un allaž bija gatavi nodot savas vissvētākās jūtas, lai tikai izbēgtu no nežēlīgajām un neatlaidīgajām sāpēm un ciešanām. Anete bija par to dziļi sarūgtināta, jo arī viņas sirdī ieskanējās gļēvas alkas dzīvot, un viņa sevi tādēļ nosodīja.

Tā arī bija izskaidrojams, kāpēc pirmajos mēnešos pēc nelaimes gadījuma viņa pakļāva savas jūtas skarbai disciplīnai, drūmai un augstprātīgai tikumiskai stingrībai, slēpdama aiz tām ievainoto maigumu . . .

Pēc drūmās ziemas atkal atnāca Lieldienas. Kādā svētdienas rītā Anete klaiņoja pa Parīzi: debesis bija spilgtas, gaiss — rāms; nogrimusi savās sērās, Anete klausījās zvanu dunoņā kā ilgu pilnā aicinājumā; skaņas savijās skanīgā tīklā, apvija viņas dvēseli cilpiņām, izvilka no bezrūpīgo gadu straumes smilšainajā krastā, kur gulēja mirušais dievs. Anete iegāja baznīcā un, jau pirmos soļus sperot, juta, ka viņu smacē asaras. Ilgi apvaldītas, tās sāka plūst aumaļām. Noslīgusi ceļos kapelas kaktā, nodūrusi galvu, viņa ļāva asarām vaļu. Nekad vēl tik spilgti kā tieši šajā stundā viņa nebija izjutusi šās dienas traģismu. Anete klausījās ērģeļu skaņās, dziesmās — gaviļu dziesmās! . . . Ai, šis prieks! … Gluži tāpat smejas Silvija… Bet kaut kur dziļumā dvēsele raud … Jā, šodien viņa to skaidri zināja: nabaga mirušais nav augšāmcēlies! . . . Bet tuvinieku izmisuma pārņemtā mīlestība, simtiem paaudžu mīlestība pagurst, pulēdamās noliegt nāvi. . . Cik gan šī mokpilnā patiesība bija pārāka par maldinošo augšāmcelšanos, cik tajā daudz vairāk īstas reliģiozitātes! Kaislīgs, satriecošs sirds pašapmāns, kas nespēj samierināties ar iemīļotās būtnes zaudējumu! . . .

Anete nevarēja domās dalīties ne ar vienu. Noslēgusies sevī kopā ar mazo, mirušo meitenīti, viņa to aizstāvēja pret otru, daudz drausmīgāku nāvi — pret aizmiršanu. Šajā cīņā viņa bija nelokāma pret sevi pašu un citiem. Bet, tāpat kā jebkurš svešu domu varmācīgas ietekmēšanas mēģinājums izraisa pretestību, arī Anetes nosodošā izturēšanās radīja sašutumu tajos cilvēkos, kuri jutās vairāk aizskarti, nekā pelnījuši. Un atsvešinātība auga augumā.

Starp māti un dēlu tā bija gandrīz vai pilnīga. Marks arvien vairāk un vairāk atsvešinājās no Anetes. Šī nevienprātība jau bija sākusies pirms vairākiem gadiem. Taču līdz pašam pēdējam laikam bērns no savas puses — gudri un sevī noslēdzies — slēpa visu, kas varēja izraisīt nesaskaņas. Visu ilgo laika posmu, kamēr zēns dzīvoja kopā ar māti, tas sargājās uzsākt strīdu: spēles noteikumi nebija vienādi, un vispirms — nedrīkstēja traucēt mājas mieru! Un Marks ļāva mātei runāt. Tādējādi Anete pamazam atklāja dēlam savas vājības, bet viņš — neatklāja neko. Bet tagad, kad Marks krustmātē bija atradis sabiedroto, viņš savas kārtis vairs neslēpa. Cik reižu citkārt māte,— zaudējusi pacietību, ka dēls, līdzko tā mēģināja uzzināt viņa domas, ka gliemezītis ievelkas čaulā, — sacīja viņam:

— Nu, lien taču ārā no savas alas! Parādi mazliet, kas slēpjas tavā paurī! Vai tad tu nemaz neproti runāt?

Viņš prata gan. Šajā ziņā Anete varēja būt mierīga! Un tagad viņš runāja . . . Kaut viņš labāk joprojām klusētu! … Kas par strīdnieku! Ak, vai! Tagad zēns vairs nevairījās runāt mātei pretī. Tiklīdz Anete ko pateica, viņš ietiepīgi piesējās ikvienam vārdam. Un cik nekaunīgā tonī!

Tas sākās gluži negaidot, un, protams, arī Silvija bija savā ziņā vainīga, jo ar ļaunu prieku mudināja māsasdēlu uz ķildām. Tomēr īstais iemesls slēpās dziļāk. Šī izturēšanās pārmaiņa bija cieši saistīta ar pubertātes krīzi. Bērns pārveidojās: dažos mēnešos tas bija ieguvis pavisam citu raksturu, gražīgas, rupjas manieres, gan šad tad vēl atkrizdams vecajā noslēgtībā, bet tā vairs nebija pieklājīgā, miermīlīgā, mazliet viltīgā klusēšana, kāda mēdz būt bērniem, kas vēlas izpatikt; tagad šajā klusēšanā slēpās kaut kas naidīgs un stūrgalvīgs … Marka asā izturēšanās, nepieklājība, kas robežojās ar rupjību, neizprotamais skarbums, ar kādu zēns atsaucās uz Anetes sirsnības pilno tuvošanos, lika Anetes sirdij asiņot. Pietiekami bruņojusies pret pasauli, viņa bija neaizsargāta pret tiem, kurus mīlēja; dzirdot dēlu izsakām asu vārdu, Anete jutās aizvainota līdz asarām. Viņa gan neko neizrādīja; taču Marks saprata gluži labi. Puisēns nelabojās: likās, viņš apzināti tiecas darīt to, kas mātei varētu nepatikt.

Marks gan būtu kaunējies tā izturēties pret cilvēkiem, kas viņam vienaldzīgi. Bet māte, protams, nebija vienaldzīga! Viņš bija ar to saistīts — un kā vēl! Kā dzīvs auglis, kas īstajā brīdī atbrīvojas no mātes klēpja. Viņš ir radīts no mātes miesas un, lai šo miesu padarītu par savējo, to saplosa.

Markam bija daudz īpašību, kas nebija mantotas no mātes, bet gan no kādas citas dzimtas. Taču dīvaini! Nesaskaņas ar māti radīja nevis šīs atšķirīgās īpašības, bet tieši tās, kas bija kopīgas ar māti, jo Marka greizsirdīgās neatkarības tieksmes vēl nebija spilgti izteiktas personības rezultāts un jebkura līdzība ar māti puisēnam likās bīstama pakļaušanās viņas ietekmei. Tātad, lai aizsargātos, Marks centās būt citāds nekā māte. Lai ko arī viņa teica, lai ko arī darīja, Marks runāja un rīkojās pretēji. Ja māte bija mīļa, viņš izlikās nejūtīgs, ja tā bija vaļsirdīga, viņš ierāvās sevī, ja dedzīgi maiga — izlikās salts un ass. Un viss, pret ko Anete cīnījās, viss, kas iedvesa tai riebumu (ai, cik labi viņš pazina mātes raksturu!), kļuva zēnam valdzinošs; un viņš steidzās to paziņot mātei. Tā kā māte augstu vērtēja tikumību, zeņķis dižojās, it kā būtu tikumības noliedzējs, un jo sevišķi centās to paziņot skaļi citiem.

— Tikumība ir izdoma, — viņš reiz pasludināja mātei. Lētticīgā Anete uzskatīja šo secinājumu par nopietnību. Viņa to piedēvēja Silvijas nožēlojamai ietekmei, jo tai sagādāja prieku sajaukt tik saprātīgi audzinātajam zēnam galvu. Žvaukš! — un sauja nezāļu sēklu iesviesta koptajās dobēs un izrakņātajās, rūpīgi uzgrābtajās taciņās! .. . Silvijai netrūka argumentu, lai pārliecinātu, ka tā rīkojas bērna labā. .. «Nabaga puisēnu audzē kā siltumnīcas stādu šaurā kastē… Pārdēstīsim to zemē!»… Un, lai gan Silvija mīlēja māsu, tā ar skaudru un nežēlīgu prieku nolaupīja viņai šo sirdi — Anetes potzaru.

Ar bērniem piemītošajām smalkajām spējām nojaust visu, kas attiecas uz viņiem, Marks uzminēja slepeno divkauju starp abām māsām un, gluži dabiski, to izmantoja. Ļaunprātīgā viltībā zēns savu vēlību pataupīja Silvijai un priecājās, redzēdams, ka māte ir greizsirdīga. Anete to vairs neslēpa. Un viņa saprātīgāk nekā Silvija attaisnoja šo greizsirdību ar raizēm par dēlu. Silvija puisēnu mīlēja, un arī viņai netrūka veselā saprāta. Viņas vieglā dzīves gudrība varēja sacensties ar dažu labu daudz nopietnāku, tikai šī gudrība nederēja trīspadsmit gadu vecam zēnam, un labums, ko viņš no tās ieguva, bija bīstams: ja arī Silvija spēcināja zēnā dzīves alkas, tomēr neiemācīja to cienīt dzīvi; kad cienība pret dzīvi izzūd pārlieku agri, tad — nelaime ir tuvu! Silvija nespēja ieaudzināt Markā labu gaumi (varbūt tikai prasmi ģērbties). Viņa veda krustdēlu līdzi uz kino skatīties muļķīgas filmas, uz estrādes zālēm, un Marks no tām pārnesa mājās drausmīgus piedziedājumus un iespaidus, kas nopietnas domas atbīdīja pavisam malā: skolas darbs no tā cieta. Anete noskaitās un aizliedza Silvijai ņemt Marku līdz. Tas bija labākais līdzeklis, kā vēl jo ciešāk nostiprināt māsasdēla un krustmātes savienību. Marks uzskatīja, ka viņu tiranizē; zēns atklāja, ka mūsdienās apspiestā cilvēka loma ir visai izdevīga, turpretī Anete sev par ļaunu uzzināja, ka tirāna loma nebūt nav tik patīkama.

Tagad Marks ikvienā izdevīgā gadījumā lika mātei just, ka viņš ir upuris un tā ļaunprātīgi izmanto savu varu. Nu, labi, lai notiek! Viņa to izmanto, lai vestu dēlu pie prāta! Viņa vairs necietīs puisēna vaļīgo valodu, nepiedienīgo, izsmējīgo dižošanos, kas kļuvusi jau par paradumu, un arī nekautros jokus. Lai zēnu apvaldītu, Anete vēl jo vairāk uzsvēra savus bargos tikumiskos ieskatus. Markam bija pašlaik izdevīgs stāvoklis, lai atbildētu. Jau labu laiku viņš to tik vien gaidīja.

Kādu dienu, pretojoties mātes aizliegumam, Marks atsaucās uz krustmātes izteiktajām domām. Anete, zaudējusi pacietību, attrauca, ka Silvijai esot tiesības darīt un runāt, ko gribot, un tiesāt viņu par to neklājoties, bet tas, kas derot Silvijai, nederot viņam; Markam neesot viņa vienmēr jāņem par paraugu: «Ne jau nu viss, ko dara krustmāte, ir atdarināšanas cienīgs …»

Marks noklausījās šo tirādi un nevērīgi izmeta:

— Jā, bet viņai vismaz ir vīrs.

Sākumā Anete neaptvēra, ko atbildēt: prāts liedzās saprast dēla vārdus … Ko, ko gan viņš pateica? Ne, tas nebija iespējams! … Tad viņai galvā sakāpa asinis. Rokas kā sastingušas atslīga klēpī pār darbu; viņa sēdēja nepakustēdamās. Arī Marks neizdarīja ne mazāko kustību. Viņš nelepojās ar to, ko bija pateicis, tikai gaidīja, kas notiks… Klusums ieilga. Sašutuma vilnis pāršalca Anetes straujo sirdi. Bet viņa ļāva tam aizplūst. Sašutumu nomainīja ironiska līdzjūtība. Anete nicīgi pavīpsnāja. «Nožēlojamo puisēn!» viņa nodomāja un beidzot, atsākdama darbu, sacīja:

— Un tu, bez šaubām, domā, ka sieviete, kurai nav vīra un kura pati strādā, lai uzturētu savu bērnu, pelnījusi mazāku cienību?

Marka pašapziņa izgaisa. Viņš nekā neatbildēja. Neatvainojās. Viņš jutās dziļi pazemots.

Šajā naktī Anete neaizvēra acu . . . Tātad upuris nests veltīgi! Pasaule viņu nosodīja, bet tā jau vajadzēja būt. Bet dēls, kam viņa ziedojusi visu! Un kā zēns to uzzinājis? Kas tam iedvesis šādas domas? . . . Anete nespēja uz zēnu dusmoties, tomēr jutās nomākta.

Marks gulēja mierīgi. Viņu gan mocīja sirdsapziņas pārmetumi, tomēr miegs bija stiprāks. Labi izgulējies, Marks būtu tos piemirsis, ja vien mātes raižu pilnais skatiens atkal visu neatgādinātu. Markam bija nepatīkami, ka māte, tāpat kā viņš, nav šos vārdus aizmirsusi. Marks nožēloja, taču nespēja to mātei pateikt, un tas viņu mocīja, tāpēc, sekojot savai bērna loģikai, viņš pukojās uz māti. . .

Abi ne ar vārdu nepieminēja notikušo. Tomēr kaut kas viņu attieksmē bija mainījies. Parastie skūpsti nelikās tik sirsnīgi. Anete vairs neizturējās pret dēlu kā pret mazu bērnu.

Kā Marks to bija uzzinājis? Sarunas licejā ierosināja zēnu pārdomāt, kāpēc viņam ir mātes uzvārds. Senās zobgalības, kuras Marks kādreiz bija noklausījies Silvijas darbnīcā un toreiz nebija sapratis, tagad kļuva skaidrākas. Daži nepārdomāti vārdi, kādus Silvija mēdza izmest, bērnam klātesot… Turklāt māte puisēnam šķita kā mīkla; viņa izraisīja zēnā dusmas, taču reizē arī valdzināja ar kaislības dvesmu, kas viņu apņēma un ko Marks gan nespēja saprast, tomēr nojauta ar savu kucēna ožu . . . Par visu to viņš bija iztēlojies visai miglainus un neparastus minējumus, kas lāgā nesaistījās kopā. Marku intriģēja viņa dzimšanas noslēpums. Kā lai to uzzina? … Ar aizskarošo jautājumu mātei Marks pa daļai gribēja izlikt slazdus.. . Zēna sirdī mijās ziņkāre ar dusmām pret tiem notikumiem, kuri risinājušies pirms viņa dzimšanas un par kuriem viņš nekā nezināja. Marks nekad neuzdrošinātos ieminēties par šo jautājumu Silvijai: nojauzdams, ka māte kaut kādā ziņā noziegusies, viņš kā prazdams sargāja tās godu. Taču zēns domāja, ka viņam ir tiesības skaisties uz māti, ka tā neatklāj dēlam tik svarīgu noslēpumu. Šis noslēpums kā svešinieks nostājās starp abiem.

Svešinieks, tik tiešām. Marks nenojauta, ka dažu labu mirkli atsauca Anetes atmiņā «svešinieku», viņa tēvu . . . Nē, vēl ļaunāk — visu Briso ģimeni! Klusajā cīņā, kāda kopš tā laika sākās starp māti un dēlu, Marks gluži neviļus izlietoja par ieroci visu, kas bija pretējs Anetes raksturam. Tā, pats nemaz nezinādams, puisēns dažreiz mēdza atrakt un vērst pret māti no Briso krājumiem aizgūtos rakstura vilcienus: izdaudzināto vēlīgo smaidu, pašapmierinātību, vieglprātīgo mietpilsoniskumu un naidīgo pārliecību, kuru nekas nespēja satricināt. Šie rakstura vilcieni izpaudās tikai kā viegla ēna, kā atspulgs ūdenī. Anete tos pazina un nodomāja:

«Viņi man atņēmuši dēlu! …»

Vai tiešām svešinieks? Nē, Marks tāds nebija. Cīņas ierocis, aizgūtie rakstura vilcieni, bija sveši, jā; bet roka, kas turēja šo ieroci, bija kauls no viņas kaula. Te noritēja cīņa starp divām pārlieku radniecīgām, pārlieku savstarpēji tuvām būtnēm, un šī cīņa bija tikai viens no tūkstošiem mīlas un likteņa untumu.

*

Markam nebija neviena drauga. Šis trīspadsmit gadu vecais puisēns, kas augu dienu uzturējās klasē kopā ar trīsdesmit citiem zēniem, turējās savrup no biedriem. Kad Marks bija mazāks, viņam patika ar tiem tērzēt, rotaļāties, skraidīt, klaigāt, Bet nu jau kādu gadu vai divus viņš noslēdzās sevī un ilgojās pēc pilnīgas vientulības. Tas nebūt nenozīmēja, ka puisēnam biedri nebija vajadzīgi. Varbūt tie bija vēl vajadzīgāki nekā agrāk. Jā, tieši tā! Vajadzība likās pārāk liela: Markam bija pārlieku daudz ko dot un tikpat lielas arī viņa prasības… Šis pavasara krūms sētin nosēts ērkšķiem! Zēna pašlepnums allaž likās gatavs spuroties pretī. Katrs nieks to aizskāra, un viņš sargājās no apvainojumiem un jo sevišķi baidījās parādīt citiem, ka ir apvainojies: jo tā ir vājība, un ienaidniekam nedrīkst atklāt kārtis (ikvienā draugā slēpjas ienaidnieks).

Tas, ko Marks nojauta vai, pareizāk sakot, iztēlojās par savas dzimšanas apstākļiem un mātes pagātni, viņu allaž īgni nomāca, spieda justies muļķīgi un smieklīgi. No lasītā viņš noprata, ka ir «ārlaulības» bērns. (Romantiskajās grāmatās to dēvēja vēl spēcīgākā vārdā.) Marks izdomāja, ka šī nelikumīgā dzimšana var būt iemesls lepnumam. Daudz netrūka, ka viņš šai arhaiskajā lamu vārdā samanītu pat dižciltīgu cēlumu. Zēns uzskatīja, ka ir citāds nekā visi: interesants, vientuļš, pat savā ziņā nolādēts. Marks labprāt sevi pieskaitītu Šillera un Šekspīra sātaniskajiem varoņiem, kas tāpat bija ārlaulības bērni. Šis apstāklis tad nu arī deva viņam tiesības nicināt sabiedrību un izteikt to augstprātīgās tirādēs — protams, in petto[37].

Bet, kad Marks no jauna atradās sabiedrībā, tas ir, liceja klasē, biedru vidū, viņš bija kautrs, sava noslēpuma nomākts, allaž aizdomu pilns, ka tikai citi to nenojauš. Marka dīvainā izturēšanās, «liktenīgā» sejas izteiksme, sīkā balstiņa, kas sāka jau aizlūzt, sarkstošā, maigā sejiņa, jauna gailēna nebēdnība— viss saistīja biedru uzmanību un izraisīja dzēlības, un reiz kāds no šiem mazajiem neliešiem, pa daļai jokojot, pa daļai nopietni sāka plīties virsū ar apkaunojošiem piedāvājumiem. Marku tas satrieca. Niknums un derdzīgums bija tik liels, ka viņš naktī pat no tā saslima; Marks vairs negribēja doties uz liceju, bet viņš taču nedrīkstēja mātei atklāt īsto iemeslu; viņam vajadzēja piespiest citus sevi cienīt bez mātes palīdzības, un viņš nodomāja:

«Es to zeņķi nogalināšu.»

Marks bija tai vecumā, kad zēnos mostas dzimuma tieksmes. Tās viņu valdzināja un reizē biedēja. Māte dīvainā nevainībā pagāja tam visam garām, nekā neredzēdama un nezinādama. Marks aiz kauna būtu vai nobeidzies, ja māte to zinātu un redzētu. Un viens pats, sevi nicinādams, viņš kā apmāts ļāvās pazemojošā instinkta drausmajiem vilinājumiem… Ko lai dara bērns, nabaga bērns, kas atdots dabas nevaldāmo spēku varā? Nežēlīgā daba trīspadsmit gadu veca zēna miesā iededza zemisko ugunsgrēku, kas, nerazdams upuri, aprij viņu pašu. Bērns nespēj citādi glābties, kā vien, ja tas ir garīgi apveltīts, iekrītot otrā galējībā — askētiskās dvēseles pārspīlētā jūsmā, kas bieži vien pilnīgi nokauj miesu. Tālaika jaunatne — kura šajā ziņā bija laimīgāka par saviem tēviem — sāka nodarboties ar vīrišķīgo sporta mākslu. Marks neko labāku nebūtu vēlējies kā sekot šim piemēram. Bet arī šajā ziņā daba sacēlās pret puisēnu. Tā nebija viņu apveltījusi ar fizisku spēku. Ai, kā Marks apskauda stipros! Cik greizsirdīgi mīlēja to skaistumu!… Viņa sajūsma atgādināja naidu!… Nekad viņš nebūs tāds kā tie!…

Tieksmes, visvisādas tieksmes, gan tīras, gan netīras, — vesels haoss!… Visi — ļauni gari… Marks būtu kļuvis par rotaļlietu liktenim (nekas nebūtu zēnu glābis!), ja viņā neslēptos veselīga morāle un godīgums, vēl vairāk, neapzinīgs cēlums, dievišķīgā dzirkstele, labāko cilts pārstāvju pūliņu, vīrišķības un nesalaužamas pacietības auglis — tas necieš kauna traipus, krišanas negodu, ar sasprindzinātām jušanas spējām palīdz atšķirt, kas nievājams un nelietīgs, palīdz to iznīdēt, izskaužot pat no visslepenākajām sirds domām, un, ja arī puisēns ne vienmēr spēja sevi pasargāt no dubļiem, tad allaž nosodīja, šaustīja un sprieda par sevi tiesu.

Lepnums! … Lai slavēts lepnums!… Sanctus … Tādiem bērniem kā Marks lepnums ir svētība. Tas ir dievišķīgās dzirksteles apliecinājums viszemiskākajā raksturā, tas ir glābiņa avots. Kas gan vientulībā bez mīlas cīnītos, ja nebūtu lepnuma? Kas gan cīnītos, ja neticētu, ka jāaizsargā visvērtīgākie dārgumi, kuru dēļ vai nu jāuzvar, vai jāmirst?

Marks grib uzvarēt! Uzvarēt to, kas viņam gan izprotams, gan neizprotams. Uzvarēt nezināmo, bet kas jau iedveš riebumu. Uzvarēt dzīves mīklu un to zemisko, kas mīt viņā pašā… Ak, vai! Arī šeit, tāpat kā it visur, viņš bez mitas tiek uzvarēts! Pūlēdamies strādāt, lasīt, koncentrēties, Marks nespēj sevi savaldīt, jūt, ka izlaiž grožus no rokām… Vienmēr pietrūkst spēka… Nē, spēks viņam ir, tikai vēl veidošanās stadijas sākumā; vēl tā nav pietiekami, lai veiktu savu pienākumu un sasniegtu to, ko vēlas. Marku brīžiem moka ziņkāre un tieksmes, veselīgas un neveselīgas, kas zēnu it kā rausta uz visām pusēm, brīžiem atkal pārņem nejūtīgums, un viņš nespēj nedz ko darīt, nedz koncentrēties. Zēns zaudē laiku, reizē pārlieku aizsteigdamies tam priekšā. Jau Markam sagādā raizes nākotne, profesijas izvēle, jo zēns zina, ka laikus jāizlemj, bet viņš vēl to nevar: svārstās starp daudziem amatiem, viss liekas saistošs un reizē vienaldzīgs, valdzinošs un pretīgs. Marks reizē grib un negrib, viņš tagad nav pat spējīgs gribēt vai negribēt. Iekšējais mehānisms vēl nav noregulējies. Zēns metas uz priekšu un pēkšņi apstājas vai uzskrien kaut kam virsū un atkal nogrimst bezdibenī.

Tad viņš sāk pētīt šo bezdibeni. Un šis bērns, kas mokās un tirda pats sevi, spēj labāk nekā visi citi izjust laikmeta tukšumu un garlaicību, kurš traucas pretī iznīcībai. Viņš skaidri izjūt, ka pie kājām rēgojas bezdibenis…

Bet māte nenojauš nenieka. Viņa redz īgnu, augstprātīgu, dumpīgu, bērnišķīgi jūtīgu, uzpūtīgu zēnu, kas mētājas skaļām frāzēm, lāgu lāgiem dižojas ar jēliem izteicieniem, bet ko dažbrīd iebiedē mazākais nepieklājīgais vārdiņš. Visvairāk Aneti sanikno Marka zobgalība. Viņa nenojauš, cik daudz šajās zobgalībās slēpjas rūgtuma, un vēl mazāk aptver, ka tās ir izaicinājums netaisnajam liktenim. Marks skaudri izjūt nodarīto pārestību: viņam taču nav (vismaz puisēns tā domā) ne spēka, ne skaistuma, ne talanta, ne kādu citu vērtību; viņš sevi galīgi nomāc, pievienodams saviem patiesajiem trūkumiem vēl citus — iedomātus; viņš tā vien meklē, ar ko sevi pazemot.., Rau, divas jaunas strādnieces smiedamās paiet garām, un Marks ir pārliecināts, ka tās smejas par viņu; zēnam pat prātā nenāk, ka tās smejas koķetējot un viņa gleznā, sarkstošā, izbiedētā meitenīgā sejiņa tām nebūt neliekas neglīta… Markam šķiet, ka skolotāju acīs viņš lasa nicinājuma pilnu līdzjūtību par savu viduvējību… Liekas — spēcīgākie biedri nicina viņu vārguma dēļ un nojauš viņa gļēvumu. Marks ir pārmērīgi nervozs, un viņam uzbrūk mazvērtības lēkmes, taču ar iedzimto godīgumu zēns tās atzīst un uzskata sevi par apkaunotu; lai saņemtu sodu, Marks slepus uzsāk visādas bīstamas neprātības, kas gan liek pierei norasot saltiem sviedriem, toties mazliet attaisno paša acīs. Jaunais Nikodēms [38] bieži vien smejas pats par sevi un savām neveiksmēm. Tomēr zēns ļaunojas uz dzīvi, kas viņu padarījusi tādu, kāds viņš ir, un galvenokārt — uz māti.

Bet māte nesaprot, ko nozīmē dēla naidīgais izskats… Cik viņš gan patmīlīgs! Viņš domā tikai par sevi.. .

Vai Marks domā tikai par sevi? Bet kas tad viņš būtu, ja nedomātu par sevi? Ja pats sevi neaizstāvētu? …

Tā, viens otram līdzās dzīvodami, abi paliek ieslēgušies savā vientulībā. Jūtu izplūdumu laiks ir garām. Anete sāk atkārtot ikvienas mātes vaimanas:

— Viņš mani daudz vairāk mīlēja, kad bija maziņš.

Turpretī Marks savukārt nodomā, ka mātes mīl bērnus vienīgi sava prieka dēļ, ka ikviens mīl tikai sevi…

Nē, ikviens grib kādu mīlēt. Bet, ja cilvēks atrodas briesmās, tas spiests domāt par sevi. Par citiem domāt varēs vēlāk. Kā lai glābj citus, neizglābjot pats sevi? Un kā lai pats izglābjas, ja ļaus otram karāties kaklā?

*

Dēla atstumta, Anete kļuva skarba tāpat kā viņš. Apzinīgi aizvērusi sirdi mīlai, jo trūka kam to dāvāt, toties ar vēl lielāku neatkarību Anete tagad tiecās remdēt garīgās slāpes un dziņu darboties. Viņa strādāja augu dienu, vakaros lasīja un nakti gulēja ciešā miegā. Atriebību alkstošais Marks apskauda un nicināja šās spēcīgās sievietes veselību un spējas netirdīt pašai sevi, kādas, kā tam likās, viņai piemita.

Anete tomēr cieta, ka nebija neviena, ar ko dalīties domās. Šo tukšumu viņa aizpildīja ar darbu… Taču darbs darba dēļ ir tukšs pats par sevi! … Kam lai ziedo dīkos spēkus, kādus juta sevī briestam?

Ziedot!… Ai, šī ziedošanās dziņa! … Anete redzēja to visapkārt, ik uz soļa, bieži vien nožēlojamu un dažkārt muļķīgu, jo kā laba novērotāja viņa nerimās augu dienu pētīt cilvēku sejas un dvēseles. Anete piemirsa savas raizes, iedziļinādamās citu bēdās. Varbūt ziņkāre bija lielāka par līdzjūtību šai viņas dzīves posmā, kad (kā Anete pati apgalvoja) sirds bija pārakmeņojusies, redzot it visur ciešanas un jo sevišķi neveiksmes un atsacīšanos.

Sieviešu vidū, kas līdzīgi Anetei cīnījās ar sabiedrību, cenšoties tai izplēst līdzekļus maizes kumosam, nebija mazums tādu, kas gāja bojā ne tik daudz smago apstākļu, cik pašu vājuma un atsacīšanās labad. Gandrīz it visas ziedojās kāda sirdij tuva cilvēka dēļ un nespēja iztikt bez šās ziedošanās. Likās — tā ir visa viņu dzīves jēga, lai gan tās dēļ pašas gāja bojā…

Viena ziedojas vecas mātes vai patmīlīga tēva dēļ. Otra — nelieša vīra vai mīļākā dēļ, kas to pieviļ… Trešā (trešā esmu es)… bērna dēļ, kurš to nemīl, kurš to aizmirsīs, varbūt jau rīt nodos… Bet kas par to! Ja tikai pašai sagādā prieku, ka viņš nodod, pieviļ, aizmirst! … Ja patīk saņemt no viņa belzienus!… Ai, apsmiekls, ai, pašapmāns! … Un citas sievietes, tās, kurām nav neviena, kam ziedoties, vēl mūs apskauž! Tām ģimeni aizstāj suns, kaķis, putns! … Ikvienai savs elks!… Ja viņām katrā ziņā vajadzīgs kāds, ko pielūgt, tad jau labāk būtu pielūgušas dievu!… Tas vismaz ir augstāka būtne… Arī man pašai ir savs dievs, nezināmais dievs, mana pašas patiesība un šī kaisle, kas dzen to meklēt… Varbūt arī tas ir pašapmāns!… Bet to es uzzināšu tikai tad, kad būšu sasniegusi mērķi. Un, ja tas arī ir pašapmāns, tad vismaz cēls, upuru vērts …

Anete sacēlās pret dažu upuru bezjēdzību. Nē, daba nevēlas, ka cēlākais ziedotos necienīgākajam. Ja arī dēls to vēlētos, — kāpēc lai es padotos? … Bet daba nemaz to nevēlas! Tā vēlas, lai ziedojamies kaut kam cēlākam, dižākam, spēcīgākam…

Pilnīga ziedošanās par sevi sliktāka vai labāka dēļ, varbūt Pat vēlamāk par sevi sliktāka dēļ, jo tad upuris ir vērtīgāks, upuris upura labā, — jā, tas saderas ar dažu cilvēku priekšstatu Par dievu… Credo quia absurdum .. . [39] Kāds kungs, tādi kalpi… Tas ir tas pats dievs, kas septītajā dienā atpūtās no darbiem, uzskatīdams; ka viss, ko viņš veicis, ir labi veikts. Ja cilvēki būtu tam klausījuši, cilvēces dzīves rats būtu apstājies jau pēc pirmā riteņa apgrieziena. Ikviens progress pasaulē notiek pret dieva gribu… Fiat[40]. Mēs paši stumsim savu vezumu! Un, ja arī tam lemts mūs nospiest, es vismaz vēlos, lai tas virzītos uz priekšu.

*

Kāda traģisma pilna tikšanās vēl palielināja Anetes riebumu pret bezjēdzīgu uzupurēšanos (ko viņa par to zināja?) sevis necienīga cilvēka labā.

Kādreiz, vēlēdamās iegūt brīvskolotājas vietu ārzemniekiem rīkotajos kursos Neijī, Anetei gadījās kļūt par konkurenti kādai jaunai sievietei, kuras laucinieciskā, tomēr gribasspēka pilnā seja viņu tūdaļ savaldzināja. Anete mēģināja ar svešo uzsākt sarunu. Bet tā, viņai neuzticēdamās, domāja vienīgi par to, kā nobīdīt pie malas sāncensi. Toreiz Anete vēl nebija apradusi ar šāda veida cīņām, kas viņai derdzās, un neprata sevi aizstāvēt; tīkodama iegūt svešo par draudzeni, Anete tīšuprāt bija nostādījusi sevi sliktākā gaismā, lai konkurente dabūtu brīvo vietu. Bet tā nebija viņai pat pateikusies. Visas tās domas saistīja vienīgi darbs un peļņa. Tā atgādināja rosmes pilnu skudru, kam prātā tikai uzkrājumi… Anete šo sievieti nemaz neinteresēja…

Tad Anete viņu pazaudēja no redzesloka, un, kad sešus gadus vēlāk gadījums abas atkal saveda kopā, kā viena, tā otra bija pārvērtusies. Anetei vairs nebija ne mazākās slieksmes tēlot augstsirdīgo vai arī tādu, kam pretīgi nodarīt citam pāri… Dzīve ir tāda, kāda nu reiz tā ir. Nav manos spēkos to pārveidot; es gribu dzīvot… par tevi domāšu vēlāk…

Sākās cīņa. Tā nebija ilga. Jau pirmajā gājienā Anete uzvarēja pretinieci. Cik veca gan tā kļuvusi! Aneti pārsteidza, cik strauji svešā novecojusi! Anetes atmiņā bija saglabājusies tumšmataina jaunava ar sārtiem vaigiem, kuros divas trīs dzimumzīmītes melnēja kā rozīnes baltmaizē, spēcīga, padrukna zemniece platiem pleciem, straujām un allaž steigas pilnām kustībām un smalku, asiem vilcieniem veidotu seju, kas liktos diezgan tīkama, ja nebūtu drūmās izteiksmes un ietiepīgās pieres. Tagad viņas seja bija vāja, grumbaina, skatiens skarbs, mute savilkta rūgtā smaidā, vaigi iekrituši; lai gan viņa bija jauna, tomēr novītusi kā saules apsvilināta zāle.

Abas sacentās sekretāres vietas dēļ pie kāda inženiera; jāstrādā tikai divas dienas nedēļā — jāizskata korespondence un jāpieņem apmeklētāji. Anete sastapa Rutu Gijonu priekšistabā, un viņas pārmija naidpilnus skatienus.

— Vai jūs nākat šās vietas dēļ? — Ruta Gijona vaicāja. — Tā apsolīta man.

— Man tā nav apsolīta. Tomēr es nāku šās vietas dēļ, — atbildēja Anete.

— Tas ir veltīgi: tā būs mana.

— Veltīgi vai ne, es tomēr tās dēļ esmu atnākusi. Vieta būs tai, kam to piešķirs.

Pēc brīža Aneti ieaicināja inženiera kabinetā, un inženieris izvēlējās viņu. Anete jau bija pazīstama kā ļoti kārtīga un saprātīga darbiniece.

Projām ejot, viņa uzskrēja virsū Rutai un ar dzedru izskatu devās tai garām. Ruta viņu aizturēja, jautādama:

— Vai jūs pieņēma?

— Jā, pieņēma.

Anete redzēja, kā Rutas piere dīvaini pietvīka. Viņa sagaidīja asus vārdus, taču Ruta neteica nekā. Anete devās tālāk, un Ruta sekoja. Abas nokāpa lejā pa kāpnēm. Uz ielas izgājusi, Anete atgriezdamās uzmeta ašu skatienu uzvarētajai sāncensei, un Rutas satriektā sejas izteiksme viņu aizkustināja. Lai gan Anete bija nolēmusi palikt nejūtīga, viņa piegāja Rutai klāt un to uzrunāja:

— Man žēl… Bet arī man jādzīvo…

— Ai, es gluži labi saprotu, — attrauca Ruta. — Citiem laimējas. Turpretī man — nekad.

Viņas balss noskaņa tagad bija pavisam citāda. Nomākta, taču bez naidīguma. Anete grasījās saņemt Rutu aiz rokām, bet Ruta savējo atvilka.

— Nu, neesiet tik sarūgtināta! Vienu dienu zaudē viens,

otru dienu — otrs.

— Bet es ik dienu.

Anete atgādināja viņu pirmo tikšanos, kad vietu bija ieguvusi Ruta. Tā neko neatbildēja un drūmi soļoja blakus Anetei.

— Vai nevaru jums kaut kā palīdzēt? — iejautājās Anete.

Rutas piere atkal pietvīka. Aizvainots lepnums vai saviļņojums?

— Nē, — dzedri attrauca Ruta. Anete nerimās:

— Es to darītu ar prieku…

Un viņa sirsnīgi satvēra Rutu aiz rokas. Ruta, pēkšņi pārsteigta, nervozi piespieda klāt Anetes roku un aizgriezās, iekodusi lūpā, tad nikni izrāvās un aizskrēja.

Anete to neaizturēja un noskatījās, kā tā attālinās. Viņa Rutu saprata: jā, nav nekādu tiesību uzmākties ar līdzjūtību tam, kas pēc tās nelūdz…

Dažas dienas vēlāk, iegājusi piena veikalā, viņa ieraudzīja Rutu iepērkamies. Anete sniedza viņai roku. Šoreiz Ruta to satvēra, taču seja bija ledaini salta. Tomēr Ruta pūlējās izlikties laipnāka; viņa pateica dažas parastas frāzes, un Anete, priecādamās par šo nelielo panākumu, uzturēja sarunas pavedienu. Abas sievietes sāka runāt par produktu cenām. Anete, gan to neizrādīdama, bija pārsteigta, ka Ruta iepērkas vairāk svaigo olu un kondensētā piena nekā viņa. Ruta it kā lielīdamās maksāja par iepirkumiem, viņai redzot. Ejot laukā no veikala, Anete sacīja:

— Cik tagad dzīve kļuvusi dārga!

Un, it kā taisnodamās, ka pirkusi olas, piebilda:

— Tās es pērku savam bērnam.

— Bet es savam vīram, — Ruta uzpūtīgi attrauca. Anete nekā nezināja par Rutas dzīvi, tāpēc iejautājās:

— Vai viņš ir slims?

— Nē, bet viņam ļoti vārgs organisms.

Viņa ar lepnumu sāka stāstīt, cik daudz rūpju prasot vīra veselība. Jau zinādama, ka Ruta viegli aizvainojama, Anete neuzdeva nevienu jautājumu, gaidīdama, kamēr tā pastāstīs pati. Bet Ruta vairs neteica nekā, un abas jau dzīrās šķirties, kad Anete pēkšņi atcerējās… Viņa piedāvāja Rutai darbu — kādas ārzemnieces sacerējuma rediģēšanu, kas bija piedāvāts viņai, bet ko viņa laika trūkuma dēļ nevarēja uzņemties. Ruta tūdaļ sirsnīgi pateicās: nauda tai esot ļoti vajadzīga. Anete palūdza tās adresi gadījumam, ja rastos vēl kāds cits darbs, ko varētu tai nodot. Ruta vilcinājās un atbildēja izvairīgi. Anete, zaudējusi pacietību, nenovaldījās:

— Es taču to gribu jūsu labā. Katram gadījumam iegaumējiet — es dzīvoju …

Un viņa pateica savu adresi. Ruta negribīgi pasacīja savējo. Anete, tik asi noraidīta, nolēma vairs par to neinteresēties.

Taču pēc dažām nedēļām Ruta pati ieradās pie Anetes ciemā. Atvainojās, ka pagājušo reizi bijusi ne visai laipna. Un šoreiz viņa šo to (ne daudz) uzticēja no savas dzīves. Viņa bija dzimusi bagāta zemkopja ģimenē, bet sastrīdējusies ar tēvu, tāpēc, ka gribējusi apmesties uz dzīvi Parīzē un kļūt par skolotāju. Tēvs sāpīgi aizvainojis Rutas pašlepnumu, un viņa nozvērējusies nemūžam nepieņemt no tā nekādu palīdzību. Gribējusi pati nopelnīt iztikai. Un pārpūlējusies. Lai gan enerģijas netrūcis, garīgais darbs viņu bezgala nogurdinājis; viņa mocījusies ar grāmatām kā zirgs arklā: asinis pieplūdušas galvā, pulsējušas deniņos, un vajadzējis pārtraukt mācības. Neirastēnijas dēļ Ruta bijusi spiesta atteikties no eksāmeniem. Bijis jāaprobežojas ar privātstundu pasniegšanu. Ruta jau tikusi tiktāl, ka ar grūtībām spējusi nopelnīt iztiku, kad pēkšņi iemīlējusi kādu vīrieti, ar ko arī apprecējusies un kas kļuvis viņai vēl viena lieka nasta vairāk, — to viņa gan neteica: Anete to uzzināja vēlāk no citiem. Anete bija pietiekami gudra, lai no jautājumiem vien, kādus piesardzīgi uzdeva jaunajai draudzenei, noskaidrotu daļu patiesības. Anete noprata, ka Rutas vīrs ir cilvēks bez noteikta aroda: viņš bija «inteliģents», «mākslinieks», «rakstnieks», bet Anete tā arī netika skaidrībā, ko viņš īsti raksta. Vai dzejoļus? … Dzeju Ruta neizprata labāk par kuru katru provinces mietpilsoni, taču dzeja viņai šķita kaut kas sevišķs.

Ruta nebūt nesteidzās iepazīstināt Aneti ar savu «mākslinieku». Viņa to turēja ieslēgtu. Tomēr kopš šā brīža apmeklēja Aneti bieži — pārlieku bieži. Beidzot Ruta tai apnika ar saviem draudzības apliecinājumiem, ziediem, uzmanības pierādījumiem, kas reti bija gaumīgi izvēlēti un tikai kaitināja Aneti. Ruta nepazina vidusceļu. Visu vai neko — prasīja šī kaislā dvēsele. Viņai nekad nebija bijusi neviena draudzene. Nevienam un nekad viņa nebija atklājusi sirdi. Kopš mirkļa, kad bija nolēmusi dāvāt Anetei savu mīlestību un draudzību, viņa to gribēja pilnīgi sagrābt savā varā. Anetei šī pieķeršanās kļuva par nastu, un viņa saprata, ka arī Rutas vīram tā nebūt neliekas viegla.

Beidzot Anetei nejauši izdevās ieraudzīt Rutas retumu: tas bija parasts, neievērojams cilvēks ar žulgām, gaiši zilām acīm; Anetei radās iedoma, ka viņš paslepeni cienī vērmeļu degvīnu. Bezgala patmīlīgs, tomēr par sevi nedrošs un visai aprobežots — viņš uztraucās, nezinādams, kādu iespaidu atstāj uz Aneti. Sievu viņš nemīlēja, tomēr uzskatīja, ka ir ērti ļaut sevi palutināt, un, savilcis seju mokpilnā, sāpīgi rūgtā izteiksmē, it kā sūrojās par veselību, neatzīto talantu un sāncenšu nenovīdību… Anetes vērīgās acis redzēja Rutas vīram caur un cauri. Pret Aneti viņš bija piesardzīgs un, juzdams ironiju tās klusēšanā, apvaldīja savas gaudu dziesmas. Turpretī Ruta klausījās vīrā atplestu muti, nespēdama viņu kritizēt, lepna kā Artabans [41] … Lai viņa glabā savas ilūzijas!… Rutai nepieciešams kāds, ko mīlēt, vīrs, kurš jāatbalsta. Viņai ir uzticamas kalpones dvēsele, viņa gatava gulēt pie vīra kājām … Tomēr reizēm gadījās, ka Ruta ar vīru pamatīgi saķildojās. Kādreiz, kāpdama augšā pa kāpnēm, Anete izdzirdēja «dzejnieka» raudošo balsi; viņš gaudoja un vaimanāja: Ruta pliķēja vīru.

Anete bija pārliecināta, ka Rutas peļņas lielāko tiesu patērē Žozē klaiņāšana un vērmeļu degvīns. Viņš spēlēja totalizatorā. Ruta nekad nežēlojās; viņa atteicās no visa, cenzdamās ietaupīt tik daudz, lai izdotu vīra poēmas. Taču Žozē nemaz nesteidzās ar rakstīšanu. Un kādu dienu, pārskaitījusi ietaupījumus, Ruta atklāja, ka vīrs slepus iztērējis trīs ceturtdaļas iekrātās naudas: viņš bija apzadzis pats sevi!

Tajā dienā Rutas lepnums salūza un viņa atklāja Anetei savu postu. Ruta nebūtu sūdzējusies, ja tas skartu viņu vien. Bet tik daudz gadu Ruta bija situsies vai nost Žozē labā (Ruta gan teica: «Viņa slavas labā!»). Un nu Žozē pats visu izpostīja!

Viena atzīšanās izraisa otru. Drīz Anete zināja gandrīz visu par Rutas ciešanu pilno dzīvi. Viņas veselība bija iedragāta, un, kļūdama aizvien vārgāka, Ruta nespēja vairs apslēpt savas domas. Īsi pirms nāves Rutai atdarījās acis; viņa aptvēra, cik vīrs garīgi tukšs, ne mirkli tas nav lolojis pret viņu nekādas siltas jūtas. Žozē gandrīz nekad nebija sastopams mājā. Tas aizmuka, jo slimās un sarūgtinātās sievas sabiedrība tam nepatika.

Kad pienāca Rutas pēdējās dienas, viņai vairs nebija ne mazāko ilūziju. Viņa tomēr ar patiesu lepnumu apgalvoja, ka neko nenožēlojot un rīkotos tāpat, ja kļūtu vesela …

— Viņš mani nobeidza. Bet es viņam vien dzīvoju.

Ruta neticēja nekam, neko negaidīja ne šajā, ne viņā pasaulē …

Anete viena sēdēja pie mirējas gultas. Ruta nomira no asins izplūduma smadzenēs.

Žozē, kas, sievas nāvei tuvojoties, bija aizbēdzis, pēc laiciņa parādījās gluži izbijies. Sarūgtinājums nevilkās ilgi. Kādu brīdi pašņukstējis, Žozē ierunājās:

— Velns parāvis, bet kas tagad būs ar mani?

— Gan atradīsiet kādu citu sievieti, kas jūs uzturēs… — attrauca Anete.

Viņš uzmeta tai naidīgu skatienu.

Tomēr nebūt nepretojās, kad Anete uzņēmās visus apbedīšanas izdevumus.

Nelaiķes gultas galvgalī stāvēdama, Anete domāja:

«Te nu bija!… Cik daudz lepnuma, gribasspēka un askētiskas pašuzupurēšanās… Kam tas viss? Velta izšķērdība! Tādam sunim atdot savas labākās jūtas! Nabaga Ruta bija stingra … Tomēr ne pietiekami… Jābūt vēl stingrākai…»

*

Sacelsimies pret sirds pašapmānu, sasodīto sirdi, kas to vien dara kā maldina!… Prāts un jūtas zina, ko grib, bet sirds ir akla. Tai jārāda ceļš… Sacelsimies pret mīlu un uzupurēšanos, un pret labsirdību…

Tāpat kā sabiedriskajā dzīvē, arī ikviena cilvēka dzīvē pastāv jūtu modes, kas neatkārtodamās seko cita citai. Un varētu pat teikt, ka to galvenais likums ir — būt dažādām. Kamēr valda viena vai otra mode, visi tai seko un ar nicinājumu noraugās uz smieklīgajām, novecojušām modēm, pilnīgi pārliecināti, ka tā, kurai seko viņi, allaž ir un būs labākā… Anete tobrīd pārdzīvoja garīgās stingrības modi…

Bet, lai kāds arī būtu ārējais ietērps, cilvēks paliek tas pats, Viņš nespēj iztikt bez citiem. Pat vislepnākajam nepieciešama sava mīlestības tiesa, un, jo vairāk apstākļi spiež to noslēgties sevī, jo vairāk nodevīgā doma sekmē upurēties citam.

Anete jutās stipra. Stipra ar savu dzīves pieredzi, gudrību un stingrību un saprātīgo, darbā iegūto veiklību. Tagad viņa bija pārliecināta, ka dzīvo tā, kā gribējusi, protams, strādājot, bet arī darbā gāja tāpēc, ka pati tā gribēja. Anete nebaidījās, ka varētu palikt bez darba. Anetei nebija vajadzīga citu palīdzība. Un viņai bija vienalga, vai viņa ļaudīm patika vai nepatika.

Pēdējā laikā Anetei vajadzēja sacensties ar jauna veida konkurenci — vīriešiem. Viņa mācīja zēnus, sagatavodama tos iestāju pārbaudījumiem licejā un arī eksāmeniem pāriešanai no vienas klases uz otru. Anetei veicās labi, tomēr reizē ar panākumiem vairojās arī to sāncenšu naids, kuri viņas dēļ tika atstumti. Tie uzskatīja sevi par aplaupītiem. Te nu vairs nevarēja būt ne runas par galantumu! Visrupjākie bija precētie vīri: tos uzkūdīja sievas. Aneti apmeloja. Ko tikai tie netenkoja par līdzekļiem, ar kādiem tā iegūstot labākās vietas! Bet Anete ar savu cietsirdīgo un tomēr valdzinošo smaidu turpināja ceļu, nicinādama ļaužu spriedumu.

Taču dvēseles dzīlēs iezīmējās — gan pavisam nemanāmi — ilgo, nežēlīgo pūliņu gadu paguruma pēdas. Anetei tuvojās četrdesmitais mūža gads. Dzīve bija .aizritējusi nemanot. Un neskaidrs nemiers iezagās dvēselē… Dzīve bija zaudēta, pagājusi bez mīlas, bez īsta darba, bez krāšņuma, bez varena prieka!… Viņa taču bija kā radīta, lai visu to izbaudītu!

Bet kāpēc par to domāt? Nu jau ir par vēlu!

Par vēlu?…

TREŠĀ NODAĻA

Solanžai bija apaļa laucinieces sejiņa, kas atgādināja gotisko madonnu gleznas, — mazliet vecīga un tomēr bērnišķīga, — smejošas acis ar grumbiņām kaktiņos, smalks deguntiņš un mīlīga mutīte, zods pasmags un āda glezna un rožaina. Solanžai patika runāt pār nopietniem tematiem nopietnā, bezgala nopietnā balsī, kas jocīgi kontrastēja ar labsirdīgo, smejošo sejiņu, no kuras viņa prātīgi centās padzīt jautro izteiksmi; Solanža runāja steidzīgi, lai nezaudētu svarīgo domu pavedienu, un tiešām atgadījās, ka viņa pēkšņi apklusa teikuma vidū, aizmirsusi visu, un jautāja:

— Ko es gribēju sacīt?

Klausītāji reti Solanžai pačukstēja priekšā, jo tie viņā nemaz neklausījās. Taču neviens arī uz viņu nedusmojās. Solanža nepiederēja pie tām pļāpām, kas grib pievērst saviem neasprātīgajiem spriedelējumiem visu klātesošo uzmanību. Viņa nebija lepna un pat bija gatava sirsnīgi atvainoties, ka tos garlaikojusi. Tomēr, pēc savas dabas nespēdama izsekot nevienai domai līdz galam, Solanža naivi tiecās spriedelēt un izcēlās ar neizsīkstošu labu gribu. Neko lielu tā gan nepanāca: domas aizsprūda pusceļā; nopietnas grāmatas — Platons, Gijo, [42] fuijē [43] — nedēļām, pat mēnešiem gulēja atšķirtas vienā un tai pašā lappusē, un grāmatas, kas klāstīja skaistas un dižas domas, ideālus un nesavtīgus plānus par sabiedrisko palīdzību vai audzināšanas jaunajām sistēmām, Solanžai bija tikai paijas, ar ko viņa priecināja prātu un mēdza piemirst it visos kaktos, zem mēbelēm, līdz nejauša gadījuma dēļ tās atradās no jauna. Šī labsirdīgā sīkpilsone, allaž lēnīga, patīkama un glīta, saprātīga un līdzsvarota, mazdrusciņ sīkumaina, — ar ko gan nevienu neapgrūtināja, — patiesi iztēlojās, ka ir sieviete ar augstām intelektuālām prasībām, taču īstenībā viņa mīlēja tikai spriedelēt par ideāliem un tamlīdzīgiem jautājumiem ar vieniem un tiem pašiem izteicieniem — mierīgi, taktiski, pieklājīgi, godīgi, nevainojami un pilnīgi bez jebkāda satura.

Trīs vai četrus gadus jaunāka par Aneti — Solanža bija kādreiz jutusi pret viņu to paradoksālo simpātiju, kādu nekaitīga rakstura cilvēki izjūt pret bīstamas dabas cilvēkiem. Tiesa, šādi brīnumi notiek — parasti tad, ja abas būtnes šķirtas. Patiesībā Solanža licejā ar Aneti sagājās maz, jo viņas mācījās dažādās klasēs. Bet pietika ar sastapšanos, garām ejot, un dažām atbalsīm no «vecāko» dzīves, lai mazā Solanža sāktu notālēm Aneti kautri dievināt. Anete to nemaz nenojauta. Vēlāk Solanža savu dievināto galīgi aizmirsa. Viņa apprecējās un jutās laimīga. Lai Solanža nejustos laimīga, tās vīram vajadzētu būt briesmonim vai cilvēkam ar lielām kaislībām. Viktors Mutons-Ševaljē — lai pateicība dievam — nebija ne viens, ne otrs. Pēc aroda Viktors Mutons-Ševaljē bija tēlnieks, bet, tā kā saņēma renti un bija apprecējis bagātu sievu, iedvesma viņu sevišķi nemocīja. Viktoram Mutonam-Ševaljē bija laba gaume, tomēr viņš nejuta nekādu īpašu vajadzību iemiesot savā mākslā kaut ko citu vai kaut kādā citā veidā, nekā to darījuši viens vai otrs no viņa slavenajiem kolēģiem visos laikmetos. Un, tā kā Viktors Mutons-Ševaljē nepazina mākslinieku godkāri un viņam bija svešas maziskas jūtas (varbūt arī visas citas jūtas), viņš jutās pilnām apmierināts, ka viņa domas tik labi un tik pilnīgi izteikuši citi — Mikelandželo, Rodēns, Burdels [44] vai arī mazāki gari, jo Viktors Mutons-Ševaljē bija eklektiķis un no visiem aizguva pa druskai. Šais laimīgajos apstākļos patiesībā nebūtu liela vajadzība sevi nopūlēt ar radošo darbu, ja tas nepiešķirtu priekam dzīvot vēl zināmu saldmi — glaimojošo ilūziju, ka arī viņš pieder pie slaveno mākslinieku cilts. Viktors priecināja sevi ar domu, ka arī citi izjūt pret viņu to aizkustinošo cieņu, kādu uzskatīja par savu pienākumu izrādīt mākslas dižajiem gariem un likstām, kādas tiem gadījušās dzīves ceļā. Tādas arī Viktors pazina, gan vairāk tikai pēc nostāstiem; viņš nopūlējās savilkt savu priecīgo seju skarbas grūtsirdības pilnos vaibstos, klausīdamies, kā sieva cītīgi plinkšķina uz klavierēm «Patētisko sonāti» (jo arī Bēthovens piederēja pie slaveno mākslinieku cilts). Solanža sniedza visu to, pēc kā viņš ilgojās mājas dzīvē. Klusa patika, pieticīga labsirdība, maigs, izlīdzināts, piemīlīgs raksturs, istabas ideālisms, kurš vairījās pārkāpt mājas slieksni, kad ārā bija vējš un dubļi, tieksme apbrīnot visu to, kas dzīvi padara tik ērtu! Vārdu sakot, Solanžas un viņas vīra neizpaustais ideāls bija — bezrūpība… Abu bagātība un sirds īpatnība viņiem to atļāva; materiālās rūpes nedraudēja, un viņiem nebija jābaidās, ka mājas pavardā būs jāielaiž kādas citas raizes.

Tomēr Mutonu-Ševaljē pāris ielaida savā mājā Aneti. Ja abi laulātie draugi nojaustu, kādu nemieru sevī slēpa šī Frau Sorge[45], viņi gan būtu jutušies drausmīgi. Bet to viņi nekad neuzzināja. Abi laulātie draugi rotaļājās ar sprāgstvielām kā bērni; ja tie zinātu, ko tur rokās, tiem uznāktu nervu lēkme. Taču, nenieka nenojauzdami un tiku tikām ar to parotaļājušies, Solanža un Viktors, nekā ļauna nedomādami, laipni pameta šo sprāgstvielu kāda drauga dārzā. Viņi pameta Aneti Vilāru dārzā.

*

Aneti no jauna satiekot, Solanžā atdzima kādreizējās senās jūtas: Solanža atkal iemīļoja Aneti. Viņa, tāpat kā visi, zināja Anetes «nekārtīgo» dzīvi. Taču, būdama labsirdīga, — gan bez jūtu dziļuma, toties arī bez mākslota bikluma, — Solanža Aneti nenosodīja. Jāsaka — viņa ne visai izprata Anetes rīcību. Ar viņai piemītošu slieksmi būt iecietīgai — šīs piemīlīgās sievietes visjaukāko rakstura īpašību — Solanža bija tais ieskatos, ka Anete, bez šaubām, kritusi par upuri pavedējam vai arī viņai bijuši citi svarīgi iemesli šādi rīkoties un ka jebkurā gadījumā tā ir vienīgi viņas pašas darīšana, un tādēļ Solanža sašuta par sabiedrības spriedumu. No jauna satikusi draudzeni, Solanža, ievākusi par Aneti ziņas, atklāja, cik tā bijusi vīrišķīga un pašaizliedzīga, un iedegās sajūsmā. Šī bija viena no kārtējām aizrautībām, kas Solanžas sirdī uz kādu laiku neatstāja vietu nevienām citām jūtām. Solanžas vīrs, ar kuru viņa dalījās sajūsmā, rada izdevību lieku reizi pajūsmot par Anetes un arī par sievas, un, protams, arī par savu cēlo sirdi. (Kas gan labāk palīdz izbaudīt paša morālo skaistumu, ja ne jūsmošana par sava tuvākā tikumību?) Abi laulātie draugi sacentās, parādīdami Anetei savus viscēlākos nodomus. Šo nabaga sievieti, sabiedrības netaisnības upuri, taču nevarēja atstāt vienu pašu, bez līdzjūtīga atbalsta. Un Mutonu-Ševaljē pāris devās apmeklēt Aneti tās sestā stāva dzīvoklītī. Tie pārsteidza viņu kopjam mājas soli. Un Anete tiem likās vēl aizkustinošāka un viņas dzedrums šķita apbrīnojamas cieņas izpausme. Tie negāja ātrāk projām, iekams Anete bija apsolījusies vienā no tuvākajiem vakariem ierasties ar puisēnu bez kādām liekām ceremonijām pie viņiem uz vakariņām.

Anete daudz nepriecājās par šo atjaunoto draudzību. Viņa nojauta tās banalitāti. Ilgie dvēseles vientulībā pavadītie gadi bija dāvājuši tai mežones nojausmu. Nav labi pārāk norobežoties no sabiedrības: vēlāk grūti tajā atgriezties, jo tad asāk izjūtama zem ziedu kopām trūdošā līķa smaka. Mutonu-Ševaljē ģimenes mierpilnajā mājas dzīvē Anete nejutās visai labi; Solanžas laulības dzīves laime neizraisīja viņā skaudību. «Labsirdīgs, labsirdīgs, labsirdīgs…» kā saka Moljērs. Nē, pateicos. Tas nav domāts man! … Anete bija tai briedumā, kad cilvēks ilgojas pēc skarbiem dzīves vējiem…

Viņas ilgām bija lemts piepildīties. Labsirdīgā Solanža sagādāja šo iespēju…

*

Anete posās, lai dotos uz pusdienām pie Solanžas. Šajā vakarā bija paredzams, ka viņa tiksies ar Mutonu-Ševaljē laulātā pāra draugiem, par kuriem Solanža bija piepūtusi pilnas ausis, — ārstu Vilāru, modē nākušu ķirurgu, uzkrītošu slavenību, un viņa daiļo, jauno sievu. Anete bija noraizējusies… «Ja nu es turp neietu?»… Viņa jau dzīrās nosūtīt Solanžai atvainošanās vēstulīti. Bet Marks, apnicis augu dienu pavadīt kopā ar māti, priecājās par jebkuru iespēju kaut kur aiziet. Anete negribēja laupīt dēlam šo izklaidēšanos. Turklāt viņa uzskatīja, ka šādas iedomas ir muļķīgas… «Kas noticis? Kas mani mulsina?» . . . Tā bija gluži kā ļauna nojauta… Kas par muļķību! Skaidrais prāts, kas mita viņā kopā ar dziņām, kuras ar to nerēķinājās, lika viņai paraustīt plecus. Anete beidza ģērbties un ar dēlu zem rokas devās pie Solanžas.

Māņticīgais instinkts drīz vien attaisnojās. Patiesībā nav nekāds brīnums, ka nojautas piepildās. Tās ir brīdinājums no kaut kā, ko baidāmies pārdzīvot. Tātad, ziņodama par nākamo pārdzīvojumu, nojauta nekādā ziņā nav burve, drīzāk gan, — lai iznāktu vārdu rotaļa, [46] — avotu meklētāja: tuvojoties avotam, zemes trīsas brīdina, ka apakšzemes ūdeņi grauž zemes garozu.

Uz viesistabas sliekšņa stāvot, Aneti atkal pārņēma šī nojauta, bet viņa tikai sarauca uzacis un iegājusi tūdaļ nomierinājās. Vēl pirms Solanža bija paguvusi viņu iepazīstināt ar Fīlipu Vilāru, Anete, uzmetusi tam vienu vienīgu skatienu, nolēma, ka Vilārs viņai ir antipātisks. Anete uzelpoja.

Fīlips Vilārs nebūt nelikās skaists. Viņš bija maza auguma, drukns, izliektu pieri, kas jumās pāri tēraudzilām acīm, spēcīgiem žokļa kauliem un īsu, smailu bārdiņu. Viņš ļoti labi prata savaldīties, un viņa pieklājība bija salta un valdonīga. Pie galda, sēdēdams līdzās Anetei, Fīlips Vilārs reizē sekoja divām sarunām: vispārējai, kuru vadīja Solanža, — kā parasti bez saistījuma, — un sarunai, kādu bija uzsācis starplaikos ar savu galda biedreni. Vilārs izteicās lakoniski, noteikti un droši. Ne mazākās vilcināšanās ne vārdos, ne domās. Jo ilgāk Anete tajā klausījās, jo vairāk auga naidīgums pret šo cilvēku. Vilāram atbildēdama, Anete centās to apslēpt zem mazliet dzedras un atturīgas vienaldzības maskas. Likās — viņš nepiešķīra lielu nozīmi tam, ko sacīja Anete. Bez šaubām, Fīlips Vilārs sprieda par Aneti pēc Solanžas banālajām uzslavām. Viņa izturēšanās bija gandrīz vai nepieklājīga. Tas nevienu nepārsteidza. Visi bija apraduši ar Vilāra asajām manierēm. Vienīgi Anete ar sašutumu tikko varēja tās paciest. Izlikdamās, ka neskatās uz savu kaimiņu, Anete to iesānis vēroja, aplūkodama ikkatru sejas vilcienu, un neatrada nevienu, kas patiktu. Taču kopiespaids nebūt nebija atsevišķo iespaidu kopsumma, un, beidzot savu aukstasinīgo pārbaudi, Aneti pēkšņi atkal pārņēma agrākais satraukums. Fīlipa roku kustības, uzacu saraukšana… Viņa baidījās no šā cilvēka un nodomāja: «Galvenais, lai viņš mani neievērotu!» …

Solanža runāja par kādu rakstnieku, kam, kā tā izteicās, esot talants izraisīt asaras.

— Ir nu gan talants! — ieminējās Fīlips. — Jau dzīvē asarām nav lielas vērtības, bet mākslā nav nekā pretīgāka par raudulīgumu.

Dāmas skaļi protestēja. Vilāra kundze izteicās, ka asaras esot viens no dzīves jaukumiem, un Solanža — ka tās esot dvēseles rota.

— Nu, un jūs, vai jūs nemaz neiebilstat? — viņš jautāja Anetei. — Vai arī jūs tās iepērkat no piegādātājiem?

— Man pietiek savējo, — Anete attrauca, — pēc citām nav vajadzības.

— Jūs tātad iztiekat no saviem krājumiem?

— Vai zināt līdzekli, kā no tām mani atbrīvot?

— Esiet cietsirdīga!

— To es mācos, — Anete atbildēja.

Vilārs uzmeta tai iesānis ašu skatienu.

Pārējie joprojām dedzīgi turpināja klāstīt savus uzskatus.

— Paraugieties, — Fīlips sacīja Anetei, — lūk, kam jums vajadzētu to iemācīt!

(Viņš ar skatienu norādīja uz Marku, kura izteiksmīgā seja pauda mainīgās jūtas, kādas viņā izraisīja galda kaimiņiene — daiļā Vilāra kundze.)

— Baidos, — atteica Anete, — ka viņam jau tā uz to pārāk liela slieksme. Jo labāk!

— Vai arī tiem, kas gadīsies viņam ceļā?

— Lai viņš soļo tiem pāri!

— Jums viegli runāt!

— Jums tikai jānoiet maliņā, tas viss.

— Tas būtu pretdabiski.

— Nebūt ne. Pretdabiski ir pārāk dedzīgi mīlēt.

— Savu bērnu?

— Vienalga ko un jo sevišķi savu bērnu.

— Esmu viņam nepieciešama.

— Paraugieties viņā! Vai jūsu dēls domā par jums? Viņš jūs noliegtu par maizes drupačiņu, ko mana sieva ļautu viņam apēst no savām rokām.

Anetes pirksti uz galdauta krampjaini savilkās … Ai, kā viņa to ienīda!… Vilārs redzēja Anetes pirkstu kustību.

— Es viņu neradīju tādēļ, lai no viņa atteiktos, — Anete atcirta.

— Jūs nemaz neesat viņu radījusi, — Fīlips Vilārs attrauca. — Viņu radījusi daba. Jūs bijāt tikai tās ierocis, un nu tā jūs atstumj.

— Es neļaušu sevi atstumt.

— Tātad cīņa?

— Cīņa!

Vilārs paraudzījās viņai tieši sejā.

— Jūs tiksiet sakauta, — Vilārs pareģoja.

— Es to zinu. Tā allaž mēdz būt. Bet lai! Mēs vēl pacīnīsimies!

Aiz saltās vienaldzības maskas Anetes acis iedzirkstījās jautrā izaicinājumā. Taču zilo acu skatiens to redzēja caur un cauri. Anete bija sevi nodevusi.

Fīlips bija spēcīga rakstura cilvēks. Spēcīga griba bija viena no viņa talantīgās dabas galvenajām iezīmēm. Šī griba izpaudās kā klīnikā — zibens ātrajā diagnožu noteikšanā, drošajā rokā operāciju zālē, — tā arī personīgās dzīves rīcībā un lēmumos. Paradis ar vienu pašu skatienu ietiekties cilvēka organisma dzīlēs, Vilārs tūdaļ saprata Aneti it visu, — ar visām kaislībām, lepnumu, iekšējo nemieru, temperamentu un sīksto dabu. Un Anete juta, ka ir notverta. Tūdaļ uzlikusi ķiveri un nolaidusi sejsegu, kaistot niknumā, viņa ļāva ienaidnieka skatienam skart vienīgi ledaino bruņojumu. No tā, kā sažņaudzās sirds, Anete tūlīt zināja: ienaidnieks ir tuvu. Ienaidnieks? Jā, mīla… (Ai, salkanais vārds, kas tik vāji izteic nežēlīgo varu! …) Pamanījusi, ka pēkšņi atmodinājusi Fīlipā interesi par sevi, Anete vērsa pretī ironijas pilnu nelokāmību. Tieši tas arī Aneti nodeva. Anete bija pārāk patiesa, pārāk kaisla. Neprata izlikties. pat naidīgums atklāja viņu līdz sirds dziļumiem. To redzēja vienīgi Fīlips. Viņš vairs nemēģināja atdzīvināt sarunu; viņš bija uzzinājis pietiekami un, ar vienaldzīgu izskatu stāstīdams galda biedriem kādu reizē bēdīgu un reizē smieklīgu atgadījumu no savas nogurdinošās prakses, mēroja skatieniem sievieti, kuru viņam būs lemts iegūt.

Neviens no klātesošajiem nekā nebija pamanījis. Mutonu-Ševaljē pāris ar nožēlu konstatēja, ka Anete un Fīlips nejuta patiku viens pret otru: abu raksturos nebija nekā kopēja. Starp citu, iepazīstinot Aneti ar Vilāriem, Solanža un Viktors bija domājuši vairāk par Anetes un Vilāra kundzes varbūtējo draudzību, jo «viņas šķita radītas viena otrai», un šajā ziņā viņi ar prieku redzēja, ka nav maldījušies.

Noemija Vilāra bija apburoša, glezna kreoliete tuklu, zeltainu miesu kā ceptam balodim, šauru seju ar stirnas acīm, smalki veidotu degunu un lūpām, kas bija pastieptas, it kā tīkodamas kaut ko satvert; drosmīgi atsegtas nevainojamas formas apaļīgas krūtis, maigas rokas, smuidrs viduklis, sīkas kājiņas, maigi locekļi. Viņa tēloja sievieti bērnu — brīžiem dedzīgu, brīžiem sapņainu, kas te smējās, te atkal raudāja un izrunāja vārdus, mīļi svepstēdama. Noemija Vilāra ikvienam likās trausla, kaira būtne, jūtīga, taču ne pārāk gudra. Patiesībā, būdama vienlaikus gan salta aprēķinātāja, gan juteklīga, nejūtīga un kaislīga, viņa visu ievēroja un apsvēra, nenogurdināma un nesalaužama, lai gan vāja, jā, gluži kā kārkla klūga, kas gan liecas, bet tad pēkšņi — plīkš! — atlec atpakaļ un cērt. Zem trauslās emaljas virskārtas (tikai Noemija pati spētu pateikt, cik daudz gribasspēka maksāja šis smalkais ārējais lakojums) viņa bija darināta no kaļķu un smilšu javas. Gudrības Noemijai Vilārai bija atliku likām; to viņa varētu vēl kādam aizdot, taču izlietoja vienam vienīgam mērķim — vīra nosargāšanai, kuru greizsirdīgi negribēja atdot nevienai citai. Tā bija laulība, dibināta uz prāta un jūtu kaislību, — abi tīkoja pēc baudas un godkāres apmierinājuma. Noemija bija nolēmusi kļūt par Fīlipa sievu jau labu laiku, pirms viņš to izraudzīja un pat pievērsa tai uzmanību. Šis vīrietis, kas pēc slaveno Parīzes kolēģu parauga vienlīdz kaismi nodevās nogurdinošajiem amata pienākumiem un vētrainajai sabiedriskajai dzīvei, bija pratis atlicināt laiku arī daudziem mīlas sakariem. Fīlipa siržu lauzēja slava ne mazumu sekmēja Noemijas neprātīgo iemīlēšanos un lēmumu visiem līdzekļiem viņu iegūt un arī paturēt, nedaloties ne ar vienu citu. Fīlips nemeklēja sievietēs gudrību. Viņš vēlējās, lai sieviete būtu daiļi noaugusi, vesela, eleganta un ne pārāk gudra. Viņam patika apgalvot — jo sieviete dumjāka, jo esot labāka. Noemija tāda nebūt nebija; bet kāda tam nozīme! Kad sieviete iekāro vīrieti, viņa spoguļa priekšā spēj pieņemt ne tikvien tādu acu izteiksmi, kāda viņam patīk, bet arī tādu prātu. Noemija apskurbināja Fīlipu ar savu jauno miesu un neprātīgo iemīlēšanos un alkatīgi viņu ieguva.

Tomēr mīļākās karjera nav bez savām rūpēm. Tā prasa ģeniālas spējas. Un nekad nav miera! Fīlips pēc ilgas mīlas verdzības sāka pagurt. Noemija, ar apbrīnojamu ātrumu nojauzdama pašu sīkāko pārmaiņu vīra un reizē mīļākā sirdī, turēja allaž vienu aci vaļā; Fīlipam nemanot, vienmēr greizsirdīgi modra, viņa prata ar vienu pašu ķepiņas kustību atvairīt draudošās briesmas un ar viltīgo prātu un jutekliskajiem valdzinājumiem no jauna ievilināt lamatās vīru, kas jau dzīrās izbēgt. Sākumā tā bija tikai rotaļa, taču ne uz ilgu laiku. Vēl vairāk nekā par Fīlipu bija jābūt nomodā par sevi, jābūt allaž piesardzīgai, allaž gatavai novērst un izlabot negaidītos trūkumus, ko atstāj nodevīgie dzīves mirkļi — nenovēršamās sekas, kādas rada nodzīvotās dienas un gadi. Noemija jau bija gados; sejas krāsa vairs nebija tik jaunavīgi svaiga, smalkie vaibsti kļuva asi, krūtis izblīda, un kakla gleznās līnijas šķita apdraudētas. Māksla steidzās palīgā briesmās nokļuvušajam brīnišķīgajam radījumam un piešķīra tam vēl jaunu pievilcību. Bet kāds nemitīgs sasprindzinājums! Mazākā nevērība pavēlnieka skadrajam skatienam atklātu viņas noslēpumu, un tas redzēto vairs nebūtu aizmirsis. Tikai neļaut sevi negaidot pārsteigt! Kas tā bija par traģēdiju, kad Noemijai kādu rītu izlūza augšējais priekšzobiņš! Pusi dienas Noemija bija bez pēdām pazudusi, aizgājusi pie zobārsta; bet, kad viņa atgriezās, Fīlips ieraudzīja to pašu nevainojamo smaidu kā parasti, un viņam varēja rasties vienīgi aizdomas, ka sieva kļuvusi neuzticīga. (Bet tas taču nav tik briesmīgi kā izlūzis zobs!) Tēlot vajadzēja ļoti piesardzīgi. Fīlips nepiederēja pie tiem vīriem, kurus viegli piekrāpt, iegrūžot nelāga preci; šajā ziņā tas bija lietpratējs. Noemijai ik reizes viegli iedrebējās sirds, kad Fīlips pievērsa viņai vienu no saviem «X staru» skatieniem (kā Noemija, pati sevi uzmundrinādama, tos smiedamās dēvēja), kas viņu taustīja kā karavīru skatē. Noemija domāja: «Vai viņš pamanīs?» Fīlips pamanīja gan, bet neko neizrādīja. Mākslīgie skaistuma līdzekļi Fīlipam likās it kā daļa no viņas dabiskā daiļuma, un, kamēr iespaids šķita tīkams, viss bija kārtībā. Taču lai viņa sargās tajā dienā, kad tas nebūs izdevies! Ne divas naktis pēc kārtas Noemija nevarēja atdusēties uz lauriem. Ik dienas tie bija jāiekaro no jauna. Turklāt viņa nedrīkstēja būt noraizējusies. Lai patiktu pavēlniekam, sievai vienmēr bija jāizliekas jaunai, jautrai, starojošai. Tas dažbrīd bija nepanesami! Paguruma mirkļos, kad Noemija apzinājās, ka neviens neredz, viņa smagi atkrita uz dīvāna, dziļu grumbu starp uzacīm un krampjainu smaidu karmīnsārtajās, it kā asiņojošajās lūpās … Bet vājuma mirkļi ilga tikai minūti vai divas. Vajadzēja saņemties. Un Noemija saņēmās. Jauna, jautra, starojoša… Un kāpēc gan ne? Viņa taču tāda bija. Fīlips taču piederēja viņai. Viņa to neizlaidīs no rokām… Turklāt Noemijai ir savi līdzekļi, kā atriebties tirānam, bez kura nevar iztikt un kurš pieviļ. Pietiek! Viņai ir savi noslēpumi… Par tiem varēs parunāt kaut vai tūlīt, ja vien Fīlipam patiks… Pagaidām Noemija smejas un ne jau nu izlikdamās; viņa tiešām ir apmierināta kā ar sevi, tā ar Fīlipu, pārliecināta, ka tur to stingri rokās! Un, gluži dabiski, tieši tajā brīdī, kad Fīlips jau slīd laukā no rokām! Velta visa Noemijas māksla! Veltas visas pūles! Allaž pienāk mirklis, kad uzmanība atslābst. Pat Arguss aizsnaudās. Mīļotā sirds, ko Noemija tik ilgi bija turējusi gūstā, izlauzās brīvē kā zvērs no sprosta.

Maldīgo ieskatu dēļ, ar kādiem daba (šī vecā savedēja allaž patur virsroku) ir tik izšķērdīga, Noemija vienu vienīgu reizi mūžā uzlūkoja citu sievieti bez parastās neuzticības. Un šī sieviete bija Anete.

Noemiju maldināja pārliecība, ka Fīlips necieš intelektuālās sievietes. Anete vismazāk radīja Noemijā nemieru. Spriežot pēc to sieviešu izskata, kuras līdz šim bijušas tās sāncenses, un arī pēc pašas ārienes, Noemija iztēlē bija radījusi sievieti, kas būtu spējīga atvilt tai vīru. Noemija iedomājās sīku, — kā viņa pati, — laikam gan tumšmati un, protams, skaistu, smalku un koķetu sievieti, kas labi prastu izmantot savas priekšrocības. Fīlips mēdza pa jokam apgalvot, ka sievietei, kas radīta vienīgi vīrieša vajadzībām, jābūt mūslaiku dzīvē kā dzīvokļa greznuma lietiņai, kas viegli pārvietojama, neieņem daudz vietas, rūpīgi apsargājama un noder par rotu viesistabai un guļamtelpai. Fīlipam nepatika liela auguma sievietes, un galveno nozīmi viņš piešķīra grācijai, nevis skaistumam. Par sievietes prāta spējām Fīlips mēdza sacīt, ka tās viņš rodot vīriešu vidē un no sievietēm prasot vienīgi «apgarotu miesu». Noemija to neapstrīdēja: viņa atbilda sievietei, par kādu runāja Fīlips. Anete tai nebūt neatbilda. Liela un spēcīga, smagnēju un rāmu skaistumu, kad viņu nekas nesaviļņoja, bez mazākās grācijas (ja pati to negribēja), vārdu sakot, pļavā snaudoša Junona [47] -telīte, tāpēc Anete nebūt nelikās bīstama Noemijai; turklāt Anete izturējās pret Fīlipu ledaini dzedri, kas vēl vairāk piešķīra Anetei pievilcību Noemijas acīs. Aneti, kura bija bezgala jūtīga pret skaistumu un kurai patika sievietes, kas nebija līdzīgas viņai pašai, savukārt savaldzināja Noemija; ar to sarunādamās, Anete parādīja, ka arī viņa, kad pašai patīk, prot apburoši smaidīt. Fīlipam nekas nepaslīdēja garām, un dzimstošā kaisle iedegās gaišās liesmās pret šīm Anetes abām maskām, no kurām viena nevērsās pret viņu… (Vai tiešām ne? Mīlai, kuru atgrūž, ir tik gudri un viltīgi paņēmieni, lai atkarotu vietu, no kurienes tā padzīta!) Tai pašā laikā, kad Anete liedza Fīlipam ielūkoties savās domās un paslēpās aiz visnepievilcīgākās no maskām, viņai nebija nepatīkami, ka tas pāri žogam redz viņas visvaldzinošāko seju… Un Fīlips Vilārs to arī redzēja. Stāstīdams namatēvam un namamātei par kādu jaunu eksperimentu, Fīlips Vilārs no viesistabas viņa gala vēroja savu sievu, kas, pati to nezinādama, nāca tam talkā. Anete un Noemija neskopojās ar laipnībām, kuru Noemijai nekad netrūka un kuras modināja Anetē sarežģītas jūtas, kas nebija brīvas no tieksmēm pēc Fīlipa. Un viņas ausis visu laiku kāri tvēra griezīgo balsi, kas atskanēja no viesistabas viņa gala. Fīlips zināja, ka viņa tajā klausās…

Anete to ienīda, ai, kā viņa to ienīda!… Fīlipā iemiesojās viss ļaunais un spēcīgais, ko viņa visu laiku sevī nomāca, vismaz pūlējās nomākt: valdonīgs un nelokāms lepnums, dziņa valdīt, gribas, prāta un jutekliskās, varmācīgās miesas prasības, kaisle bez mīlas, stiprāka nekā pati mīla. Tomēr Anete bija uzsākusi nevienlīdzīgu cīņu. Pret viņu nostājās divi — Fīlips un viņa pati.

*

Fīlips Vilārs bija cēlies no vienkāršas Augšburgundijas sīkpilsoņu ģimenes. Viņa tēvs, iespiedējs mazā provinces pilsētiņā, rosīgs, ļoti dzīvs, drosmīgs cilvēks, ar savu enerģiju un drošo vērienu būtu varējis gūt panākumus arī daudz plašākā darba laukā, tomēr viņam nekas neizdevās, jo, lai gūtu panākumus, nepietiek ar drosmi vien, jāprot sasniegt zināmas robežas un tajās arī noturēties, bet Vilārs tās allaž pārkāpa. Vadīdams vietējo avīzīti, kas peldēja pa duļķainajiem politikas ūdeņiem, un būdams republikānis gambetists, enerģisks antiklerikālis, vēlēšanu vadītājs, viņš reiz pārkāpa neslavas celšanas un šantāžas robežas, kādas pieļauj likums (nē, paradums!), un tika notiesāts. Vilāru pameta visi, kuriem viņš bija kalpojis, turklāt viņš smagi saslima un galīgi izputēja. Vilāra tipogrāfijas iekārtu izūtrupēja, un, tā kā viņš jau vairs nevienam nevarēja noderēt un nevienam arī nebija bīstams, visas pilsētiņas neapvaldītais naids vērsās pret viņu. Kā smagi ievainots vilks viņš nikni cīnījās pret slimību, postu un ļaunprātību. Spēcīgie uzbudinājumi galīgi sagrāva Vilāra veselību, un viņš nomira, līdz pēdējam elpas vilcienam ar nesamierināmu naidu nolādēdams savus agrākos biedrus par nodarīto pārestību. Puisēnam toreiz bija desmit gadu, un neviens tēva lāsts nepaslīdēja garām bērna uzmanībai.

Fīlipa māte, lepna rakstura zemniece, dzimusi Jura plakankalnē, — kur cilvēki raduši cīnīties ar asā vēja izkaltēto, neauglīgo zemi, — strādāja gan par algādzi, gan par veļas mazgātāju, nevairīdamās no vissmagākajiem darbiem, izturīga kā vezuma zirgs, ar saviem spēcīgajiem locekļiem un dzelzs pauri uzveikdama jebkuru darbu, kāra pēc peļņas, taču akurāta, godīga, barga un sīksta pret sevi; no Fīlipa mātes baidījās un viņai pieglaimojās; Fīlipa mātei bija dzēlīga mēle, kuru viņa gan prata savaldīt; visi zināja, ka nelaiķis vīrs bija viņai pastāstījis dažas labas ģimenes noslēpumu; Fīlipa māte gan tos neizlietoja, tomēr zināja: bija daudz prātīgāk maksāt par viņas pakalpojumiem nekā iztikt bez tiem. Šajā sievietē, kas nekad nepazina šaubas un allaž bija stingra, dega kvēlas un neizsīkstošas enerģijas uguns (viņa bija to ļaužu, kuru dzīslās rit arī spāņu asinis) — jautra, ar galliem piemītošo prāta skaidrumu, tāpēc viņa neticēja nekam un darbojās allaž tā, it kā uz spēles būtu likta dvēseles glābšana vai pazudināšana. Fīlipa māte mīlēja tikai savu dēlu. Tā bija nežēlīga mīlestība. Viņa tam neslēpa nenieka, ko mēdza noklusēt citiem.: viņa izturējās pret dēlu kā pret sabiedroto. Visi Fīlipa mātes godkārie sapņi saistījās tikai ar dēlu: viņa uzupurējās, un arī viņam bija jāuzupurējas, — bet kam? Viņas atriebībai. (Viņas? Jā, viņas, jo mātes un dēla atriebība taču ir viens un tas pats!) Nekādu maigumu, nekādu lutināšanu un, galvenais, — nekādu gaušanos. «Atsakies no visa! Vēlāk varēsi izbaudīt visu tiku tikām…» Kad Fīlips pārnāca no skolas mājās piekauts (dievs vien zina, ar kādiem pūliņiem un diplomātiskām viltībām māte bija panākusi stipendiju vietējā koledžā un vēlāk galvenajā departamenta pilsētā!) un sīkpilsoņu dēlēnu pazemots, kuri diemžēl bija mantojuši no tēviem slepeno nelabvēlību pret Fīlipa ģimeni, māte viņam piekodināja:

— Centies kļūt ar laiku stiprāks par viņiem! Tad viņi vēlāk skūpstīs tev kājas.

Viņa allaž atkārtoja:

— Paļaujies tikai pats uz sevi! Negaidi palīdzību! Fīlips arī nepaļāvās ne uz vienu un drīz vien piespieda citus sevi cienīt. Māte sīksti turējās pie dzīvības, līdz dēls spoži pabeidza liceju un iesniedza uzņemšanas lūgumu Parīzes Universitātes medicīnas fakultātē. Viņš pašlaik kārtoja eksāmenus, kad māte nolikās slimības gultā ar plaušu karsoni. Viņa negribēja dēlu uztraukt, pirms tas nebija nolicis eksāmenus. Tā viņa arī nomira, dēlu nesagaidījusi. Ar savu ķeburaino rokrakstu, kas atgādināja vīnogulāja atvases pavasarī, stingri ievērodama visas pieturas un akcenta zīmes, viņa uzrakstīja uz baltas papīra lapas, ko bija rūpīgi nogriezusi no dēla vēstules, kurš netaupīja papīru:

«Es mirstu. Turies dūšīgi, manu zēn, nepadodies!» Fīlips arī nepadevās. Pārbraucis mājās, lai apbedītu māti, viņš atrada nelielu naudas summu, ko māte diendienā bija iekrājusi un ar ko tas varēja iztikt vienu gadu. Vēlāk, atstāts pats savā ziņā, Fīlips pusi dienas, bet dažreiz ari nakti pavadīja darbā, lai nopelnītu nepieciešamo iztikai un studijām. Fīlipu nebaidīja nekāds darbs. Viņš izbāza zvērus un putnus, pozēja tēlniekam, svētdienās palīdzēja sulaiņiem pilsētas apkārtnes kafejnīcās un sestdienas vakaros — izpriecu restorānos. Reiz ziemā viņš kādu rītu, jo vairs nebija ko ēst, iesaistījās darbā ceļu labierīcības pārvaldes sniega tīrītāju artelī. Fīlips nevilcinājās nekaunīgi diedelēt, lūgt pēc palīdzības, pazemojoši aizņemties naudu, zinādams, ka nekad nespēs to atdot un parāda dēļ šie nekauņas varēs izturēties pret viņu rupji… (Velns parāvis! Redzot Fīlipa skatienu, otrreiz to atkārtot viņi vis neuzdrošinājās! Toties, nespēdami atriebt Fīlipam ar nicināšanu, tie atriebās ar naidu, ķengādami viņu aizmuguriski.) Fīlips nonāca pat tiktāl, ka dažus mēnešus (kad mācījās kā ārprātīgs) pieņēma naudu no kādas ielasmeitas. Un nebūt nekaunējās: to viņš darīja nevis sevis (sevi viņš nesaudzēja un no visa atteicās), bet gan karjeras dēļ. Protams, arī Fīlipam bija savas tieksmes — tik ļoti kārojās sagrābt savās rokās visu, bet viņš tās apslāpēja. Vēlāk! Vispirms — jāuzvar. Un, lai uzvarētu, jāpaliek dzīvam. Palikt dzīvam, lai tas maksā ko maksādams! Uzvara nomazgā visus traipus. Un tā viņam pienācās! Viņš juta sevī ģēnija spējas.

Fīlips piesaistīja profesoru un biedru uzmanību. Viņam uzticēja zinātniskus darbus, kurus prestiža dēļ mazliet palaboja cilvēki, kas jau bija sasnieguši ievērību, un tad izdeva ar savu vārdu. Fīlips ļāva sevi izmantot, lai iegūtu tiesības uz to kungu protekciju, kuri aizšķērsoja ceļu jaunajiem, kas nāca tos nomainīt. Bet tie nebūt nesteidzās viņam atvērt vārtus, lai gan izrādīja cieņu. Taču cieņa ir monēta, kas atbrīvo no jebkuras citas norēķināšanās. Tie viņu vērtēja augstu — ar lielāko prieku! Taču no tā neviens nav paēdis. Fīlipam piemita Jura plakankalnes izturība, tomēr viņš aiz pārpūles un nepietiekama uztura tik tikko turējās uz kājām, kad satika Solanžu. Tas notika kādā no daudzajām labdarības iestādēm, kuru viņa atbalstīja ar patiesu, lai gan nevienmērīgu augstsirdību un devīgumu, — bērnu klīnikā. Solanža redzēja, ka Fīlips ar niknu neatlaidību, ar kādu vienmēr pūlējās panākt uzvaru, kamēr vien bija kaut visniecīgākā izredze, — augu nakti pavadīja pie slimajiem bērniem, kas likās nolemti nāvei, sēdēdams pie viņu gultiņu galvgaļa, un pēc šādām cīņām par cilvēka dzīvību iznāca bāls un paguris, bet ar drudžaini mirdzošām, apgarotām acīm. Tādās reizēs Fīlips izskatījās gandrīz vai skaists un likās neparasti laipns pret tikko izglābto mazo pacientu. Vai viņš šos bērnus mīlēja? Iespējams, lai gan apgalvot to nevar… Bet cīņā ar slimībām pēdējais vārds piederēja viņam.

Solanža, uzzinājusi par Fīlipa apstākļiem, pārdzīvoja — kā ar viņu bieži vien atgadījās — to «aizgrābtības» periodu, kad visu apvārsni aizklāja viens vienīgs jūsmas objekts. Ja to gribēja izmantot, kavēties nedrīkstēja! Un Fīlips nekad nekavējās. Šis slīcējs pieķērās izstieptajai rokai. Viņš paņēma ne tikvien izstieptos pirkstus, bet visu roku un paņemtu arī visu pārējo, ja vien nebūtu pamanījis, ka Solanža savā aizrautībā nebūt netiecas pēc mīlas sakariem. Viņai gan patika jūsmot, bet šī jūsma ne drusku netraucēja dvēseles mieru. Pirmo reizi Fīlipa mūžā par viņu nesavtīgi ieinteresējās kāda sieviete. Labsirdīgā Solanža rada prieka avotu pati sevī. No citiem viņa prasīja vienīgi, lai tie neizjauc ilūziju, kādu sev radījusi. Būtībā viņa nemaz netiecās tos iepazīt. Solanža aizvēra acis, lai neredzētu, kas otrā cilvēkā varētu nepatikt, aizbildinādamās, ka tā neesot to «īstā daba», un «īsts» viņai likās tikai tas, kas bija pašai līdzīgs. Tā Solanžai visa pasaule likās sev līdzīgu labsirdīgu, nenozīmīgu cilvēku pilna. Fīlips reizē mazliet nicīgi un mazliet goddevīgi ļāva sevi iztēloties pēc patikas. Fīlips necieta muļķus, bet par muļķiem uzskatīja tos, kas neredz pasauli tādu, kāda tā patiesībā ir, taču Solanžas labsirdība — kura tiešām darīja labu, nevis tikai runāja par to, — šķita gluži neparasta. Lai kādas arī būtu cilvēka labās īpašības vai trūkumi, vispirms tiem jābūt īstiem. Solanžas labsirdība bija patiesa. Tiklīdz viņa uzzināja par Fīlipa nabadzību un smago darbu, viņa apsolīja tam pabalstu līdz studiju beigšanai un tādējādi deva Fīlipam iespēju mierīgi strādāt. Vēl vairāk: Solanža izmantoja savus plašos sakaros sabiedrībā, lai ieinteresētu par viņu kādu no universitātes autoritatīvajiem profesoriem vai (jo šis apķērīgais vīrs nevarēja nepamanīt izsalkušā lauvēna uztraucošās spējas), pareizāk sakot, panāktu, lai tas savu interesi izpaustu klaji, nevis paturētu intus et in cute [48] . Beidzot viņa, savezdama aizbildināmo kopā ar kādu amerikāņu naftas karali, kurš vēlējās padarīt nemirstīgu savu vārdu ar citu darbiem, strauji pavēra Fīlipam ceļu uz slavu, ko tas iekaroja vispirms aiz okeāna ar drosmīgiem varoņdarbiem šā faraona greznajā slimnīcā.

Reizēm gadījās, ka Fīlipam tik grūtajos mācību gados Solanža dažreiz mēnešiem ilgi pavisam aizmirsa savu atbalstāmo, aiz izklaidības pārtraukdama izmaksāt apsolīto pabalstu. Bagātnieki ar visiem saviem labākajiem nodomiem nespēj saprast,

ka citi spiesti ik dienas domāt par naudu. Nauda — tā ir trūcīgo raizes. Solanža sūtīja Fīlipam biļetes uz koncertiem. Lai teātra ložā atgādinātu šai apburošajai sievietei par nokavēto pabalstu, bija jānodzer viss kauns. Un viņš to arī darīja. Dažreiz tā arī bija vienīgā barība, kuru Fīlips visas dienas laikā iebaudīja.

— Vai tiešām?… — Solanža pārsteigumā acis vien iepleta. — Ai mīļais draugs, cik es gan esmu aizmāršīga! Tikko pārradīšos mājā…

Viņa apsolīja, divas trīs dienas atkal piemirsa un beidzot piesūtīja Fīlipam naudu, atvainodamās vismīļākajiem vārdiem. Fīlips, kļūdams vai traks no gaidīšanas un pazemojuma, zvērēja, ka drīzāk nobeigsies aiz bada nekā nākamo reizi atkal prasīs naudu. Taču nomirt viegli vienīgi tiem, kam nav katrā ziņā jādzīvo! … Bet viņam — jādzīvo!… Viņš prasīs atkal, tik reižu, cik būs vajadzīgs… Solanža nedusmojās uz viņu. Ja arī bieži vien aizmirsa («Viņai bija tik daudz rūpju!»), taču, kad to atgādināja, viņai allaž bija tikpat liels prieks dāvāt…

Kāda neparasta attieksme gan pastāvēja starp šo jauno, dedzīgo, pēc visiem zemes labumiem izsalkušo vīrieti un sievieti, kas bija tikai mazdrusciņ vecāka, eleganta, skaista, laipna, īsti gards kumosiņš, jo viņi ilgus gadus bieži vien tikās divatā, un abu draudzībā neiezagās ne mazākā divdomība. Rāmā Solanža kā māte deva Fīlipam padomus par ģērbšanos, izturēšanos sabiedrībā un praktiskās dzīves sīkajām problēmām. Fīlipa lepnums tādēļ nebūt necieta, gluži otrādi, viņš pats bieži vien prasīja padomu un pat uzticējās, izklāstīdams savus godkāros plānus un vilšanos. Fīlipam nebija jābaidās. Solanža bija kurla pret visu slikto, pret visu reālo. Un kas par to! Viņa Fīlipu uzklausīja un, kā allaž labsirdīgi smaidīdama, vēlāk atbildēja:

— Jūs gribat mani iebiedēt. Bet es jums neticu.

Solanža ticēja tikai tam, kas neatbilda īstenībai.

Un šis cilvēks, allaž nežēlīgs pret jebkuru viduvējību, izdarīja vienu vienīgu izņēmumu savā mūžā. Viņš atturējās vērtēt Solanžu.

Pirms septiņiem vai astoņiem gadiem Fīlips atgriezās no Amerikas Parīzē, kur jau bija nonākusi īsti amerikāniski skaļa, toties droša un neapstrīdami pelnīta slava. Fīlipa pastāvīgās labvēles atbalsts, kura ar nekaunīgajiem dolāriem iekaroja Fīlipam oficiālu atzinību, bija atbrīvojis ceļu par spīti trīskāršai barjerai, ko uzcēlusi ļaužu atpalicība, nenovīdība un to cilvēku taisnīgās pretenzijas, kas jau ilgu laiku gaidīja savu kārtu izvirzīties dzīvē. Vai nu tiem bija uz to tiesības, vai ne, Fīlips kāpa visiem pāri. Fīlips nebūtu pacietis nepelnītu godu un priekšrocības, taču, apzinādamies, ka tie pelnīti, neatteicās ne no kādiem līdzekļiem, lai tos iegūtu. Viņš tik ļoti nicināja cilvēkus, ka vajadzības gadījumā nekautrējās ķerties pie viņu pašu nicināmiem ieročiem, lai viņus uzvarētu. Fīlips nenoraidīja skaļo avīžu reklāmu, kas plēsa vai ausis pušu, līdzīgi vara tauru dārdiem, ar kādiem senāk uz dēļu paaugstinājumiem izziņoja zobu rāvēju ierašanos gada tirgū. Viņš kļuva par modes izstāžu, ģenerālmēģinājumu, mākslas salonu atklāšanu, oficiālu svinību pastāvīgu apmeklētāju. Fīlips nevairījās no sensacionālām intervijām. Viņš rakstīja pats (kas gan vēl labāk var aizstāvēt savas intereses, ja ne pats!) un ar pāris rakstiem pierādīja oponentiem, ka ar spalvu prot rīkoties tikpat veikli kā ar ķirurga nazi. Brīdinājums diletantiem! Nekādus pusvārdus! Fīlipa rokas sniegšanas veids likās jautājam: «Savienība vai karš?» Viņš nevienam nedeva nekādu iespēju patverties aiz neitralitātes.

Tai pašā laikā — neatlaidīgs darbs, nekāda saudzība ne pret sevi, ne citiem, nekādas bailes no riska, žilbinoši panākumi, ko neviens nevarēja noliegt un kas visus Fīlipa vadītās slimnīcas ārstus padarīja par viņa aizrautīgiem piekritējiem, pārdroši referāti Akadēmijā, kuri radīja niknu neticību nosvērtajos prāta cilvēkos, jo tiem nepatika, ka tos satrauc; tās bija homēriskas sacīkstes, kurās gandrīz vienmēr pēdējais izšķirošais vārds piederēja Fīlipam Vilāram.

Fīlips iedvesa šausmas nedrošajiem. Ne mazākās cieņas pret cilvēkiem, ja viņam šķita, ka skartas zinātnes vai visas cilvēces intereses! Viņš labprāt eksperimentētu ar noziedzniekiem, iznīcinātu kropļus, kastrētu nenormālos un izdarītu pārdrošas vivisekcijas. Fīlips ienīda sentimentalitāti. Nejuta līdzi pacientiem un nepieļāva tiem žēloties. Slimnieku vaidēšana viņam bija vienaldzīga. Taču, ja vajadzēja kādu glābt, Fīlips Vilārs to darīja, kaut vai ar cietsirdīgiem līdzekļiem; lai glābtu, viņš grieza dzīvā miesā. Fīlipam Vilāram bija cieta sirds, bet maigas rokas. No Fīlipa Vilāra baidījās, tomēr visi gribēja pie viņa ārstēties. Bagātniekiem viņš izspieda pārmērīgi augstu maksu, bet trūcīgos ārstēja par velti.

Fīlips Vilārs dzīvoja plaši, nodevies greznībai, lai gan jebkuru mirkli spētu no tās atteikties pavisam, taču, kamēr vien varēja, gribēja baudīt dzīvi. Arī sieva viņam likās tikai daļa no greznības, un, razdams baudu kā vienā, tā otrā, viņš netiecās pēc neiespējamā. Fīlips neprasīja, lai Noemija dalītos ar viņu garīgajā dzīvē, un arī to nepiedāvāja. Noemija pēc tā arī netiecās: ja viņai piederēja viss, atskaitot vīra domas, viņa tomēr bija paturējusi — tā Noemija sprieda — lauvas tiesu. Pēc Fīlipa domām, tas arī bija vienīgais, kas pienākas sievietei. Domājoša sieviete ir tikpat kā neērta mēbele.

Bet ar ko gan Anete tik spēji viņu savaldzināja?

Ar to, ka bija tam līdzīga.

Ar to, kas viņam bija kopējs ar pašreizējo Aneti un ko viņš viens pats spēja izlasīt Anetes dvēselē. Kad abi pirmo reizi krustoja skatienus gluži kā zobenu asmeņus, kad atskanēja pirmie izteiktie vārdi kā tērauda cirtiens pret tēraudu, Fīlips nodomāja:

«Viņa redz cilvēkus tādus, kādus redzu es. Mēs esam no viena kaula.»

Viena kaula? Spriežot pēc faktiem, tas nemaz tā nelikās. Anete bija noslīdējusi no tās sabiedriskās sfēras kāpnēm, kur Fīlips pašreiz uztrausies, sasprindzinādams visus savus muskuļus, un viņi sastapās uz viena un tā paša pakāpiena. Bet tieši šajā mirklī viņi tiešām atradās uz vienas pakāpes: jutās svešinieki šai sabiedrībā, šās vides ienaidnieki, abi it kā no citas rases, kas reiz valdījusi pār pasauli, bet kam tagad atņemta vara un kas izkaisīta visos vējos un gandrīz jau iznīkusi. Un kas gan beigu beigās zina paaudžu noslēpumus un to maiņas, to tūkstošgadējo cīņu, kurā cilvēce, kā liekas, dodas pretī viduvējības galīgajai uzvarai?… Tomēr mēdz gadīties spējas pārejas, un bijušais pasaules valdnieks uz vienu dienu atgūst savu īpašumu. Vai nu tas bija, vai nebija viņa īpašums, Fīlips to pieprasīja atpakaļ. Un viņš nolēma iegūt Aneti.

*

Anete atgriezās mājās nelāgā omā, smagu galvu un, ne vārda neteikusi, apgūlās. Viņa jutās kā iztukšota. Taču aizmigt nevarēja. Vajadzēja būt modrai, lai atvairītu kādu uzmācīgu tēlu: tikko viņa slīga miegā, tas iznira acu priekšā. Lai to aizmirstu, Anete mēģināja domāt par ikdienas raizēm, bet par tām viņa bija zaudējusi jebkuru interesi. Tad, meklēdama glābiņu pret draudpilno uzbrukumu, Anete piesauca palīgā sabiedroto, kuru parasti baiļojās atcerēties, jo baidījās atmodināt pārdzīvoto satraukumu, proti, — Žiljēnu un domu, sarūgtinājuma un sapņu pasauli, kas saistījās ar iemīļotā cilvēka — drīzāk gan iztēlotā, nekā īstenā — vārdu. Taču domas par Žiljēnu tikai mirkli iešāvās prātā, lai tūdaļ izgaistu ledaini saltas. Anete centās tās noturēt ar varu, taču rokās palika vienīgi novītušu ziedu saišķis. Pēkšņi parādījusies, spilgtā saule bija izsūkusi no tām visu sulu. Gribēdama tās atdzīvināt, Anete ar savām drudžaini kaistošajām rokām atmiņu ziedus galīgi izkaltēja. Viņa svaidījās gultā, ik pa brīdim apgriezdama spilvenu no vienas puses uz otru. Tomēr vajadzēja gulēt, lai rīt varētu strādāt. Anete iedzēra zāļu oblatu un iegrima aizmirstībā. Taču, kad pēc dažām stundām pamodās, nemiers atkal bija klāt, un Anetei šķita, ka pat miegā tas nebija atstājies.

Nemiers nenorima ne nākamajā, nedz arī turpmākajās dienās. Anete nāca un gāja, pasniedza stundas, tērzēja, smējās kā parasti. Labi uzvilktais mehānisms nemitējās darboties. Tomēr dvēselē plosījās nemiers.

Kādā miglainā dienā, kad Anete steidza pa Parīzes ielām, pēkšņi viss iemirdzējās… Fīlips Vilārs pagāja garām otrpus ielas… Viņa atgriezās mājās, līgodama laimē un priekā.

Kad Anete sāka pētīt šā prieka cēloņus, viņa sastinga šausmās, it kā savā miesā būtu atklājusi vēzi!… Tātad vēlreiz iekritusi slazdos! Mīla? Mīlestība uz vīrieti — tā būs jauns nevajadzīgu ciešanu avots, mīla uz cilvēku, ko gandrīz nepazina, tomēr zināja, ka tas ir bīstams un cietsirdīgs, tas nepiederēja viņai; viņa to nemīlēja, tāpēc, ka mīlēja citu! Citu? Jā, viņa taču joprojām mīlēja Žiljēnu. Nu, bet, ja viņa mīlēja Žiljēnu, kā tad varēja iekvēloties mīlā pret citu? Un tomēr viņa to mīlēja… Bet kā, kā gan sirds varēja atdoties vienlaikus divām būtnēm? Atdoties, turklāt visa, nedalīta! Ja Anetes sirds reiz atdevās, tad atdevās pilnīgi… Tagad viņai šķita, ka viņa rīkotos it kā prostitūta … Protams, atdot miesu diviem reizē viņai būtu licies mazāk apkaunojoši nekā atdot sirdi. Vai viņa savās jūtās bija patiesa, godīga? Bez šaubām. Anete nezināja, ka viņā mājo ne viena vien sirds, ka viņā mīt ne viena vien būtne. Cilvēka dvēseles mežā aug līdzās lieli domu koki un biezas alku smalksnes — divdesmit dažādas pasugas. Parasti tās neatšķiram: tās snauž. Bet, kad saceļas vējš, to zari sapinas… Kaislību sadursme jau sen bija atmodinājusi Anetē daudzveidību. Viņa bija vienlaikus pienākuma cilvēks un bezgala lepna sieviete; sirsnīga māte un kaislīga mīļākā. Mīļākā? Vai Anetē neslēpās pat vairākas mīļākās? Viņa bija kā vētras plosīts mežs, kas svaida savas zaru rokas uz visām debess pusēm… Bet šī patvaļīgā vara rīkojās ar viņu pret pašas gribu, pazemoja, gandrīz vai nomāca, un viņa domāja:

«Kam gan esmu visus šos gadus centusies un cīnījusies, ja pietiek viena vienīga mirkļa, lai tas viss sabruktu? No kurienes gan radusies šī vara?»

Anete šo varu nikni noliedza, it kā tā viņai būtu sveša. Vai patiesi viņa tajā nepazina sevi, savu īsto raksturu? Ak, vai, tieši tas bija visnomācošākais. Kā aizbēgt pašai no sevis?

Anete nepiederēja pie tām sievietēm, kas nepretodamās pakļaujas liktenīgām jūtām, kuras patiesībā nicina. Anete nolēma šo pazemojošo kaisli nomākt. Un neatlaidīgais darbs palīdzētu, ja nebūtu iejaukusies Noemija.

Anete saņēma no viņas vēstuli — šī mazā persona rakstīja lieliem burtiem pēc augstākās sabiedrības smalkajām manierēm, aiz kurām bija jaušama dzedra noteiktība. Dažos laipnos vārdos Noemija ielūdza Aneti vakariņās. Anete aizbildinājās ar steidzamiem darbiem. Noemija ielūgumu atkārtoja, šoreiz izteikdama kvēlas ilgas atkal redzēt Aneti un ļaudama tai pašai izvēlēties apciemojuma vakaru. Anete, nolēmusi vairs nepakļaut sevi draudošajām briesmām, no jauna noraidīja ielūgumu, kā ieganstu uzdodama pārāk lielo nogurumu pēc darba dienas. Anete iedomājās, ka tikusi vaļā no Noemijas; bet mazais Pandars [49] , kas garlaicības un ļaunprātīgas draiskulības stundās ir viens no Amora tūkstoš veidiem, nemitīgi urdīja Noemiju, līdz tā nebija ievedusi Aneti savā mājas idilē. Kādu vakaru, kad Anete, pārnākusi mājās no stundām, gatavoja azaidu (dīkdieņi apmeklējumiem parasti izvēlas tieši šo stundu), ieradās Noemija un čivinādama apzvērēja mūžīgu draudzību. Anete, nokaunējusies, ka Noemija sastapusi viņu tik nevēlamā situācijā, un gribot negribot tās sirsnības savaldzināta, jo viešņā neapzinīgi meklēja cita cilvēka atspulgu, nezaudēja noteiktību par spīti Noemijas neatlaidībai, atteikdamās doties vakariņot pie Vilāru pāra, tomēr apsolījās Noemiju apmeklēt, iepriekš piesardzīgi apjautādamās, kādā laikā tā esot mājās viena. Noemija pamanīja, ka Anete vairās no tikšanās ar Fīlipu; viņa to izskaidroja ar Anetes kautrību un nepatiku pret vīru. Noemijas sajūsma par jauno draudzeni auga augumā. Atgriezusies mājās, viņa neuzmanīgi izpļāpāja Fīlipam par apciemojumu un ar visām uzticamām draudzenēm piemītošo ļaunprātību cītīgi aprakstīja vīram visu, kas vien pēc viņas domām varētu pagalam pazemināt sievieti Fīlipa acīs: nabadzīgo dzīvokli, nekārtību, tintes un virtuves smaku, vārdu sakot, Aneti pie plīts. Fīlipu, kas bija dzirdējis par Anetes vīrišķīgo dzīves cīņu un vēl labāk nekā tā pazina trūkuma smaku, Noemijas stāsts uzvedināja uz pavisam citām domām, nekā Noemija bija cerējusi; taču tās viņš sievai neizpauda.

Tā nebija tikai nejaušība, ka Anete nedaudz dienu vēlāk, iznākot no Vilāru nama, satika uz ielas Fīlipu, kas atgriezās mājup. Anete šo tikšanos nebija meklējusi, tāpēc neuzskatīja par grēku cīnīties ar slepeno prieku, kāds to pēkšņi pārņēma. Viņi pārmija dažus vārdus. Abi stāvēja un tērzēja, kad garām pagāja kāda jauna sieviete, kuru Fīlips sveicināja un arī Anete pazina. Talantīga aktrise, kas šajā sezonā tēloja Maslovu. Anetei tā likās ļoti pievilcīga, un viņa to uzlūkoja ar sajūsmu.

— Vai jūs viņu pazīstat? — Fīlips jautāja.

— Esmu viņu redzējusi «Augšāmcelšanās» izrādē.

— Ak, tā! — Fīlips iesaucās, savilcis lūpas nicīgā smīnā. Anete bija pārsteigta.

— Vai jums nepatīk viņas tēlojums?

— Par tēlojumu es šajā gadījumā nedomāju.

— Tātad par lugu? Jums tā nepatīk?

— Nē, — atbildēja Fīlips un, redzēdams, ka Anete gaida paskaidrojumu, piebilda:

— Pastaigāsimies mazliet, ja vēlaties! Tas ir diezgan neceremoniāli no manas puses, taču ceremonijas nav radītas tādiem kā mēs.

Viņi gāja blakus. Anete jutās gan samulsusi, gan glaimota. Fīlips sāka runāt par lugu reizē naidīgi un reize ar humoru, gluži tāpat kā Tolstojs bieži vien sarunājas ar tiem, kurus neieredzēja (un viņi to arī ir pelnījuši). Bet tad viņu pašu sasmīdināja šī bardzība, un viņš teica:

— Esmu netaisns … Kad skatos kādu lugu, vienlaikus redzu arī tos, kuri skatās, redzu to, kas atainojas viņu smadzenēs, un iespaids nav visai daiļš.

— Ne visiem, — iebilda Anete.

— Jā, daži cilvēki apveltīti ar spējām izdaiļot dzīves postu. Tas viņus atbrīvo no šā posta novēršanas. Citu nelaime sagādā šiem jaunajiem ideālistiem tīkamus brīžus, dodot iemeslu estētiskām un filantropiskām emocijām, bet vēl jaukākus mirkļus cilvēku ciešanas sagādā laupītājiem, kas tās izmanto. Ar sentimentalitāti kā ar karogu maskējas visādas patriotiskas un kolonistu nometināšanas līgas, aizņēmumu izlaidumi, koloniālie kari un citi filantropiski pasākumi… Liekulīgo asaru gadsimts!… Un tomēr nav nejūtīgāka un savtīgāka laikmeta!… Cēlo uzņēmēju gadsimts (vai esat lasījusi Pjeru Hampu [50] ?), kas līdzas rūpnīcai uzceļ baznīcu, traktieri, slimnīcu un atklāto namu… Šie uzņēmēji dala savu dzīvi divās daļās: viena tiem paiet kladzināšanā par civilizāciju, progresu, demokrātiju, otra — izmantošanā un pretīgā visas pasaules nākotnes iznīcināšana, tautu sagandēšanā, citu tautu iznīcināšanā Āzijā un Āfrikā… Pēc tam tie dodas uz teātri, lai lietu gaužas asaras par Maslovas likteni vai snaustu pēcpusdienas atpūtā, klausoties Debisī glāsainās melodijas … Bet lai viņi sargās no atmodas! Krājas asinskārs naids. Katastrofa tuvojas. Jo labāk! Viņu neģēlīgas zāles der tikai slimību izplatīšanai. Būs jāķeras allaž pie ķirurģijas!

— Vai slimnieks izcietīs?

— Es izgriežu ļaunuma sakni. Neizcietīs — jo ļaunāk viņam pašam!

Tā bija tikai asprātība. Anete pasmaidīja. Fīlips iesānis uzmeta viņai žiglu skatienu:

— Vai jūs tas neiebiedē?

— Es neesmu slima, — Anete atteica.

Fīlips apstājās, lai paraudzītos viņā.

— Nē, slima jūs neesat. No jums tā vien dveš veselība un spirgtums… Jūsu tuvumā es atpūšos no fiziskām un garīgām sērgām… Pēdējās ir daudz ļaunākas … Piedodiet manu žultaino kritiku! Bet es nāku no sēdes, kur tartifu banda apsprieda jautājumu par oficiālu slimību veicināšanu, tas ir, par higiēnu; es gandrīz vai nosmaku aiz pretīguma, un, kad ieraudzīju jūs, jūsu skaidrās acis, nepiespiesto gaitu, visu, kas pauž jūsu garīgo lepnumu un veselīgumu, manī radās egoistiska vēlēšanās ieelpot gaisu, kurš jūs apņem. Tā! Tagad jūtos daudz labāk. Paldies!

— Paskat, jūs mani paaugstināt par ārstu! Pēc visa tā, ko nule par viņiem stāstījāt!

— Nē, ārsts jūs neesat. Zāles, skābeklis.

— Jums ir gan dīvaina pieeja cilvēkiem!

— Es tos klasificēju ieelpošanā un izelpošanā: tādos, kas atjauno dzīvību, un tādos, kuri to nobendē, kurus pašus derētu nobendēt.

— Ko jūs vēl gribat nobendēt?

— Vēl! — iesaucās Fīlips. — Vai uzskatāt, ka man pietiek ar slimniekiem?

— Nē jel nē, to es pateicu neviļus, — smiedamās taisnojās Anete. — Tas ir atmiņas no vecās klasiskās skolas… Vai drīkstu jautāt, kas jūs šodien tā saniknojis?

— Es negribētu par to domāt tagad, kad esam kopā. Pāris vārdos— runa ir par veselībai kaitīgu namu kvartālu, kur kopš netīrīga karaļa Indriķa [51] laikiem, kurš solīja katram zemniekam svētdienās vistas zupu, kultivē vēzi un tuberkulozi. Panākumi lieliski: pēdējos divdesmit gados astoņdesmit procentu mirstības. Es ziņoju par to higiēnas komitejai un pieprasīju spert radikālus soļus: māju atsavināšanu un noplēšanu. Sākumā šķita, ka visi ar mani ir vienisprātis, un uzdeva man uzrakstīt ziņojumu. Kad to izdarīju un ierados — izrādās, orākuli pavisam pretēji: «… Jūsu referāts, augsti godājamo kolēģi, atstāj spēcīgu iespaidu … Lielisks dokuments … Par to jāpadomā, redzēsim; mirušie tik tiešām miruši savās mājās, bet vai viņu nāvē vainojamas mājas?…» Viens man rāda apliecības (kā gan viņš tās paguvis safabricēt!), kurās nama īpašnieka uzpirktie radinieki apliecina, ka nelaiķis ieguvis biļeti uz kapsētu jau tad, kad sēdējis uzgaidāmajā istabā, vai arī, ka vēzis esot kāda nelaimes gadījuma sekas. Otrs apstrīd domas, ka vecās mājas ir neveselīgākas par jaunajām, un saka, — tās esot plašākas un labāk vēdināmas, un kā piemēru min savu namu… Uzlabot, nevis nojaukt, nevajagot neko pārspīlēt; pietikšot ar iztīrīšanu vien; namu īpašnieki apņemoties izdarīt dezinfekciju… Turklāt mēs esam nabagi, kabatas tukšas kā izslaucītas, kur lai ņem naudu ekspropriēšanai? .. .Jā, ja runa būtu par jauna lielgabala liešanu! Bet vēzis taču nokauj vēl labāk nekā lielgabals!… Lai komēdijai uzliktu kroni, kāds no viņiem sāka runāt par daiļumu. Acīm redzot, šīs būdas, kas stāv tur kopš cūcīgā karaļa laikiem, jāsaglabā mākslas un vēstures labā! … Arī man patīk māksla, un es jums parādīšu savā mājā ne mazumu skaistu, gan jaunu, gan vecu meistaru gleznu, bet vecums manā izpratnē nav skaistuma pazīme (ja vien runa nav par kādu no mūsu daiļajām dāmām), un, skaista vai ne, šai pagātnei es nepieļaušu sagandēt tagadni. No visām liekulībām estētu liekulība iedveš man visvairāk riebuma, jo savu domu neauglību tie grib ieskaidrot par cildenumu! Par to es pateicu dažu labu asu vārdu… Debatu vidū kāds kolēģis man pamāj, pavelk sānis un saka: «Jūs, acīm redzot, nekā nezināt? Šis nama īpašnieks, šis insekts, šis tārps, kas pārtiek no savu īrnieku līķiem, ir Galvenās tirdzniecības un apgādes komitejas priekšsēdētāja tuvs draugs, tas vada vēlēšanas un rada koalīcijas, viens no tiem «pelēkajiem kardināliem», kādi valda visādās demokrātiskās apvienībās un banketos, neredzamais vīrs, kura brīvmūrnieku kliķe nevis ceļ, bet dragā mūsu republikas ēku. Un šis tautas draugs nevēlas, ka tautu pārvieto no tās kapa uz citu mītni…» — Jo, klausieties, tagad sekos visinteresantākais! Tas viss notiek aiz filantropijas… Beigās man pasniedz labi iedīdīto īrnieku lūgumu: protestu pret projektu pārvietot tos citos dzīvokļos! Nu, sakiet — ko es varēju darīt viens pret visiem? Mēdz teikt — auguri smejoties. Tā nu arī es smējos. Tomēr es viņiem pateicu, ka labus jokus neder glabāt zem pūra, ka es nebūt neesmu egoists un rītdien pat dalīšos ar laikraksta «Rīts» lasītājiem. Viņi sāka kliegt. Bet es tomēr izdarīšu, kā teicu. Es zinu, kas mani sagaida: pret mani sacelsies visi šie masoni! Un, protams, izdevību garām nepalaidīs ari tie Hipokrata pēcteči, kuriem es kādreiz sadevu sutu. Viņi zina manas vārīgās vietas. Bet lai notiek, kā jūs sakāt: cīņa! Vai ne tā, kauslīgā kundze!… Jūs atceraties — tovakar, pie Solanžas? … Tas jums, liekas, ir pa prātam?

— Jā, tas ir tik skaisti, man patīk cīnīties pret netaisnību. Es gribētu būt vīrietis!

— Nav nekādas vajadzības būt vīrietim. Jums taču arī bija

jācīnās…

— Es nekad neesmu žēlojusies, ka jācīnās, bet es žēlojos, ka man jācīnās smacīgā pagrabā; tāds ir mūsu liktenis. Bet jūs — jūs cīnāties klajā laukā, kalna virsotnē.

— Paskat, jums jau cilājas nāsis kā kaujas zirgam, kas sajutis pulvera smaku. Es to jau zināju. Pamanīju tovakar…

— Tovakar jūs par mani tikai zobojāties.

— Nebūt ne. Tas man ir tik pazīstams un pašam raksturīgs — kā es varētu par to zoboties?

— Jūs mani kaitinājāt. Vazājāt aiz deguna!

— Jā, es uzreiz redzēju … Un neesmu maldījies …

— Tomēr pašā sākumā jūs izturējāties diezgan nicīgi.

— Pie velna, es taču negaidīju, ka satikšu jūs, tādu kā jūs satikšu Solanžas salonā!

— Nu, bet, sakiet taču — kā tad jūs? Kā tad jūs tur gadījāties?

— Es? Tas ir pavisam kaut kas cits. — Aiz mīlestības pret sentimentālismu?

— Nu jūsu kārta zoboties … Nabaga Solanža!… Nē, nerunāsim par viņu! Es zinu visu, ko jūs varētu šai sakarībā teikt. Bet Solanža ir tabu.

Anete paraudzījās viņā, taču nekā nejautāja.

— Kādu citu reizi pastāstīšu… Jā, esmu viņai daudz pateicības parādā…

Viņi bija apstājušies un dzīrās šķirties. Anete smaidīdama sacīja:

— Jūs nemaz neesat tik ļauns, kā izskatāties. — Un jūs varbūt ne tik labsirdīga!

— Tad jau mēs saderam kopā. Fīlips pavērās Anetei acīs:

— Vai esat ar mieru?

Viņš vairs nejokoja. Anetes sejā iesitās karsts asiņu vilnis. Viņa neatrada vārdus atbildei. Fīlipa skatiens sasaistīja un nelaida vairs vaļā. Vai viņš ko teica? Vai neteica neko? Bet no viņa lūpām Anete nolasīja: «Es gribu jūs …»

Fīlips palocījās un aizgāja.

*

Anete palika, kaisdama vienās ugunīs. Viņa devās taisni uz priekšu. Pēc desmit minūtēm viņa no jauna atradās tajā vietā, kuru nule bija pametusi. Anete soļodama neapzināti bija apgājusi apkārt Luksemburgas parkam. Viņa atģidās, galva viņai dega, un trīs vārdi apziņā kvēloja gaišās liesmās uz melna pamata. Anete mēģināja tos izdzēst… Vai viņš patiesi izteica šos vārdus? … Atmiņā atausa Fīlipa vienaldzīga seja. Anete mēģināja apšaubīt, ka šie vārdi izteikti, tomēr tie joprojām palika kā iegravēti atmiņā. Pretestība atslāba un pēkšņi sabruka… Anete nodomāja: «Tā ir labi… Tā tas nolemts…» Viņa zināja to jau priekšlaikus… Pirms stundas viņa būtu sacēlusies pret šādām domām, bet nu sajuta atvieglojumu. Kauliņi ir mesti…

Viņa atgriezās mājās skaidru galvu, mierīga, izlēmusi.

Anete zināja: ja Fīlips ko gribēs, viņš savu sasniegs. Un, ko vēlējās Fīlips, to vēlējās arī viņa. Anete bija brīva. Nekas to nekavēja!… Vai Noemijas domas? Viņai tikai viens pienākums pret Noemiju: pateikt taisnību. Anete tai nemelotu. Tikai atgūtu to, kas pieder viņai… Viņai? Citas vīru? Taču aklā kaisle čukstēja, ka Noemija to viņai nolaupījusi.

Anete nedarīja nekā, lai pasteidzinātu nenovēršamo. Viņa bija pārliecināta, ka Fīlips nāks. Viņa gaidīja.

Fīlips atnāca. Tas bija izvēlējies stundu, kad varēja sastapt viņu vienu pašu. Kad Anete gāja atvērt durvis, viņu pārņēma šausmas. Bet tā tam bija jānotiek. Viņa atslēdza durvis. Anete neizrādīja satraukumu, ja tikai to pārāk skaidri nepauda sejas bālums. Fīlips ienāca istabā. Abi palika stāvam viens otram pretī dažu soļu atstatumā, un Fīlips caur pieri vērās Anetē savām nopietnajām acīm. Brīdi klusējis, viņš teica:

— Es jūs mīlu, Rivjēra.

Vārdu «Rivjēra» viņš izrunāja tā, ka prātā nāca šalcoša upes straume.

Visa drebēdama, kā sastingusi viņa sacīja:

— Es nezinu, vai mīlu jūs… Liekas — ne… Bet es zinu vienu: es piederu jums.

Gaišs smaids atplauka Fīlipa nopietnajā sejā.

— Tas ir labi. Jūs nemelojat, — viņš atbildēja. — Arī es teicu jums taisnību.

Fīlips paspēra soli uz Anetes pusi. Viņa neviļus atkāpās un, atdūrusies pret sienu, atspiedās pret to ar abām plaukstām; kājas viņai ļodzījās. Fīlips apstājās un pavērās viņā.

— Nebaidieties! — Fīlips sacīja, un tā skarbajā skatienā atplaiksnījās maigums.

Mierīgi, taču ar vieglu ironijas pieskaņu, kā uzvarētā, kas padodas, Anete vaicāja:

— Ko jūs gribat no manis? Jums vajadzīga mana miesa? Es jums to neliedzu. Vai tā vien jums vajadzīga?

— Fīlips paspēra vēl soli uz priekšu un apsēdās uz ķeblīša pie viņas kājām. Anetes tērpa mala skāra viņa vaigu. Fīlips satvēra Anetes roku, rāmi padevīgu, ieelpoja tās smaržu, ļāva lūpām slīdēt pār viņas pirkstu galiem un noliekdamies pielika viņas roku pie savas pieres, tad pie acīm.

— Tā es vēlos.

Anete juta pirkstus slīdam pār īsi apgrieztajiem, asajiem matiem, izliekto pieri un pukstošajiem deniņiem. Šis valdonīgais cilvēks nodeva sevi viņas apsardzībā… Anete noliecās. Viņš pavērsa pretī seju. Tas bija viņu pirmais skūpsts.

Fīlipa rokas cieši apskāva Aneti, kas bija noslīgusi līdzās; Anete vairs nepretojās, viņa tikko uzdrošinājās elpot. Bet Fīlips, par spīti kaislei, nemaz nedomāja izmantot savu uzvaru. Viņš sacīja:

— Es gribu visu. Gribu jūs it visu: par mīļāko, par draudzeni, par biedreni, par sievu — it visu …

Anete atraisījās no skaujām. Acu priekšā piepeši iznira Noemijas tēls. Tikko viņa pati bija to izsvītrojusi no savām domām. Bet, kad tā rīkojās arī Fīlips, Anete jutās gandrīz vai aizskarta. Viņā bija aizskartas brīvmūrnieciskās solidaritātes jūtas, kas vieno it visas sievietes, pat sāncenses, pret vīrieti, kurš, apvainodams vienu, līdz ar to aizskar visas …

Anete protestēja:

— To jūs nevarat. Jūs piederat citai. Fīlips paraustīja plecus:

— Viņai nepieder nekas.

— Jūsu vārds un uzticība.

— Kam jums mans vārds? Viss pārējais pieder jums.

— Es netiecos pēc vārda, tomēr uzticība man vajadzīga; to es solu un prasu arī no jums.

— Esmu gatavs jums to dot.

Taču Anete, kas nule bija pieprasījusi uzticību, sašuta, tiklīdz Fīlips to viņai piedāvāja.

— Nē, nē! Vai tiešām jūs to nolaupīsiet tai, kas dalās ar jums dzīvē jau tik daudzus gadus, un atdāvāsiet man, kuru redzat tikai trešo reizi?

— Man nebija trīs reizes jāredz, lai jūs pazītu.

— Jūs mani nepazīstat.

— Pazīstu gan. Dzīve man iemācījusi tikt ātri skaidrībā par cilvēkiem. Dzīve aizrit, un nemūžam neatkārtojas neviens mirklis. Jāizlemj uz vietas, ko gribēt un ko negribēt. Jūs ejat man garām, Rivjēra, un, ja es jūs nesatveršu, tad zaudēšu. Un tāpēc es jūs ņemu.

— Un ja nu jūs maldāties?

— Varbūt. Es zinu: vēlēdamies bieži vien maldāmies, bet nevēlēdamies maldītos vienmēr. Ieraudzīt jūs un neiekārot būtu tik liela kļūda, kādu sev nemūžam nepiedotu.

— Ko jūs zināt par mani?

— Vairāk, nekā jūs domājat. Es zinu, ka reiz bijāt bagāta un tagad esat nabaga, ka jaunība jums aizritējusi vienos priekos, ko jums sniegusi bagātība, un ka jūs visu to esat zaudējusi, padzīta no savas vides, tomēr neesat zaudējusi drosmi un esat cīnījusies. Un es zinu, kas tas ir — cīnīties, kā jūs to esat darījusi, jo arī pats veselus trīsdesmit gadus pēc kārtas esmu tā cīnījies un savas divdesmit reizes gandrīz vai padevos. Jūs turējāties sīksti. Es jau kopš šūpuļa esmu pazinis pretīgo postu un apradis ar to. Jums bija glezna āda, un jūs loloja un lutināja, bet jūs tomēr nepadevāties. Neielaidāties nekādā gļēvā kompromisā. Jūs netiecāties izvairīties no cīņas ar sievietes kaujas līdzekļiem — nesavaldzinājāt vīriešus vai neizvēlējāties godīgu izeju aprēķina laulībā.

— Vai jūs domājat, ka man tik bieži to piedāvāja?

— Protams, ne, jo pat visaprobežotākie vīrieši saprot, ka neesat no tām, kas pērkama ar laulības kontraktu.

— Godīga, jā.

— Es zinu, ka esat mīlējusi kādu un dzemdējusi bērnu un tomēr atteikusies kļūt par sava bērna tēva sievu. Negribu pētīt, kādas jūtas jums likušas tā rīkoties. Bet zinu, ka jums bija drosme aizstāvēt pret gļēvo sabiedrību savas tiesības nevis uz

baudu, bet darbu un grūtībām, tiesības būt mātei un uzaudzināt dēlu, spītējot trūkumam, vienai pašai. Jūs ne tikvien aizstāvējāt šīs tiesības, — tas varbūt nav tik grūti, — jūs viena realizējāt tās veselus trīspadsmit gadus. Un, pēc savas pieredzes

zinādams, ko nozīmē trīspadsmit gadi nemitīga darba un raižu, es tomēr jūs redzu nesalauztu, godīgu un lepnu — laika zobs jūs nav pat skāris. Jūs esat izsargājusies no divām sakāvēm: no pilnīgas apātijas un sarūgtinājuma… No sarūgtinājuma pēdām vaibstos pat es neesmu spējis izvairīties… Es labi pazīstu dzīves cīņu, un man ir skaidrs, ko vērts tāds rakstura rūdījums kā jūsējais. Šis nopietnais smaids, skaidrās acis, uzacu skaidrā līnija, uzticamās rokas, šī rāmā saskaņa it visā, taču dvēselē —

svelmaina uguns, līksmas cīņas trīsas pat tad, kad esat sakauta … «Nekas! Mēs vēl pacīnīsimies …» Vai tiešām jūs domājat, ka tāds cilvēks kā es nezina tādas sievietes vērtību, kāda esat jūs? Un, to apzinoties, nebūs gatavs uz visu, lai jūs iekarotu? … Rivjēra, es gribu, lai jūs būtu mana… Jūs esat man vajadzīga. Klausieties! Netiecos jūs apkrāpt. Lai gan vēlu jums labu, iegūt gribu sevis, nevis jūsu labā. Es jums nesolu labumus, drīzāk gan jaunus pārbaudījumus … Jūs nepazīstat manu dzīvi… Apsēdieties man līdzās, mana daiļā!

Sēdēdama uz grīdas, Anete pavērsa acis pret Fīlipu. Viņš saņēma tās rokas un neizlaida no savējām, kamēr vien runāja:"

— Man ir pazīstams vārds, panākumi, nauda un viss, ko var iegūt par naudu. Bet jums nav ne jausmas, kā esmu to ieguvis un kā man iegūtais jāsargā. Ar varu visu esmu izrāvis, ar varu viss jānotur. Ar varu esmu veidojis savu likteni, ja vien tāds ir… Esmu izlauzis ceļu par spīti apstākļiem un cilvēkiem. Un nekad neesmu ne pratis (ne arī gribējis) lūgties par saviem panākumiem piedošanu, ārstējot uzvarēto sāncenšu ievainoto pašlepnumu un ceļā samīdītās intereses. Mani dārgie kolēģi domāja, ka vismaz panākumi iedarbosies uz mani līdzīgi narkozei. Nekas tamlīdzīgs nenotika. Lai kā viņi mēģināja man glaimot, viņi juta — nekad neesmu piederējis un nepiederēšu viņu baram. Es nespēju aizmirst to, ko redzēju viņpus šķērssienas: nemitīgo krāpšanu un netaisnīgumu. Man bija pietiekami laika pārdomāt melus, kādi valda mūsu sabiedrībā, kurus inteliģences kasta (pretēji tam, ko tā apgalvo un ko no tās sagaida) vienmēr apsargājusi kā visuzticamākais suns. Izņemot dažus slīpētus zeļļus, kuri, ieslēgušies savas mākslas un teoriju sfērā, izdaudzināti par cilvēkiem, kas neko nerespektē, bet, tiklīdz iziet no savas celles, visai pieklājīgi ceļ cepurītes pasaulē valdošā stulbuma priekšā. Bet es daru nedzirdētu neprātu — nevēlos ar to koķetēt. Es pat tagad gatavojos sākt cīņu ar dažām svaidītām blēdībām, kas līdzīgi smagai nastai gulstas uz pleciem, kurus jau tā saliecis trūkums, un notiesā tūkstošiem cilvēku nebeidzamam postam. Mani, protams, sagaidīs ar rejām cerbers ar trim rīklēm — liekulīgo morāli, liekulīgo patriotismu un svētulību. Par to es jums pastāstīšu vēlāk. Arī mani gaida sakāve, es to zinu un tomēr cīnos sev par prieku un grūtībām — un tāpēc, ka tā vajag … Tagad jūs saprotat, kādēļ jūsu vārdi tovakar bija man prieka vēsts, ko jūs ir nenojautāt! Jūsu vārdi bija domāti man. Arī mutei jābūt manai.

Anete to ļāva. Fīlips maigi saspieda rokās viņas vaigus un deniņus.

— Rivjēra, jūs esat man vajadzīga. Neticēju, ka jūs atradīšu. Tagad jūs esat mana, un es jūs turu savās rokās.

— Turiet labi cieši! Man bail, ka izslīdēšu no jūsu rokām.

— Zinu, kā jūs saistīt. Es jums piedāvāju savu smago dzīvi, savus ienaidniekus, savas briesmas.

— Jā, jūs mani pazīstat… Taču nekas no tā nevar piederēt man. Jūs nedrīkstat ar to rīkoties, kā patīk. Tas pieder jūsu Noemijai.

— Ko gan Noemija ar to iesāks?… Viņa par to negrib ne dzirdēt. Viņa izslēdz no savas dzīves patiesību un grūtības.

Anete paraudzījās Fīlipā, un viņas acīs tas lasīja neizteiktu jautājumu:

— Jūs domājat: «Kāpēc tad viņš to apprecējis?»… Šī sieviete allaž melo; jā, es to zinu, meli ieauguši viņas miesā no matu saknēm līdz nagu galiņiem… Nu, un kas ir tas pārsteidzošākais, — tieši tādēļ arī es viņu paņēmu! Es viņu gandrīz tāpēc vien mīlu… Kad meli sasniedz tik augstu mākslas pakāpi, tie ir laba teātra vērti… Vai tad nezinām, ka teātris, gandrīz it visa māksla melo, izņemot varbūt tikai dažus savādniekus, kas ar savu uzvedību mulsina kolēģus, kuri apgalvo, ka šie ļaudis nemaz neesot mākslinieki, bet tikai sagandējot sava amata prestižu… Taču, ja jau pasaulē valda meli, mums vismaz ir tiesība prasīt, lai šie meli būtu patīkami. Visumā ņemot, es uzskatu par labāku dzīvot un saieties ar tādiem, kas prot skaisti melot. Viņi nepieviļ. Es redzu visu. Noemijas daiļums ir tikpat neīsts kā viņas jūtas, taču imitācija tik veikli izdevusies, ka dara man godu. Vakaros, atgriezies mājās no savas kautuves, kur līdz pretīgumam esmu izskatījies uz samaitātu gaļu, es tīksminos par Noemijas daiļumu. Viņa ir kā jautri čalojošs strautiņš, un tas mani mazgā tīru. Lai vien melo vesela! Tam nav nozīmes. Ja Noemija gribētu runāt patiesību, viņai nebūtu ko teikt.

— Jūs esat cietsirdīgs. Noemija jūs mīl.

— Bez šaubām. Arī es viņu.

— Ja jūs mīlat viņu, kādēļ es jums esmu vajadzīga?

— Es mīlu Noemiju tā, kā viņa izprot mīlestību.

— Tas ir daudz.

— Varbūt viņai, ne man.

— Bet vai spēšu jums sniegt to, ko Noemija sniedz jums?

— Jūs? Jūs neesat rotaļlietiņa.

— Arī es vēlētos būt rotaļlietiņa. Visa dzīve ir spēle.

— Jā, bet jūs tai ticat. Jūs esat no tām spēlētājām, kas izturas pret spēli nopietni.

— Jūs tāpat.

— Tāpēc, ka tā gribu.

— Kas jums teic, ka arī es to nedaru aiz brīvas gribas?

— Nu, tad apvienosim savu gribu!

— Es nevēlos celt laimes ēku uz citas drupām. Esmu pati cietusi un negribu, ka arī citi ciestu manis dēļ.

— Dzīvē viss jāpērk par ciešanām. Ikviena laime dibināta uz drupām. Viss galu galā pārvēršas par drupām. Vismaz viss, kas ir celts.

— Es nespēju citas sievietes laimi upurēt savējai. Nabaga mazā Noemija!

— Viņa jūs tā nežēlotu, ja jūs gulētu viņai zem kājām.

— Ticu. Bet viņa jūs mīl. Un nonāvēt mīlu, manuprāt, ir noziegums.

— Vai nu jūs gribat, vai ne, tas jau noticis. Jūsu klātbūtne to nonāvējusi.

— Jūs domājat tikai par sevi.

— Mīlā ikviens domā tikai par sevi.

— Nē, nē, nav tiesa! Es domāju par sevi, par jums, par sievieti, kas jūs mīl, par visu, ko jūs mīlat un ko es mīlu. Es gribētu, lai mana mīla nestu visiem prieku un labumu.

— Mīla ir divkauja. Nevar skatīties pa labi un kreisi, citādi esam pazuduši. Skatieties tieši acīs pretiniekam, kas stāv jums pretī!

— Pretiniekam?

— Man…

— Jums; jā, tiešām. Tas mani nebiedē. Bet viņa, Noemija, nav mana pretiniece! Viņa man nekā ļauna nav nodarījusi. Vai varu ielauzties viņas dzīvē, lai to izpostītu?

— Vai labāk būtu Noemijai melot?

— Krāpt viņu? … Tad jau labāk izpostīt viņas dzīvi!… Vai arī savu. Atteikties.

— Jūs neatteiksieties.

— Kā jūs to zināt?

— Tāda sieviete kā jūs aiz nevarības nekad neatsakās.

— Kāpēc gan tas nevarētu būt aiz spēka apziņas?

— Atteikšanās, manuprāt, nav spēka pazīme. Es mīlu jūs, un jūs mīlat mani. Esmu pārliecināts, ka jūs neatteiksieties.

— Neesiet vis tik pārliecināts!

— Jūs taču mani mīlat?

— Mīlu.

— Tātad? …

— Tātad, — lai notiek tā!…

*

Tie joprojām nekā nebija pateikuši «viņai».

Anete bija devusi sev zvērestu nepiederēt Fīlipam, pirms tas nebūs runājis ar Noemiju. Taču kaislību vara bija guvusi virsroku pār apņēmību. Kaislei nevar nosacīt kādu noteiktu stundu. Tā izvēlas to pati. Un tagad jau Anete atturēja Fīlipu no izskaidrošanās ar sievu. Viņa baiļojās no Fīlipa nepielūdzamības.

Fīlips bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem būtu varējis atstāt Noemiju neziņā. Viņš tik daudz sievu necienīja, lai uzskatītu par savu pienākumu teikt viņai taisnību. Bet, ja Fīlipam vajadzētu pateikt, viņš to izdarītu bez mazākās saudzības. Kad Fīlipu pārņēma kaisle, viņš kļuva drausmīgi cietsirdīgs. Nekas cits tad vairs neeksistēja. Fīlipa mīla pret Noemiju bija kunga mīlestība pret verdzeni, kas izmaksā visai dārgi, — būtībā Noemija tam nekas cits arī nebija. Tāpat kā vairums sieviešu, viņa ar šādu mīlu samierinājās; ja verdzene tur kungu savos valgos, nekas nav pielīdzināms tās varai. Viņa ir viss līdz tai dienai, kad viņa vairs nav nekas. Noemija to zināja, bet jaunības un skaistuma apziņā jutās droša, ka tā turpināsies ilgus gadus. Pēc mums kaut vai ūdens plūdi!… Turklāt viņa allaž bija modra. Noemija zināja par Fīlipa īslaicīgajām mīlas dēkām. Viņa tām nepiešķīra lielu nozīmi, jo novērtēja tās pareizi: šiem sakariem nebija rītdienas. Atriebības nolūkā Noemija arī atļāvās dažu labu «mazu izklaidēšanos», par ko vīram neteica ne vārda. Tikai vienu vienīgu reizi, kad Fīlipa neuzticība bija sagādājusi smeldzošas sāpes, viņa niknumā kļuva tam patiesi neuzticīga. Tas Noemijai nesniedza daudz prieka un pat likās mazliet pretīgi; bet lai! Viņa bija norēķinājusies. Pēc tam Noemija kļuva pret vīru vēl maigāka un viņa apskāvienos ar ļaunu prieku nodomāja:

«Manu dārgumiņ, es tevi krāpju. Tā tev būs laba mācība! Tev jau ir uzlikti ragi!»

Bailes, ka tikai Fīlips ko neuzzinātu, vērta atriebību vēl saistošāku. Fīlips nekā noteikta nezināja, nezināja arī nevienu noteiktu faktu, bet no sievas acīm vien nolasīja, ka tā melo. Vai Noemija tiešām viņu pievīla, to Fīlips nezināja, taču nojauta, ka tāds nodoms viņai bija. Un šādās reizēs Noemija redzēja vīra skatienos iedzalkstāmies zibeņus: viņš to būtu saplosījis pats savām rokām! Bet viņš nekā nezināja, nekad nekā neuzzinās, un Noemija pievēra acis ar gurdas dūjas maigumu. Fīlips mēdza rupji uzkliegt:

— Skaties man acīs!

Taču Noemija jau bija paguvusi piešķirt acīm nevainīgu izteiksmi. Fīlips zināja, ka tā ir mākslota, un tomēr padevās.

Fīlips nedusmojās uz Noemiju, lai gan būtu sievu saplosījis gabalos, ja pieķertu ar kādu citu! Viņš negaidīja no Noemijas to, ko tā nebija spējīga dot: atklātību un uzticību. Fīlipam patika Noemija, un tikmēr viss bija labi. Bet Fīlips uzskatīja, ka viņam ir tiesības šķirties no Noemijas, tiklīdz tā vairs nepatiks.

Anete juta vairāk sirdsapziņas pārmetumus. Viņa bija sieviete; viņa labāk zināja, kas notiek Noemijas sirdī. Var jau būt, ka Noemija ir nepatiesa, tukša un krāpj Fīlipu, tomēr viņa to mīl. Nē, viņai tā vis nebija rotaļa, kā Fīlips mēdza sacīt. Viņa bija Fīlipā ieaugusi kā daļa no viņa miesas. Noemiju pie Fīlipa saistīja ne tikvien kaisles kvēle, bet šīs jūtas viņā iesniedzās līdz pašiem sirds dziļumiem, vai nu šī sirds bija laba, vai ļauna. Laba un ļauna. Mīlā tikai vienam ir izšķīrēja nozīme — spēkam, šim valdonīgajam magnētam, kas liek vienai būtnei ar miesu un dvēseli ietiekties otrā. Noemija turējās pie vīra kā pie savas dzīves mērķa, pēc kura tik daudz gadu bija nerimtīgi alkusi. Sieviete ne vienmēr zina, kāpēc viņa kādu iemīlējusi, bet, ja reiz iemīlējusi, tad vairs nespēj no tā atrauties. Pārāk daudz viņa izšķiedusi spēku un alku, lai varētu tos pievērst kādam jaunam objektam. Kā ērce viņa iekožas izraudzītajā būtnē. Un, lai to atrautu, jāgriež abu dzīvajā miesā.

Noemiju sāka grauzt šaubas. Sākumā tikko jaušamas, kā peļu skribināšanās. Viņu ģimenes dzīvē nekas nebija mainījies. Fīlips, kā parasti, bija skarbs, allaž nevaļīgs, mazrunīgs; klausījās sievā, nekā nedzirdēdams, nogrimis domās, ar savādi liesmojošām acīm. Šajā laikā Fīlipu visnotaļ nodarbināja kāda diezgan nepatīkama lieta — nesaudzīga polemika presē, kuru pats bija izraisījis. Noemija to zināja un nebūt neilgojās, lai vīrs atklātu sarūgtinājuma iemeslus. Kad Fīlips ar kaut ko bija aizrāvies, viņš nedomāja ne par ko citu un sievu neievēroja: tai atlika vienīgi gaidīt, ļaujot viņam gavēt, — vēlāk viņš atgriezās ar jo lielāku apetīti. Tomēr šoreiz gavēšana pārlieku ieilga! Agrāk šādās reizēs Noemija izklaidēšanās labad sāka koķetēt ar vīru, kas saskaitās, ka viņu atrauj no svarīgām domām un strupi to noraidīja, lai gan Noemija skaļi sašuta par laulātā drauga nepieklājību, taču nebūt nebija noskaitusies: viņa bija kā bērns, kas rotaļājas ar petardi, jo skaļāk tā sprāgst, jo lielāks prieks … Bet šoreiz (katastrofa!) petarde nesprāga… Noemijas koķetēšana atdūrās pret pilnīgu vienaldzību. Fīlips to pat nepamanīja… Šaubas kā peles pārskrēja pār Noemijas dvēseli šurp un turp, līdz beidzot tajā iemitinājās. Tās grauza, grauza, kamēr aizsniedza miesu. Tad Noemija iekliedzās …

Kādu rītu abi līdzās gulēja gultā… Fīlipam acis bija atvērtas. Noemija bija tikko pamodusies, taču izlikās aizmigusi un vēroja vīru. Viņa neapzināti nojauta, ka Fīlipa sejai it kā pārslīdēja citas sievietes atspulgs (jo doma bez mūsu ziņas pieņem tā tēla atveidu, kāds tajā iemājo). Tūdaļ greizsirdīgi sasprindzinājusi uzmanību, Noemija, mierīgi gulēdama un cenzdamās elpot vienmērīgi kā aizmigušie, caur nolaistām skropstām sāka kāri pētīt šo tik tālo un reizē tik tuvo vīrieti, kurš gan viņai piederēja, tomēr bija mūžīgs svešinieks; tā gurns skāra viņas gurnu, un tomēr viņus šķīra vesela pasaule… Nē, viņa nemaldījās, vīru māca citas raizes, un tās nebija saistītas ar darbu… Raizes? Noemija redzēja to smaidām… Viņš domāja par kādu citu!… Lai atrautu vīru no šā sapņu rēga un pārbaudītu savu varu, Noemija kā pa miegam iekunkstējās un apskāva viņu. Fīlips salti atvirzījās no auguma, kas kļāvās klāt, un, pārliecinājies, ka sieva guļ, klusām piecēlās, apģērbās un izgāja… Noemija nepakustējās… Taču durvis vēl nebija lāgā aizvērušās, kad viņa jau ar sāpēs pārvērstu seju pietrūkās no gultas. Sita mazās dūrītes pie krūtīm, apvaldīdama moku un dusmu kliedzienu.

Kopš šā mirkļa Noemija sāka vīru izspiegot. Saspringta, visa drebēdama, viņa dzina pēdas un izsekoja; nagi viņai niezēja: Noemija vai dega alkatībā saplosīt pretinieci… Ak, klusām, lēnām… Iecirsties ar nagiem tai sirdī! … Tikai šī sirds nebija atrodama. Kur tā slēpās?… Kā mednieks, kas ar drudžainu rūpību izlūko mežu, Noemija pētīja daudzos paziņas, slēpdama asos zobiņus aiz nokrāšļotās mutes jaukā smaida, neizlaizdama no acīm sīkāko pārmaiņu Fīlipa vaibstos, kad tas atradās sieviešu sabiedrībā, uzmanīdama ikvienas skatienus, roku kustības, balss noskaņu . . Viņa it kā valdīja sirdī veselu varzu suņu, kas elsa vien … Taču pēdas allaž bija nepareizas. Un medījums vairījās …

Dīvainā apmātība, kuras dēļ Noemija jau pašā sākumā bija atvairījusi no aizdomu loka Aneti, joprojām pastāvēja. Nu jau vairākas nedēļas viņa bija Aneti piemirsusi. Arī Anete nerādījās. Viņa jutās vainīga un ne tikai nelepojās, bet pat kaunējās no savas slepenās, zagtās uzvaras. Anete vairītos no jauna parādīties Vilāru namā, ja Noemija izteiktu vēlēšanos viņu atkal redzēt. Taču Noemija šādu vēlēšanos neizteica; tai bija pārāk daudz uztraukumu, lai atcerētos Aneti.

Noemija veltīgi centās sevi pārliecināt, ka Fīlipa aizraušanās pāries. Acīm redzamie atsaluma simptomi ne tikvien nepārgāja, bet kļuva vēl klajāki: dzedra neuzmanība pret vārdiem, sejas izteiksmi, pret pašu miniatūrās laulātās draudzenes klātbūtni, pilnīga vienaldzība, vēl vairāk — brīžos, kad Noemija ar varu mēģināja vīram atgādināt savu esamību, — gurds apnikums un vāji slēpts derdzīgums pret sievas pieskārieniem… Noemija drebēja niknumā un atraidītā mīlā! Viņa vairs nespēja pati sev noklusēt, cik nopietna ir draudošā nelaime. Viņa zaudēja vai prātu. Taču vajadzēja vienmēr sasprindzināt spēkus, lai sevi nenodotu… Vienmēr, vienmēr būt jautrai, pašpārliecinātai par vīru, lai gan tas viņu nepagodināja pat ar acu uzmetienu! Noemija galīgi panīka… Viņa kūsāja naidā pret netveramo pretinieci… Gribējās dauzīt galvu pret sienu aiz īgnuma, ka nav iespējams to notvert… Veltīgi Noemija uzglūnēja visām pazīstamajām sievietēm, visām, tikai Anetei ne. Aneti viņa vismazāk turēja aizdomās.

Bet Anete pati sevi nodeva.

Reiz, ejot pa ielu, viņa pār desmit soļu attālumā pamanīja Noemiju, kas nāca pretī. Noemija viņu neredzēja: tā gāja, galvu nodūrusi, izklaidīgi raudzīdamās apkārt, un tās skaistā seja bija bāla un raizēs novecojusi. Šajā mirklī Noemija vairs nevaldījās un nevēroja arī apkārtni; nu jau vairākas dienas tā bija kā monomāns, kas apvaldītā niknumā griež uzmācīgas idejas dzirnakmeņus. Noemijas izskats aizkustināja Aneti. Viņa būtu varējusi nepamanīta paiet garām Noemijai vai ari griezties atpakaļ, taču, steigdamās izvairīties no tikšanās, pieļāva kļūdu: nokāpa no ietves un devās pāri ielai. Šī kustība, kas uz mirkli pārtrauca gājēju nemitīgo plūsmu, gluži automātiski piesaistīja Noemijas uzmanību. Viņa pazina Aneti, kas centās izvairīties no sastapšanās. Un, sekodama tai ar acīm, viņa ieraudzīja, ka Anete, aizgājusi līdz pretējai ietvei, slepus uzmet viņai skatienu un aši aizgriež galvu. Noemijas prātā kā žilbinošs zibens uzliesmoja nojauta… Tā ir viņa!

Noemija aizelsusies apstājās, krampjaini savilkto pirkstu nagus iecirtusi delnās, sabozusies kā kaķene, kas uzmetusi kūkumu; acis iegailējās slepkavības alkās. Kāda garāmgājēja skatiens Noemijai atgādināja, ka viņa dzīvo pasaulē, kur jāmelo, un ka uz mirkli to piemirsusi. Noemija atgriezās īstenībā. Taču, soļus desmit nogājusi, viņa iesmējās nežēlīgiem smiekliem. Nu sāncense bija viņas varā…

*

Aneti dziļi aizkustināja Noemijas izskats. Kopš tās dienas, kad viņa bija atdevusies Fīlipam, viņu nemitīgi mocīja sirdsapziņa. Nevis tāpēc, ka Anete justos vainīga, piederot tam, kuru mīlēja: Anetes mīla bija patiesa, veselīga un spēcīga. Tai nevajadzēja ne attaisnošanos, ne izlikšanos. Nekādi sabiedriski pieņēmumi nespēja gūt pārsvaru. Kaislības drudzī Anete pat nepieļāva domu, ka viņai būtu kādi pienākumi pret Noemiju: īstā Fīlipa sieva bija viņa. Anete neatzina otru, kas nebija pratusi dalīties ar Fīlipu darbā un cīņā, nebija varējusi sniegt tam laimi. Tomēr šī pārliecība netraucēja Anetei atcerēties, ka viņa savai laimei ziedojusi citu sievieti, kuras laimi izpostījusi. Anete centās sev iestāstīt, ka Noemija ir par tukšu, un seklu, lai pārāk ciestu, un ka tā viegli atteiksies no Fīlipa. Tomēr zināja, ka šāds uzskats ir aplams, tādēļ centās izvairīties no domām par Noemiju. Pirmajās laimes dienās egoisms to arī atļāva.

Taču pēc tikšanās ar Noemiju tas vairs nebija iespējams. Anetei piemita neapskaužamās spējas atteikties no sevis un par spīti kaislībām iejusties otra jūtās, jo sevišķi otra ciešanās, kuras nojauta no pirmā acu uzmetiena …

Anete atgriezās mājup tikpat sagrauzta kā Noemija. Viņa vairs nespēja apmierināties ar skaļiem vārdiem, bruņoties ar mīlas tiesībām. Noemija arī mīlēja. Un Noemija cieta. Vai mīlai, kas cieš, mazāk tiesības kā tai, kas radījusi šīs ciešanas? … Nav nekādu tiesību! Vienai no mums abām jācieš. Viņai vai man? ,

Viņai!… Anetes kaisle neatstāja izvēli… Bet tas nebūt nebija nekas priecīgs …

Vismaz nevajadzētu Noemijas ciešanas padarīt vēl smagākas! Tās paildzināt ir noziegums, mēs ļaujam brūcei strutot, nevis ar drošu roku to satveram, pārgriežam un pārsienam. Vairīties no vaļsirdīgas atzīšanās un ļaut Noemijai pašai atklāt savu nelaimi ir gļēvi un nežēlīgi. Jau pašā pirmajā dienā Anete bija paziņojusi Fīlipam:

— Es negribu slēpties.

Kā gan viņa bija pieļāvusi, atliekot izskaidrošanos no dienas dienā, ka pati noslīd tik necienīgā stāvoklī?… Vainīga viņas mīkstā sirds. Anete ne reizi vien bija sacījusi Fīlipam:

— Mums jārunā.

Bet, tiklīdz Fīlips grasījās runāt, viņa to aizkavēja. Fīlips mēdza visu, ko vairs nemīlēja, aizmest kā izspiestu citronu. Vecās saites Fīlipu apgrūtināja. Viņš mēdza sacīt:

— Nu, izbeigsim ar to! Tomēr Anete pretojās:

— Nē, nē, tikai ne šodien!

Anete saprata, kādas sāpes viņš sagādās Noemijai. Mans dievs, cik grūti nokaut cilvēka dvēseli!

Fīlipam jau tāpat bija diezgan savu rūpju. Dienas viņam pagāja vienā vienīgā nežēlīgā cīņā ar satracināto sabiedrisko domu un presi. Anete redzēja, ka nav īstais brīdis nogurdināt viņu vēl ar savām raizēm. Fīlips bija iesācis bīstamu kampaņu. Uzņēmies iniciatīvu noorganizēt dzimstības ierobežošanas līgu. Fīlips neieredzēja valdošās buržuāzijas nekaunīgo liekulību, kura, nebūt nerūpēdamās par darbaļaužu dzīves higiēnisko apstākļu uzlabošanu un trūkuma atvieglošanu, interesējās vienīgi par iedzīvotāju skaita palielināšanu, lai netrūktu cilvēku rūpnīcām un lielgabaliem. Pati tā izvairās, negrib pārāk daudz bērnu, lai nemazinātu savu labklājību un nesarežģītu dzīvi! Bet nebūt neuztraucas, ka pārmērīga dzimstība nostiprina uz laiku laikiem tautā trūkumu, slimības un kalpināšanu. Valdošā buržuāzija deklarējusi dzimstības vairošanu par reliģisku un patriotisku pienākumu. Fīlips nešaubījās, ka sacels lielu sašutuma vētru. Taču nekad draudošās briesmas nebija viņu atturējušas. Viņš metās uz priekšu. Bet pretinieku niknums pārspēja visu gaidīto.

Fīlipu ienīda daudzi: vispirms jau kolēģi, zinātnes priesteri, kuru patmīla, doktrīna un intereses bija aizskartas, izstumtie sāncenši un pat dažs labs piekritējs, kuru viņš nesaudzēja, pasakot taisnību acīs, — jo viņš uzslavu nebūt neatmaksāja ar laipnībām un pateicība neietilpa viņa tikumu skaitā: Fīlips ņēma to, kas pienācās, un deva tikai to, kas likās pelnīts, un tas nebija daudz! Labdari, varbūt vienīgi Solanža, viņam nelikās cieņas vērti. Nevienam nekādu privilēģiju! Tādējādi Fīlipam bija jāsagaida, ka uzbrucēju būs daudz, bet aizstāvju maz. Fīlips apgrūtināja to manevrus, kuri spekulēja ar ideāliem. Ik reizes, kad organizējās kāda kārtēja dižciltīga krāpnieku-filantropu organizācija, bija pilnīgi droši, ka Fīlips to aizkavēs. Labdarīgo liekuļu viltību atmaskošana viņam sagādāja velnišķīgu prieku. Tāpēc arī cienījamās aprindās (sotto voc[52]) viņš baudīja ķildīga gara, sagrāvēja un anarhista reputāciju. Šīs tenkas vēl nebija aizsniegušas publikas ausis — milzīgo Pasquino[53] ausi: neslavas cēlāju presi. Pretinieki nogaidīja izdevīgu brīdi. Eccolo[54] Tagad radās lieliska izdevība! Notika patriotiskā sašutuma eksplozija! Iejaucās it visi laikraksti. Šī vispārējā sašutuma atbalss nokļuva līdz parlamentam, kur teica nemirstīgus vārdus, lai atkarotu trūcīgo ļaužu tiesības uz daudzbērnu ģimeni. Daži entuziasti iesniedza likuma projektu, kurš stingri vērsās pret jebkādu propagandu, kas tieši vai netieši cīnās par iedzīvotāju skaita samazināšanu. Anarhistiskā prese, pārspīlēdama Fīlipa argumentus par bērnu radīšanas ierobežošanu, izvirzot pirmajā plānā patmīlīgās baudas momentu un noklusējot humānos apsvērumus, radīja iespēju diskreditēt it visas Fīlipa runas. Fīlips atrada piekritējus sabiedrības ienaidnieku vidū. Viņš pats visai droši un nesaudzīgi atbildēja saviem pretiniekiem kādā lielā laikrakstā. Bet šo tribīni Fīlips viegli varēja zaudēt: redakcijā sāka ienākt neskaitāmas protesta vēstules. Fīlips lasīja publiskas lekcijas, runāja trokšņainos mītiņos. Viņš uzbruka pretiniekiem ar tādu pašu niknumu kā tie viņam. Naidnieki modri uzmanīja ikvienu Fīlipa izteicienu, gaidīdami, vai kāds nepiesardzīgs vārds nedos iespēju viņu pazudināt. Taču skarbais cīnītājs palika kungs pār saviem dusmu uzliesmojumiem un arvien zināja robežas vārdiem. Viņš iekaroja ārkārtīgu popularitāti, izraisīja sajūsmu, apsmieklu un naidu. Ar pilnu krūti elpoja cīņas dūmakā.

Kas viņam bija Noemija šo vētru laikā!

*

Noemija steidzās mājup. Viņa atcerējās Fīlipa un Anetes pirmās tikšanās, kas bija notikušas viņas klātbūtnē, savu neapķērību un abu nodevību. Noemija bija pārskaitusies. Tikusi savās četrās sienās, viņa tūlīt ļāva niknumam vaļu. Tas bija īsts virpuļviesulis. Vienā mirklī viss bija kā nomēzts. Kas tagad redzētu Noemiju krampjaini elsojot, tas gandrīz viņu vairs nepazītu. Viņas skaistā sejiņa vaigstījās dusmās, viņa kodīja un plosīja nēzdodziņu, savandīja papīrus uz vīra rakstāmgalda, izgāza sašutumu pār klēpja šuneli, kas glaudās pie kājām, un pār papagaili, kuru tik tikko nenožņaudza … Protams, Noemija bija piesardzīgi pieslēgusi durvis, jo fūrijas lomu drīkstēja tēlot tikai aiz slēgtām durvīm — tā viņu nedarīja skaistāku! Noemija izskatījās ļauna, novecojusi un savītusi. Taču, ieraugot sevi spogulī bez lieciniekiem, neglītu un nejauku, viņa nevis sapīka, bet izjuta pat zināmu atvieglojumu: tā bija sava veida atriebība. Vēlāk Noemija iežēlojās par sevi, par savu izskatu, šī līdzjūtība izkausēja negantumu, un, saritinājusies uz paklāja, viņa sāka skaļi raudāt… Bet ilgi tā nedrīkstēja elsot, drīz vien varēja pārnākt Fīlips, tātad vajadzēja pasteigties, raudāt divkārt stipri un steidzīgi. Viņa vēl joprojām trakoja, taču īstais negaiss jau bija garām. Mazais šunelis likās piemirsis pārestību un, pienācis klāt, nolaizīja viņai ausi. Noemija purpinādama to noskūpstīja un, pietrūkusies sēdus uz paklāja, masēdama sev kāju, apklusa. Viņa iegrima pārdomās. Tad, pēkšņi izlēmusi, piecēlās, atglauda pār pieri klaidā atrisušos matus, pacēla uz grīdas izmētātos priekšmetus, salika kā agrāk izsvaidītos papīrus, rūpīgi nopūderēja seju un sakārtoja ģērbu. Tad viņa sāka gaidīt.

Fīlips atrada viņu mierīgu un maigu. Sākumā Noemija izmēģināja pašus vienkāršākos ieročus. Ar visnevainīgāko izskatu viņa iepina sarunā dažas neģēlības par nīsto sāncensi. Saldā balstiņā izteica pāris nežēlīgu piezīmju par Aneti — par viņas izskatu, protams! Tikumiskās īpašības, pēc Noemijas domām, bija mazāk svarīgas: pat, ja mīlam cilvēka dvēseli, šo mīlu tomēr rada miesa. Noemija lieliski prata izcelt citu sieviešu skaistumā tieši tos trūkumus, kuri tās vērta neglītas un kurus, ja tie reiz pamanīti, nekad nevar aizmirst. Šoreiz Noemija pārspēja pati sevi. Sagandēt sāncenses tēlu mīļākā acīs ir aizraujošs uzdevums. Fīlips noklausījās, pat ne acu nepamirkšķinājis.

Noemija mainīja taktiku. Viņa sāka aizstāvēt Aneti pret ļaunprātīgajām ļaužu tenkām, slavēt tās tikumus (šādas uzslavas neuzliek nekādu atbildību!). Mēģināja Fīlipu iesaistīt sarunā, piespiest sevi atmaskot, izvilināt cīņas arēnā, kur viņa to sagaidīs… Bet Fīlips palika vienaldzīgs kā pret sievas uzslavām, tā arī nievām.

Noemija laida darbā visu savu flirtēšanas mākslu. Centās modināt Fīlipā greizsirdību, smiedamās piedraudēja, ja tas viņu kādreiz pievilšot, viņa atmaksāšot tāpat, turklāt ar uzviju. Fīlips pat nepasmaidīja un, aizbildinādamies ar kādu darījumu, dzīrās aiziet.

Tad Noemiju no jauna pārņēma dusmas. Viņa sāka kliegt, ka zinot visu: viņš esot Anetes mīļākais. Viņa draudēja, lamāja vīru, lūgtin lūdzās, teicās nonāvēties. Fīlips paraustīja plecus un, pagriezis viņai muguru, klusēdams devās uz durvju pusi. Noemija skriešus metās pakaļ, saķēra vīru aiz rokām, piespieda pagriezties atpakaļ un, raudzīdamās tieši acīs, pārvērstā balsī noprasīja:

— Fīlip! … Tu mani vairs nemīli? … Fīlips pavērās viņai sejā un atbildēja:

— Nē! Un izgāja.

Ja Noemija arī agrāk trakoja, tad tagad palika pavisam kā bez prāta. Dažas stundas viņa bija pilnīgi zaudējusi galvu aiz niknuma. Noemija pārcilāja atmiņā visvisādus atriebības līdzekļus, citu par citu muļķīgākus un nežēlīgākus. Nogalināt Fīlipu. Nogalināt Aneti. Pašai nonāvēties. Apkaunot Fīlipu. Celt neslavu Anetei. Likt ciest Anetei. Iešļākt viņai sejā sērskābi! … Tas tikai būtu baudījums! Izķēmot viņai seju … Aizskart Anetes godu. Likt viņai ciest dēla dēļ. Rakstīt, sūtīt anonīmas vēstules… Noemija drudžaini uzšņāpa dažas rindas, saplēsa, sāka no jauna, saplēsa atkal… Viņa tikpat labi būtu varējusi pielaist mājai uguni…

Tomēr Noemija to neizdarīja: pamazām nomierinādamās, viņa atguva spēkus. Un tad laida darbā iemīlējušās sievietes ģeniālo atjautību.

Noemija bija pārliecinājusies, ka Fīlipu nekādi nevar ietekmēt … Gan viņa tam kādu dienu atmaksās!… Bet pagaidām nav iespējams. Tātad atliek Anete. Un Noemija devās pie Anetes.

Noemija nezināja, ko uzsāks. Viņa bija sagatavojusies uz visu. Rokassomiņā bija pat ielikusi savu revolveri. Ceļā viņa iztēlojās visvisādas scēnas, kuras atkal atmeta. Noemija neapzināti nojauta Anetes atbildes un saskaņā ar tām mainīja savu plānu. Un pašā pēdējā mirklī Noemija izmainīja visu. Niknums līdzīgi bangām sagrāba viņu savā varā, un viņa steidzās pa kāpnēm augšā aizelsusies, gandrīz vai skriešus, caur audumu krampjaini žņaugdama rokassomiņā ielikto ieroci. Bet, kad, durvīm atveroties, stāvēja vaigu vaigā ar Aneti, viņai uzreiz kļuva skaidrs viss … Viena vienīga pārsteidzīga kustība, viens vienīgs skarbs vārds, un sakaitinātā Anete vēl nepielūdzamāk sekotu savai kaislei.

Noemijas dusmas acumirklī noplaka. Sasarkusi, it kā aizelsusies no straujā skrējiena, viņa smiedamās metās Anetei ap kaklu. Pēkšņā iebrukuma pārsteigta, juzdamās Fīlipa sievas apkampienos neveikli, Anete joprojām palika atturīgi stāvam. Bet Noemija, jau ienākusi, bez jebkādām ceremonijām ielauzās Anetes guļamistabā un, ātri pārliecinājusies, ka Fīlipa tur nav, apsēdās uz krēsla roku balsta, apbērdama laipniem vārdiem Aneti, kas nedabiski salta stāvēja tai pretī. Nemitēdamās tērzēt, Noemija ar vienu roku pat apskāva Aneti un ar otru knibinājās gar viņas apkaklīti. Tad pēkšņi sāka raudāt gaužām asarām… Pirmajā acumirklī Anete nodomāja, ka Noemija vēl tēlo … Tomēr nē! Tās bija īstas, nemākslotas asaras …

— Noemija!… Kas jums noticis?

Noemija neatbildēja, pieglaudusi seju pie Anetes krūtīm, un joprojām tikai raudāja. Anete, šo lielo bēdu aizkustināta, mēģināja Noemiju mierināt. Beidzot tā pacēla galvu un elsodama ievaidējās:

— Atdodiet man viņu!

— Ko tad? — uztraukta jautāja Anete.

— Jūs zināt!

— Bet. ..

— Jūs zināt, zināt! Es zinu — jūs viņu mīlat. Zinu arī, ka viņš mīl jūs. Kāpēc jūs man viņu atņēmāt?

Jauni asaru plūdi. Anete smagu sirdi klausījās, kā Noemija žēlabainā balsī atgādināja viņai dāvāto uzticību un mīlestību; Anetei nebija ko atbildēt, jo viņa pati sevi apsūdzēja, un šie rūgtie pārmetumi bez jebkādām ātrām dusmām aizsniedza mērķi. Tikai kad Noemija pārmetot sacīja, ka Anete ļaunprātīgi izmantojusi viņas draudzību, lai viņu pieviltu, Anete mēģināja taisnoties, sacīdama, ka mīla atnākusi pret tās gribu un pakļāvusi to savai varai. Noemija, kuru šī atzīšanās nebūt neaizkustināja, mēģināja piešķirt tai pavisam citu jēgu, un tēlodama, it kā pati palīdzētu Anetei taisnoties, izlikās galveno vainu uzveļam Fīlipam; viņa runāja par vīru apvainojošiem izteicieniem. Noemija tā rīkojās, lai izgāztu uz kādu savas dusmas un iedvestu Anetei vismaz neuzticību pret Fīlipu, ja arī ne riebumu. Bet Anete ņēmās Fīlipu aizstāvēt. Viņa nepieļāva, ka Fīlipu dēvē par viņas pavedēju. Fīlips bijis pret viņu atklāts. Viņa, vienīgi viņa pati esot kļūdījusies, aizkavēdama Fīlipu runāt ar sievu. Tā kā Noemija naida uzliesmojumā divkāršoja apvainojumus, Anete nepadevās. Sākās ass strīds. Likās — no abām Fīlipa īstā sieva ir Anete. Acīm redzot, arī Noemija to pēkšņi saprata, — aizmirsusi jebkuru piesardzību, viņa, niknuma pārņemta, uzkliedza:

— Es jums aizliedzu par viņu runāt! Es aizliedzu! Viņš pieder man!

Paraustījusi plecus, Anete iebilda:

— Viņš nepieder ne jums, ne man. Viņš pieder pats sev.

— Dusmu uzplūdumā Noemija nerimās:

— Viņš ir mans!

Un sāka runāt par savām tiesībām. Anete skarbi iebilda:

— Mīlā nekādu tiesību nav. Noemija atkal iekliedzās:

— Viņš ir mans, un es viņu neatdošu! Anete attrauca:

— Jums nekas nepieder: viņš mīl mani.

Abas sievietes raudzījās viena otrā naidīgiem skatieniem. Anete ieslēdzās patmīlas un cietsirdības bruņās. Noemija dega nevaldāmā dziņā iepļaukāt Aneti. Viņa to ienīda it visu, no galvas līdz kājām. Daudz netrūka — un viņa būtu sākusi ņirgāties par Anetes neglītumu, šaustīt to visnežēlīgākiem, nelabojamiem vārdiem. Kas tā būtu par baudu!… Tomēr Noemija spēji savaldījās: viņa zaudētu pārāk daudz!…

Un, strauji noliekdamās, lai paceltu pie kājām nokritušo rokassomiņu, izrāva revolveri un vērsa to… pret ko?… To viņa vēl nezināja… Pret sevi pašu!… Sākumā tā bija izlikšanās, bet, kad Anete metās klāt, lai satvertu sāncenses roku, Noemija aizrāvās ar rotaļu. Starp abām sievietēm izcēlās cīņa; Noemija bija nokritusi ceļos, Anete stāvēja, noliekusies pār viņu. Nebija viegli savaldīt mazo, izmisušo pretinieci. Tagad viņa patiesi tīkoja nonāvēties… Lai gan, ja stobrs būtu pieskāries Anetes krūtīm, ar baudu nospiestu gaili!… Taču Anete novirzīja sānis viņas roku, norībēja šāviens, un lode iestrēdza sienā. Un Noemija tā ir netika skaidrībā, kam gribējusi šaut…

Noemija nosvieda ieroci un vairs nepretojās. Iestājās atslābums. Histēriski elsodama, viņa, pagalam novārgusi, noslīga pie Anetes kājām; viņai uznāca nervu lēkme. Jūtīgajai Anetei jau pašā sākumā radās aizdomas, ka Noemija zināmā mērā tēlo… (Bet vai šādos gadījumos varēja noteikt robežu, kur beidzas tēlojums?) Un viņa slepeni sašuta par šo liekulīgo pašnāvības mēģinājumu … Bet nu gan vairs nevarēja šaubīties, ka šis nabaga mazais radījums, kas bija sabrucis pie viņas kājām, cieta patiesas sāpes. Anete centās saglabāt skarbumu, novērsās, taču nekas nelīdzēja; viņai bija kauns par savām aizdomām, un līdzjūtībā pārplūstošu sirdi viņa noslīga ceļos blakus Noemijai, balstīdama tās galvu, mēģinādama to nomierināt, ar mātes maigumu sacīdama:

— Nu, nu, maziņā! Rimstieties!

Ar savām spēcīgajām rokām Anete aptvēra Noemiju un pacēla. Sajutusi rokās jauno augumu, kas raustījās elsās un nepretojoties ļāvās nest, Anete nodomāja:

«Vai tiešām es esmu izraisījusi šīs ciešanas?»

Taču otra, iekšēja balss iebilda:

«Bet vai tu nebūtu ar mieru maksāt par savu mīlu ar visskaudrākajām ciešanām?»

«Jā, bet ar savām ciešanām.»

«Ar savām vai citu, vienalga. Kādēļ gan citus saudzēt vairāk nekā sevi?»

Viņa paraudzījās Noemijā, kas pusnemaņā gulēja viņas rokās… Cik tā viegla!… Kā putniņš!… Anetei pēkšņi sāka likties, it kā Noemija būtu viņas meita, un viņa to neviļus piekļāva pie krūtīm. Noemija atvēra acis, un Anete nodomāja:

«Ja mēs būtu mainītās lomās, vai viņa mani saudzētu?»

Noemija raudzījās viņā ar satriektu skatienu. Anete noguldīja to guļamkrēslā un, stāvēdama līdzās, uzlika roku uz jaunās sievietes pieres (Noemija nodrebēja no ienīstā pieskāriena, tomēr apslēpa nepatiku), un jautāja tā, kā jautā raudošam bērnam:

—  Tātad jūs viņu ļoti mīlat?

—  Es mīlu tikai viņu!

—  Arī es viņu mīlu.

Noemija salēcās aiz greizsirdības.

— Jā, — viņa skarbi atteica, — bet es esmu jauna. Bet jūs, jūs (viņa aprāvās)… jau savu tiesu esat guvusi no dzīves, jūs varat bez viņa iztikt.

Anete ar rūgtumu domās papildināja līdz galam neizteikto vārdu:

«Tieši tāpēc, ka drīz vien būšu veca, es arī tik ļoti pieķēros šai jaunības pēdējai stundai, šim pēdējam gaismas staram, un neatdošu to ne par ko… Ai, ja man, kā pašlaik tev, būtu dārgā jaunība…»

Un skumji piebilda:

«Droši vien es to atkal nodzīvotu tā, kā nevajag.»

Bet Noemija, pamanījusi satumstam Anetes skatienu, nobijās, ka tikai nezaudē to nedaudzo, kas jau panākts, un steidzīgi piebilda:

— Es gluži labi saprotu, ka viņš jūs mīl… ka jūs esat skaista…

«Mele!» Anete nodomāja.

—  … ka jūs daudzējādā ziņā stāvat augstāk par mani… Un tieši tajā ziņā, kas viņam tik ļoti patīk… Un es pat nespēju uz jums par to dusmoties, jo, par spīti visam, jūs mīlu… («Mele! Mele!» Anete domās atkārtoja.)

— … Mūsu spēki ir nevienādi. Tas ir netaisni! Nē… Esmu tikai nelaimīga sieviete, kam atliek vienīgi raudāt. Vairāk nekas. Es to zinu… Bet es mīlu Fīlipu, es mīlu viņu, nespēju bez viņa dzīvot! Ko es iesākšu, ja jūs atņemsiet man Fīlipu! Kāpēc gan viņš toreiz mani iemīlēja — vai tiešām tikai tādēļ, lai pamestu? Es vairs nespēju! Viņš ir visa mana dzīve, visam pārējam nav nekādas vērtības!…

Šoreiz Noemija nemeloja, un Aneti no jauna pārņēma līdzjūtība. Viņa palika nejūtīga, kad Noemija paziņoja par savām tiesībām uz vīru: Anete neatzina vienas būtnes tiesības uz otru būtni, šo uz visu mūžu noslēgto savstarpējās piederības līgumu. Taču Aneti sāpināja nežēlīgās dabas rotaļa, kura, izšķirdama divas mīlošas sirdis, nekad vienlaikus neizravē no abām mīlu, bet gan gādā, lai viena mitētos mīlēt agrāk un lai tā, kas mīl stiprāk, allaž dabūtu ciest. Un viņai likās pretīgi kalpot šās lielās mocītājas plāniem. «Dzīve pieder stiprākajiem. Jā. Mīla nevilcinās. Lai sasniegtu mērķi, tā samin visu pārējo. Vai tiem, kas vārgi!… Bet kāpēc es nespēju to pateikt? Es gribu, taču vārdi iestrēgst kaklā. Es nevaru. Tas man ir pretīgi… Vai mana mīla nav pietiekami stipra? Es esmu veca, kā jau viņa teica. Es stāvu vārgāko pusē… Nē! Nē! Nē! Tas ir pašapmāns!… Ar kādām tiesībām Noemija vēlas nostāties starp mani un manu laimi? Es neatdošu viņai ne drusku no savas laimes!… Noemijas asaras? Kas man daļas gar viņas asarām!… Es pārkāpšu pāri šai sievietei! …»

Bet, kad Anete ļauni pavērās uz guļošo Noemiju, tā, arī caur asarām vērodama pretinieci, satvēra Anetes roku, kas bija pārkārusies pār krēsla atzveltni, pieglauda sev pie vaiga un lūdzot sacīja:

— Atstājiet viņu man!

Anete gribēja atbrīvoties, taču Noemija neļāva. Pietrūkusies krēslā sēdus, jaunā sieviete abām rokām pieķērās Anetei un piespieda to noliekties un ielūkoties acīs:

— Atstājiet viņu man!

Anete izrāvās no pirkstiem, kas bija sagrābuši viņas roku, un sašutumā iekliedzās:

—  Nē! Nē!… Es negribu. Esmu viņam vajadzīga.

—  Viņam nav vajadzīgs neviens, tikai viņš pats, — Noemija rūgti sacīja. — Fīlips mīl vienīgi sevi. Agrāk viņš rada baudu manā mīlā, tagad — jūsējā. Fīlips jūs pametīs tāpat, kā pameta mani. Viņš nemēdz pieķerties nevienam.

Un viņa to nosodīja asi un pamatoti. Anete bija pārsteigta par Noemijas dziļo izpratni. Šis sīkais radījums, kas likās tik sekls un nevērīgs, ar tādu niknumu un ciešanu radītu smalku vērīgumu bija lasījis vīra dvēselē! Dažas biedējošas piezīmes par Fīlipu pārlieku sakrita ar bažām, kuras jau agrāk bija radušās Anetē pēc pašas pieredzes. Viņa sacīja Noemijai:

— Un tomēr jūs viņu mīlat!

— Es viņu mīlu. Fīlipam es neesmu vajadzīga. Bet viņš ir vajadzīgs man… Ak jūs domājat, es tāpēc neciešu, ka nespēju iztikt bez viņa, lai gan viņš mani nicina un arī es pati viņu nicinu?… Es viņu nicinu, es viņu nicinu! Tomēr nespēju bez Fīlipa dzīvot… Kāpēc ar viņu iepazinos? Es pati viņu gribēju. Gribēju un arī ieguvu. Taču tagad nevis Fīlips, bet es esmu viņa rokās… Ja varētu, ja vien varētu visu atsaukt, lai es nekad nebūtu ar viņu iepazinusies! … Ak, es to pat nevēlētos!… Man trūkst spēka. Esmu Fīlipam pārāk pieķērusies. Ar visu sirdi un dvēseli… Es ienīstu viņu. Ienīstu mīlestību. Kāpēc, kāpēc gan cilvēki iemīlas?

Noemija, pārlieku nogurusi, apklusa, bet acis šaudījās gan pa labi, gan pa kreisi kā vajātam zvēram, kas meklē izeju, pa kuru izmukt. Abas nolieca galvu, it kā pakļaudamās kādas nenovēršamas varas jūgam.

Noemija drūmi un neatlaidīgi sāka vilkt veco dziesmu:

— Atstājiet viņu man!

Anete juta šo sīksto un nepiekāpīgo gribu, kas, līdzīgi astoņkāja taustekļiem, piesūcās pie viņas auguma. Viņa vēlreiz izrāvās un iekliedzās:

— Es negribu!

Noemijas acīs iedzalkstījās ļauna uguns un pirksti krampjaini savilkās. Bet tad viņa teica maigā un žēlā balsī:

— Mīliet Fīlipu! Lai viņš mīl jūs! Tikai neatņemiet viņu man! Paturēsim viņu abas — jūs un es!

Anete riebumā atgaiņājās.

Noemiju no jauna pārņēma niknums:

— Vai jūs domājat, ka man tas neriebjas? Jūs pati man esat pretīga! Es jūs nīstu! Taču negribu viņu zaudēt…

Anete atvirzījās no Noemijas un teica:

— Es jūs neienīstu. Jūs ciešat, un arī es ciešu. Tomēr dalīties mīļotā cilvēkā ir nelietība! Tas ir noziegums pret mīlestību. Lai arī es būtu upuris vai bende, zemiska negribu būt. Lai saglabātu sev to, ko mīlu, es neatteikšos no puses. Es atdodu visu un gribu pretī visu. Vai arī negribu neko.

Noemija, sakodusi zobus, domās tai uzkliedza:

«Neko!»

(Pat piedāvādama Anetei pusi, viņa cerēja atgūt visu.)

Bet tad, pēkšņi piecēlusies no krēsla, pieskrēja pie Anetes, noslīga ceļos un, apkampusi tās kājas, iesaucās:

— Piedodiet!… Vai es zinu, vai tad es zinu, ko prasu? Vai zinu, ko gribu? … Bet esmu nelaimīga un nespēju to paciest… Ko lai daru? Sakiet man! Palīdziet!

— Lai es jums palīdzu? Es? — iesaucās Anete.

— Jā, jūs. Pie kā tad lai es vēršos pēc palīdzības? … Esmu viena. Viena ar šo cilvēku, kurš par mani nelikās zinis pat tad, kad mani mīlēja, un kuram es nevaru uzticēties… Man nav neviena, kam lūgt padomu… Man nav nevienas draudzenes … Jūs ieraudzījusi, es nodomāju — tā būsiet jūs. Bet jūs kļuvāt par niknāko ienaidnieci… Kāpēc jūs man sagādājat ciešanas?

— Mans nabaga bērns, tā nav mana vaina! — Anete satriekta iebilda. — Es to nevēlējos …

Noemija tūdaļ pieķērās Anetes neviļus pasprukušajiem līdzjūtības vārdiem:

— Jūsu bērns, jūs teicāt… Jā, esiet man māte, vecākā māsa! Nesagādājiet man ciešanas! Dodiet man padomu! Sakiet, kas man jādara! Es negribu viņu zaudēt!… Sakiet jel, sakiet!… Es darīšu visu, ko vien teiksiet…

Noemija meloja tikai pa daļai. Viņa bija tik ļoti paradusi tēlot, tik ļoti iejutās savā lomā, ka jau pārdzīvoja to, ko tēloja. Noemijas mīla, viņas sāpes, sajūta, ka Anete viņai nepieciešama, cerība sāncensi aizkustināt — bija patiesas. Viss, līdz pat uzticībai, kuru viņa apliecināja: tā taču bija pēdējā kārts, kas viņai palika pāri. Noemija to izspēlēja bezcerīgā izmisumā. Un, visnotaļ uzticēdamās, viņa tomēr modri vēroja apjukumu, ko Anete neprata apslēpt. Anete kļuva nevarīgāka. Noemijas paļāvība to atbruņoja. Anete vairs nerada sevī spēku iebilst. Un tomēr Noemija nespēja Aneti piemānīt. Pretinieces balss noskaņu salkanums atklāja tās viltus nolūkus. Anete ļāva tai runāt. Viņa lasīja tās dvēselē un domāja: «Ko lai daru? Vai lai uzupurējos? Kāda bezjēdzība! Es to negribu! Es nemīlu šo sievieti. Tā melo, tā mani ienīst. Tomēr cieš…» Un Anete noglāstīja galvu ceļos noslīgušajai pretiniecei, kas joprojām gaudās un vēroja viņu, nojauzdama viņas svārstīšanos, uzglūnēdama viņai kā medījumam, aizelsdamās un drebēdama gan aiz bailēm, gan aiz skaudra prieka un, īsto brīdi nojaušot, spiezdama pie lūpām sāncenses rokas, kurās tik labprāt iecirstu zobus, un neatlaidīgi atkārtodama:

— Atstājiet viņu man!

Anete, raukdama uzacis, mēģināja jauno sievieti atgrūst. Viņa lasīja Noemijas acīs viltību un sāpes, melus un mīlu, saspringtas gaidas… Viņa pavīpsnāja aiz līdzjūtības, paguruma un riebuma pret sevi, pret šo sievieti, pret visu un, aizgriezusi galvu, vājuma mirklī izteica:

— Nu, paturiet viņu!

Tikko izteikusi, Anete jau gribēja savus vārdus atsaukt. Taču Noemija, ar vienu lēcienu pietrūkusies kājās, metās to skūpstīt, neprātīgi apliecinādama draudzību… (Nekad vēl viņa Aneti nebija tā ienīdusi! Beidzot sāncense bija viņas varā… Vai tiešām bija viņas varā? …) Anete jau teica:

— Nē! Nē!

Noemija nelikās dzirdam. Viņa dēvēja Aneti par savu mīļo, savu labāko draudzeni, zvērēja mūžīgu pateicību un mīlestību. Viņa smējās un raudāja. Tomēr nezaudēja laiku neauglīgā jūtu izplūdumā. Viņa gribēja zināt, ko Anete darīs, lai atsvešinātu Fīlipu. Anete sašuta:

— Es nekā tamlīdzīga jums neesmu teikusi!

— Jūs teicāt, teicāt gan, jūs to man apsolījāt!…

— Neviļus pasprucis vārds …

— Vārds? Jūsu vārds!

— Jūs man to izvīlāt, jūs mani pārsteidzāt…

— Nē, Anete, kas solīts — solīts; jūs vairs nespējat to atsaukt. Jūs teicāt: «Nu, paturiet viņu!» Jūs tā teicāt, Anete. Atzīstieties, ka teicāt! Jūs nevarat to noliegt!

— Lieciet mani mierā! Lieciet mani mierā! — Anete pārgurusi noteica. — Nemociet mani! Es nevaru, nevaru…

Kā salauzta viņa atkrita krēslā, un Noemija, stāvēdama pretī, nemitējās viņu mocīt. Lomas bija mainījušās. Anete nespēja atteikties: viņas mīla bija laidusi dziļas saknes. Noemija par to neraizējās: lai Anete patur savu mīlestību, lai tikai nepatur Fīlipu. Viņa gribēja, lai Anete šķiras no Fīlipa. Tūdaļ, bez vilcināšanās. Un veidus, kā to izdarīt, viņa varēja pateikt priekšā atliku likām. Viņa mācās Anetei virsū, glaimoja, lūgtin lūdzās, varmācīgi piespieda to, skūpstīja, apdullināja ar vārdu straumi, apelēja pie Anetes cēlsirdības, lūdzās, zvērināja, pieprasīja, diktēja atbildes…

Anete, nelokāma un salta, nesacīja ne vārda. Pat nemēģināja apturēt šo vārdu straumi. Lūpas sakniebtas, skatiens drūms. Beidzot Noemija apklusa, šā sastinguma apmulsināta. Viņa satvēra Anetes rokas — tās bija aukstas un valgas. Viņa atsāka:

— Atbildiet! Atbildiet!

Anete, nepaskatījusies uz viņu, nočukstēja:

— Lieciet mani mierā!

(To viņa pateica tik klusu, ka Noemija drīzāk nojauta nekā sadzirdēja šos vārdus.) Tā jautāja:

— Vai gribat, lai aizeju? Anete pamāja ar galvu.

— Es eju projām. Bet jūs man apsolījāt? Anete nogurusi atkārtoja:

— Lieciet mani mierā, atstājiet mani!… Gribu būt viena! … Noemija naskām kustībām sakārtoja matus pie spoguļa un,

virzīdamās uz durvju pusi, piekodināja:

— Ardievu! … Jūs man apsolījāt… Anete pēdējo reizi mēģināja pretoties:

— Nē! Es nekā neesmu solījusi…

Noemiju pārņēma jauns dusmu uzplūdums… Pēc tik daudz pūlēm!… Tomēr nojauta liedza steigties, liedza pārlieku stingri savilkt stīgas… Pirmais uzbrukums tomēr bija izdevies!

Noemija izgāja.

Viņa bija uzzinājusi sāncenses vājo pusi, un tagad viņa šo sāncensi samīs.

Kādu brīdi Anete palika kā sastingusi sēžam tai pašā vietā, kur Noemija bija viņu pametusi. Viņa jutās pārgurusi no šīs ilgās sarunas. Anetei būtu vieglāk pretoties, ja pēkšņais uzbrukums viņu nepārsteigtu brīdī, kad viņas spēki bija iedragāti no divkārša sloga — kaislības un nemitīga darba, bet galvenokārt no drudža, kurā viņa tagad dzīvoja un kuru izraisījusi līdzdalība Fīlipa cīņā un šīs trauksmainās dvēseles tuvums; šim miesas un domu pagurumam vēl pievienojās apslāpētās sirdsapziņas ēdas un noklusētās mokas. Anetes spēku pagurums darīja Noemiju stipru. Tā atrada sagatavotu augsni un sāncensē — sabiedroto.

Pašai par sevi Noemijai nebija liela loma Anetes raizēs. Kā sieviete tā viņai ne visai patika. Kā sāncense nepatika nepavisam. Anete uzskatīja, ka Noemija ir neīsta, nodevīga un tai pilnīgi sveša labsirdība. Un greizsirdīgā netaisnībā Anete tagad noliedza pat Noemijas skaistumu, par kuru agrāk bija jūsmojusi; viss šajā sievietē viņai likās viltots, vienīgi sāpes ne. Noemija vai kāda cita, tas nav svarīgi! Viņa tomēr ir dzīva būtne, kas cieš tāpat kā es, cieš manis dēļ… Un dīvains žēlums pamazām krimta Anetes sirdi.

Šī atsaucība bija viņā kļuvusi manāmi lielāka pēdējos gados, redzot cilvēku postu un divas reizes saskaroties ar nāvi — ar Odetas un Rutas bojā eju. Tās bija atstājušas dvēselē tikko jaušamu iedragājumu. Nevarību. Anete to dēvēja par slimīgu. Un tāda tā laikam arī bija. Mēs taču nespētu dzīvot, ja pārlieku justu līdz visām cilvēku ciešanām! Ikviena laime dibinās uz kādas citas būtnes ciešanām. Viena dzīve pārtiek no otras dzīves līdzīgi kāpuriem, kas izaug no dzīva upura miesā iedētām oliņām. Un ikviens dzer svešas asinis. Vēl nesen tās dzēra arī Anete, par to nemaz neraizēdamās. Un kopā ar svešajām asinīm viņas miesā ielija prieks un siltums. Kamēr Anete bija jauna, viņa nedomāja par saviem upuriem. Kopš tās dienas, kad Anete, par tiem domādama, pati sev pateica: «Jābūt cietsirdīgai!» — viņa kļuva nevarīgāka. Tagad Anete juta, ka spēj būt cietsirdīga tikai lāgu lāgiem. Viņa novecoja. Sāpes, kuras viņa nodarīja Noemijai, pirms gadiem desmit nebūtu radījušas Anetē ne mazāko šaubu… «Man ir tiesības uz laimi. Vai tam, kas izstieps roku pēc manas laimes! …» Toreiz viņai nebija jāmeklē iegansti sevis attaisnošanai. Tagad, lai atkarotu dzīvei savu tiesu laimes, Anetei nepietika ar to iemeslu vien, ka viņa grib būt laimīga; vajadzēja atrast arī citus. Dzenoties pēc maizes kumosa, Anete vēl rada sevī spēkus bez sirds nemiera nobīdīt pie malas mazāk laimīgās konkurentes: šis maizes gabals bija vajadzīgs dēlam; Aneti balstīja dzīvnieciskais instinkts, kas liek zvēram sabozt spalvu, lai aizstāvētu mazuļus, un barot tos ar citu zvēru gaļu. Turpretī otrs dzīvnieciskais instinkts — mīlēt vienīgi sevi, iegūt pašai sev un paturēt pašai sev — atslāba un tikai reizumis uzdzirkstīja. Šo dzinuli bija iznīcinājusi mātes pašaizliedzība, daļēji to aizstādama.

Tātad pašreizējā krīzē dēls nevarēja būt nekāds atbalsts! Gluži otrādi — viņš bija jauna nemiera un sirdsapziņas pārmetumu iemesls. Anete nespēja sevi pievilt: viņas kaislības nerēķinājās ar dēlu. Dēla acīs viņa jutās vainīga un centās visu noslēpt. Anete pazina savu puisēnu, jau agrāk bija nojautusi zēnā greizsirdību, kas pamudināja to izlaist nagus pret tiem, kurus viņa mīlēja. Anete dēlam nepārmeta: viņa jutās laimīga, ka zēns grib, lai viņa dāvā tam nedalītu mīlestību… Bet tagad Anete aizstāvēja savu laimi, taču — pret ko gan? … Pret savu laimi! Viena kaisle sacēlās pret otru kaisli. Viņa negribēja upurēt nevienu. Abas bija greizsirdīgas, valdonīgas un necieta dalīšanu, tāpēc Anetei vajadzēja tās slēpt vienu no otras. Vai tas viņai bija izdevies? Marks ienīda «otru». Tomēr zēns nekā nezināja par viņu sakaru (par to Anete bija pārliecināta), bet, ja arī nekā nezināja, vai nojauta tomēr nebija to brīdinājusi? Anetei bija kauns par slēpšanos, bet vēl lielāks kauns pārņēma, iedomājoties, ka dēls varētu nojaust patiesību… Nē, Marks nekā nenojauta, tas ienīda Fīlipu pavisam citu iemeslu dēļ…

Turpretī Fīlips zēnu nemaz nepagodināja ar uzmanību. Protams, Aneti precot, Fīlips labprāt reizē ar viņu piedevām pieņemtu vēl divus vai trīs tādus mazuļus; ne dvēseliskā, ne materiālā ziņā tie Fīlipam neradītu ne mazākās raizes, tādēļ pateicība būtu gluži lieka. Marku viņš diezgan labi ieredzēja, uzskatīja, ka zēns nav muļķis, bet gan slinks un ne visai izmanīgs; viņš, bez šaubām, to žigli vien saņemtu jo bargi rokās, bet Fīlipu nekas nesaistīja pie zēna, un viņš to nemaz neslēpa. Fīlipam bija paradums runāt ar puisēnu, kā arī par viņu labsirdīgi parupjā veidā, kas sāpīgi aizskāra Aneti. Apradis ar dzīves rupjībām, Fīlips ne mazākā mērā neizprata, cik piesardzīgi jāizturas pret smalkjūtīgu un lepnu raksturu un cik viegli to aizvainot. Fīlips, nekautrējoties no apzīmējumiem, mātes klātbūtnē mēdza zēnam dot skarbus brīdinājumus un medicīniskus padomus, kas lika sarkt kā dēlam, tā mātei. Mātei vēl vairāk. Fīlips bija tais ieskatos, ka no bērna nekas nav jāslēpj. Tā domāja arī Anete. Un tāpat arī Marks. Bet svarīgākais bija — kā to pateica! Anete izjuta gandrīz vai fiziskas ciešanas. Marks jutās pazemots, un viņā krājās naids. Starp Anetes dēlu un Fīlipu nekad nebija cerama saprašanās. Abu temperamenti bija pārlieku dažādi. Anete jau priekšlaikus varēja paredzēt nemitīgas sadursmes un domstarpības. Kaislīgai mīļākai un sirsnīgai mātei, kāda bija Anete, šī doma likās nepanesama.

Anetei nebija neviena, kas sniegtu atbalstu vai palīdzētu izšķirties. Viss bija jāizlemj vienai, pavisam savtīgi. Vai tad viņai nebija tiesības domāt arī par sevi? Bet ar tiesībām vien nepietiek, ja nespējam tās pienācīgi aizstāvēt. Vai Anete tās aizstāvēja? … Jā, dažbrīd gan viņa cīnījās kā lauva, redzot savu laimi, jaunību un visu dzīvi pašā bezdibeņa malā … Laimi? … Par laimi nevarēja būt ne domas kopā ar tādu cilvēku, kāds bija Fīlips. Taču tādai sievietei kā Anete viņš spēja dot daudz ko vairāk, nesalīdzināmi vairāk nekā laimi: pilnīgu, garīgām interesēm un pārdrošiem mērķiem bagātu dzīvi; nevis atpūtai un miegainai labklājībai, bet gan vētrām un negaisiem, rosīgai darbībai veltītu sabiedrisku dzīvi, grūtu un nogurdinošu, kas bagāta cīņām, tomēr pavadīta divatā, kopā ar viņu, — pilnvērtīgu dzīvi, ko vērts dzīvot, lai mūža vakarā varētu nomirt ar laimīgu apziņu, ka bijis lemts aizvadīt šos smagos, tomēr auglīgos gadus; varētu nomirt, nežēlojot, ka jāšķiras … Tas būtu jauki!… Bet tam vajadzēja spēkus… Anetei spēku bija pietiekami, lai līdz galam, nenokarot galvu, nestu šo pareizi uzlikto nastu. Bet kā šo nastu pacelt? Bija vajadzīgs, lai kāds palīdzētu un pat mazliet piespiestu to darīt. Lai Fīlips uzveļ tai šo nastu uz pleciem un uzliek par pienākumu to nest! Lai viņš pasaka: «Nes to! Manis labā! Tu man esi nepieciešama…» Šādi vārdi dotu Anetei spēku pārvarēt visus sirdsapziņas pārmetumus … Nepieciešama… Vai viņa bija Fīlipam nepieciešama? Pirmajās dienās, alkdams Aneti iegūt, Fīlips bija teicis šādus vārdus, taču tos vairs neatkārtoja. Bet Anete tīkoja tos dzirdēt atkal un atkal, lai pati pārliecinātos, ka tas tā tiešām ir. Viņa redzēja, ka Fīlips vienmēr aizņemts pats ar savām domām, pieradis strādāt viens, cīnīties viens, pārvarēt visus šķēršļus viens un ar to lepojas, un domas par citu palīdzību viņu tikai pazemotu. Un Anete jautāja pati sev: «Kam tad es viņam deru?» Mīlas labdarība neierobežojas ar to vien, ka iedveš ticību otram cilvēkam, bet dod ticību arī pašam. Lai tā mums nekad neliedz šo žēlsirdību! Bet šādas izjūtas Fīlipam bija diezgan svešas. Šis lielais miesas dziedinātājs, kā vairums viņam līdzīgu, neraizējās par dvēseles slimībām. Fīlips tikpat kā nenojauta šaubas, kādas krimta sievieti, kas gulēja viņam pie sāniem. Viņam nevajadzēja ļaut tai tirdīt pašai sevi. Vajadzēja to izbeigt, apprecoties ar viņu! Anete tam tikko dzirdami pačukstēja:

«Aizbrauksim kopā! Lai man vairs nebūtu ceļa atpakaļ!» Taču Fīlipam tas tagad vairs nelikās tik steidzami. Viņš bija aizrāvies, jā, bet ar daudzām citām kaislībām, kas viņam šķita svarīgākas: ar idejām, cīņām, polemiku; tās saistīja visas domas pat tajā acumirklī, kad Anete būtu vēlējusies, lai Fīlips domātu tikai par viņu. Fīlips nebūt nedomāja izraisīt ģimenes skandālu un apgrūtināt sevi ar skaļu laulības šķiršanas prāvu, kamēr vēl nebija izkļuvis no pašreizējās kaujas ugunīm. Viņš bija cieši apņēmies pildīt savas saistības. Tikai vēlāk! Lai Anete paciešas! Arī viņš taču cieta! Tagad, kad Fīlipam piederēja Anete, viņš samierinājās ar šāda stāvokļa paildzināšanu. Viņš bija tik iedomīgs, ka remdināja sevi ar cerībām, ka pieradinās Noemiju pie tādas pašas ilgas pacietības. Fīlips bija bezgala pārliecināts. Un nevēlējās redzēt, ka šādas gaidas nav paciešamas abām sievietēm …

«Gluži dabiski!» Anete domāja. «Vīrietis — vīrietis, kas ir mūsu mīlestības cienīgs, nekad tā nemīlēs mūs kā savas idejas, zinātni, mākslu un politiku. Naivais egoisms, kas uzskata, ka ir nesavtīgs, tāpēc, ka iemiesojies idejās! Šāds prāta egoisms ir daudz bīstamāks par sirds egoismu. Cik siržu tas nav salauzis!»

Fīlipa izturēšanās Aneti nepārsteidza; viņa pazina dzīvi. Bet viņa tādēļ cieta. Anete samierinātos ar šīm ciešanām, ja tās būtu tikai ciešanas, un varbūt pat ar to slepeno pašuzupurēšanās prieku, kas tik parasts sievietēm un ko tās uzskata kā samaksu par mīlu. Bet tās skāra vēl arī ko citu: Anetes pašcieņu un dēla godu, kura stāvoklis likās pazemojošs. Fīlips to nejuta, tāpēc viņai sāpēja sirds. Protams, viņš nebija smalkjūtīgs. Anete zināja, kādi ir Fīlipa ieskati par sievietēm un mīlu. Citādi domāt viņš arī nevarēja: tā viņu izveidojusi audzināšana un sūrā pieredze, un tieši tādu Anete arī bija viņu iemīlējusi. Tomēr Anete mierināja sevi ar cerībām, ka Fīlipu pārveidos. Taču tagad manīja, ka jo dienas jo zaudē savu varu pār viņu.

Un, pats ļaunākais, arī pār sevi. Anete juta, ka ar katru dienu vairāk un vairāk pakļaujas juteklības dēmona varai, ka tas arvien vairāk atņem gribasspēku un viņu paverdzina. Mīlas divkauja saglabā cēlumu tikai tik ilgi, kamēr abi pretinieki līdzvērtīgi; tiklīdz viens ir uzvarēts, otrs to ļaunprātīgi izmanto un pazemo. Anete pašreiz pārdzīvoja mokpilnu mirkli, kad redzēja, ka jāpadodas; un zināja arī, ka spēku nepietiks ilgam laikam. To zināja ari Fīlips. To apliecināja viņa izturēšanās. Lai kā Fīlips bija pieķēries Anetei (varbūt vēl vairāk nekā agrāk), viņš tomēr tagad izturējās nevērīgāk, rupji izmantodams to, kas viņam piederēja, un rīkodamies kā iekarotājs uzvarētā provincē. Visas Fīlipa dienas aizpildīja ritmisks un enerģisks darbs, bet naktis viņš pavadīja pie Noemijas (vēlēdamies saglabāt ārējo pieklājību), tāpēc redzēja Aneti īsos, kvēlos tikšanās mirkļos un skaujās. Nekādas dvēseles tuvības. Un vēl ciniski apgalvoja, it kā Anete guvusi to labāko, ko viņš spējīgs dot!

Anete tiecās atbrīvoties no šās pazemojošās verdzības, kurai to bija notiesājusi jutekliskā mīla. Taču šī mīla kļuva jo dienas jo valdonīgāka. Un, kad Anete gribēja paglābties no tās tirānijas, tā deva tik spēcīgu pretsitienu, kas viņu pilnīgi satrieca. Kad sieviete, kam tik kvēls temperaments, ar skarbu atturību desmit ilgus gadus apvalda un tur sprostā savas kaislības un pēkšņi negaisiem bagātas vasaras vissvelmainākajā stundā paver sprosta durvis, tad šīs kaislības var viņu pazudināt.

Anetes vienīgais glābiņš bija — piespiest Fīlipu cienīt viņā nākamo dzīves biedreni, kāda viņa gribēja kļūt, biedreni rei humanae atque divinae[55], kā sev līdzīgu. Anete satraukta lūgtin lūdzās Fīlipu paciesties līdz tam laikam, kad tie varēs mīlēt viens otru atklāti, kļūt par vīru un sievu. Fīlips to noraidīja: viņš bija tikpat nevaldāms mīlā, kā politiskajā darbībā; viņš negribēja ne atteikties no Anetes, ne arī apprecēties neizdevīgā laikā. Fīlips izlikās, it kā saskatītu Anetes pretestības izrādīšanā diezgan pazemojošu taktiku piesaistīt viņu vēl ciešāk. Un tomēr Fīlips zināja, cik pašaizliedzīgi un nesavtīgi Anete viņu mīl. Šīs aizskarošās aizdomas bija Anetei kā pļauka sejā, un viņa no jauna ļāvās Fīlipam kaisles un riebuma izmisumā. Bet Fīlips nekā negribēja redzēt: viņš nāca atkal, egoistiski pieteica savas mīļākā tiesības, ir nepadomājot par to, ka ikviena šāda jutekliska uzvara atstāj sievietes dvēselē it kā iededzinātu kauna zīmi, lai arī viņa būtu padevīga.

Anete jutās pazemota. Tā vairs nebija labprātīga atdošanās, tā bija prostitūcija. Ja viņa nenolēks no kraujās nogāzes, pa kuru slīdēja lejup kaisles apsēstā miesa, viņa būs pazudusi…

Kādā pēcpusdienā Anete aizbēga. Viņa devās pie Silvijas un lūdza māsu pieņemt uz dažām dienām Marku, aizbildinādamās, ka viņai nepieciešams izbraukt no Parīzes. Silvija neprasīja nekādus paskaidrojumus: pietika ar vienu acu uzmetienu. Šai sievietei, kas tik bieži ziņkārē kļuva netaktiska un tik daudzējādā ziņā neizprata māsas garīgo dzīvi, piemita smalka nojauta, tiklīdz bija iejaukta mīlestība un tās traģiskās rotaļas. Gluži tāpat kā pati nekad nebija uzticējusi Anetei viņu sirsnīgās draudzības laikā savus mīlas noslēpumus (Silvija stāstīja tikai par acumirklīgu aizraušanos), viņa arī negaidīja, ka Anete uzticēs savējos. Silvija zināja, ka ikvienai sievietei ir tiesības uz klusuma brīžiem, uz lielās vientulības brīžiem. Un neviens nevar palīdzēt tos pārdzīvot. Vienai pašai vai nu sevi jāglābj, vai jāiet bojā. Silvija piedāvāja māsai patverties viņas vasarnīcā Parīzes apkaimē, netālu no Žuīanžozasas. Saviļņotā Anete noskūpstīja Silviju un pieņēma piedāvājumu.

Šai zemnieku mājelē meža malā Anete paslēpusies nodzīvoja divas nedēļas. Viņa pat Markam nebija pateikusi, uz kurieni aizbrauc. Vientuļais patvērums bija zināms vienīgi Silvijai.

Tiklīdz Anete bija pametusi Parīzi, šo apburto loku, viņa skaidri ieraudzīja, kādiem maldiem ļāvusies pēdējo nedēļu laikā, un viņu pārņēma šausmas. Vai tiešām šī neprātīgā, šī nožēlojamā savas kalpības apskurbinātā verdzene bija viņa — Anete? Šāda kaisle taču ir dvēseles bende!… Žņaugi atraisījās. Šajā vakarā Anete atkal uzelpoja un no jauna ieraudzīja pļavas, mežus, atkal izjuta zemes mieru. Biezs, sarkans šķidrauts divus mēnešus bija aizsedzis dzīvo pasauli. Pat vistuvākie — viņas dēls — šķita kļuvuši tāli. Bet, tiklīdz Anete ieradās šajā mājiņā lauku vidū, šķidrauts saira rietošās saules staros: viņa izdzirdēja zvanu skaņas, putnu dziesmas, zemnieku balsis un sāka raudat aiz atvieglojuma. Vakarā, pagalam pagurusi, Anete aizmiga, tomēr nakts vidū pēkšņi pamodās. Viņu māca nemiers. Likās — ap kaklu žņaudzas čūskas gredzeni.

Dienas pagāja pazemojošās mokās, aklās dziņās, kuras nomainīja piepeša gaišredzība, izkliedējot māņpilno skurbumu. Viņu māca pastāvīga nedrošības sajūta. Un, lai gan Anete bija modra un sagatavojusies uz visu, pietika mazākā nieka, lai viņu atkal izsistu no sliedēm. Tāpēc Anete nolēma palikt šeit ilgāk, nekā paredzēts.

Tas bija diezgan riskanti: pēkšņās aizbraukšanas dēļ viņa jau bija zaudējusi vairākas stundas. Nelielā klientūra, kuru Anete ar tādām pūlēm savākusi, draudēja pāriet citu rokas. Silvija pārsūtīja māsai vēstules un visādus paziņojumus tomēr nekā cita nepiebilda, vienīgi iepriecinošas ziņas par zēna veselību; viņa vairījās dot māsai padomu: Anetei pašai jāzina, ko darīt.

Anete gluži labi saprata, ka laiks atgriezties Parīzē, taču joprojām atlika braukšanu… Tomēr, lai palika cik ilgi palikdama, viņa nespēja aizkavēt domām traukt atpakaļ pie Fīlipa: ko viņš darīja? Vai viņš to nemaz nemeklēja?… No Fīlipa nebija nekādu ziņu. Anete baidījās no tām un arī alka tās. Viņa padzina Fīlipu no domām un ticēja, ka atraisījusies no tā varas. Tomēr Fīlips viņu nepameta. Un pēkšņi viņš parādījās īstenībā.

Kādu vakaru, kad Anete, neatlaidīgu domu mākta, dīka klaiņāja pa skābaržu gatvi, kas stiepās gar zemo dārza sētu, viņa caur koku lapotni ieraudzīja tālumā uz baltā ceļa tuvojamies automašīnu. Anete tūdaļ nodomāja: «Tas ir viņš!» — un iebēga dziļāk gatvē. Automašīna aizdrāzās gar sētu līdz pašam muižas galam. Sažņaugtu sirdi Anete ieklausījās motora rūkoņā, kas kļuva arvien klusāka. Trīsdesmit soļu no sētas ceļš sazarojas, un mašīna apstājās. Anete, slēpdamās aiz zaru aizsega, uzdrošinājās palūkoties un ieraudzīja cilvēku, kas, muguru pret viņu pagriezis, neziņā lūkojās apkārt, pētīdams apvārsni. Anete pazina Fīlipu. Viņu sagrāba šausmas: viņa metās aiz buksusa žoga, nokrita zeme, iecirzdamas tajā ar nagiem; galvu noliekusi, Anete domāja: «Viņš atkal mani iegūs!» — un asiņu šalts iesitās vaigos. Anete gribēja liegties: «Nē!» — bet asinis sauca: «Jā!» pirkstos drupa sausās zemes pikas, un, seju paslēpusi krūmu zaros, viņa ieelpoja saules sakarsētā buksusa rūgteno smaržu, mēģinādama nomākt asiņu bangainās šalkas ausīs, lai saklausītu soļu troksni otrpus sētas. Viņa izdzirdēja, kā automašīna, no jauna ierūkdamās, aiztraucās projām. Anete skriešus metās uz dārza otru galu, izskrēja uz ceļa un iekliedzās:

— Fīlip!

Automašīna nozuda aiz ceļa līkuma …

Nākamajā dienā Anete atgriezās Parīzē. Vai viņa zināja, ko grib, ko darīs? Silvija līdzjūtīgi paskatījās uz māsu un ieminējās:

— Tev vēl nav labāk…

Un vairāk arī neko netaujāja. Anete tāpēc bija pateicīga un, juzdamās kā salauzta, klusēdama sēdēja māsas istabas kaktā, meklēdama mierinājumu šai siltajā tuvībā. Silvija staigāja šurpu turpu un, neuzrunādama māsu, ļāva viņai nomierināties. Beidzot Anete piecēlās un dzīrās iet mājup. Kad viņa jau stāvēja uz sliekšņa, Silvija, abām rokām aptvērusi Anetes deniņus, ilgi lūkojās māsā, papurināja galvu un sacīja:

— Ja citādi nevari, padodies, izbeidz cīņu! Viss pāriet. Ir labs, ir ļauns un mēs paši!… Vai vērts tāda nieka dēļ mocīties?

Taču Anetei tas nelikās nekāds nieks. Te galvenais nebija viņas attieksme pret Fīlipu, bet gan pret sevi pašu. Doma atgriezties pie Fīlipa atzīt sevi uzvarētu sagādāja asu baudījumu. Taču šausmināja kāda cita sakāve, daudz dziļāka — iekšējā, par kuru zināja vienīgi viņa. Anetē pašā mita tās nāvīgākais ienaidnieks. Gadiem ilgi viņa ne uz mirkli nepiemirsa tā eksistenci, lai gan tikai aiz lepnuma, bet varbūt arī aiz piesardzības vairījās domāt par šo alku atvaru, mantotu no senčiem (varbūt no tēva?…). Visu, kas veidoja Anetes spēku un lepnumu, lai varētu dzīvot, viņas gribu, veselīgo garu, šo brīvo un skaidro elpu, kura apskaloja Anetes plaušas, — it visu sevī iesūca šis atvars. Mors animae…[56] Bet Anete, kuras saprāts varbūt neticēja dvēseles eksistencei, negribēja, ka viņas dvēsele mirtu.

Kaisle viņu gan bija atvedusi atpakaļ uz Parīzi pie Fīlipa kā gūstekni ar virvi ap kaklu, kā redzams asīriešu bareljefos, taču Anete netikās Parīzē ar Fīlipu: viņa bēga no tā.

Fīlips, arī kaisles apsēsts, Anetes prombūtnes laikā bija klauvējis pie viņas durvīm. Fīlips bija sašutis par šo pēkšņo aizbraukšanu. Viņš nepieļāva domu, ka Anete no viņa aizies. Fīlips gribēja uzzināt Anetes adresi. Viņam bija Silvijas adrese, un viņš devās pie tās. Jau no pirmā acu uzmetiena Silvija pieteica Fīlipam karu. Viņa bija visu sapratusi. Bruņojusies ar ļaunas neticības vairogu, viņa raudzījās uz Fīlipu nevis ar Anetes, bet pati savām acīm: šis vīrietis ir bīstams kā naidnieks, taču vēl bīstamāks kā mīļākais; tas ir cilvēks, kas samaļ to, ko mīl. Silvija pazina šāda veida vīriešus un nekad ar tādiem nesaistījās. Uz Fīlipa neatlaidīgajiem jautājumiem, kur atrodas Anete, viņa dzedri atbildēja, ka nekā nezinot, tomēr parūpējās, lai Fīlips saprastu, ka zina to gluži labi. Fīlips pūlējās apslēpt sašutumu. Viņš mēģināja tai pieglaimoties. Silvija palika cieta kā akmens. Pārskaities Fīlips aizgāja.

Fīlips ne domāt nedomāja klaiņāt apkārt, lai meklētu Aneti; viņam ne prātā nebūtu ienācis joņot uz Žuīanžozasu un uzlasīt savā mašīnā lielceļa putekļus. Viņš nemeklēja Aneti, viņa nodomos neietilpa kavēties veltos meklējumos. Fīlips bija pārliecināts, ka Anete atgriezīsies. Bet to, ka Anete viņu pametusi, iedrošinājusies traucēt viņa garīgo līdzsvaru tik grūtā brīdī, Fīlips nepiedeva. Un naidīgais noskaņojums un tikpat spēcīgā prasība izklaidēties pamudināja viņu atgriezties sievas apkampienos. Tas bija neilgs un Noemijai diezgan pazemojošs sakars. Fīlips to pieņēma, trūkstot labākam un gaidīdams otru.

Bet Noemija prata, ja tas nāca viņai par labu, nomākt savu pašlepnumu. Viņa nezaudēja laiku. Rūgtais pārbaudījums bija atklājis, kādas kļūdas tā pieļāvusi pagātnē. Noemija saprata — lai noturētu vīrieti, nepietiek ar mīlas saitēm vien, jāglaimo viņa pašlepnumam un jāpielāgojas «jājamiem zirdziņiem». Fīlipu pārsteidza Noemijas interese, kādu tā pēkšņi sāka parādīt pret viņa ierosināto kampaņu, un tas, ka Noemija uzņēmusies pūles iedziļināties šās kampaņas sīkumos. Fīlips gan nojauta sievas slepenos nolūkus. Tomēr Noemijas interese, vai nu īsta, vai neīsta, viņam glaimoja. Fīlipam bija patīkami atklāt, ka Noemija ir gudra sieviete. Tagad Noemija to neslēpa, jo tieši ar šo ieroci Anete bija viņu nobīdījusi pie malas. Noemija laida to darbā un vēl uzasināja. Viņa netiecās izprast šās cīņas būtību, kā darīja Anete. Tā bija viņas laulātā drauga un kunga ziņā. Noemija savu lomu ierobežoja ar to, ka iegalvoja Fīlipam visveiklāko taktiku, lai iegūtu uzvaru. Fīlips apbrīnoja sievas atjautību.

Tobrīd polemika laikrakstos bija nonākusi līdz galējībai. Noemija, pārvarēdama pretīgumu un garlaicību, ko radīja šie vīriešu strīdi, saprata, ka apņēmīgi tajos jāiejaucas. Ar atjautīgu nekautrību viņa sāka salonos aizstāvēt vīra publicētās drosmīgās idejas. Viņas grācija, humors, līksmā degsme, puiciskā asprātība un kvēlā nopietnība mazliet gan šokēja, tomēr uzjautrināja augstāko sabiedrību. Viņa pārvilka savā pusē dažas jaunas dāmas, kurām bezgala gribējās pierādīt, ka ir brīvas no sabiedriskiem aizspriedumiem. Izmanīgā Noemija gan sargājās šos aizspriedumus neievērot. Izšķērdīgi apveltīdama tos ar negodbijīgiem knipjiem, viņa tai pašā laikā apgādājās ar indulgencēm godīgu cilvēku un tikumības sargātāju nometnē. Noemija ļoti nopietni sludināja, ka trūcīgajiem tiesības nelaist pasaulē bērnus, toties bagātnieku pienākums esot apgādāt ar tiem valsti un sabiedrību. Lai kaut ko tamlīdzīgu apgalvotu, vajadzēja ne mazumu pašapziņas, jo viņa pati septiņu gadu ilgajā laulības dzīvē nebija radusi laiku, lai izpildītu šo pienākumu. Taču tagad Noemija bija nonākusi pie secinājuma, ka laiks parādīt šādu varonību.

Fīlips drīz vien uzzināja, ka Anete atgriezusies. Viņš mēģināja sastapt Aneti mājās tais stundās, kad zināja, ka tā parasti ir viena. Bet Anete viņam neuzticējās. Fīlips atrada durvis slēgtas. Par spīti ļaunajam prātam un izpriecām, viņa kaisle nebija mazinājusies. Anetes pretestība padarīja to vēl spēcīgāku. Fīlips nebija no tiem, kuru varēja aizraidīt…

Kādu dienu Anete viņu ieraudzīja dažu soļu atstatumā uz ielas. Viņa nobālēja, taču nevairījās no tikšanās. Pienācis klāt, Fīlips apņēmīgi teica:

— Jūs dodaties mājup? Es iešu līdzi.

— Nē! — attrauca Anete.

Viņi iegāja dārziņā aiz baznīcas: apputējis koks tikko sedza abus no garāmplūstošo gājēju skatieniem. Bija jāsavaldās.

— Jums bail no manis, — Fīlips skarbi secināja.

— Nē, — Anete atbildēja. — Pašai no sevis.

Fīlips kvēloja naidā un kaislē. Bet, kad viņa skadrais skatiens sastapās ar Anetes acīm, kuras nevairījās, Fīlips lasīja tajās tik apņēmīgi nomāktas ciešanas, ka dusmas pārgāja un viņš atmaigušā balsī iejautājās:

— Kāpēc jūs aizbēgāt?

— Tāpēc, ka jūs mani bendējāt.

— Vai jūs nemaz nezināt, kas ir — mīlēt?

— Es to zinu un tāpēc arī bēgu. Es baidos, ka sākšu jūs nīst.

— Nīstiet mani, lūdzama! Arī naids vēl ir mīla!

— Ne man, — attrauca Anete. — Es to nespēju paciest.

— Jūs neesat tik vārga, ka nespētu paciest kā labumu, tā ļaunumu, ko mums sniedz mīla.

— Es neesmu tik vārga, Fīlip. Bet es vēlos pilnīgu mīlu. Miesas un dvēseles. Es nevēlos samierināties ar pusi.

— Dvēsele ir muļķības, — viņš protestēja.

— Kam tad jūs ziedojat savu enerģiju? Kam ziedojāties kopš pašas dzimšanas, ja ne savai idejai?

Fīlips paraustīja plecus un noteica:

— Pašapmāns!

— Bet jūs no tā dzīvojat. Arī man ir savas ilūzijas. Neizpostiet tās!

— Ko jūs īsti gribat no manis?

— Es gribu, lai līdz tai dienai, kad nolemsim, vai savienosim vai nesavienosim mūsu dzīves, mēs izvairītos satikties.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka es vairs negribu, negribu vairs slēpties, negribu dalīties ar kādu citu sievieti, negribu, negribu! …

Taču patieso iemeslu Anete nepateica:

«Ja es vēlreiz padošos, man drīz vien nepaliks pat gribas vēlēties ko citu; es vairs nepiederēšu pati sev, es būšu rotaļlietiņa, ko salauž, pēc tam kad tā nosmulēta.»

Nespēdams saprast šo neapzināto dvēseles sacelšanos, kura pretojās pazudinošajām miesas alkām, Fīlips joprojām gribēja saskatīt Anetes rīcībā vienīgi sievietes neuzticību un viltību, lai uztieptu savu gribu. Ja arī Fīlips neko vārdos neizpauda, tomēr tas bija skaidri redzams. Izlasījusi to viņa skatienā, Anete spēji aizgriezās, lai dotos projām. Fīlips, drebēdams aiz nepacietības un piepūles apslēpt satraukumu no garāmgājēju skatieniem, cieši satvēra Anetes roku un, to spiezdams, sacīja apslāpētu dusmu pilnā balsī:

— Bet es — es negribu, es negribu atteikties, es gribu ar tevi tikties… Klusē! Neatbildi!… Te nav iespējams runāt… Es aiziešu pie tevis vakarā.

— Nē, nē! — viņa iesaucās.

Fīlips nerimās.

— Es aiziešu. Es nespēju bez tevis dzīvot. Un tu bez manis arī ne.

Anete sašuta:

— Es spēju.

— Tu melo!

— Viņi cīnījās bez kustībām, klusā, niknā balsī, dodami triecienus viens otra dvēselei. Abu skatieni mērojās. Fīlips padevās pirmais un lūgdamies teica:

— Anete! …

Bet Anetei vēl kaita vaigi aiz kauna, ka viņa tik rupjā veidā pieķerta melos, aiz kauna pašai no sevis, jo patiesi bija melojusi. Anete saslējās, atbrīvojās no rokas, kas to turēja, un aizsteidzās projām.

Vakarā Fīlips atnāca. Visu dienu Anete bija drebējusi aiz šausmām, domājot par šo mirkli, baidīdamās, ka pietrūks spēka neatvērt durvis. Anete negribēja vairs tikties ar nežēlīgo kaisli. Viņa bija pārliecinājusies, ka nav iespējams dzīvot ar šo degošo lāpu sirdī. To vajadzēja apdzēst, kamēr viņai vēl bija agrākās enerģijas paliekas. Vai ar tām pietika? Viņa taču mīlēja Fīlipu. Mīlēja liesmas, kas viņu dedzināja. Rīt jau iemīlēs savu kaunu un rupjos apvainojumus. Anete pietvīka kaunā, to atzīdama: arī šārīta dumpī pret Fīlipu slēpās zināma daļa saldkaisles…

Viņa pazina Fīlipa soļus kāpnēs. Dzirdēja ieskanamies zvanu, taču nepiecēlās no krēsla. Fīlips piezvanīja otrreiz, tad sāka klauvēt. Anete, nokārtām rokām atslīgusi pret krēsla atzveltni, domās atkārtoja:

«Nē, nē…»

Pat ja Anete gribētu piecelties, lai atslēgtu durvis, viņa to nespētu: viņai aizrautos elpa …

Aiz durvīm valdīja klusums. Vai Fīlips būtu aizgājis? Neko vēl nepaguvusi izlemt, Anete pietrūkās kājās. Streipuļodama viņa uz pirkstgaliem aizzagās līdz durvīm. Parketa dēlītis iečīkstējās. Anete apstājās. Pagāja daži mirkļi; nekas nebija dzirdams. Bet viņa juta, ka Fīlips, aizslēpies aiz durvīm, viņai uzglūnēja. Arī Fīlips zināja, ka Anete klausās … Smags klusums. Viņi vēroja viens otru… Beidzot Fīlipa balss cieši pie pašām durvīm saka:

— Anete, jūs esat šeit. Atveriet!

Anete, atbalstījusies pret sienu, jūt pamirstam sirdi. Viņa neatbild.

— Es zinu: jūs esat mājā. Nemēģiniet slēpties… Anete, atveriet! … Man jārunā ar jums …

Fīlips ar pūlēm klusināja balsi, lai kāpņu telpā nevarētu dzirdēt. Uzbangoja juceklīgu jūtu vilnis; daudz netrūka, un viņš uzlauztu durvis.

— Man jāredz jūs… Vai nu gribat, vai negribat, tik un tā es tikšu iekšā …

— Klusums.

— Anete, es jūs šorīt aizvainoju. Piedodiet!… Es gribu jūs … Ko jūs vēlaties no manis? Sakiet, es darīšu visu …

Klusums. Klusums.

Fīlips savilka rokas dūrēs. Viņš būtu Aneti nožņaudzis.

Lūpas pie durvju spraugas piekļāvis, viņš rēc:

— Jūs esat mana. Jums nav vairs tiesību aiziet…

Tad atkal:

— Pārdomājiet labi! Ja neatvērsiet — starp mums visam beigas uz laiku laikiem.

Pēc mirkļa:

— Anete, mana Anete…

Tad atkal ar dusmām:

— Gļēvule! Tu baidies mani redzēt. Tikai aiz aizslēgtām durvīm tu esi stipra.

Balss aiz durvīm ierunājas:

— Kam jūs mani mokāt? Fīlips saviļņots apklust. Gurdā balss atsāk:

— Draugs, jūs darāt man pāri.

Fīlips ir aizkustināts, tomēr aizvainotais lepnums traucē to parādīt. Viņš saka:

— Ko jūs vēlaties?

— Žēlastību!

Balss noskaņa Fīlipu saviļņo, tomēr viņš joprojām nesaprot:

— Kam jums tā vajadzīga?

— Atstājiet mani! — Anete lūdzas. Fīlips no jauna aizsvilstas.

— Jūs mani padzenat? — viņš iesaucas.

— Es jūs lūgtin lūdzu — dodiet man mieru … Mieru! … Atstājiet mani dažas nedēļas vienu! …

— Tātad jūs mani vairs nemīlat?

— Es aizstāvu savu mīlestību.

— Pret ko? Pret ko?

— Pret jums.

— Neprāts!… Tu atvērsi!…

— Nē!

— Es tā vēlos! Es gribu tevi.

— Es neesmu tavs laupījums.

Lepni izslējusies, Anete drebēdama stāvēja, un viņas skatiens caur durvīm izaicinoši sauca cīņā. Lai gan Fīlips šo skatienu nevarēja redzēt, tomēr tas viņu aizsniedza. Viņš uzsauca:

— Ardievu!

Anete dzirdēja, kā viņš aiziet, un viņai asinis sastinga dzīslās. To viņš nemūžam nepiedos.

*

Un Fīlips to arī nepiedeva. Viņš vairs nenāca.

«Tā vajadzēja, tā vajadzēja…» Anete domās atkārtoja. Tomēr nespēja samierināties. Viņa labprāt vēlreiz tiktos ar Fīlipu, mierīgi izskaidrotu (kāpēc viņa tovakar bija tā iekaisusi dusmās?), ka negrib viņu pamest, bet gan greizsirdīgi aizstāv savu mīlu, abu mīlu un lepnumu, kuru viņš, pats neapzinādamies, rupji samīda kājām. Anete gribēja, lai tiem abiem būtu iespēja sakārtot domas, atgūties kaisles straumē, kas tos nesa projām kopā ar putām un dubļiem, apspriest un izlemt visu brīvi, ar skaidru galvu. Un, ja Fīlips izvēlētos, viņam būtu Anetē jācienī gan sava nākamā sieva, gan paša gods …

Taču Fīlips nepiedeva, ka sieviete, kuru iemīļojis, pretotos viņa iegribām. Ja Anete būtu no citām aprindām, viņš to ar varu piespiestu padoties. Bet, savas šķiras sprostā ieslodzīts, Fīlips bija spiests saudzēt tās aprindas, pār kurām tīkoja valdīt, un aizvainotā kaisle rada remdējumu, nesaudzīgi nomācot šīs jūtas: ja viņš nespēja iegūt sievieti, tad vismaz bija jāizskauž mīla, ko tā viņa sirdī iedegusi! Šādi Fīlips aizskāra arī Aneti — to viņš zināja — pašos sirds dziļumos, jo nojauta sacīja, ka Anete par spīti visam viņu mīl. Pēc trim grūtiem vientulības mēnešiem, rūgtiem un mokpilniem monologiem, atteikšanās no cerībām, pēc lepnuma un pazemojuma mirkļiem, sirdsapziņas pārmetumiem, pēc triju mēnešu nedziedināmām un neauglīgām gaidām Anete kādu dienu uzzināja no sajūsminātās Solanžas par laimi, kas beidzot piepildījusi Vilāru laulātā pāra vēlēšanos: Noemija bija mātes cerībās.

*

Anete labprāt meklētu glābiņu pie sava bērna; viņa vēlējās paslēpt sāpošo galvu zem tās mīlas spārna, kura, kā mēdz sacīt, nekad neviļot, — dēla mīlā pret māti. Bet, ak, vai! Arī tā viļ tāpat kā citas. Anetei nebija ko gaidīt no Marka nekādu maiguma izpausmi, pat ne vienkāršu interesi par māti. Nekad viņš Anetei vēl nebija licies tik salts, tik dzedrs, tik vienaldzīgs. Marks nenojauta mokas, kas plosīja mātes sirdi. Protams, viņa pūlējās tās dēlam noslēpt. Bet izdevās tik slikti! Marks būtu varējis visu nolasīt no mātes acīm, kas bija iekritušas no bezmiegā pavadītajām naktīm, no viņas bālās sejas, no izdēdējušajām rokām, no visa auguma, kuru pamazām ārdīja nežēlīga kaisle. Viņš neredzēja nekā. Viņš pat nepaskatījās uz māti. Marks bija aizņemts tikai ar sevi. Un savus pārdzīvojumus neatklāja. Māte satikās ar dēlu vienīgi ēdienu reizēs pie galda, un arī tad viņš neizrunāja ne vārda; Anetes mēģinājumi uzsākt sarunu pamudināja Marku vēl ietiepīgāk noslēgties klusēšanā. Anete ar pūlēm panāca tikai to, ka rītos un vakaros viņš pateica «labrīt» vai «labvakar», jo bija izlēmis, ka tā ir klīrēšanās, un, ja arī piekāpās (ne jau nu katru dienu!), — tad tikai tādēļ, lai viņu liktu mierā. Steidzīgi, ar garlaikotu sejas izteiksmi Marks nolieca pieri mātes skūpstam un, ja negāja uz liceju vai kārtot personīgus darījumus (no viņa nebija viegli izdibināt, kas tie par darījumiem), tad ieslēdzās savā darba istabā — skapja lieluma pieliekamajā telpā starp ēdamistabu un guļamtelpu, un tur nu labāk bija viņu netraucēt. Pie galda vai kamīna Marks sēdēja kā svešinieks.

«Ja es nomirtu, viņš pat asaru nenobirdinātu,» Anete sarūgtināta nodomāja.

Un Anetei ienāca prātā seno dienu sapnis par mazo, mīļo draugu, kas būtu radīts no viņas miesas un asinīm, sēdētu kaktiņā blakām viņai un bez vārdiem nojaustu it visus viņas noslēpumus un dalītos arī savos. Cik maz Markā bija maiguma! Kāpēc viņš likās tik cietsirdīgs? Brīžiem pat šķita — dēls uz māti par kaut ko dusmojas. Bet par, ko gan? Vai par to, ka viņu pārāk mīl?

«Jā, tā ir mana nelaime — pārlieku mīlēt! To nedrīkst! Cilvēkiem tāda mīlestība nav vajadzīga. Tā viņus traucē. Mans dēls mani nemīl! Viņš tīko mani atstāt… Mans dēls — cik maz viņš ir mans dēls! Viņš nejūt nekā, ko jūtu es! Viņš nejūt nekā!…»

Un tieši šajās dienās Marka sirdi skāra mīla un poēzija. Viņš bija neprātīgi iemīlējies Noemijā. Tā bija viena no tām muļķīgajām mīlestībām, kas pārņem it visu būtni. Bērns diez vai maz atskārš, ko vēlas no mīļotās sievietes: vai redzēt viņu, just viņas klātbūtni, pieskarties viņai vai tīksmināties par viņu. Protams, bērns nezina, ko nozīmē sievieti iegūt; viņš pats ir sievietes varā. Marks tikko nezaudēja samaņu, kad Noemija pastiepa pretī savu mazo rociņu un viņš pieplaka tai ar lūpām, ar kucēna kārīgajām nāsīm reizē ieelpodams šās gleznās, ziedam līdzīgās rociņas smaržu un sievietes it kā caurspīdīgās miesas skurbinošo noslēpumu. Noemija viņam šķita zieds un reizē auglis, Marks vai beidzās nost no alkām iecirst tajā — tik tikko jaušami — zobus un no šausmām pakļauties šai tieksmei. Un reiz (ai, kauns!) Marks tai padevās… Kas tagad notiks? Pietvīcis un drebēdams viņš sagaidīja visļaunāko: atklātu pazemojumu, sašutuma pilnus vārdus, kaunpilnu padzīšanu, bet Noemija tikai skaļi iesmējās un uzsauca:

— Ak tu kucēn!

Viegli iesizdama tam pa ausi, viņa vienu, divas, trīs reizes pabakstīja Marka degunu pret koduma vietu, sacīdama:

— Lūdz piedošanu, nejauko puišeli! …

Un kopš šā brīža Noemija sāka rotaļāties ar mazo zvērēnu. Viņa nedomāja neko ļaunu. Bet arī neko labu ne. Viņai vienkārši patika kaitināt mazo mīlētāju. Šai rotaļai Noemija nepievērsa ne mazāko uzmanību. Viņai pat prātā nenāca, ka puisēns varētu uz to raudzīties nopietni. Turpretī Marks (cik ļoti gan viņš, par spīti šķietamībai, bija Anetes dēls!) — Marks to uztvēra ne tikvien nopietni, bet pat traģiski.

Kopš tā vakara, kad Marks pirmo reizi bija redzējis Noemiju, jaunā sieviete kļuva par zēna aizliegto paradīzi, par brīnum jauko vīziju, kāda parādās nevainīga bērna atplaukstošajam skatienam. Valdzinošais tēls apvienoja sevī to, kas ir un kā īstenībā nav, to, ko redz un neredz, ko nezina, ko alkst un no kā baidās, ko grib un reizē negrib — biedējošo pievilcības varu, kas liek pusaudžu jaunajam augumam atsaukties uz satraucošo un rupjo dabas saucienu. Iespējams, ka Marks skaidri nesaskatīja Noemijas vaibstus, taču ikviens jaunās sievietes sejas vilciens, ikviena kustība, drēbju kroka un matu cirta, viņas balss, smarža un acu mirdzums — it viss izraisīja pusaudža tvīkstošajā miesā un ilgās kaistošajā sirdī brāzmainus prieka un cerību viļņus, sajūsmas kliedzienus un tieksmi raudāt aiz laimes.

Tieši tajā dienā, kad dziļi skumdinātā Anete manīja sevišķi dzedru un ledainu dēla naidīgumu un ar neveiklu neatlaidību mēģināja uzzināt tā iemeslu, izvilt kaut vārdu, vienu vienīgu maigu vārdu, pretī saņemdama tikai aizvainojošu atbildi, — tieši šajā dienā pusaudzis pārdzīvoja sava burvīgā sapņa vissaviļņojošāko atklāsmi. Jau veselu nedēļu Marks dzīvoja kā reibonī. Mātei nezinot, viņš joprojām tikās ar Noemiju, kura viņu izmantoja kā mazu spiegu, kas it nevainīgi ziņoja par visām pārmaiņām ienaidnieka nometnē. Noemija, ko Marks pārsteidza viesistabā tajā brīdī, kad tā sarunājoties vērās mutautiņā paslēptajā spogulītī, pa jokam pārvilka pār zēna bālajām lūpām savu lūpu zīmuli. Marks sajuta mīļotās sievietes mutes saldmi. Un kopš šā brīža to nemitīgi izgaršoja uz mēles; likās — viņš bija ar to piesātināts. Šis sārtais, allaž pavērtais granātābols ar uzrauto virslūpu, pārlieku īsu vai pārlieku kustīgu, lai sakļautos ar apakšējo, sulīgu kā ķiršoga, — šajā rītā zēnam rādījās it visur, kad viņš, aizejot sparīgi aizcirtis durvis, nolēma «izmukt» no liceja un doties pastaigā; šī mute uzplauka mākoņu dārzā brīnum jaukā jūlija debesīs, mirguļoja strūklakas draiskajās šaltīs, pavīdēja garāmejošo sieviešu nevērīgajos smaidos. Šī puspavērtā mute aizņēma visus zēna prātus.

Marks klaiņāja apkārt bez mērķa, ļaudams vasaras vējam rotaļāties savos gaišajos matos. Bet, lai arī cik viņš bija izklaidīgs un neprātīgu sapņu pārņemts, modrās lūša acis tomēr pamanīja otrpus ielas nākam krustmāti Silviju. Ar vienu lēcienu zēns pazuda šķērsieliņā. Markam nebūt negribējās tikties ar krustmāti. Marks nebaidījās no krustmātes rājiena, ka viņš bez iemesla kavē mācības: Silvija par to tikai pasmietos. Bet, ja zēnam bija kāds noslēpums, tad Silvijas klātbūtnē (pavisam ne tā kā mātes tuvumā) viņš nekad nejutās īsti drošs. Nojauta Marku brīdināja, ka krustmātei Silvijai šādu noslēpumu atminēšanā ir nags …

Silvija viņu nepamanīja. Marks atviegloti uzelpoja. Nu viņš varēja visu rīta cēlienu ar baudu ļauties domām par savu mīlu. Dīkā klīzdams pa ielām, — turklāt mīla nekavēja Marku apstāties pie skatlogiem, lai patīksminātos gan par kaklasaiti, gan spieķīti vai pašķirstītu ilustrēto žurnālu, — viņš nemanot bija nonācis tieši pie mērķa — kā Parīzes baloži, kas ik rītu lido pāri putekļaino māju kvartāliem, meklēdami lielos dārzus un veco koku ēnaino svaigumu. Arī zēns to meklēja. Baložiem dūdojot, viņš gribēja pasapņot koku pavēnī.

Marks nokāpa lejā no Sentženevjēvas pakalna un, izkļuvis no senajām, ļaužu pārpildītajām ieliņām, atradās klusā Botāniskā dārza gaišajās ārēs, pirms vēl pats aptvēra, ka tieši šurp bija gribējis nākt.

Šajā laikā, kā parasti, dārzā bija maz cilvēku. Tikai retumis kāds nāca pretī. Tālumā kā bišu strops dūca Parīze. Pār visu klājās jaukā vasaras rīta zilganā, trīsošā dūmaka. Zēns uzmeklēja vientuļu solu blakus koku pudurim un aizvēra acis, tīksminādamies par savu dārgo noslēpumu. Likās, viņš gribētu ar savām izstīgušajām, drudžainajām, pie krūtīm piekļautajām rokām pasargāt sirdi no ziņkārajiem skatieniem. Kas tas bija par dārgumu, ko viņš slēpa un par ko tikko uzdrošinājās domāt? Noemijas vārdus, kurus jaunā sieviete bija izteikusi, nekā nedomājot, bet kurus zēns uztvēra un radīja no tiem veselu pasauli… Kad Marks bija pie tās pēdējo reizi, Noemija, tikpat kā neievērodama zēna klātbūtni, neviļus tam šad tad uzsmaidīja, turpretī visas viņas domas saistīja svarīgi notikumi (Fīlips atgūts, Anete pazemota — pilnīga uzvara) … «Bet nekad nevar zināt! Nekas nav mūžīgs. Nekas, apmierināsimies ar šodienu!…» Noemija nopūtās aiz noguruma, nervu saspringuma un patikas. Marks jautāja, kāpēc viņa nopūšoties. Zēna satrauktais un naivais skatiens Noemiju izklaidēja, un, lai to sakairinātu, viņa pateica:

— Tas ir noslēpums …

Un nopūtās vēl smagāk. Marks jautāja:

— Kāds noslēpums?

Noemijas galvā pavīdēja ļaunprātīga doma, un viņa attrauca:

— To es nedrīkstu izpaust. Uzmini pats!

— Drebēdams aiz satraukuma, zēns sacīja:

— Es nezinu. Pasakiet, lūdzu!

Pievērusi plakstiņus, Noemija uzmeta tam ilgās tvīkstošu skatienu:

— Nē, nē, nē!…

Piesarcis, kaut ko murminādams, viņš jau baiļojās to uzzināt. Lai rotaļu paildzinātu, Noemija izlikās vēl noslēpumaināka un jautāja:

— Vai tu gribi zināt?

Satraukums bija tik liels, ka Marks gandrīz vai būtu izsaucies: «Nē!»

— Nu labi. Tikai ne šodien! … Pateikšu kādu citu reizi.

— Kad?

— Drīz.

— Bet kad tad?

— Drīz… Nākamo nedēļu, kad tu atnāksi pie mums vakariņās.

Nedēļa bija pagājusi. «Šovakar tikšos ar viņu,» domāja Marks. Viņš dzīvoja tikai šā mirkļa gaidās. Jau priekšlaikus savas divdesmit reizes bija to pārdzīvojis iztēlē. Taču nekad neuzdrošinājās izdomāt visu līdz galam: tas bija pārāk mokoši… Bet minēt līdz pusei šķita tik saldi! Un, sēdēdams uz soliņa parkā, Marks gura sapņainā tvīksmē. Baznīcas zvani iezvanīja dienvidu. Aiz kokiem saules applūdinātajā gatvē čirkstēja smiltis — tur skraidīja maza meitenīte. Viņa dziedāja. Tālāk eksotiski putni sprostā čivināja savā dīvainajā un aizkustinošajā valodā. Vēl tālāk, Sēnas krastmalā, stiepti gaudoja velkoņa sirēna. Marku nepamanīdami, klusu un gausi garām pagāja divi apskāvušies jaunieši — stalta auguma tumšmate un bāls, jauns strādnieks, tie ejot skūpstījās un, visu aizmirsuši, gremdējās viens otra acis. Zēns, elpu aizturējis, sekoja tiem ar skatienu līdz pašam gatves līkumam un, kad tie nozuda no redzesloka, aiz laimes iešņukstējās. Aiz laimes, kas tikko bija pagājusi garām un kas reiz nāks. Aiz laimes, kas kūsāja aizejošajā pārī, aiz laimes, kas sanēja šajā jūlija dienvidū un visā apkārtnē un pārpildīja viņa mīlā kaistošo sirdi, kura gribēja apskaut it visu pasauli.

Marks atgriezās mājās, šā sajūsmas mirkļa apmirdzēts, tas likās neskaitāmas reizes skaistāks nekā sievietes tēls, kas to bija izraisījis: Noemijas ēna gaisa šais zeltainajos palos; lai viņu no jauna atsauktu atmiņā, vajadzēja piepūlēt gribu. Marks to darīja, tomēr ēna slīdēja projām: Marks krāpa pats sevi, pūlēdamies iestāstīt, ka saskata to šārīta laimes tēlā, kura bija tik stipra, — viņš sajuta gandrīz vai fiziski sāpam savu pāri plūstošo dvēseli, ko pildīja bezgalīgas cerības, varonīgi lēmumi un tāda spēka un sirsnības apziņa, kas nesa viņu kā spārnos, kamēr viņš steidzās pa kāpnītēm augšā, lēkdams pāri četriem pakāpieniem. Bet, tiklīdz ieraudzīja mātes bargo skatienu (viņš bija trīs ceturtdaļstundas nokavējis brokastis), zeltainā gaisma apdzisa, un viņš atkal ievīkstījās īgna klusuma padebesī.

Anete nemēģināja uzsākt sarunu. Viņu pašlaik māca bēdu slogs, un nebija neviena, ar ko dalīties. Dēls, kas iepretī sēdēja pie galda, likās patmīlīgs svešinieks. Tas kāri ēda, jo bija izsalcis, turklāt steidzās, lai atkal varētu gremdēties savos sapņos.

«Esmu viņam vajadzīga, tikai lai pasniegtu ēdienu,» Anete nodomāja.

Anetei pat trūka drosmes šīm domām pretoties. Viņa jutās visu pamesta. Brokastu beigās Marks atjēdzās, ka nebija ne vārda teicis; viņš sajuta vieglus sirdēstus, tomēr baidījās ierunāties, lai māte nesāktu izprašņāt. Nevīžīgi salocījis salveti, viņš to iebāza atpakaļ gredzenā, steidzīgi pietrūkās kājās, vairīdamies nejauši sastapt mātes skatienu, un devās uz durvju pusi. Marks jau gribēja iet ārā, kad viņu pēkšņi apstādināja spēja iedoma… Viņš jautāja (gan būdams pārliecināts, jo Noemija taču bija tā teikusi, — tomēr gribēdams vēlreiz pārliecināties):

— Mēs taču šovakar iesim uz vakariņām pie Vilāriem? Anete, drūmā sastingumā joprojām palikusi sēžot pie galda, neparaudzīdamās dēlā, atbildēja:

— Nekur mēs neiesim. Pārsteigtais Marks apstājās uz sliekšņa:

— Kā! Man taču teica!…

— Kas tev teica?

Zēns apmulsumā klusēja: māte nekā nezināja par ciemošanos pie Noemijas. Viņš steidzās izvairīties no atbildes, pievēršot mātes uzmanību citam jautājumam.

— Bet kuru dienu tad mēs iesim? — viņš vīlies iejautājās. Anete paraustīja plecus. Tagad nevarēja būt ne domas par vakariņām pie Vilāriem! Noemija tikai jokojot bija pateikusi: «Nākamajā nedēļā,» — kā būtu varējusi pateikt: «Sestdienā pēc pastardienas…»

Marks palaida vaļā durvju rokturi un noraizējies atgriezās pie galda. Anete palūkojās dēlā un, pamanījusi, ka tas apbēdināts, piebilda:

— Es nezinu.

— Kā? Tu nezini?

— Vilāri ir aizbraukuši, — atteica Anete. — Nē! — Marks iekliedzās.

Anete, likās, to nedzirdēja. Marks nepacietīgi pieskārās mātes rokām, kas bija noslīgušas uz galda, un lūdzošā balsī jautāja:

— Tā taču nav taisnība?

Anete, atģidusies no sastinguma, piecēlās un sāka novākt galdu.

— Bet uz kurieni tad? Uz kurieni? — Marks satraukts kliedza.

— Nezinu, — atbildēja Anete.

Viņa paņēma traukus un izgāja.

Marks palika drūmi stāvam. Sapņi bija sabrukuši. Viņš nekā nesaprata… Šī pēkšņā aizbraukšana, bez brīdinājuma… Nevar būt! Marks paspēra soli, lai sekotu mātei un ar varu izviltu paskaidrojumu … Bet nē!… Viņš apstājās … Nē, tā nebija taisnība! Tagad zēnam uzausa gaisma… Māte bija uzminējusi, ka viņš iemīlējies. Viņa gribēja tos izšķirt. Viņa meloja, meloja! Noemija nemaz nebija aizbraukusi… Šajā mirklī zēns nīda māti.

Marks izzagās no dzīvokļa, nodrāzās lejā pa kāpnēm un pukstošu sirdi nevis gāja, bet skriešus skrēja pie Vilāriem. Viņš gribēja pārliecināties, ka tie nav aizbraukuši. Un tiešām — Vilāri vēl bija Parīzē. Sulainis pateica, ka Vilāra kungs tikko izgājis; kundze esot nogurusi un nevienu nepieņemot. Marks tomēr lika palūgt, vai Vilāra kundze neveltīšot viņam kādu mirkli sarunai. Sulainis atgriezās: kundze nožēlojot, taču pieņemt neesot iespējams. Zēns neatlaidās: viņam esot nepieciešami Vilāra kundze jāsatiek kaut tikai uz mirkli, esot kaut kas ļoti svarīgs sakāms . . . Pagaidām viņš lūstošā, aizžņaugtā balsī murmināja nesakarīgus vārdus, neveikli mētādams rokas, sarkdams un gandrīz vai raudādams. Nesatraucamā sulaiņa ziņkārais un izsmējīgais skatiens neļāva domāt sakarīgi. Marku stūma uz durvju pusi, bet viņš muļķīgi iecirtās, kliegdams, ka sulainis nedrīkstot viņu aizskart; sulainis beidzot pavēlēja zēnam vākties projām un, ja nepaklausīšot, piezvanīšot durvju sargam, lai izsviežot ārā. Durvis aizcirtās zēnam aiz muguras. Nokaunējies un saskaities Marks palika neziņā stāvam uz sliekšņa, nespēdams saņemties, lai aizietu. Un, gluži neviļus atspiedies pret durvīm, sajuta, ka tās nav aizslēgtas un paveras. Viņš pagrūda durvju vienu pusi un iegāja atpakaļ dzīvoklī. Marks visiem līdzekļiem gribēja nokļūt pie Noemijas. Priekšistaba bija tukša. Viņš zināja, kur atrodas Noemijas istaba, un ielavījās gaitenī. Kādā no istabām dzirdēja runājam Noemiju. Viņa teica sulainim:

— Tā tik vēl trūka! Tā tik vēl trūka! Viņš man apnicis! Labi, ka to vientiesīti piešmaucāt!…

Marks atģidās tikai kāpņu telpā. Viņš bēga. Raudāja, grieza zobus, bija galīgi apmulsis. Aizelsies apsēdās uz pakāpiena. Marks negribēja, ka viņu redz uz ielas raudot. Noslaucījis asaras, nomierinājies (aiz šā ārējā miera slēpās sašutums un sāpes) viņš kā apmāts gāja uz mājām. Zēnu plosīja izmisums… Mirt, viņš gribēja mirt!… Dzīvot vairs nebija iespējams. Dzīve bija riebīga, pārlieku zemiska un melīga, jo visi meloja!… Marks vairs nespēja atvilkt elpu… Ejot pār Sēnas tiltu, viņš vēlējās mesties ūdenī. Bet kāds cits nelaimīgais bija aizsteidzies priekšā. Stāvais upes krasts melnēja kā mušām aplipis: tūkstošiem cilvēku — vīrieši, sievietes, bērni, — pārliekušies pār tilta margām, kāri raudzījās, kā slīkoni ceļ laukā no upes. Kādas jūtas bija tos atvedušas šurp? Ļoti nedaudzus — sadisms, samērā maz — līdzjūtība. Vislielāko vairumu — interese par sensacionāliem notikumiem, dīkdienīga ziņkāre. Un ne mazums bija arī tādu, kas, raugoties citu ciešanās un nāvē, iztēlojās sevi tādā pašā stāvoklī: «Rau, tā es mocītos!», «Rau, tā arī es miršu!». Marks neredzēja neko citu kā tikai zemisko ziņkāri, un tā viņu šausmināja. Nonāvēties — jā, tikai ne ļaužu acu priekšā! Marks bija līdzīgs Anetei: tā pati biklā kautrība un lepnums; viņš negribēja sagādāt šiem salašņām izrādi, negribēja, ka viņam pieskaras svešas rokas, ka svešinieku neķītrie skatieni apgāna viņa kailumu. Sakodis zobus, Marks veicīgi devās mājup, nolēmis izdarīt pašnāvību.

Mātes prombūtnē viņš rūpīgi bija izpētījis dzīvokli un atradis revolveri. Tas bija Noemijas revolveris, kuru Anete pēc sāncenses aiziešanas toreiz pacēla un pārlieku bezrūpīgi ielika kādā atvilktnē. Marks to bija paņēmis un noslēpis. Lēmums bija pieņemts. Un, tā kā bērni allaž mēdz izlemto arī izpildīt, Marks tūdaļ nolēma realizēt savu nodomu. Atgriezies dzīvoklī tikpat klusu, kā izgājis, viņš pielādēja revolveri, jo bija redzējis tā darām kādu savu liceja biedru, tikai mazliet vecāku par viņu pašu, kurš nēsāja kabatā līdzi šo bīstamo rotaļlietu un reiz grieķu valodas stundā, turot revolveri zem sola starp ceļiem iežmiegtā portfelī, slepus bija paskaidrojis, kā ar to jāapietas. Ierocis tagad bija pielādēts. Marks sagatavojās nospiest gaili… Bet kur to izdarīt? Aizšaut garām nedrīkstēja. Tur, stāvus pie spoguļa … Bet kur tad viņš nokritīs? … Tad jau drīzāk šeit pie galda, spogulim pretī, galvu balstot pret roku… Viņš nocēla spoguli no āķa un nolika uz galda, atslējis pret vārdnīcu. Tā būs labi redzams, kur šaut. Viņš paņēma revolveri un gribēja to pielikt… Kur? Pie deniņiem; tā laikam esot visdrošāk… Kaut jel zinātu, vai ļoti sāp! Doma par māti Markam neienāca ne prātā. Kaisle, ciešanas un sagatavošanās darbi bija pārņēmuši it visu… Zēns ieraudzīja sevi spogulī un jutās aizkustināts. Nabaga Marks!… Pēkšņi viņš juta, ka pirms aiziešanas vajag izteikt, paziņot cilvēkiem, cik ļoti to dēļ cietis un cik dziļi tos nīst… Marku pārņēma dziņa atriebties, izraisīt nožēlu un apbrīnu … Viņš sameklēja lapu no skolas burtnīcas, greizi to salocīja (viņš steidzās) un nedrošā bērna rokrakstā sāka cītīgi rakstīt:

Es vairs nespēju dzīvot, jo viņa mani pievīlusi. Visi cilvēki ir nekrietni. Es vairs nemīlu nevienu, tāpēc man labāk mirt. Visas sievietes ir meles. Tās ir nelietīgas. Tās neprot mīlēt. Es tās nicinu. Kad mani apbedīsiet, uzlieciet uz manām krūtīm šo zīmīti ar uzrakstu: «Es mirstu Noemijas dēļ».

Mīļo vārdu rakstot, Marks sāka raudāt; viņš spieda kabatas lakatiņu pie mutes, lai apslāpētu elsas. Tad noslaucīja asaras, pārlasīja uzrakstītās rindiņas un visā nopietnībā nodomāja:

«Es nedrīkstu viņu kompromitēt.»

Marks saplēsa lapu un sāka rakstīt no jauna. Lai arī cik ļoti viņš centās rakstīt taisni, izmisuma pilnās rindas traucās augšup kā raķetes. Uzrakstījis teikumu: «Tās neprot mīlēt,» — viņš piemetināja: «Bet es to protu un tāpēc mirstu.»

Lai arī pārlieku nobēdājies, Marks tomēr bija bezgala apmierināts ar šo teikumu, kas viņu gandrīz nomierināja. Marks kļuva labsirdīgāks pret tiem, kurus atstāja šeit, zemes virsū, un augstsirdīgi piebilda:

«Es jums visiem piedodu.»

Tad zēns parakstījās. Vēl daži mirkļi, un viss būs galā; viņš būs atpestīts un jau priekšlaikus iztēlojās, kādu varenu iespaidu atstās šāda rīcība.

Bet tieši tajā mirklī, kad Marks gribēja otrreiz cītīgi pārvilkt spalvu pār savu parakstu ar garo asti, jo pirmo reizi bija pietrūcis tintes, aiz muguras pēkšņi atvērās mazās darba istabiņas durvis. Zēns tikko paguva aizklāt ieroci un papīru ar rokām. Anete ieraudzīja tikai pret vārdnīcu atslieto spoguli un nodomāja, ka Marks pats sevi apbrīno. Viņa neizteica nekādu piezīmi. Māte šķita bezgala nogurusi un nespēcīgā un vārgā balsī sacīja, ka piemirsusi vakariņām nopirkt pienu un Marks būtu ļoti laipns, ja aiztaupītu viņai pūles kāpt vēlreiz lejā un augšā četrus stāvus un aizietu pēc piena. Marks domāja vienīgi par to, kaut māte neieraudzītu, ko tas slēpj zem rokām, un negribēja kustēties no vietas; zēns asi attrauca, ka neesot laika. Anete ar skumju smaidu izgāja, aizvērdama durvis.

Marks dzirdēja, kā viņa gausi kāpa lejā, atcerējās viņas sagrauzto izskatu. Viņš sajuta sirdsapziņas pārmetumus. Atmiņā atausa mātes sejas izteiksme un gurdā balss … Viņš aši iesvieda revolveri atvilktnē, pabāza zem grāmatu kaudzes savas «Ardievas dzīvei» un izmetās no dzīvokļa. Kāpņu telpā Marks panāca māti un nikni uzkliedza, ka aiziešot uz veikalu. Anete kāpa augšup mazliet vieglāku sirdi. Viņa nodomāja, ka zēns nebūt nav tik ļauns, kā viņai licies, taču bezgala sarūgtināja Marka skarbums un nejūtība. Ak, dievs, cik dēlam maz maiguma!… Bet jo labāk viņam! Nabaga puisēnam dzīvē nebūs tik daudz jācieš…

Kad Marks atgriezās mājās, pašnāvības nodoms jau bija pavisam aizmirsies. Bez jebkādas patikas viņš ieraudzīja uz galda apslēpto slaveno «testamentu». Marks to steidzīgi vien pabāza zem kādas papes kastes. Viņš gainīja projām nomācošās domas. Tagad zēns saprata, cik gļēvi un cietsirdīgi izturējies pret māti, kuras veselība viņam sagādāja raizes. Taču savas rūpes Marks izpauda diezgan neveikli; viņš nemācēja pajautāt un māte — atbildēt. Aiz skarbi izpaustas patmīlas Marks slēpa īstās jūtas, un varēja likties, ka jautājumus par mātes veselību viņš uzdod nelabprāt, tikai pieklājības pēc. Anete, tikpat lepna kā dēls, negribēja viņu uztraukt un izvairījās no sarunas. Abi iegrima parastajā klusēšanā. Marks nomierinājās un jau uzskatīja, ka viņam tiesības dusmoties uz māti, jo viņas dēļ bija atteicies no pašnāvības … Marks gluži labi zināja, ka tam nav ne mazākās vēlēšanās nošauties, bet vajadzēja taču kādam atriebties par pārciesto! Un, kad dusmas nav iespējams izgāzt uz kādu citu, tad vismaz jāvērš tās pret māti, kas allaž turpat pie rokas un pacieš visu bez iebildumiem.

Tā nu māte un dēls palika ieslēgušies savās ciešanās. Un Marks, ko paša bēdas jau sāka apgrūtināt, juta, ka naidīgums pret māti aug augumā. Zēns atviegloti uzelpoja, izdzirdis priekšnamā zvanu, kas vēstīja par krustmātes Silvijas (viņš zināja, kā tā mēdz zvanīt) apciemojumu. Silvija bija atnākusi, lai paņemtu zēnu līdz uz Aisedoras Dunkānes vakaru: viņa tagad jūsmoja par deju. Lai gan Marks uzskatīja par savu pienākumu saglabāt dvēselē un sejā (vispirms sejā) liktenīgo pārdzīvoto ciešanu pēdas. viņš nespēja apslēpt prieku, ka tiks ārā no mājas. Zēns aizskrēja pārģērbties, atstādams durvis vaļā, lai nezaudētu nevienu vārdu no krustmātes līksmās sarunas, kura, tikko ienākusi, tūdaļ sāka stāstīt kādu vieglprātīgu anekdoti. Anete, kas centās smaidīt arī tad, kad bija smagi ap sirdi, nodomāja:

«Vai tiešām tā ir tā pati sieviete, kura vēl tikai pirms gada raudāja, pārlīkusi pār savu bērnu? Vai tiešām viņa visu aizmirsusi?»

Anete apskauda šo dvēseles elastību. Un dēla smiekli, kas no otras istabas piebalsoja Silvijas atjautībām, apliecināja tikpat lielas spējas aizmirst. Sarūgtināta par šādu cietsirdību, Anete piemirsa, ka arī pašai piemīt šis brīnišķīgais un nežēlīgais talants. Kad Marks ar priekā starojošu seju iznāca uzposies iziešanai, Anete nespēja apslēpt skarbu nosodījumu. Marku mātes sejas izteiksme aizskāra sāpīgāk nekā visasākais vārds. Marks atriebās mātei, pārspīlēdams savu jautrību. Viņš skaļi runāja un tik ļoti steidzās aiziet, ka pat aizmirsa atsveicināties no mātes. To viņš atcerējās tikai tad, kad bija jau kāpņu telpā. Vai griezties atpakaļ? Nē, to viņa pelnījusi! Marks niknojās uz māti. Viņš jutās tik viegli, ka pametis šo pārmetumu pilno seju un jo sevišķi skumjo, nomācošo jūtoņu, kāda valdīja mājā, un visas šāsdienas mokpilnā uztraukuma pēdas … Cik bezgala gara gan bija šī diena! Vesela mūžība! .. . Dažās stundās Marks bija pārdzīvojis vairākus mūžus, iepazinis svētlaimes kalngalus un izmisuma atvarus . . . Šāds jūtu slogs būtu varējis viņu nospiest, bet tik lokanam jaunieša raksturam tas nelikās smagāks par putna svaru zaram. Putns aizlido, zars atliecas un šūpojas vējā. Aiztraukuši aizritējušās dienas prieki un bēdas. Pāri paliek vienīgi sapnis. Lai baudītu jaunus priekus un jaunas ciešanas, zēns steidz izdzēst no atmiņas vecās.

Taču Anete nevarēja zināt, kas noris zēnā, un, tāpat kā dēls, bija pakļauta lielām kaislībām, tāpēc visu attiecināja uz sevi, un, klausoties dēla smieklos, kas attālinājās kāpņu telpā, viņai iesāpējās sirds par Marka lielo prieku, aizejot no viņas. Anete nodomāja, ka dēls viņu nīst, jo kaislā daba vienmēr mēdza visu pārspīlēt… Viņa ir Markam par nastu. Jā, tas bija acīm redzams … Dēls tiecās tikt no viņas vaļā. Ja viņa nomirtu, tas būtu daudz laimīgāks… Laimīgāks!… Arī viņa būtu laimīgāka … Anetes sirdī kā zobens iecirtās muļķīgā doma, ka pašas dēls, mīļais puisēns, varētu vēlēties viņas nāvi… (Muļķīgā! Kas zina? Kurš bērns sirds dziļumos izmisuma mirklī gan nav vēlējies savas mātes nāvi?.. .) Šī drausmīgā nojauta, pārsteigdama Aneti brīdī, kad viņa pagurušām rokām tik tikko vēl turējās pie dzīves, bija nāvējošs trieciens.

Visu dienu Aneti mocīja negantas kaisles atplūdi. Tagad, kad lēmums pieņemts un sperts izšķirošais solis, kad viņa bija izpildījusi pienākumu pret sevi un izdarījusi to, kas vairs nelikās labojams, Anetei pietrūka spēka izturēt iekšējā ienaidnieka uzbrukumu. Ienaidnieks metās virsū kā niknas bangas.

Viņa pati bija tā sabiedrotā. Pati atvēra tam vārtus. Kad viss zaudēts, cilvēkam vēl ir tiesības kaut vai izbaudīt savu izmisumu! Gar manām ciešanām nevienam nav daļas! Tad lai tām visnotaļ arī atdodos! Asiņo, asiņo, mana sirds! Es ietriecu tevī dunci, piespiezdama tevi vēlreiz skatīt visu, ko esi zaudējusi! Fīlips… Tas atradās šeit, viņas acu priekšā … Anetes iztēle bija tik spilgta, ka viņa to redzēja, runājās ar to, pieskārās tam… Viņa redzēja visu, ko mīlēja šai vīrietī, kas valdzināja ar līdzību viņai pašai, kā arī ar pretišķību. Anete atcerējās viņu pretrunām pilno vienprātību, kas kvēloja mīlas un cīņas alku divkāršajās ugunīs. Skaujas un cīņa — tas ir viens un tas pats! Un šais iztēlotajās skaujās bija tāds juteklisks spēks, ka mīlas apmātā Anete gura kā Leda zem gulbja spārniem. Kaisles straume plūda atpakaļ, un tajā slēpās izmisums… Aneti pārņēma šausmas, kādas ikviena mīlai radīta sieviete, kurai dzīve šo mīlu aizliegusi, iepazīst lūzuma gados, kad, vienai aizrautībai izbeidzoties, viņai liekas, ka līdzi mirst arī mīlestība. Šajā naktī Anete, pēc dēla aiziešanas palikusi viena istabā ar savu izkropļoto kaisli, pārcieta ilūzijas zaudējušas sirds mokas. Uzmācīgā doma, ka mīla zaudēta uz visiem laikiem, ka dzīve pagājusi bez mīlestības, aizžņaudza Anetei kaklu, nedodama ne mirkli atelpas; tikko Anete to atvairīja, tā atgriezās no jauna! Anete velti nopūlējās kaut ko darīt: paņēma rokdarbu, aizmeta projām, piecēlās un atkal apsēdās; galvu pret galdu atbalstījusi, viņa lauzīja rokas. Uzmācīgā doma viņu padarīja vai traku. Anetes ciešanas bija sasniegušas to robežu, kad sieviete gatava aizmirsties visļaunākajos maldos, lai tikai izbēgtu pati no sevis. Baiļodamās sajukt prātā, Anete šajos murgos pēkšņi juta mežonīgu, dzīvniecisku dziņu, drausmīgu tieksmi izskriet uz ielas un pašnoniecināšanas niknumā pazudināt savu spīdzināto miesu un dvēseli, atdodoties pirmajam pretimnācējam, Kad šī drausmīgā doma nonāca līdz apziņai, viņa iekliedzās aiz šausmām; tomēr šausmas it kā vēl vairāk paskubināja kaunpilno iedomu, kas kļuva arvien neatlaidīgāka. Tad Anetei, līdzīgi dēlam, iešāvās prātā doma par pašnāvību. Anete zināja, ka vairs nebūs spēka tikt vaļā no šās uzmācīgās tirdītājas …

Anete jau bija piecēlusies un devās uz durvju pusi, taču vispirms vajadzēja iet garām atvērtam logam; viņa nolēma, līdzko būs to sasniegusi, mesties ārā! … Dīvainā dziņa pēc skaidrības gribēja pasargāt no kauna traipa dvēseli. Šo maldpilno dvēseli! Anetes prātu neaptumšoja vispārpieņemtā morāle. Taču instinkts bija spēcīgāks: tas sprieda pareizāk… Divkārša neprāta pārņemta, nespēdama izvēlēties vai nu logu, vai durvis, Anete novērsa skatienu. Mezdamās uz loga pusi, viņa spēcīgi atsitās ar vēderu pret bufetes aso stūri. Sāpes bija tik asas, ka aizrāvās elpa. Saliekusies, rokām spiezdama sadauzīto vietu, Anete izbaudīja skaudru atriebības prieku, ka trieciens skāris tieši vēderu, it kā viņa pati būtu gribējusi samalt savā miesā aklo un skurbo varu, elku-tīģeri. .. Tad iestājās reakcija. Viņa bez spēka atkrita uz zema krēsla starp bufeti un logu. Rokas bija ledus saltas, seja vienos sviedros; sirds, joņiem pukstēdama, kļuva aizvien vārgāka. Nebūtības bezdibenī slīgstot, skaidra bija viena vienīga doma:

«Ātrāk! Ātrāk! …»

Viņa zaudēja samaņu.

*

Kad Anete atkal atvēra acis (cik ilgs laiks bija apritējis? Dažas sekundes? … Mūžība? …), viņa gulēja, atgāzusi galvu kā uz bendes bluķa, atbalstījusi kaklu uz palodzes; augums bija iespiests šaurajā kaktā starp bufeti un logu. Acis pavērusi, Anete pāri tumšajiem jumtiem ieraudzīja jūlija nakts zvaigznes … Kādas zvaigznes dievišķā skatiena stars iesniedzās līdz pašiem sirds dziļumiem …

Nedzirdēts klusums, plašs kā nepārredzams klajums… Un tomēr lejā, uz ielas, tarkšķēja rati, bufetē šķindēja glāzes… Anete nekā nedzirdēja… Viņa karājās starp debesīm un zemi. .. «Kluss lidojums» . .. «Viņa nevarēja un nevarēja pamosties» . ..

Anete vilcināja atmošanos. Bija bailes no jauna atgriezties pie visa, ko pametusi, — drausmīgā paguruma, mokām un mīlas slazdiem: mīlas, mātes pašaizliedzības, nežēlīgā egoisma — dabas egoisma, kurai maz daļas gar ciešanām, kas man atkal uzglūnēs, kad pamodīšos, lai samaltu manu sirdi… Kaut vairs nepamostos!…

Un tomēr viņa pamodās. Un ieraudzīja, ka ienaidnieka vairs nebija. Izmisuma vairs nebija… Vai tiešām nebija? … Jā, vēl bija gan. Tikai vairs ne viņā. Anete to redzēja — ārpus sevis. Viņa dzirdēja to dārdam … Ai, burvība!… Baisma mūzika, kas pavēra nepazīstamas āres… Kā paralizēta Anete saklausīja telpā atskanam dziesmu, — šķita, ka neredzamas rokas uzburtu atmiņā kādas Šopēna prelūdijas elsas, tās likteni. Sirds bija vēl nekad neapjausta prieka pārpilna. Nekā kopēja, izņemot vārdu, nav ikdienišķās dzīves nožēlojamam priekam, kurš baidās ciešanu un pastāv tikai tāpēc, ka tās noliedz, — ar neizmērojamo līksmi, kas arī ir ciešanas… Anete klausījās aizvērtām acīm. Balss aprima. Iestājās gaidu pilns klusums. Un pēkšņi no saplosītās dvēseles dzīlēm izlauzās mežonīgs, tālu aizskanošs atbrīvošanās kliedziens… Tas lidojot pāršķēla nakts velvi tāpat, kā dimants šķeļ stiklu. Uz cietā spilvena kā salauzta, moku naktij izbeidzoties, Anete radīja sevī jaunu dvēseli…

Nedzirdamais kliedziens virpuļodams aizlidoja un izgaisa domu bezdibenī. Anete gulēja klusa un nepakustēdamās. Gulēja ilgi. Beidzot piecēlās. Kakls sāpēja, locekļi šķita kā salauzti … Taču dvēsele bija atbrīvojusies.

Nepārvarams spēks vilka Aneti pie galda. Viņa nezināja, ko darīs. Likās — sirdij krūtīs par šauru. Anete nespēja sāpju straumi, kas pildīja viņas sirdi, paturēt sevī, viņa paņēma spalvu un pārplūstošā kaisles brāzmā neizlīdzinātā, nesaskanīgā ritmā ļāva tai izlauzties:

Tu nāc un mani skaujās slēdz, — es skūpstu roku tavu.

Ar mīlas kvēli, baiļu trīsām, — skūpstu roku tavu.

Tu nāc, ak, mīla, mani bendēt, nest man tikai mokas,

Man ceļi trīc, nāc! Bendē mani! — Skūpstu tavas rokas.

Tu iekod auglī, projām svied: tev sniedzu sirdi savu,

Lai svētas brūces ir, ko cērt! — Es skūpstu roku tavu.

Tu vēlies iegūt mani visu, kad nepretojos es,

Tu atstāj pāri tikai drupas. — Tev roku skūpstu es.

Šī roka, kas tik viegli glāsta, man nāvi nesīs rīt.

Ļauj vēlreiz šodien, gaidot nāvi, to liegi noskūpstīt.

Jel nokauj mani! Sit! Tu pāri dari — labu jūtu,

Tu mani brīvu dari, postītāj! — Tev roku skūpstu.

Ik cirtiens mani asins lāsēm klāj, rauj saišu skavu,

Tu plosi miesu man un važas. — Skūpstu roku tavu.

Tu miesas cietumu man lauz, pa šauro plaisas loku

No manis aizbēg dzīvība. — Es skūpstu tavu roku.

Es — ievainotā zeme, kas reiz atdos ražu savu

No sāpēm, iesēsi ko tu. — Es skūpstu roku tavu.

Sēj svētās sāpes manās krūtīs — no visas pasaules,

Lai tur tās briest un ienākas! — Tev roku skūpstu es,

Tev roku skūpstu es …

Vētra. Jūras bangas sašķīst pret klintīm, dvēsele pielīst šļakatām un spīgojošām mirgām, uzšalc pretī debesīm kaisles un asaru putojošajos putekļos …

Bet līdz ar pēdējo meža putna kliedzienu dvēsele no jauna atkrīt uz zemes. Anete, līdz nāvei pārgurusi, metas gultā un aizmieg.

*

Kad atausa rīts, no vakardienas mokām vairs nebija ne miņas, tās izkusušas kā sniegs saules staros… Cosi la neve al sol dissigilla .. , [57] Tās atgādināja vienīgi sāpīgs gurdums it visā ķermenī, kā cilvēkam, kas cīnījies un zina, ka uzvarējis.

Anete jutās ciešanu pārsātināta. Ar sāpēm ir tāpat kā ar kaisli. Lai tās remdētu, tām jāļauj iztrakoties. Bet maz ir tādu, kam pietiek drosmes. Viņi remdē šā niknā suņa izsalkumu, atmetot tam vienīgi druskas no sava galda. Tikai tie uzvar sāpes, kas visnotaļ uzdrošinās tām atdoties, uzdrošinās uzsaukt:

«Es jūs uzņemu. Un apaugļoju.»

Šīs radošās dvēseles varenais apskāviens ir rupjš un auglīgs kā fiziskās iegūšanas mirklis.

Anete ieraudzīja uz galda iepriekšējā dienā uzmestās rindiņas un saplēsa aprakstīto papīru. Šie nesavaldīgie vārdi tagad likās tikpat neciešami kā jūtas, kādas tie pauda. Anete negribēja traucēt labsajūtu, kurā gremdējās. Viņa juta tādu pašu atvieglojumu, kādu mēdz izjust, atraisoties pineklim vai izlūstot kādam važu posmam… Un kā zibens uzliesmojumā Anete ieraudzīja važas, kuras dvēsele nomet lēnām, citu pēc citas, izejot cauri veselai virknei esamību, savam un citu cilvēku mūžiem (tas ir viens un tas pats)… Un viņa sev jautāja:

«Kam vajadzīga šī mūžīgā pieķeršanās, mūžīgā atraisīšanās? Kādai atbrīvei pretim mani ved šis asinīm slacītais alku ceļš?…»

Tas ilga tikai acumirkli. Kādēļ uztraukties par to, kas nāks? Tas paies tāpat kā viss, kas jau aizritējis. Mēs zinām gluži labi — lai nāktu kas nākdams, visu pārcietīsim. Kā pauž tautas sakāmvārds, seni, varonības pilni lūgšanas un izaicinājuma vārdi: «Kaut jel dievs neuzveltu uz mūsu pleciem tik daudz, cik mēs spējam panest…»

Anete bija nesusi savējo — vienas dienas nastu. Diendienā. Viņa jutās atbrīvota ar miesu un dvēseli…

To strive, to seek, not to find, and not to yield.

«Tas ir labi. Tas ir labi… Neesmu velti zaudējusi dienu … Pārējais lai paliek rītdienai…»

Anete piecēlās. Viņa bija kaila.

Plūstot pāri jumtiem, atvasaras rīta saule ieskāva visu Anetes augumu un istabu zeltainos gaismas palos … Viņa jutās laimīga … Jā, par spīti visam, — laimīga!

Viss apkārtējais bija tāds pats kā vakardien: zeme un debesis, pagātne un nākotne. Bet, kas vakar nomāca, šodien izstaroja laimi.

Marks pārradās ļoti vēlu naktī. Bez mātes izpriecājies, zēns tagad juta sirdsapziņas pārmetumus, ka atstājis to vienu un viņa dēļ tā tik ilgi palikusi nomodā. Marks zināja, ka māte neiet ātrāk gulēt, pirms viņš nav pārnācis, un sagaidīja ledainu tikšanos. Lai gan Marks jutās vainīgs vai, pareizāk sakot, tieši tāpēc, viņš jau kāpņu telpā pieņēma izaicinošu stāju. Ar nekaunīgu smīnu uz lūpām, tomēr sevī nobažījies, viņš izvilka zem kājslauķa palikto slēdzeni un atdarīja durvis. Klusums. Pakāris priekšnamā mēteli, zēns mirkli nogaidīja. Klusums. Tad uz pirkstgaliem iezagās savā istabā, klusām izģērbās un apgūlās. Viņš jutās tik viegli. Nopietnās darīšanas lai paliek rītdienai! Bet zēns vēl nebija galīgi izģērbies, kad pēkšņi viņu pārņēma bailes. Klusums likās neparasts… Markam, tāpat kā mātei, bija dzīva iztēle, un tāpēc viņš jo viegli pakļāvās uztraukumam… Kas noticis? … Viņam, protams, ne sapnī nevarēja ienākt prātā doma, kāda iznīcinoša vētra šai naktī plosījusies blakus istabā. Tomēr māte Markam likās neizprotama, satraucoša; viņš nekad nezināja, ko tā īsti domā… Nemiera pārņemts, Marks vienā kreklā un basām kājām aizgāja līdz mātes istabas durvīm un, piespiedis pie atslēgas cauruma ausi, nomierinājās. Māte atradās istabā. Viņa miegā smagi un nevienmērīgi elpoja. Marks pavēra durvis un, baiļodamies, vai tā nav sasirgusi, piegāja pie gultas. No āra ieplūstošajā gaismā zēns ieraudzīja māti novārgušu guļam uz muguras; klaidā izirušie mati sedza vaigus, bet sejā tā pati traģiskā izteiksme, kas kādreiz naktīs bija tā intriģējusi Silviju, krūtis drudžaini cēlās un krita no smagas un nomāktas elpas. Marku pārņēma bailes un žēlums, raugoties mātē un nojaušot tās pagurumu un ciešanas. Noliecies pār spilvenu, viņš klusā un drebošā balsī pasauca:

— Māt!…

It kā sapņu tālumā izdzirdējusi šo saucienu, Anete mēģināja izrauties no miega un ievaidējās. Zēns izbijies atkāpās. Viņa atslīga atpakaļ stingumā. Marks devās pie miera. Zēna vecumam raksturīgā bezrūpība un dienas nogurums pārvarēja uztraukumu, un viņš nogulēja ciešā miegā līdz pašam rītam.

Atmostoties atkal atgriezās vakardienas domas un nemiers. Marks bija pārsteigts, ka māte vēl nav redzama; parasti (tas Marku ieērcināja) māte rītos mēdza ienākt viņa istabā, lai pateiktu labrītu un noskūpstītu viņu gultā. Šorīt tā nenāca, bet. viņš izdzirdēja tās soļus blakus istabā. Viņš pavēra durvis. Nometusies ceļos uz parketa, Anete slaucīja putekļus no mēbelēm un nepagriezās. Marks padeva labrītu; viņa atskatījās uz dēlu smaidošām acīm, pateica: — Labrīt, mazais! — un, nepievēršot tam uzmanību, turpināja darbu. Marks sagaidīja, ka māte to izjautās par iepriekšējās dienas vakaru; viņš necieta iztaujāšanu, bet viņu aizvainoja tas, ka māte tā vairs nedarīja. Māte staigāja pa istabu, kārtoja to un vienlaikus beidza arī ģērbties: bija laiks doties pie skolēniem. Marks redzēja, ka māte vēroja sevi spogulī: zem acīm bija loki, vaibsti pauda nogurumu, bet acis spulgoja, un mute smējās!… Marks jutās pārsteigts. Viņš sagaidīja, ka ieraudzīs noraizējušos seju, un bija pat gatavs sirds dziļumos māti pažēlot; tagad viņa nodomi izjuka. Mazā vīrieša loģika bija nepatīkami aizskarta…

Anetei bija pašai sava loģika. «Sirdij ir savi likumi. . .», un to izprast var tikai ar jušanas spējām, kas ir augstākas par saprātu. Anete neraizējās par to, ko par viņu domāja citi. Tagad viņa zināja, ka no citiem nevar prasīt, lai tie mūs saprastu. Ja tie mūs mīl, tad mīl aizvērtām acīm. Tikai bieži gan tās neaizver! … «Lai tie ir tādi, kādiem tiem patīk būt! Lai tie būtu kādi būdami, es tos mīlu! Es nespēju dzīvot bez mīlestības. Un, ja tie mani nemīl, manā sirdī ir mīlas gana — sev un citiem…»

Spogulī lūkodamās, Anete smaidīja, it kā redzētu tajā kaut ko tālu — uguni, kuras dzirkstošā lāpa bija arī viņa pati, — mūžīgo mīlu. Matus sakārtojusi, Anete nolaida rokas, pagriezās pret dēlu, ieraudzīja Marka raižpilno seju, atcerējās sarīkojuma vakaru un, satvērusi zēnu aiz zoda, skandēdama balsienus, līksmi teica:

— Jūs dejojāt, tas mani iepriecina. Nu, bet tagad padziediet!

Viņa iesmējās, redzēdama puisēna mulso seju, ar skatienu noglāstīja to un, paņēmusi no galda somiņu, devās projām, sacīdama:

— Uz redzēšanos, manu sienāzīt!

Marks dzirdēja, kā māte priekšistabā svilpoja bezrūpīgu dziesmiņu (tāpēc nicinādams māti, zēns tai pašā laikā apskauda to par šo talantu, jo māte svilpoja daudz labāk nekā viņš)…

Marks bija sašutis. Šī nesmalkjūtīgā jautrība pēc vakardienas raizēm!… Māte viņam likās mīkla. Viņš to izskaidroja ar mūžīgiem sieviešu untumiem un nopietnības trūkumu: La donna mobile .. . [58] — kā bija dzirdējis darām pieaugušos vīriešus.

Marks jau dzīrās iziet, kad skatienu pēkšņi saistīja papīrkurvī iemesta lapa. Plēsīgā zvērēna ziņkārās ačteles pa gabalu apstājās pie saplēstās lapas, sākumā pavisam neapzinīgi, bet, izburtojis dažus vārdus, zēns sastinga … Šie vārdi! … Mātes rokraksts… Viņš pacēla saplēstā papīra strēmeles … Sāka lasīt drudžainā steigā … Vispirms, kā pagadījās pa rokai… Cik kvēli vārdi!… Saplēsti gabalos, pārtraukti iedvesmas uzbangojumā, tie šķita vēl satraucošāki un valdzinošāki… Marks izvandīja grozu, salasīja visu līdz pēdējai sīkākajai strēmelītei un pacietīgi salika kopā. Zēna rokas drebēja — tik ļoti viņu uztrauca neviļus atklātais noslēpums. Kad visa vārsma bija atjaunota un Marks varēja to izlasīt no sākuma līdz beigām, viņš jutās satriekts. Zēns gan gluži labi visu nesaprata, tomēr šās vientuļās dziesmas mežonīgā degsme atklāja nejaustus kaisles un sāpju avotus, reizē iejūsmināja un satrieca. Vai gan varēja būt, ka šie kliedzieni vētrā izlauzušies no mātes krūtīm?… Nē, nē, nevarēja būt! Viņš to nevēlējās. Marks nodomāja, ka māte tos norakstījusi no kādas grāmatas … Bet no kuras? … Viņš taču nedrīkstēja to jautāt mātei! Un ja nu tomēr nav no grāmatas norakstīti? … Asaras ieriesās zēnam acīs, viņu māca vēlēšanās izkliegt satraukumu, mīlestību, kaisli, mesties mātes skaujās, noslīgt ceļos pie viņas kājām, atklāt mātei savu sirdi, lasīt viņas dvēselē … Taču Marks to nespēja.

Kad māte dienvidū pārnāca mājās, lai pabrokastotu, zēns, kas visu rītu bija pavadījis, lasīdams un pārrakstīdams saplēstos fragmentus, tagad paslēpa tos aploksnē pie krūtīm un neteica ne vārdiņa. Viņš pat, sēdēdams pie galda, nepiecēlās un nepagrieza galvu uz mātes pusi, kad tā ienāca istabā. Jo kvēlākas bija ilgas visu uzzināt, jo nelokāmāka kļuva griba savaldīties un noslēpt satraukumu aiz vienaldzības maskas… Ja nu pēkšņi šos traģisma pilnos vārdus nebija sacerējusi māte? Viņas mierīgo seju redzot, zēnu no jauna pārņēma šaubas … Taču otras — satraucošas šaubas joprojām nerimās. Ja nu tomēr tā būtu viņa?… Šī pati sieviete, viņa māte?… Tā pati, kas sēž galda otrā pusē? … Viņš neuzdrošinājās paraudzīties mātē… Bet, kad Anete, pagriezusi dēlam muguru, staigāja pa istabu, iznesdama un ienesdama ēdienu, viņš sekoja tai ar inkvizitoram raksturīgu skatienu, kas likās jautājam:

«Kas tu esi?»

Zēns nevarēja tikt gudrs par neskaidro, nemierpilno, valdzinošo iespaidu. Bet Anete, visnotaļ savas jaunās dzīves pārņemta, nekā nemanīja.

*

Pēcpusdienā abi izgāja, katrs uz savu pusi. Marks nolūkojās uz aizejošo māti. Viņu pārņēma pretrunīgas jūtas: sajūsma par viņu un sašutums… Šī sieviete viņam bija mīkla! Šī sieviete un ikviena sieviete… Dažbrīd tā liekas tik tuva! Dažbrīd — tik tāla! Kā svešai rasei piederīga… Nav izprotams, kas noris sievietes dvēselē, kādēļ tā smejas, kādēļ raud. Viņš sievieti nievā, nicina, neieredz, — un tomēr tā ir viņam vajadzīga, viņš ilgojas pēc tās. Viņš dusmojas uz sievieti, skaišas, ka tā viņu apmāj. Tik labprāt zēns būtu iecirtis zobus garāmejošās mācekles pakausī, kā bija iekodis Noemijai rokā (ai, kā toreiz viņš būtu tai kodis, — līdz pat asinīm!). Atmiņām pēkšņi uzpeldot, Marka sirds nodrebēja. Viņš nobālis apstājās un riebumā nospļāvās.

Marks gāja cauri Luksemburgas parkam, kur jaunieši nodarbojās ar sportu. Zēns skaudīgi noraudzījās viņos. Viss labākais, kas mita Markā, visas viņa slepenās alkas tiecās pretī nevis sievietēm, bet gan vīrišķīgai darbībai, sportam, varoņdarbiem. Bet Marks jutās vārgs: netaisnais liktenis, vēlēdams viņam slimot agrā bērnībā, bija panācis, ka fiziski viņš bija daudz mazāk attīstīts nekā citi tāda paša vecuma bērni. Marks lielāko tiesu laika pavadīja, sēžot pie grāmatām, sapņojot, auga sieviešu sabiedrībā (abu māsu sabiedrībā), un tas viss bija Marku saindējis ar mīlas indi, kas mantota no mātes, krustmātes, vectēva — no Rivjēru asinīm. Viņš labprāt pārgrieztu sev vēnas un ļautu noplūst šīm asinīm! Ai, kā zēns apskauda šos labi noaugušos jaunekļus tukšām galvām, taču starojoša prieka pārpilnus.

It visus dārgumus, ar kādiem Marku bija apveltījusi daba, viņš nicināja. Viņš domāja tikai par tiem, kas laupīti. Zēns redzēja vienīgi sporta spēles un spēcīgos, skaistos augumus… Un savā patmīlā nepamanīja līdzās otru cīņu — mātes cīņu. ..

Anete pastaigājās. Vasara lēja pār pilsētu mirdzošas gaismas straumes. Debesu zilgumainais skatiens it kā apskaloja jumtu kores… Cik jauki būtu tagad atrasties tālu no pilsētas, lauku ārēs… Bet par to nevarēja ne sapņot. Anetei nebija tik daudz līdzekļu, lai atstātu Parīzi. Marks, bez šaubām, dosies līdzi krustmātei pavadīt dažas nedēļas Normandijas piekrastē; Anete paliks pilsētā; lepnums nepieļāva būt par nastu māsai, turklāt Anete vēl kopš tiem laikiem, kad brauca uz turieni kopā ar tēvu, juta riebumu pret šo kūrorta drūzmu, kura mudžēt mudžēja no dīkdieņiem, kas nīka garlaicībā un flirtēja. Viņa palika pilsētā viena. Tas Aneti nebūt neapbēdināja. Viņa pati sevī auklēja jūru un debesis, saulrietu aiz pakalniem un pienbalto miglu, mēness līķauta pārklātās lauku āres un dzidrās naktis, kad slīgstam nebūtībā. Šajā augusta pēcpusdienā, ieelpodama sakarsušo gaisu, apdullinošajā ielas kņadā un ļaužu drūzmā Anete gāja cauri Parīzei ņipriem un drošiem soļiem, ar to možo un ritmisko gaitu, kāda tai bija raksturīga kādreiz agrāk, — gan visu redzēdama, tomēr uztverdama kā kaut ko bezgala tālu… Pa putekļaino bruģi, kuru rībināja smagās automašīnas, Anete sapņos klaiņāja zem Burgundijas mežu velvēm, tajās vietās, kur bija aizritējušas viņas laimīgās jaunības dienas, kad krūtis kāri ieelpoja sūnu un koku smaržu. Viņa gāja pa nobirušo rudens lapu paklāju; starp kailajiem zariem šalkoja rudens vējš kopā ar lietu un lidojumā ar savu mitro spārnu skāra Viņas vaigu; no tāluma atplūda putna dziesma, kas stingajā klusumā likās apburoša; šalkoja vējš ar lietu… Šajos mežos Anete kādreiz staigāja ar savu raudošo iemīļoto, un tur vēl bija vilkābeļu žogs un bites ap pamesto māju… Prieki un ciešanas… Cik tagad viss liekas tāls! … Anete uzsmaidīja savam jaunības dienu tēlam, kas vēl nepazina ciešanas… «Pagaidi, mana nabaga Anete! … Tu tikko vēl sāc dzīvot…»

—  Vai tu neko nenožēlo?

—  Neko.

—  Ne to, ko esi darījusi, ne arī to, ko neesi izdarījusi?

—  Neko! Ai, maldinošais saprāts! Vai gribi mani pieķert nožēlā? Veltas pūles! Es pieņemu visu, kas bijis manā dzīvē, un visu, kas tajā nav bijis, visu savu likteni, tā gudrību un neprātu. Viss tajā bijis īsts — kā gudrais, tā neprātīgais, Cilvēkam lemts maldīties — tāda ir dzīve… Bet mīla nekad nemēdz būt maldi… Kaut arī vecums tuvu, sirdi nav skāris laiks… Un, lai arī daudz cietusi, tā ir laimīga, ka mīlējusi…

Un Anete pateicīgi domās uzsmaidīja visiem, ko dzīvē bija mīlējusi.

Šajā smaidā reizē ar maigumu bija daudz īstas, frančiem raksturīgas ironijas. Anete ar interesi it visās šais ciešanās pamanīja nē tikvien aizkustinošo, bet arī smieklīgo — savās un citu… Šai nožēlojamā vēlmju un gaidu drudzī. Ko viņa vēl gaidīja? … Mana kārta mīlēt ir galā! Tagad pienākusi jūsējā! …

Anete domās skatīja citus — savu dēlu, kas kaistošām, drebošām rokām tiecās satvert nezināmo nākotni. Fīlipu, kura alkatīgo izsalkumu nespēja remdēt tā nožēlojamā barība, ko piedāvāja sabiedrība. Silviju, kas tīkoja aizmirsties un alka pārdzīvojuma, kurš aizpildītu tukšumu sirdī; sīkos ļautiņus, kas visu mūžu žāvājas aiz garlaicības, un to nemierpilno jaunatni, kura maldās un tvīkst gaidās… Ko tā gaida? Kam tiecas pretī šīs izstieptās rokas?

Atbrīvojusies no domām par sevi, Anete vēroja ielas drūzmu, šo ļaužu masu, kur ikviens velk savu jūgu, vēroja šo ganāmpulku, kas valdonīgās, šķietami juceklīgās straumes plūsmā steidzās, kā suņu trenkts, turklāt atsevišķās avis nelikās zinis cita gar citu, pārliecinātas, ka dodas pašas pēc savas gribas, tomēr it visas gāja svešas gribas pavadā… Uz kurieni? Uz kurieni vada neredzamais gans? Un vai labais gans? Nē! Tas stāv ārpus laba un ļauna robežām …

Anete pasniedza stundas, kā parasti pacietīga un vērīga, laipni uzklausīdama skolnieces, paskaidrodama visu izprotami, nekur nekļūdīdamās. Bet vienlaikus viņa joprojām nodevās sapņiem. Tam, kas pie tā pieradis, nav grūti apvienot šīs abas dzīves — vienu zemes virsū citu ļaužu vidū, otru — sapņos dvēseles dzīlēs, kuru apskalo iekšēja saule. Viena netraucē otru. Cilvēks aptver tās ar vienu vienīgu skatienu kā mūziķis partitūru. Dzīve ir tāda pati simfonija; ik mirklis dzied dažādās balsīs. Šīs kaislās harmonijas atstarotā kvēle sārtoja Anetei vaigus. Šajā dienā skolnieces, brīnīdamās, cik jauna izskatās skolotāja, izjuta pret viņu to spēcīgo patiku, kādu parasti pusaudze izjūt pret vecākām draudzenēm, pret vēstnesēm. Anete nemaz nenojauta,. kādas mīlas pēdas viņa šodien atstāj sirdīs, ar kurām saskaras.

Anete vakarā atgriezās mājup, joprojām tikpat spārnota, nejuzdama zemi zem kājām… Viņa nebūtu varējusi izskaidrot, kāpēc tik viegli ap sirdi. Visuvarenais sievietes noslēpums, kura izstaro prieku bez jebkāda acīm redzama iemesla, pat spītējot visam! Viss apkārtējais, visa ārējā pasaule šajos mirkļos nav nekas cits kā vien tēma sapņa un kvēlas iztēles brīvajai izdomai.

Ielās Anete sastapa uztrauktu ļaužu bariņus. Laikrakstu pārdevēji skrēja garām, izkliegdami jaunākās ziņas, kuras gājēji dedzīgi apsprieda. Anete nepievērsa tiem uzmanību. Kāds viņai uzsauca no garāmbraucoša tramvaja; tikai vēlāk Anete aptvēra, ka tas bijis Silvijas vīrs. Nekā nesadzirdējusi, viņa līksmi pamāja ar roku… Kā viss apkārt rosījās!… No jauna acu priekšā uzplaiksnīja vīzija — galvu reibinoša straume ar varu lauzās ārā no debesu velves kā plūstoša zvaigžņu masa un gāzās lejup bezdibenī, kas visu aprija … Kādā bezdibenī? …

Anete uzkāpa dzīvoklī. Uz sliekšņa stāvēdams, viņu sagaidīja Marks uztraukumā mirdzošām acīm, bet zēnam aiz muguras Silvija. Abi, redzams, nespēja novaldīties, kad varēs pateikt jaunas ziņas . . . Kādas gan! Abi sāka runāt reizē: ikviens gribēja pateikt pirmais . . .

— Ko jūs te klaigājat? — Anete smiedamās jautāja. Viņa saprata tikai vienu vārdu:

— Karš …

— Karš? Kas par karu?

Bet Anete nebūt nebija pārsteigta. Rau, kur tas ir — bezdibenis …

«Tātad tas esi tu? Jau sen es jutu tavu iznīcinošo elpu…» Marks un Silvija nemitējās kaut ko kliegt viens pār otru. Lai nesagandētu viņiem prieku, Anete ar mokām uz mirkli pamodās no stinguma…

— Karš! Nu, lai notiek! Karš, miers — viss ir dzīve, viss ir tās spēle… Arī es spēlēšu līdzi!

Viņa bija aizrautīga spēlētāja, šī apburtā dvēsele!… Es metu izaicinājumu dievam!

MĀTE UN DĒLS

Pax enim non belli privatio,

Sed virtus est, quae ex animi tortitudine oritur

Spinoza

Traktāts par politiku, nodala V, § 4

Jo miers nenozīmē, ka nav kara,

Bet tas ir tikums, ko rada dvēseles varenība

PIRMĀ NODAĻA

Karš nespēja Aneti iebiedēt. «Viss ir karš!» viņa domāja. Maskējies karš.

«… Es nebūt nebīstos lūkoties tavā atsegtajā sejā.»

Visi Anetes tuvinieki, tāpat kā viņa pati, piederēja pie tiem cilvēkiem, kas notikumus sagaida gandrīz bez dumpošanās. Anete — ar padevību liktenim, kādu guvusi no nesenējā pārbaudījuma:

«Esmu sagatavojusies. Lai nāk kas nākdams! …» Viņas māsa Silvija ar slepenām gaidām, tikko apvaldīdama nepacietības pilno kliedzienu: «Beidzot!»

Beidzot! Dienu vienmuļā plūsma paplašinās. Paplašināsies arī mīlas un naida loks.

Anetes dēls Marks — ar drūmu sajūsmu, ko gan neizpauž vārdos, taču to nodod acu skatiens un drudžainās roku kustības … Tātad nu tas ir parādījies, šis traģisma pilnais ideāls, no kura viņš baidījās sava vārguma dēļ, bet kuru izraisīja tumšo dziņu balss, ko jaunatne parasti mēdz noliegt, trauksmes sauciens važās iekalto spēku atmodai, kuri snauž zem dzīves jēgu zaudējušā laikmeta sloga!… Marks redzēja uz fronti aizejam vecākos biedrus, apskurbušus no uzupurēšanās un cīņas alkām; tā bija straume, kas drīz vien raus sev līdzi dubļus, bet tagad, pirmajās dienās, avots vēl ir, dzidrs, tik dzidrs, cik vien var būt jaunekļa dvēselē, kurā jau nogulsnējušās duļķes. Pārliecies pār malu, Marks it kā mēģina ar mēles galiņu lakt kā vienu, tā otru: pašuzupurēšanās kvēlo dzidrumu un padibeņu dūņas. Tiem nolemtā rītdiena vieš zēnā gan skaudību, gan bailes … Pacēlis acis, Marks sastop mātes skatienu. Viņi vairās raudzīties viens otrā. Abi sapratušies pietiekami, lai vēl vairāk sevi atklātu. Un tomēr dēls un māte zina, ka pāri plešas viens un tas pats padebesis …

Vienīgais, ko neaizrāva šī sajūsma, bija Silvijas vīrs — Leopolds, tāpēc, ka no visas ģimenes uz fronti jādodas tikai viņam. Bet Leopolds bija rēķinājis, ka viņa gadagājumu — vienu no vecākajiem iesaukuma gadiem — tik drīz neņems, jo iesaukšanai vajadzēja notikt pakāpeniski. Leopoldam nebija ko steigties. Taču nojauta čukstēja, ka droši vien karš pasteigsies un neaizmirsīs arī viņu. Karš atcerējās Leopoldu vēl ātrāk, nekā viņš domāja. Leopolds bija no Kambrē. Viņš nokļuva priekšējās pozīcijās. Leopolda vecumā tas nu gan bija gods, bez kura gluži labi varēja iztikt. Tomēr aizbraukdams Leopolds turējās braši. Vai citādi viņš gan drīkstēja? Silvija bija noskaņota varonīgi, un arī no pārējām sievietēm diezin vai gaidāms kāds līdzjūtīgs skatiens. Ikvienai bija ko pavadīt uz fronti — gan vīrs, gan iemīļotais, gan dēls, gan brālis. Visi devās vienkop, un tas piešķīra šai pretdabiskajai parādībai zināmu kārtības nokrāsu. Satraukums sāktos tikai tad, ja no iesaucamajiem kāds sadomātu pretoties. Taču neviens neuzdrošinājās. Leopoldam tas ne prātā neienāca. Tikpat noteikts kā iesaukšanas pavēle bija savējo lēmums pakļauties liktenim. Un šis mazais vilcēns Marks ar savu aizdomu pilno skatienu greizsirdīgi uzglūnēja varbūtējam vājuma mirklim!… Leopolds uzpūtās kā tītars. Atvadu mielastā viņš saskandināja glāzes ar darbnīcas ļaudīm. Sirds tomēr bija smaga, šķiroties no visiem. Par veikala darījumiem Leopolds varēja būt mierīgs, jo zināja, ka uz Silviju var paļauties. Pārējais… Labāk varbūt bija par to pašlaik nedomāt… Pagaidām Silvija bija īsta Lukrēcija… Ai, šī sieviete!… Atvadoties Leopolds slacīja tai vaigu ar asarām.

— Tas jau būs pastaigas gājiens, — Silvija ierunājās. — Kāda lieliska vasara! Pielūko — nesaķer iesnas!

Anete viņu noskūpstīja (arī ieguvums!). Anetei bija žēl svaiņa. Bet viņa to neizrādīja, lai aizbraucējs nezaudētu drosmi… «Vai ne? Reiz nu tas ir neizbēgami!…» Leopolda nedrošais skatiens izlasīja svaines skatienā vienīgi nelokāmu:

«Tā vajag.»

Mūris. Nav citas izejas kā vien — uz priekšu.

Viņš aizbrauca.

*

Viss nams, no augšas līdz apakšai, līdzīgi stropam izsvieda savu spietu. Nebija nevienas kāres, kas to nepapildinātu. Ik ģimenei bija ziedojams kāds vīrietis.

Augšā, jumtistabās — divi strādnieki, ģimeņu tēvi. Sestajā stāvā — atraitnes dēls, vecpuisis pāri trīsdesmitiem. Anetes dzīvokļa stāvā — jauns, nule precējies bankas ierēdnis. Stāvu zemāk — abi tiesneša dēli. Vēl zemāk — juridiskās fakultātes profesora vienīgais dēls. Apakšstāvā — «rešņa» dēls, vīna pagraba īpašnieks. Kopā astoņi karavīri, gan pret savu gribu, bet to viņiem neviens neprasīja: mūslaiku valsts atbrīvo savus brīvos pilsoņus no pūlēm rīkoties pēc pašu gribas. Un viņi tā ir ar mieru: par vienām rūpēm mazāk.

Viss nams, no augšas līdz apakšai, samierinājies ar notiekošo. Tikai (bet to neviens neievēro) jaunā Šardonē kundze, Anetes kaimiņiene, kas nule apprecējusies, nespēj samierināties; bet arī tā ir par vāju, lai protestētu. No pārējiem visai nedaudzi saprot, kādu iemeslu dēļ viņu brīvība un tiesības dzīvot atdotas noslēpumainajam pavēlniekam, kas tās nolēmis upurēšanai. Varbūt tikai daži mēģina, turpretī pārējie arī necenšas to noskaidrot; lai paklausītu, nav nekādas vajadzības izprast; viņi jau priekšlaikus audzināti visam piekrist. Bet, ja jau tūkstoši ar mieru pakļauties, tad prātot ir nenozīmīgi. Atliek tikai raudzīties uz citiem, ko dara tie, un rīkoties tāpat. Viss dvēseles un miesas mehānisms sāk darboties pats no sevis, bez jebkādām pūlēm…

Nama iedzīvotāji nebūt nav vienādi. Viņu ticība, ieražas un raksturi nav vienādi. Ikvienai no šīm dvēseļu šūniņām ir sava ķīmiskā formula. Tomēr it visi vienlīdz padevīgi.

Viņi visi mīl savus dēlus. Tāpat kā franču ģimeņu deviņas desmitdaļas, tie visas cerības liek uz viņiem. Tikko stājušies dzīvē divdesmit piecu vai trīsdesmit gadu vecumā, tie pārnes uz bērniem, diendienā nemanāmi uzupurēdamies, it visus priekus, ko nav baudījuši, it visus godkāros sapņus, kurus atteikušies piepildīt. Un tomēr viņi pēc pirmā uzaicinājuma atdod savus dēlus bez niecīgākā pārmetuma .. .

Sestajā stāvā dzīvo Kaijē kundze, gandrīz jau sešdesmit gadus veca. Viņai bija trīsdesmit trīs un mazajam zēnam astoņi vai deviņi, kad nomira Kaijē kundzes vīrs. Kopš tā laika māte un dēls dzīvojuši kopā, nekad nešķiroties. Desmit gados diez vai atgadījusies kaut viena vienīga vesela diena, kuru tie nebūtu pavadījuši zem viena un tā paša jumta. Varētu teikt, ka tie ir kā vecs laulāts pāris. Lai gan Kaijē kundzes dēlam, Hektoram, vēl nav ne četrdesmit, viņš jau izskatās pēc atvaļināta ierēdņa: viņa dzīve jau iet uz beigām, nepaguvusi vēl lāgā iesākties. Hektors Kaijē nesūrojas par savu likteni. Viņš arī nemaz nevēlētos citu.

Tēvs viņam bija pasta kalpotājs. Dēls devies tēva pēdās. No paaudzes paaudzē Kaijē nav tikuši augstāk, viņi atrodas tai pašā pakāpē. Bet cik daudz pūļu bieži vien vajadzīgs, lai noturētos tai pašā pakāpē, negrimtu zemāk! Kas nekā nav zaudējis, tas jau ir daudz panācis, it īpaši, ja ir vārgs un nav nekāds bagātais. Lai uzaudzinātu dēlu, mātei, kas bija palikusi bez līdzekļiem, vajadzēja strādāt par dienas strādnieci. Tas nav viegli tādai sievietei, kura pieradusi pie savas sīkpilsoniskās mājas. Tomēr viņa nežēlojās. Tagad viņi atkal tikuši uz kājām, atguvuši zaudēto paradīzi. Rūpējoties par sevi un dēlu, Kaijē kundze atpūšas: dēla māja ir arī viņas māja. Viņas labsirdīgajai Berī novadnieču sejai, kas mazliet atgādina goteli, labāk piestāvētu balta, kruzuļaina aube nekā dāmas cepurīte, kuru viņa svētdienās mēdz uztupināt uz sirmās galvas ar plāno matu sakārtojumu. Kaijē māte nekad nemēdz runāt skaļi, lielā, bezzobainā mute uzsmaida dēlam un paziņām sirsnīgi un gurdi. Mugura viņai mazliet salīkusi. Rītos Kaijē kundze ceļas pirmā un pienes dēlam pie gultas kafiju ar pienu. Kamēr dēls strādā kantorī, māte sīkumaini kārtīgi apkopj dzīvokli. Viņa gatavo maltītes; viņa ir laba virēja, un dēls samērā liels gardēdis. Vakaros Hektors atstāsta visu, ko dzirdējis dienā. Māte klausās ne visai vērīgi, bet ir laimīga, dzirdot dēla balsi. Svētdienās viņa dodas uz rīta dievkalpojumu. Hektors ne. Tā viņi vienojušies. Dēls nav ateists, taču nepieder arī pie ticīgajiem. Reliģija domāta sievietēm. Kaijē māte ar to noņemas par diviem. Pēcpusdienā abi kopā iet pastaigāties, taču retumis ārpus kvartāla robežām. Dēls ir novecojis pirms laika. Abi apmierinās ar sīkiem priekiem, kas neprasa nekādus izdevumus un atkārtojas ierastā kārtībā. Viņi ir tik ļoti pieķērušies viens otram, ka dēls nav precējies un nekad arī neprecēsies: viņš nejūt nekādu vajadzību. Hektoram Kaijē nav neviena drauga, nevienas sievietes, gandrīz nevienas grāmatas: viņš nekad negarlaikojas. Hektors Kaijē abonē to pašu laikrakstu, kuru jau mēdza lasīt viņa tēvs. Tā virziens jau ne vienu vien reizi mainījies. Turpretī Hektors pats nav mainījies, viņš allaž bijis tais pašos ieskatos kā viņa avīze. Hektors nav ziņkārs. Viņš dzīvo automātiski, visjaukākās viņiem šķiet abu vienmuļās sarunas vai arī iepriekš paredzamo allaž diendienā atkārtoto ikdienas sīko darījumu un ceremoniju plūsma. Kaislību tiem nav, vienīgi sirsnīgā tuvība, kas kļuvusi par sirdij dārgu paradumu. Kaut nekas to neiztraucētu! Pēc iespējas mazāk pārmaiņu! Pēc iespējas mazāk pārdomu! Mierīgi dzīvot kopā …

Bet šī pieticīgā vēlēšanās nav uzklausīta. Karš, iesaukšana atrauj viņus vienu no otra. Māte nopūšas un steidz sakravāt dēlam nepieciešamās lietas. Viņi neko neiebilst. Taisnība ir tam, kam spēks. Lielā vara teikusi savu vārdu.

Kaijē dzīvo stāvu augstāk par Aneti. Stāvu zemāk mīt Bernardēnu ģimene. Tēvs, māte, divi dēli, divas meitas. Katoļi, rojālisti. No Akvitānijas dienvidiem.

Tēvs ir tiesnesis; mazs, resns, zema auguma vīrietis, apaudzis spalvām kā meža kuilis, īsu un biezu bārdu, kas aizsedz gandrīz visu seju; viņš ir ļoti dzīvs un pilnasinīgs un allaž skaišas, jo pēc dabas ir jautrs lauku cilvēks; pilsētā Bernardēns smok, viņam te par šauru. Viņš mīl gallu jokus un labi paēst, bet, ja nu kādam ienāk prātā viņam kaut mazliet runāt pretī, vecais meža kuilis metas virsū, stampādams kājām, nodurtu galvu, dusmu izvirdumā, tikpat īsā, cik spēcīgā; tad pēkšņi attopas, atcerējies savu amatu un grēksūdzi, un tad, pusvārdā pārtraucis lamas, sāk runāt glumā, glaimīgā balsi.

Jaunākais no trim dēliem, divdesmit divus gadus vecs jauneklis, nule iestājies Hartiju skolā[59]. Viņš uzaudzējis ķīļbārdiņu, izkopis smalku, dzēlīgu smaidu — ilgu pilnu, divdomīgu smaidu sešpadsmitā gadsimta beigu stilā. Viņš ir ļoti labsirdīgs puisis, kas visiem spēkiem cenšas izlikties samaitāts kā favorīts no d'Epernona kunga kompānijas. Otrs dēls, divdesmit astoņus gadus vecs, tuklu, gludi skūtu seju, mākslinieciski atpakaļ atmestām, klaidā palaistām viļņotām matu cirtām, līdzīgi Berjē, sāk izcelties kā advokāts, izvirzījies «karaļa zeļļu» prāvā. Kad karalis atgriezīsies atpakaļ Francijas tronī, viņš kļūs par galma zīmogglabātāju.

Trīs sievietes — māte un meitas — paliek vairāk ēnā. (Anete ar tām iepazīsies vēlāk.) Viņas ir gluži necilas, lasa maz, retumis apciemo paziņas, uz teātri neiet nekad, toties uz banīcu jo bieži; savu laiku pavada dievbijīgā labdarībā.

Visi trīs vīrieši ieguvuši pamatīgu un stingru klasisko izglītību … Roma, tu vienīgā… Runāt latīniski tiem būtu vieglāk nekā ārpus savas valsts robežām pajautāt ceļu angļu vai vācu valodā. To viņiem neļautu cieņa. Lai ziemeļu barbari mācas mūsu valodu! Bernardēnu vīrieši pārtiek no pagātnes ideāliem. Tie ir labi kristīgie, tomēr aizrautīgi jūsmo par Morasa[60] pagānismu. Tas tikai ir īsts romietis! Visi trīs ir jautri, krietni uzdzīvotāji un vīriešu sabiedrībā nebūt nenonicina dažu labu pikantu anekdoti. Uz dievkalpojumiem viņi mēdz doties seši — visa ģimene, un tā ir sevišķi pamācoša aina. Viņu gara apvārsnis ir ierobežots, tomēr asi iezīmēts: kā tās franču ainavas ar skaidrajam, harmoniskajām līnijām, kur pakalnu loks ietver seno, mazo, mužamnemainīgo pilsētiņu. Parīzes draudze ne ar ko neatšķiras no šādas provinces pilsētiņas. Tas, kas atrodas ārpus šiem mūriem, neizraisa parīziešos naidu, varbūt tikai vieglu ironiju un nepamatotu, tomēr iesīkstējušu aizspriedumu; viņi dzīvo mazā, norobežotā pasaulītē, un pāri tai ir dievs, ir debesu stūrītis, kur baltajos torņos skan svētā Sulpīcija baznīcas zvani.

Tomēr, kad republikas valdība pieprasa abus dēlus, lai ar viņu miesu barotu ienaidnieka ložmetējus, neviens neko neiebilst: «neliete»[61] kļuvusi svēta. Visiem sešiem bēdas, taču neviens tas neizrāda. Viņi zina, ka Cēzaram jādod, kas Cēzaram pienākas. Dievs neprasa daudz. Tas samierinās ar dvēseli. Miesu tam nevajag. Dievs atsakās pat no tiesībām tiesāt cilvēka darbus. Tam pietiek ar nodomiem. Un Cēzars to izmanto. Viņš sagrābj visu.

Trešajā stāva dzīvo Žirēra kungs, juridiskās fakultātes profesors, — kopš dažiem gadiem kļuvis atraitnis, — kopā ar dēlu. Arī viņš dzimis dienvidos, tikai citā apgabalā. Viņš ir protestants no Sevennām. Žirēra kungs uzskata sevi par brīvdomātāju (ilūzija, kas piemīt daudziem mūsu universitātes profesoriem). Bet sirds dziļumos ir «bezdievis»[62], kā teiktu (kā arī saka) jaunie Bernardeni, pazobodamies savējo vidū par viņa kokaino stāvu un Admirāļa kunga [63] laika sludinātāja sejas izteiksmi. Ļoti cienījams vīrs. Bezgala stingrs pret saviem pienākumiem un pilns morālu aizspriedumu (tie ir paši ļaunākie, jo nepazīst žēlastību). Nevērojot cienību, kuru Žirēra kungs izjūt pret augšstāva kaimiņiem, un stīvo, lai gan nevainojamo pieklājību, kurai allaž paliek uzticīgs viņš tiem atmaksā, kā mēdz sacīt, dots pret dotu. Par spīti Žirēra kunga neliekuļotajai gribai būt objektīvam, katolicisms viņam liekas netikums, organisks trūkums, kas uzspiež kauna traipu pat visgodīgākajiem cilvēkiem, lai arī ko tie darītu. Un viņš nebūt nešaubās, ka tieši katolicisms ir iemesls latīņu nāciju pagrimumam. Un tomēr Žirēra kungs ir apzinīgs vēsturnieks, kas sargās no aizraušanās gan vārdos, gan rakstos, izlikdamies dzedrs un garlaicīgs: un tāds viņš arī tiešām ir savās dokumentiem apstiprinātajās, citātiem pārpilnajās, piezīmēm papildinātajās lekcijās, kuras nolasa vienmuļi, caur degunu. Taču savu vēsturisko kritiku Žirēra kungs neapzināti sagrozījis ar aizspriedumiem, kurus pats nemaz nemana, — tik neapstrīdami tie viņam liekas, — un pilnīgu prāta lokanības trūkumu, kas viņu kavē pielāgoties dažādajiem uzskatiem. Šis vīrs, kas tik daudz lasījis un grāmatas pieredzējis visu un arī dzīvē daudz izredzējies, savā sirmo matu klātajā galvā saglabājis komisku, aizkustinošu vientiesību, kas reizē arī šausmina: tā ir auglīga zeme visiem fanātisma veidiem. Tikumiskā izjūta Žirēram augsti attīstīta. Bet psiholoģiskā — atmirusi. Tos, kas nav viņam līdzīgi, viņš nespēj saprast.

Žirēra dēls ir tāds pats. Jauns doktors ar Sorbonnas diplomu, kas nesen, trīsdesmit gadu vecumā, lieliski aizstāvējis disertāciju un nu raugās pasaulē caur teoriju brillēm. Protams, savu teoriju brillēm. Stiklu lēcas gan derētu pārbaudīt pie optiķa. Taču viņam tas nekad nav ienācis prātā. Viņš, tāpat kā tēvs, nedomā, ka «sākumā» bijis darbs. «Sākumā ir bijis princips.» Republika ir princips. Pirmās revolūcijas ieguvumi ir neapstrīdami kā teorēma. Un karš, kas tagad sākas, ir sekas, kuras no tās nenovēršami izriet. Karam jānodibina pasaulē demokrātija un miers. Viņiem ne prātā neienāk, ka varbūt prātīgāk būtu sākt ar to, ka mēģinātu šo mieru saglabāt. Bet viņi nebūt nešaubās, ka miera lauzējas ir tās atpalikušās tautas, kas nevēlas redzēt un saprast patiesību. Tātad pasaulei par labu un viņiem par svētību tām jāuzspiež šī patiesība ar varu.

Šie divi cilvēki, tēvs un dēls, — viņi šķiet kā vecākais un jaunākais brālis, — kuri mīl viens otru un izskatās tik līdzīgi — liela un stalta auguma, kalsni un lepni, dzīvo it kā iemūrējušies savā ideoloģijā, kas neļauj pat par mata platumu ielauzties šaubām. Viņu zinātne atrodas, lai cik tie arī būtu godīgi, demokrātiskās pārliecības kalpībā. Tēvs un dēls to gan neapzinās. Viņu apziņa ir viņu pārliecība. Viņi tic. Pat uz sārta viņi ticētu. (Dēls arī atrodas uz šā sārta — tranšejās! Arī tēvs tur būs, garā asiņodams līdz ar dēlu…) Viņi tic … Un šie ļaudis sevi dēvē par brīvdomātājiem!…

Jaunais Žirērs ir Lidijas Mirizjē līgavainis; viņa ir apburoša un drosmīga meitene no bagātas ģimenes Ženēvā; iemīlējusies jaunajā Žirērā, kas viņu arī mīl ar reliģiozu degsmi. Lidijas mīlai nav reliģioza rakstura, tās ir dziļi pasaulīgas jūtas, bet, cenzdamās būs mīļotajam līdzīga, viņa cenšas savu mīlu pārveidot, tāpat kā viņas gaiši zilās, smejošās acis mēģina kļūt nopietnas. Taču pēc dabas Lidija Mirizjē ir sveša reliģijai un neprasa no dzīves nekā cita kā vien dabiskus priekus: zemi, gaisu un ūdeni, un visus gadalaikus, veselību, sauli un iemīļotā mīlu, ja vien tas nemeklētu dzīves laimi ārpus dzīves — idejās. Tāpēc arī Lidija Mirizjē cenšas kopā ar viņu to meklēt turpat. Un tā nu šī mazā Helvēcijas[64] meita, kurai nav nekādu iemeslu piedalīties tautu strīdos, paklausīgi mācās no galvas franču republikāņu katķismu, pirmā gada revolūciju, apbruņotā cilvēka tiesības — sava līgavaiņa ticības simbolu… Ai, ja viss notiktu pēc Lidijas gribas, kā viņa to aiznestu uz savām rokām tālu projām no cīņas burzmas! Cik ļoti viņu nomāc šis karš! Cik tas svešs viņas domu gaitai! … Bet Lidija to pati sev pārmet, jo mīļotais visu redz un par visu spriež citādi: viņa ir gļēva, viņa maldās. Lai kļūtu iemīļotā cienīga, Lidijai jāaizver savas acis un jāraugās ar viņa acīm… Ai, mana mīla, es gribu ticēt; tāpēc, ka tu tici, arī es ticu…

Vienīgā visā namā, kas atsakās ticēt, ir Klarisa Šardonē, Anetes kaimiņiene, kura dzīvo tai tieši blakus. Nē, nē, viņas mīla nav no tām, kas ziedojas un upurē mīļoto viņa maldīgajai ticībai! … Turklāt tās ir muļķības! Nekādas ticības te nav! Ir tikai cilvēciska cieņa, bailes, ko teiks ļaudis. Viņš ir bankas ierēdnis, parasts, patīkams, glīts jauns cilvēks gaišām, smalkām ūsiņām, bālganām acīm, diezgan triviāls. Pasaules notikumi, banka, politika un — teiksim atklāti — dzimtene viņam ir vienaldzīgas, pavisam vienaldzīgas. Vienīgais prieks pasaulē jaunajam cilvēkam ir šī mazā sieviete, kuru tas ieguvis (vai arī viņa to) pirms trim mēnešiem. Ai, kas tie bija par mēnešiem! … Viņiem to vēl nav gana. Abu pirksti dreb, kad viņi, piekļāvušies viens otram, atceras aizvadītās naktis. Kā viņa to sasaistījusi, šī kaislā sieviete! . . . Parasta Parīzes strādniece, kas dievina mīļoto kā dievu, dievu, kas pieder viņai, kā savu mantu, savu paijiņu, savu kaķi, savu mājas dzīvnieku, savu dvēseli, — ja vien viņai tāda ir, — savu miesu, sevi visu, savu īpašumu! .. . Klarisa Šardonē ir kalsna, trausla, dedzīga tumšmate samtainām acīm, sārtām lūpām kā sarkanu dzijas pavedienu bālajā sejā, kuras allaž rūpīgi nokrāsotas: kaisle tām izsūkusi visas asinis. Un jaunais cilvēks pakalpīgi ļauj sevi dievināt — un nebrīnās; viņš ļaujas tai, kas viņu vai aprij, un ikviens no tiem savukārt kļūst par laupījumu otram. Neviens no viņiem nedomā, ka šai rotaļai var pienākt gals. Nekādu citu jēgu dzīvē abi nesaskata. ..

Bet, kad karš pieklauvē arī pie viņu durvīm, jaunais cilvēks paklausīgi pieceļas. Patīkami tas nav, un drosmes viņam arī trūkst. Viņš gandrīz vai varētu raudāt, iedomājoties, ko atstāj un kas sagaidāms. Taču jaunais cilvēks baidās kļūt smieklīgs un nievāts, ja izrādīs vājumu. Pārlieku mīlēt nav vīrišķīgi. Klarisa gluži labi izprot, ko mīļotais domā. Viņa tam uzkliedz:

— Gļēvuli, gļēvuli!

Un sāk elsot.

Viņš iecērtas un aizkaitināts nosmejas:

— «Gļēvulis» — tik tiešām tas ir piemērots vārds cilvēkam, kas drīz vien kļūs varonis. «Mirt par tēvzemi! …»

Klarisa lūdz to apklust. Vārds «nāve» viņai iedveš šausmas. Klarisa lūdz tam piedošanu. Lai padižojas ar savu patriotismu — to taču mīļotais dara, sevi iedrosminādams. Un Klarisa neuzdrīkstas neko iebilst; viņa ir pārlieku vientuļa, viņa nevar sacīt, ko domā: visa pasaule (tas ir — nekas!) un viņš (tas ir — viss!) teiktu, ka tā ir ķecerība. Bet jaunā sieviete zina gluži labi, ka slepenībā, pavisam klusu, viņš, nelaimīgais, domā tāpat kā viņa!…. «Mirt par tēvzemi!…» Nē, nē, tas domāts galerijas skatītājiem! . . . Cilvēki ir gļēvi! Tiem nav drosmes aizstāvēt savu laimi. Nelaimīgie! Nelaimīgie! … Klarisa noslauka acis. Viņi taču atrodas uz skatuves. Jāsmaida, reiz mīļotais tā vēlas. Raudāt varēs aiz kulisēm… «Jā, arī tu!… Mani tu nepievilsi. Tu, tāpat kā es, nes nāvi sirdī. Ai, gļēvuli, gļēvuli, kāpēc tu dodies projām?»

Un viņš, uzminējis Klarisas domas, skaļi saka:

— Ko lai dara?

Bet Klarisa ir sieviete, turklāt kaisla sieviete. Viņa negrib samierināties. Samierināties ar to, kas viņai traucē dzīvot…

— Ko lai dara? Jāpaliek šeit.

Drosmi zaudējis, jaunais cilvēks parausta plecus.

Ai! Visa pasaule nostājusies pret viņu!… Visa pasaule nostājusies arī pret viņas mīļāko. Klarisa ļaunojas uz savu iemīļoto! Viņš piekrīt pasaulei. Tā padodas. Kāpēc? …

Padodas arī abi strādnieki jumtistabiņā: Perē (seglinieks un ādu apstrādātājs) un Peltjē (elektromontieris). Viņi bija ar mieru cīnīties pret karu. Bet, ja neviens pret to necīnās, jāiet līdzi. Citas izvēles nav…Viņi abi ir sociālisti, un izejas punkts abiem vienāds. Bet, izejot no kādas vietas, mēs no tās attālināmies. Un nu abu ceļi ir šķīrušies.

Vēl pirms nedēļas Perē stingri ticēja, ka nekāda kara nebūs:

— Tas viss ir tikai avīžu pīles, īsts blefs, ko samuldējuši pokera spēlētāji, ministri un diplomāti, sēdēdami ap zaļo galdu. Un, ja šie starptautiskie mākleri arī būtu mums uzķēzījuši, pat tad viņus padarīs rāmus. Mums arī savs vārds sakāms! Mums — Internacionālei, Žoresam, Vaijānam, Gede, Renodelam, Viviani un visām arodbiedrībām. Dzelzs divīzijai. Turklāt visiem biedriem viņpus robežas, sevišķi Vācijā… Paklau, Peltjē! Jau šinīs dienās mēs (mūsējie) esam satikušies ar viņiem, viss jau noorganizēts, lozungs dots. Ja tikai nelieši uzdrošināsies pasludināt mobilizāciju, neviens nekustēsies ne no vietas! .. .

Bet Peltjē pavīpsnā un nosvelpj bārdā; viņš saka Perē:

— Tu vēl esi jauns, biedri!

Perē saskaišas. Viņam jau trīsdesmit septiņi gadi, un trīsdesmit septiņi gadi smagā darbā gan atsver piecdesmit dīkdienībā pavadītus gadus. Bet Peltjē rāmi iebilst:

— Tieši tāpēc! Tu pārāk nomocījies ar grūtībām, tev nebija laika domāt.

Un, tā kā Perē protestē un «gluži siltu» atstāsta tam nule izlasīto rakstu avīzes pēdējā numurā — vienīgajā laikrakstā, kas melo tā, kā viņam patīk, — Peltjē parausta plecus un saka gurdā balsī:

— Jā, runāt jau ir viegli! … Bet kad būs jādara! … Tad visi pazudīs!

Un visi arī pazuda. Tikko nelietīgais matadors, slēpdamies aiz slēģiem, ar vienu pašu sitienu nogāza Žoresu kā vērsi, šausmu stindzinātajā Parīzē tiek sarīkots liels bēru gājiens, drūmas apbedīšanas svinības, un runas, runas — vesela runu krusa nobira pār to, kas apklusis uz laiku laikiem. Visi bija šeit — gan tie, kas apraudāja, ka šis vīrs kritis, gan tie, kas domāja:

«Zārkā viņam ir daudz drošāk!»

Tauta gaidīja aicinājumu atriebties, paroli, kura izkliedētu satraukumu, gaidīja zibeni tumsā. Bet no bēru daiļrunības, kas plūda no visu mutēm, dvesa nāve un pulgošana. Tie sacīja: «Mēs zvēram, ka atriebsim Žoresa nāvi!»

Bet zvēresta vārdi vēl nebija izskanējuši, kad tie jau nodeva viņu, kļuva par patronu pienesējiem šajā karā, kur viņš aizgāja bojā. Tie sludināja tautai:

— Ejiet slepkavot! Apvienosimies svētā vienībā pār mūsu brāļu līķiem! …

To pašu skandināja viņu domubiedri Vācijā.

Tauta apmulsusi klusēja. Tad sāka trokšņot un devās tiem nopakaļus. Domāt pašai nav viņas darīšana. Ja tie, kuriem tauta likusi domāt savā vietā, tās vadoņi, ved to karā, atliek tikai iet. Un Perē tagad sevi pārliecina, ka tā ir kalpošana tautas un Internacionāles interesēm. Beigsies karš, un iestāsies zelta laikmets! … Zelta laikmets! … Rūgtais piliens taču kaut kā jāsaldina!

Bet Peltjē vīlies saka:

— Jā, kā tad, viņi gan tev ies karā! Tautas intereses… Apriebušies man šie vārdi! Labāk parūpēšos aizstāvēt savējās. Jārīkojas tāpat kā viņiem (Peltjē domā par lielajām haizivīm, kas nodevušas sociālismu): jāiekārtojas …

Un Peltjē iekārtojās ..,

It visā namā, no augšas līdz apakšai, nav jūtams naidīgums. Uz vāciešiem dusmojas kā uz agresoriem (tādi taču viņi ir, pats par sevi saprotams! Nav ko apstrīdēt!). Karš nevienam netīk, tomēr karot dodas visi, apņēmušies pārmācīt vāciešus. Un no dziļi slēptajām, mēmajām nerimtīgo sāpju dzīlēm, no apziņas, ka upuri nepieciešami, mostas entuziasms. Taču naids vēl nav dzimis.

Kaut ko līdzīgu varbūt rastu vienīgi Ravusā (Nimā) — «malkas noliktavas un vīna tirgotavas» saimnieka izteicienos, kurš dzīvo apakšstāvā. Šis resnais, ārēji nekārtīgais vīrs, kas šļūc ar savām podagras sāpju nomocītajām kājām, ieautām netīrās tupelēs, daudz pļāpā par prūšiem, izgāzdams pār viņiem lamu vārdu straumes, un apskauž savu dēlu Klovisu, kurš dodas šiem desiniekiem uzšķērst vēderus. Un puisis gavilē: tas tikai būs izpriecas brauciens! Pie bosiem viņš izmēģinās viņu alu un Grietiņas [65] ! Viņi smejas. Klaigā… Bet tavā sejā, resnīt, redzams nemiers, kuru tu apslāpē ar skaļo tarkšķēšanu, un dusmas, iedomājoties draudošās briesmas, kurām esi spiests pakļaut savu dēlu, savu vienīgo dēlu …

— Ja viņš tiktu… Ja viņi to!… Velns parāvis! Ja viņi to sakropļos, noslepkavos!…

Lai nu kā, visumā noskaņa namā ir rāmas cieņas pilna, bez niknuma, bez gļēvulības, reliģiozas un vīrišķīgas padevības apskaidrota. Visi rāda savu uzticību kā uzvilktu loku, vērstu pretī nezināmajam dievam. Taču nemieru noslēpj dziļi sevī.

Vai it visus esmu apciemojis? Vai savā apgaitā pa dzīvokļiem neesmu nevienu piemirsis?

Ai, tiešām! Sestā stāva mazajā dzīvoklītī, līdzās Kaijē, dzīvo jaunais rakstnieks — Žozefēns Klapjē, divdesmit deviņus gadus vecs, sirds slimnieks, atbrīvots no karaklausības. Viņš noslēpies savā alā. Nojauta brīdina labāk pārlieku nerādīties ļaudīs. Pagaidām Žozefēnu Klapjē vēl žēlo. Bet līdzjūtība ir aizdevums, kuru prātīgāk ļaunprātīgi neizmantot. Un Klapjē ir prātīgs. Viņam nav mierīga sirdsapziņa… Lejā dzīvo likuma acs — Brošons, kuru es aizmirsu pieminēt… Bet Brošonu neērti apiet: viņš ir durvju sardzes vīrs. Policijas aģents. Brošons nebrauc projām, jo viņa acs un dūres nepieciešamas tepat; Brošona pienākumos ir palikt šajā krastā. Tādēļ viņš nebūt nav mazāk kareiviski noskaņots: Brošons modri vēro aizdomīgas personas, aizmugures ienaidniekus. Taču savu namu ietver tēvišķīgā skatienā; šis nams ir uzticams un dara viņam godu. Pret tā iedzīvotājiem Brošons izturas labvēlīgi. Tomēr pienākums pirmajā vietā. Viņš neizlaiž Klapjē no acīm. Klapjē ir pacifists.

Šoreiz mēs tiešām esam apskatījuši visus: ar šo sētas suni es beidzu nama apgaitu. Esmu iegājis it visur, izņemot otro stāvu. Otrais stāvs ir aizslēgts. Otrais stāvs ir neaizskarams. Poņona kungs un kundze, garlaicības mākti, paveci bagātnieki, izbraukuši atpūsties. Dzīvokļa īri tie iekasējuši no īrniekiem jūlijā. Oktobrī tie atgriezīsies. Vesels gada ceturksnis iegrims nebūtībā …

Un miljons dzīvību.

Viņi ir aizbraukuši, šie astoņi karavīri. Un palikušie aiztur elpu, lai dzirdētu tālumā viņu soļus. Ielas dārd. Bet naktīs pār sirdīm mājā kā slogs nogulst traģisma pilns klusums.

Anete ir mierīga. Nekāds nopelns gan tas nav, jo viņa taču neko neliek uz spēles. Anete to apzinās un jūtas pazemota. Būtu viņa vīrietis, tad, bez šaubām, neapdomādamās dotos līdzi! Vai Anete paliktu tikpat nelokāma, ja viņas dēls būtu piecus gadus vecāks? Kas zina? Viņa teiktu, ka tāda doma vien jau ir aizvainojoša. Anete pieder pie tām sievietēm, kas pietvīkušas skaišas pašas uz sevi, nožēlo, ka nespēj likt uz spēles gan savu dzīvību, gan visu, ko tās mīl… Nožēlo? Jā, iespējams … Bet vai liktu uz spēles… Tiešām? … Vai viņa ir par to pārliecināta? … Izliksimies, ka ticam! Ja mēs to atspēkotu, Anete sarauktu uzacis kā pārskaitusies Junona. Bet, kad puisēns iet Anetei garām, viņai jāsavaldās, lai to nenožņaugtu savos kvēlajos apkampienos. Tas pieder viņai. Viņa to tur stingri…

Lai gan Anetē snauž darbošanās alkas, viņa gribot negribot stāv dīkā. Viņa (kopā ar dēlu) kādu laiku vēl ir drošībā. Liktenis Anetei piešķīris atelpu vērošanai. Viņa to izmanto. Viņa raugās pasaulē ar brīvu, nekādas ideoloģijas neaizplīvurotu skatienu. Kara un miera problēmas līdz šim Aneti nav nodarbinājušas. Nu jau piecpadsmit gadus viņu visnotaļ saista daudz tuvāks konflikts — cīņa par maizi un vēl kvēlāks — cīņa pašai ar sevi. Tas ir īstais karš; ik dienas tas sākas no jauna; pamiers šajā frontē ir tikai nožēlojams papīra gabaliņš. Anete atrodas tālu no ārējā kara un starptautiskās politikas. Trešajai republikai vai drīzāk gan (jo šis mīkstčaulīgais režīms līdz ar savu partneri — pļāpīgo imperatoru nekad neteica «jā», nesakot tai pašā laikā «nē», un pārmaiņus cildināja te sauso pulveri, te sauso olīvkoka zaru) Eiropai bija laimējies — lai gan tā nemaz nebija to pelnījusi — veselus četrdesmit gadus (četrdesmit Anetes nodzīvotos gadus) uzturēt netraucētu mieru, tāpēc veselai paaudzei karš likās kaut kas tāls un neskaidrs, dekorācija vai abstrakta ideja, romantiska aina vai morāles un metafizikas jautājums.

Mierīgi uztvērusi tālaika oficiālo pasaules uzskatu, kad relativitātes teorija vēl nebija sašķobījusi visus zinātnes pamatus, Anete bija radusi raudzīties uz esamību kā uz mūžu mūžiem lemtu īstenību, kuru vada dabas likumi. Karš, kā viņai likās, ir daļa no dabas likumiem. Taču noliegt dabas likumus vai pret tiem sacelties Anetei pat prātā neienāca. Tie nav pakļauti ne sirdij, ne arī prātam; tie paši valda kā pār vienu, tā otru: tiem jāpadodas. Un Anete samierinās ar karu, tāpat kā samierinās ar nāvi un dzīvi. No visa neatvairāmā, ko daba mums uzlikusi kopā ar noslēpumaino un cietsirdīgo dzīves balvu, karš nebūt nav visnejēdzīgākais un varbūt arī nemaz ne nežēlīgākais.

Arī jūtas pret dzimteni Anetei nav nekādas ārkārtējās; tās nav diez cik kvēlas, tomēr neizraisa šaubas. Ikdienas dzīvē Anete nekad nav domājusi par šīm jūtām, nav mēģinājusi ar tām nedz lepoties, nedz tās pārbaudīt. Tās viņa uztvēra kā faktu.

Taču pirmajā stundā, kuru iezvanīja karš kā ar zvanu torņa pulksteņa veserīti, Anetei liekas — daļa no viņas pašas, vesela plaša zemes daļa pamostas no miega sastinguma. Un Anetei šķiet, it kā pati būtu kļuvusi plašāka. Viņa bija iežņaugta savas vienpatības sprostā. Nu viņa izraujas ārā un izstaipa notirpušos locekļus. Atmostas no savrupības. Tagad viņa ir — tauta.

Un ikviena tautas kaislība rod Anetē atbalsi. No paša pirmā mirkļa viņa neapzināti jūt, ka vienas no plašajām dvēseles durvīm, kuras parasti paliek aizslēgtas, — Janusa templis — tagad atveras! Daba bez plīvuriem, spēki, kas parādās kaili… Ko viņa ieraudzīs? Kas viņai parādīsies?… Lai kas tas būtu, Anete ir sagatavojusies, viņa gaida, viņa jūtas savā elementā. Vairums cilvēku nav radīti šādai svelmainai dzīvei. Viņu dvēseles sāk dumpoties. Vēl nav aizritējusi augusta pirmā nedēļa, kad jau viņus sagrābj drudzis. Tas moka viņu nevarīgos organismus. Āda kļūst plankumaina no asiņu pieplūduma, kuras saindējis pēkšņais kaitīgo un samaitājošo dīgļu uzbrukums. Slimnieki, sevī ierāvušies, klusē. Ikviens ieslēdzas savā istabā. Izsitumi vēl nav parādījušies.

Anete ir mierīga. Viņa vienīgā no visiem apkārtējiem nav zaudējusi līdzsvaru; drīzāk gan iegājusi «normālās» sliedēs. Drausmīgi teikt: viņa elpo brīvi. Anete droši vien līdzīga tām sievietēm — savām ciltsmātēm — no lielā tautu pārveidošanās laikmeta. Kad ienaidnieku bangas jau atsitās pret viņu pagaidu apmetņu žogiem, viņas kāpa uz ratiem, lai palīdzētu aizstāvēties … Un viņu kailās krūtis elpoja dziļāk plašā klajuma vējos. Mierīgi un spēcīgi pukstēdamas, sirdis uzsūca kara gaisu un ienaidnieka triecienuzbrukumā uzplūstošo bangu šļakatas, un pāri tam viņu skatieni aptvēra postažā pārvērstos laukus, kurus vēl vagoja ratu riteņu grambas, un apvārsni, un mežu tumšo ieloku, un pakalnu roboto līniju, un brīvo debesu jumolu, kas gaida atbrīvotās dvēseles.

Anete no saviem ratiem aplūko apvārsni un pazīst:

— … Jā, lūk, tā…

Un viss, ko tu redzi, — tā esi tu, mans bērns, — kā saka Indijā.

Pasaules arēnā uznāk iekarotāja — dvēsele. Viņa tajā pazīst pati sevi… Šīs drudzī kaistošās dvēseles — tās esmu es. Šie apslēptie spēki, šie dēmoni, kas nometuši drānas, šie upuri, šī nežēlība, sajūsma, varmācība — tās esmu es… Šīs nolādētās un svētās dziņas, kuras tiecas izlauzties no dzīlēm, — tās esmu es …

Kas mīt citos, tas ir arī manī. Es slēpos . .. Tagad atsedzu pati sevi. Līdz šim biju tikai ēna no tā, kas esmu. Līdz šim manas dienas piepildīja sapnis un īstenība mājoja manos nomāktajos sapņos. Lūk, kur ir īstenība! Pasaule, kurā plosās karš… Es pati…

Kā lai izsaka vārdos to netveramo, kas šās bakhantes dvēselē liek rūgt klusumam un sapnim, līdzīgi vīnogu sulai kublā? Šis kāpjošais satraukums, kuru tā vēro un ieelpo, un šis klusais reibonis… Risinās drausmīga drāma, viņa ir viena no tās personām. Tomēr mirklis iziet uz skatuves viņai nav pienācis; Anete ir sagatavojusies, taču viņas kārta vēl nav; viņa drīkst noraudzīties darbības straujajā norisē. Anete uzsūc sevī šo mirkli, kam nav lemts atkārtoties. Pārliekusies pār straumi, Anete skatās, un acis viņai ņirb, bet viņa ieķeras krastā, kamēr atskanēs sauciens:

«Tava kārta! Meties iekšā!»

*

Straume mutuļo un puto. Aizsprosts pārrauts. Plūdi… Bēgšana, slaktiņi, degošas pilsētas … Četrpadsmit dienu laikā Rietumu cilvēce atsviesta atpakaļ par piecpadsmit gadsimtiem. Tāpat kā sensenos laikos tautas sagriežas virpulī un, izrautas no dzimtās zemes, atkāpjas uzbrukuma priekšā …

Bezgalīga bēgļu straume no ziemeļiem gāzās virsū Parīzei kā pelnu lietus, kas vēstī lavas tuvošanos. Ziemeļu dzelzceļa stacija kā ūdens noteka diendienā izvirda šo nožēlojamo cilvēku straumes. Dubļiem aptašķīti, novārguši tie lielos, netīros pūļos blīvējas ap Strasburgas laukumu.

Anete patlaban bija bez darba un, nepārvaramu alku tirdīta izlietot savus dīkos spēkus, spraucās cauri šiem ļaužu, ganāmpulkiem, šiem cilvēku bariem, kuri pēkšņi kā lēkmē nodrebēja kliedzienu vētrā vai krampjainās kustībās. Anetes sirds sažņaudzās sašutumā un līdzjūtībā. Šai nelaimju jūrā, kur. viņai zuda pamats zem kājām, gribējās atrast kādu būtni, kas saistītu tuvredzīgo acu skatienu un kam varētu palīdzēt ar visu savu degsmi.

Stacijas uzgaidāmajā zālē iegājusi, Anete tūdaļ ieraudzīja, pareizāk sakot, izvēlējās divus cilvēkus nišā starp diviem pīlāriem: guļošu vīrieti un zemē notupušos sievieti, kas turēja vīrieša galvu sev uz ceļiem. Tikko atbraukuši, tie galīgā nespēkā bija pakrituši pie ieejas durvīm. Garām plūstošo ļaužu straume atsitās pret sēdošo sievieti, kas aizsargāja guļošo. Sieviete nelikās zinis, ka viņu min kājām. Acu neatraudama, viņa skatījās aizmigušā vīrieša sejā. Anete apstājās un, ar savu augumu aizsegdama sievieti, noliecās, lai tajā paraudzītos. Viņa redzēja tikai pakausi, spēcīgu, pienbaltu kaklu, kuplu, rūsganu matu veldri, visu vienās netīrumu lēkšķēs, kā šķidriem kvēpiem aplietu, un rokas, kas spieda garšļaukus guļošā vīrieša vaska dzeltenos vaigus. Vīrieša? Gandrīz vai zēna — astoņpadsmit, divdesmit gadus veca, — kurš tikko vairs elpoja. Anetei šķita, ka tas jau izdzisis. Viņa izdzirdēja zemo un kaislo sievietes balsi, kas skaļi atkārtoja:

— Nemirsti! Es negribu!…

Un rokas, izraibinātas dubļu traipiem un zilumiem, taustīja acis, vaigus, muti šajā sejā, kas bija sastingusi kā maska. Anete pieskārās viņas plecam. Sieviete nepavērsās. Anete, nometusies ceļos tai līdzās, pastūma sānis tās pirkstus, lai aptaustītu zēna seju. Likās — sieviete nemaz nemana viņas klātbūtni. Anete ierunājās:

— Viņš taču vēl dzīvs! Viņš jāglābj.

Tad sieviete ieķērās Anetes drēbēs un iesaucās:

— Glāb viņu!

Pavisam tuvu pieliekusies, Anete ieraudzīja vasaras raibumiem klātu, nesamērīgu seju asiem vaibstiem, kurā izcēlās gaļīgās lūpas un strups deguns, tas kopā ar uzrautajām lūpām atgādināja zvēra purnu. Neglīta seja, zema piere, spēcīgi veidoti vaigi un zods. Bet alkstošā mute un rūsgano matu veldre piešķīra galvai līdzību ar torni, kas uzbāzts uz šaurās pieres… Un tikai tad ieraudzīja acis — platas, zilas un jutekliskas — īstas flāmu acis.

— Viņš taču nav ievainots? — Anete jautāja.

— Mēs gājām dienām, dienām un atkal dienām, — tikko sadzirdami atbildēja sieviete. — Viņš ir galīgi nomocījies.

— No kurienes jūs nākat?

— No K. … Tas ir pašos ziemeļos. Viņi atnāca, visu nodedzināja … Es nošāvu… Norāvu no sienas šauteni. Paslēpusies aiz žoga, es izšāvu uz pirmo, kas pagadījās… Mēs metāmies bēgt. Tiklīdz apstājāmies atvilkt elpu, dzirdējām aiz muguras dimdam viņu soļus… Viņi veļas kā vangales… Visa debesu pamale melna… Kā krusas negaiss… Mēs skrējām, skrējām … Viņš pakrita… Tad es viņu nesu…

— Kas viņš ir?

— Mans brālis.

— Jātiek ārā no šiem putekļiem. Mūs mīda kājām. Celieties augšā! Vai jums Parīzē ir kāds paziņa?

— Nav neviena. Un nekā man nav. Viss izpostīts. Mēs atbēgām bez naudas, ar to, kas mugurā.

Anete nevilcinājās ne mirkli: — Es vedīšu jūs līdzi.

— Uz kurieni?

— Pie sevis.

Viņas piecēla guļošo: māsa — aiz pleciem, Anete — aiz kājām. Abas bija spēcīgas un novājējušais ķermenis — viegls. Stacijas laukumā viņas atrada nestuves; vecs strādnieks un kāds zēns piedāvājās slimo nest. Māsa iecirtīgi negribēja laist vaļā brāļa roku; viņa kavēja nesējus un grūdās virsū garāmgājējiem. Anete paņēma jauno sievieti zem rokas un cieši piespieda viņas elkoni sev klāt. Nestuvēm satricinoties, Anete juta svešās pirkstus krampjaini savelkamies, un, kad nesēji mirkli nolika nastu zemē, māsa noslīga ceļos uz ietves blakus brālim. Viņa glāstīja brāļa seju, un no lūpām plūda gan skarbu, gan maigu vārdu straume, kurā jaucās franču un flāmu valoda.

Viņi sasniedza namu. Anete novietoja tos ēdamistabā. Bernardēnu ģimene aizdeva vienu no savu dēlu gultām. Otru guļvietu ierīkoja uz grīdas — no Anetes matrača. Slimais vēl nebija atguvis samaņu; viņu izģērba; aizsūtīja pēc ārsta. Pirms tas ieradās, māsa, kas ne dzirdēt negribēja par atpūtu, līdz nāvei pagurusi, pakrita un nogulēja svina smagā miegā veselas piecpadsmit stundas.

Pie slimā gultas palika Anete.

Viņas skatieni klīda no vienas sastingušās sejas pie otras: viena vaska dzeltena un izģindusi, it kā jebkuru mirkli to gribētu atstāt dzīvība, otra — rupja, uztūkusi, plaši atvērtu muti, no kuras laiku pa laikam it kā ar vēja brāzmu izlidoja nesakarīgi vārdi. Anete, nakts klusumā sargādama divu būtņu miegu — nāves un ārprāta miegu, slīga snaudā. Un nodrebēdama pati sev jautāja, kādēļ tikko ienesusi zem sava jumtā degošu ārprāta lāpu.

*

Līdz šim brīdim starp atsevišķiem dzīvokļiem nebija ne mazākās saskares. Labākajā gadījumā īrnieki zināja tikai savu tiešo kaimiņu uzvārdus. Pirmās kara nedēļas radīja tuvināšanos. Atvērušas muitas barjeras, šīs nelielās provinces apvienojās vienā kopējā nācijā. Viņu cerības un bailes sajaucās vienkop. Uz kāpnēm satiekoties, iedzīvotāji nepagāja nepaskatījušies cits citam garām. Viņi iemācījās raudzīties tieši viens otram sejā un pacelt cepuri. Pārmija dažus vārdus. Viņi atteicās no aizdomu pilnas vienpatības, no patmīlīgas atturības un mitējās vairīties no atbildēm uz raižpilniem jautājumiem; viņi pastāstīja cits citam vēstis par tiem, kas bija devušies uz fronti, un par lielo radinieci — tēvzemi, kurai draudēja briesmas. Tajā laikā, kad gaidīja pastu, kāpņu apakšā salasījās neliels īrnieku pulciņš; ikviens, dalīdamies savās raizēs, sildījās savstarpējās uzticības siltumā. Viņi iemācījās būt pretimnākoši — aizmirst aizspriedumus ar tādu pašu vieglumu, ar kādu tie radušies, un atmest tos uz laiku, jo tie, līdzīgi mūrim, šķīra viņus no kaimiņiem. Žirēra kungs tagad tikās ar Bernardēna kungu. Un Bernardēnu dāmas, dievbijīgas, laipnas un tomēr kautras, uzsmaidīja Anetei, kad tā viņas uzrunāja: viņas bija nolēmušas pagaidām aizmirst — līdz jaunam notikumu pavērsienam — šaubas par mīklaino kaimiņieni un tās varbūtēji nelikumīgo ģimenes stāvokli. Īrnieki nebija kļuvuši nedz tuvāki, nedz arī iecietīgāki: tas, ko viņi uzskatīja par nepieļaujamu vakar, nebija kļuvis pieļaujams šodien. Bet viņi izlikās neredzam to, ko negribēja attaisnot.

Tikai mazā Šardonē kundze bija noslēgusies viena savās bēdās un iecirtīgi likās neredzam Lidijas Mirizjē sirsnības pilno skatienu, kura lasīja viņas sejā ciešanas un ar acīm piedāvājās dalīties ciešanās un cerībās — gan savās, gan kaimiņienes.

Visi nama īrnieki, no augšstāva līdz apakšstāvam, bija viena un tā paša kuģa pasažieri, un taifūns tuvojās. Briesmas viņus padarīja līdzīgus… Kādēļ gan nav apdraudēta it visa zeme! (Būs arī tas…) Tad visas tautas pretēji savai dabai saliedētos vienā vienīgā cilvēcē. Tikai nepieciešami divi noteikumi: pirmkārt, lai nevienai tautai nebūtu izredžu izvairīties no briesmām vienai pašai, otrkārt, lai it visām tautām paliktu cerība izbēgt no draudošajām briesmām, jo, ja tādas vairs nepastāvētu, cilvēks mitētos būt cilvēks. Šie abi noteikumi nekad nemēdz apvienoties uz ilgu laiku. Bet pašlaik tie bija apvienojušies.

Vācu ordu negantie viļņi atvēlās līdz pašiem Parīzes vārtiem. Valdība bija aizmukusi. Visi nama iemītnieki ar sašutumu un nicināšanu runāja par šo bēgšanu. Silvija bija pārskaitusies. Viņa atgādināja senlaiku sievietes tolaik, kad karalis Luijs deva kājām ziņu. Šato-Margo [66] varoņiem klātos slikti, ja tie pagadītos viņas griežņu tuvumā! Bet norēķināšanās būs vēlāk. Tagad kārtojamas daudz svarīgākas lietas. Krustmāte un māsasdēls, Silvija un Marks, rāvās ar zemes darbiem — raka zemi, veda to ķerrā, — kā bija pavēlējis Galliēni, kurš kaut kā mēģināja izklaidēt drudžaini satrauktos Parīzes iedzīvotājus. Nekādas panikas. Visi gaidīja, cerēja labāko, sagatavojušies ļaunākajam. Marks glāstoši taustīja kabatā savu atrasto revolveri; viņš gandrīz vai gaidīja vāciešu ielaušanos Parīzē, lai tikai to izmēģinātu. Anete, kurai rokas kaisa, lai gan ārēji viņa likās mierīga, nekad nebija jutusies tik labi: beidzot arī viņai ar dēlu draud briesmas!… Viņa uzelpoja. Pārējie arī. Vecāku bailes vērta vieglākas doma, ka viņi kaut vai daļēji dalās briesmās, kas draud viņu dēliem.

Lidija Mirizjē mēdza ierasties pie Anetes, lai izlasītu priekšā līgavaiņa vēstules. Abas sievietes juta savstarpēju patiku jau pirms iepazīšanās. Anete jaunajā meitenē bija saklausījusi apslēpta pļavas avota dziesmu. Un Lidija, redzēdama vecākās māsas atmaigušo smaidu, saprata, ka viņai pieder šās mūzikas atslēga, — vienīgai it visā mājā. Lidijai ir patīkami, ka viņa to saprot. Taču abas ne ar vārdu nepiemin šo sirds dziesmu. Kad šķind ieroči, aizliegts klausīties miera laiku rečitatīvos, fleites melodijās, kas apraud bijušo laimi. Lidija lasa vēstules, tajās iemīļotais jūsmīgi raksta par to kareivju pienākumu, kuri cīnās par civilizāciju. Jaunais stoiķis šķiež pār viņu savu ideju salto gaismu. Iemīlējusies meitene ienirst tajā ar trīsošu līksmi. Viņas krūšu siltums izkausē šo ideju sniegu. Viņa vēl ir bērns: drūmo upuri zelto ilūzija; varonība Lidijas Mirizjē uztverē daļēji ir rotaļa. Lidija zina, ka varonība saistīta ar briesmām, bet tic, grib ticēt kāda dieva aizstāvībai — sava dieva, kas apsargā viņas mīlu. (Vai viņas dievs un viņas mīla nav vienādi?) Lidija liekas bezrūpīga, laimīga, viņa smejas patīkamā krūšu balsī, kā mēdz smieties bērni. Un tad pēkšņi sāk raudāt un negrib pateikt, kāpēc! Anetei tās žēl. Viņa redz, ka Lidija apskurbina sevi ar domām, kādas izsaka dedzīgi, vienā elpā, — līdz vilcinādamās apmulst . . . (Vai viņa atradusi pareizos vārdus? Ar kautru un apburošu smaidu viņas skatiens lūdz piedošanu.) Un Aneti pārņem vēlēšanās apkampt Lidiju un teikt:

«Meitenīt, viss, ko tu saki, nav tavas domas. Piekļauj savu pierīti manām lūpām! Kad tu klusē, es dzirdu tavus sirdspukstus …»

Bet nebūtu labi Lidijai to sacīt. Viņa rīkojas pareizi. Lai skandina vien iemācītos vārdus, ja tikai rod tajos aizmiršanos! Domas ieaijā sirdi.

Visa māja no tām apskurbusi. Un šī aizgrābtība aizsniedz kalngalu tajās dienās, tais piecās dienās, kad tautu cīņa vēršas plašumā. Saasinās iedzimtie aizsardzības, savstarpējas palīdzības, slavaskāres, uzupurēšanās instinkti… Pienākusi diena, kad Notrdamas laukumā pūlis lūdz svēto jaunavu. Un no kādas bazilikas galerijām kardināls izmet vārdu:

— Uzvara!

Viss aprimst. Domu lidojums pārtrūkst. Dvēsele atkal noslīgst uz zemes.

Kopš oktobra kara darbība mīņājas uz vietas. Lielākās briesmas ir garām. Ērkšķis uz garāku laiku iedūries miesā un kairina brūci. Jāiekārtojas uz šādu dzīvi gadiem ilgi. Bet kas gan spēs drošu sirdi ielūkoties šiem gadiem sejā? Mēs krāpjam sevi. Un mūs krāpj. Lai uzturētu sajūsmu, ķeras pie mākslīgiem līdzekļiem: preses ķengāšanās, «pīlēm» un briesmu nostāstiem. (Tā ir preses neatņemama sastāvdaļa: prese uzlasa visu, kas ir, turklāt ar cilvēkēdāja prieku piedzejo klāt pati.) Un publika kā dzērājs atģiedas no apmātības, sveloša naida uzliesmojuma satracināta.

Māja vārās savā sulā — ciešanās, sašutumā, nepacietībā, garlaicībā. Ziema velkas gausi. Krēslainajā gaismā šaudās slimīga nemiera pārņemti cilvēki.

Abi bēgļi no ziemeļiem, Apolīna un Aleksis Kjersī, palika pie Anetes. Viņa tos bija pieņēmusi uz dažām nedēļām, kamēr Apolīnas brālis izveseļosies un abi atradīs dzīvokli un darbu. Bet viņi nekā nemeklēja. Tiem likās gluži dabiski, ka Anete tos pieņēmusi. Un abi nebūt nejutās neērti. Ne jau nu viņiem rūpēja, cik Anete viņu dēļ izdod naudas! Viņi uzskatīja sevi par upuriem, kuriem visi pārējie Francijā parādā. Gadījās pat, ka Apolīna sūdzējās par ierādīto telpu: ēdamistabā viņiem šķita neērti. Tiktāl viņa gan nenonāca, lai pieprasītu Anetei tās istabu, bet, ja Anete viņai šo telpu piedāvātu, viņa bez kādiem aplinkiem pateiktu: «Paldies!» Marks nespēja valdīties aiz dusmām. Pret šo sievieti viņš juta nepārvaramu riebumu.

Tie bija dīvaini viesi. Aleksis augu dienu vāļājās pa gultu. Apolīna nekur neizgāja, un nebija viegli to piespiest izvēdināt istabu. Nepakustēdamies tie sēdēja savās četrās sienās. Aleksis pēc dabas bija kūtrs kustībās un vēl tagad jutās kā salauzts no bēgšanas augustā. Viņam bija gaiši, cirtaini mati, šaura, izliekta piere, mazas, bālgani zilas acis, biezas, allaž pavērtas lūpas; viņš elpoja caur muti. Aleksis bija līdzīgs māsai, tikai vīrieša lomu tēloja viņa. Aleksis runāja maz, iegrimis stingā sapnī, vai arī purpināja lūgšanas, laizdams caur pirkstiem lūgšanu krelles. Lūgšanas ir snaudoša gara šūpulis. Brālis un māsa bija ticīgi pēc savas izpratnes. Dievs bija viņu īpašums: viņi novietojās tajā kā lietas mājā — lai citi klaiņā no dzīvokļa uz dzīvokli. Aleksis, lai arī kūtrs, taču neatlaidīgs, kā iemiets palika uz vietas. Kustēties viņš atļāva Apolīnai.

Šī meiča, kurā snauda zvēriska enerģija, apslāpēja to, stundām ilgi sēdēdama sakumpusi pār šuvekli, kamēr ašie pirksti nepacietīgi kustējās. Bet tad pēkšņi Apolīna sparīgi aizsvieda darbu, pietrūkās kājās, pamīņājās un sāka staigāt apkārt pa šauro telpu starp gultu un logu; apstājās, lai padraudētu ar dūri neredzamam ienaidniekam; solījās tam ar nagiem izskrāpēt acis un runāja vienā runāšanā — te sūrodamās, te bārdamās, draudēdama, nemitīgi maldama vienu un to pašu. Beidzot negaidot iekrita pie brāļa gultā un apskāva viņu, ļaudamās kaislu vārdu brāzmai, kurā reizēm atskanēja raudulīgie un vienmuļie brāļa izsaucieni. Beidzot iestājās klusums. Likās — istaba iezagusies nāve…

Tādi kaimiņi nebija patīkami. Taču neviens neuzdrošinājās pārlieku gausties; visi žēloja bēgļus; vajadzēja pacensties, lai izturētos pacietīgi cits pret citu. Ikviens cieta. Un brālis ar māsu bija dabūjuši ciest vairāk nekā savu tiesu vien; pirms aizbēgšanas viņi redzēja, kā nodeg viņu māja līdz ar vārgo māti, redzēja, kā nošauj veco kalpu; bija saprotams, kāpēc abu bēgļu saprāts reizēm sašķobījās. Anete līdz šim vēl neko nebija zaudējusi, tāpēc uzskatīja par savu pienākumu paciest apgrūtinošo bēgļu klātbūtni. Vienīgi ar viņu Apolīna bija ar mieru saieties. Tomēr attiecības nekļuva tuvākas. Nesavaldīgā Apolīna no drūma naidīguma pēkšņi pārlēca uz tikko jaušamu draudzību, lai pēc brīža atkal atkristu atpakaļ savā skarbumā. Retajos tuvības brīžos šķita, ka viņa nojauš Anetes raksturā dažas radniecīgas iezīmes. Taču nebūt ne tādas, ko Anete atzītu ar patiku: tas viņu nomāca. Kad abas sievietes atkal šķīra it kā siena, Anete atviegloti uzelpoja. Bet šādi tuvināšanās mēģinājumi bija reti; Apolīna, kā jau patmīle, daudz biežāk gremdējās savas dvēseles duļķainajā un staignajā purvā. No tā cēlās indīgi tvaiki, kas radīja drudzi. Tāpat kā jauns suns apstājas, ieraudzījis medījumu, tā Marks tos ieelpoja reizē ar valdzinājuma un pretīguma jūtām. Viņš ienīda Apolīnu un uzglūnēja tai. Un bezmiega naktīs šis smacīgās kaisles tvans smagi nomāca Aneti.

Likās, it kā pa durvju apakšu, izplatīdamies visā kāpņu telpā, sūktos ārā purva drudža indīgie garaiņi. Tai pašā stāvā, iepretim Anetes durvīm, ieslēgusies savās četrās sienās, drudzī drebēja Klarisa. Viņa negribēja nevienu redzēt. Dusmojās uz visu pasauli. Klarisas dvēselē valdīja nakts un saltums. Pat asinis, likās, bija mitējušās ritēt. Viņa jutās kā sasaluša koka miza, kas pamazām pārakmeņojas. Tikai vēstules no frontes retumis uzšalca siltuma vilni… Klarisa lasīja tās sausām acīm, stingu sirdi: atstājot viņu, aizbraucējs bija laupījis viņai nakšu sauli. Izlasījusi vēstuli, meitene saņurcīja papīru lodītē un iespieda dūrē sažņaugtajā rokā. Un tomēr atbildei Klarisa uzrakstīja īsu, neizteiksmīgu vēstuli, kurā nebija ne miņas no tā, ko pati pārcietusi, un no tā, ko gribēja, lai pārciestu viņš. Klarisa nekā neslēpa: viņa piederēja pie tām, kurām rakstīt nozīmē stāstīt par visu, kas notiek apkārt, un nenieka par to, kas noris dvēselē, — par to, ko darām, taču nenieka par to, ko domājam, kas esam. Pat vienatnē Klarisa ar sevi nesarunājās. Lai runātu ar savu sirdi, jāsajūt tās puksti. Viņas sirds bija sasalusi ledū. Pat ciešanas likās sastingušas. Klarisa bija nošķīrusies no pasaules ar naida mūri.

Taču pavasaris ledu atkausēja. Kādu dienu Marks izdzirdēja viņu smejamies. Klarisa staigāja šurp un turp pa istabu, raudzījās spogulī. Vēlāk īrnieki Klarisu sastapa kāpņu telpā. No mājas viņa mēdza iziet vēlu. Ģērbusies bija gaumīgi: kā jau Parīzes meitenei, Klarisai bija nemaldīga nojauta, kas viņai piestāv; viņas trauslajam augumam un kustībām piemita kaķes lunkanība; arī acīs dzalkstīja kaķa acu gruzdošā gaile un saltums. Viņa kustējās bez mazākā trokšņa; vairījās apstāties; sveicināja, palokot galvu; ja viņu kāds uzrunāja, viņa atbildēja tikai pāris atturīgu, pieklājīgu vārdu un devās tālāk; viņai ne prātā nenāca stāstīt par sevi vai uzklausīt citus:

«Es eju savu ceļu, ejiet jūs savu!»

Klarisa izturējās kā svešiniece. Bet cilvēki mēdz piedot visu, vienīgi atteikšanos ēst no kopējā šķīvja ne. Ap jauno sievieti sāka pīties nelabvēlības tīkls. Klarisa par to neraizējās, un visi bija pārāk aizņemti, lai sekotu katram viņas solim. Tikai viens vienīgs cilvēks uzmanīja, kad tā vēlu naktīs pārnāca mājās, un ļāva iztēlei vaļu: tas bija Marks. Joprojām tas pats Marks… Neko teikt, jauka apkārtne! Pa labi un pa kreisi no zēna gultas — neprāta pārņemtas jaunas sievietes. Un viņu kaistošā miesa… Saldkaisles vējš brāžas pāri Parīzei. Bet saldkaisle ir naida māsa.

Naids var būt arī nevainīgs. Bernardēnu ģimenē tas saistījās ar domu par lielo mocekli, «Lūgšanu par mieru», kuru svētais tēvs veltīja it visām kristīgajām tautām, valsts un garīdzniecība turēja ieslēgtu! Abi kūmas bija vienis prātis: visaugstākā balss jāklusina. Ticīgie sašuta. To dzīslās sāka kūsāt asinis. Vecais Bernardēns, dievbijīgs, tomēr nesavaldīgs, ārdījās dusmās uz sveštautībnieku pāvestu. Par laimi, Francijā bija svēti cilvēki, kas prata maskēt dieva vārdu …

«Svēto tēv, vissvētāko tēv, jūs pavēlat mums lūgt par mieru … Lieliski! Tūdaļ to izskaidrosim! … Lai notiek tavs prāts, ja tikai tas atbilst mūsējam!… Mieru, mieru, brāļi…»

«Miers ir uzvara,» paklausīgi piebalso kardinālam-arķibīskapam Dievmātes katedrāles velves.

Un svētās Magdalēnas zeltītais pulkstenis atsaucas:

«Lai ir miers, ak, kungs, īstais miers, tavs miers, tas ir, mūsu miers, nevis otrs — ienaidnieka miers, kuru mēs gribam iznīcināt.»

Viss atkarīgs tikai no definējuma!

Ar to tad nu arī kristīgo sirdsapziņa nomierināta. Bernardēnu ģimene paskaidro, ka ir mierā ar pāvestu un viņa dvēseļu ganiem. Vecā jurista pacilātībai piejaucas klāt neparasti ļaunprātīgs prieks, ko sagādā apziņa, ka viņš izskaidrojis likuma tekstu gluži pretēji tā īstajai nozīmei. Kad viņš noliec jo zemu galvu altāra priekšā, acīs lasāma reizē dievbijība un ietiepība, bet zem asās bārdas noplaiksnās viltīgs smīns . . .

«Veikli nostrādāts . . . Fiat voluntas tua! . . . [67] Svēto tēv, jūs esat apvests ap stūri…»

Un tēvs Sertijanžs izvīla nevaldāmas sajūsmas asaras nabaga sievietēm, kurām Kristus tēlojās kā «frontinieks» kopā ar viņu dēliem Ģetzemanes tranšejās. Šā drausmīgā pārveidojuma dēļ saraudātajām acīm un izmisušajām sirdīm slaktiņa lauks parādījās kā altāris, kur kausā, kas darināts no dubļiem un zelta, no ciešanām un slavas, tika upurēta dievišķā asins.

Un pirmā, kas tukšoja šo kausu līdz izmisuma skurbumam, bija jaunā, skūpstiem radītā Lidijas Mirizjē mute.

Viņas karsti mīļotais bija kritis. Jau pirmajās septembra dienās. To labu laiku nedabūja zināt. Jūklī, kas radās, kara pūļiem saduroties, kuri uzbruka, atkāpās un atkal, galvas nodūruši, cirtās pret dzīvo miesu mūri, mīdot kājām kritušo līķus, nebija laika skaitīt zaudējumus. Lidija, pilna cerību, vēl lasīja dzīvā drauga vēstules, kad viņš pats jau kopš divām nedēļām bija bez miņas pazudis no zemes virsas. Dzimtene bija glābta; likās neticami, ka tās glābēji nav izglābušies … Oktobra mēnesī namu skāra nāves sprieduma vēsts. Cirtiens bija jo nežēlīgāks tāpēc, ka neatstāja ne mazāko šaubu. Kritušā biedrs vēstulē norādīja dienu, stundu un vietu. Spriedums bija izpildīts. Taču namā, kā likās, nekas nebija mainījies. Žirēra kungs ieslēdzās savās četrās sienās. Ja nebūtu durvju sardzes, kas zināja it visu, neviens nekā neuzzinātu. Lidija, aizslīdot pa kāpnēm kā ēna, bija atnākusi pie vīratēva; tagad jaunā sieviete apmetās uz dzīvi pie viņa. Tomēr dzīvoklis šķita tukšs. Nebija dzirdama ne skaņa. Anete, kāpjot lejā, gāja garām Lidijas durvīm. Klusums smacēja, taču viņa neuzdrošinājās to lauzt…

Pēc brīža Anete pieklauvēja. Durvis atvēra Lidija. Gaiteņa mijkrēslī sejas vaibsti nebija saredzami. Abas sievietes, ne vārda nesacīdamas, apskāvās. Lidija klusu raudāja. Anete juta pār savu vaigu ritam asaras no Lidijas kaistošajām acīm. Lidija saņēma Aneti pie rokas un ieveda savā istabā. Bija ap sešiem vakarā; gaisma ieplūda vienīgi no blakus telpas. Tur droši vien atradās Žirērs; taču nebija dzirdams ne mazākais troksnis. Anete un Lidija apsēdās; viņas turēja viena otras roku un sarunājās klusā balsī.

—  Šovakar es aizbraucu, — Lidija sacīja.

—  Uz kurieni jūs dodaties?

—  Došos viņu meklēt.

Anete neuzdrošinājās izprašņāt.

—  Uz kurieni?

—  Kur dus mans sirdsmīļotais.

—  Kā?

—  Šodien taču kaujas lauks ir atbrīvojies.

—  Bet kā jūs varēsiet starp tik daudziem tūkstošiem…

—  Gan viņš parādīs man ceļu. Es zinu, ka viņu atradīšu. Anetei gribējās uzkliegt:

«Nebrauciet! Nebrauciet!… Viņš dzīvos jūsu sirdī. Nemeklējiet viņu līķu grēdu smirdoņā!»

Bet Anete saprata, ka Lidija vairs nebija brīva; Anete gan tvēra viņas rokas, bet tās jau turēja nelaiķis. Viņa sacīja:

— Nabaga bērns, vai es drīkstu jūs pavadīt?

— Pateicos, — atbildēja Lidija un, norādīdama uz apgaismotajām durvīm, piebilda:

— Tēvs brauks kopā ar mani.

Viņas atvadījās.

Vakarā Anete izdzirdēja abu aizbraucēju vieglos, gurdos soļus.

Pēc desmit dienām tie atgriezās tikpat klusu, kā aizbraukuši. Anete to nemaz nezināja, bet, kad izdzirdēja durvju zvanu un devās ielaist, uz sliekšņa ieraudzīja sēru tērpā ģērbušos Lidiju ar skumju smaidu sejā. Anetei likās — viņa redz Eiridiku, kura pārrodas mājās bez Orfeja. Anete to apskāva un gandrīz vai nešus ienesa istabā. Tad aizslēdza durvis. Mazā līgava nevarēja vien sagaidīt, kad varēs pastāstīt par savu ceļojumu mirušo valstībā. Lidija neraudāja; viņas acis staroja svētlaimē, bet tas vēl vairāk plosīja sirdi. Jaunā sieviete čukstēja:

— Es viņu atradu … Viņš rādīja man ceļu … Mēs klaiņājām pa postažā pārvērstajiem laukiem, starp kapiem. Bijām pārguruši un izmisuši… Kad piegājām klāt kādam mežiņam, man šķita, it kā man kāds teiktu: «Nāc!…» Tā bija neliela, sīku ozoliņu birzīte… Pilna asiņainiem veļas gabaliem, vēstulēm un skrandām… Tur bijis ielenkts vesels pulks… Es devos tālāk, Mani kāds veda . . . Tēvs ierunājās: «Kālab ej uz turieni? Pietiek! Griezīsimies atpakaļ!» Pie kāda nomaļa ozola es noliecos un pacēlu sūnā nomestu papīra strēmeli. Ieskatījos tajā… Mana vēstule! Pēdējā, ko viņš atplēsis!… Asinīm notriepta!… Es skūpstīju zāli, atgūlos tai vietā, kur viņš bija pakritis; tā bija mūsu gulta; es jutos laimīga; cik labi būtu tā aizmigt uz visiem laikiem! Gaiss likās pilns varonības dvesmas …

Lidijas smaidā jautās sajūsma un izmisums. Anete vairs neuzdrošinājās viņā palūkoties …

Žirēra kungs likās it kā pārakmeņojies. Šis nelokāmais cilvēks atkal bija ķēries pie sava darba. Viņš nerunāja ne ar vienu. Bet savās lekcijās, runās, dedzīgajos rakstos sludināja nesamierināmu krusta kara gājienu, nikni uzbruka, bendēja naidnieka dvēseli, šaustīja to, nošķīra no cilvēces. Namā ikviens Žirēru sveicināja, tomēr centās no viņa vairīties: Žirēra skatiens, kad viņš gāja kādam garām, likās nosodām tos, kas vēl palikuši dzīvi. Visi jutās it kā vainīgi Žirēra priekšā. Lai atrastu grēkāzi, tie neviļus krāja neskaidrus apvainojumus un, it kā norunājuši, gatavojās dot triecienu cilvēkam augšstāvā — tam, kas nebija devies uz fronti.

Klapjē (Žozefēnam) — cilvēkam ar slimo sirdi. Izdevīga slimība, lai izlocītos no iesaukuma. Īsta francūža sirds allaž ir, pietiekami stipra, lai mirtu cīnoties… Bet viņš bija viens no tiem, kuriem varam pateikties par karu un naidnieka iebrukumu, — pacifists!…

Tas bija pieklājīgs, kautrs jauneklis, labs rakstnieks, kas par visu vairāk vēlējās dzīvot mierā viens pats kopā ar savu spalvu un vecajām grāmatām. Ik reizes, pārliecoties pāri margām kāpņu telpā, Klapjē šķita, ka viņš ieelpo aizdomu smaku, kas cēlās augšup, viņam pretī. Klapjē garām ejot, ik durvis pavērās, lai viņu novērotu. Bet, kad Klapjē sveicināja, to nelikās redzam. Brošons, paslēpies savā būdā, raudzījās sānis, bet, izgājis uz ielas, Klapjē juta, ka Brošons seko trīsdesmit soļu attālumā. Un kāpņu laukumiņā pie savām durvīm viņš lasīja strādnieku sievu acīs ņirdzīgu apvainojumu …

Lielāko tiesu no visa tā Klapjē sacerēja pats. Sacerēšana bija viņa amats. Klapjē piemita iztēle, kas džinkstēja kā Auera degļa [68] stikls. Viņš krita izmisumā. Viņš dzīvoja vientulībā, bet sava estētisma vien nepietiek, lai ilgi varētu paciest arī domas vientulību. Tur vajadzīgs raksturs. Šī prece nav rodama tintnīcas dibenā. Vēl vairāk — skaisti vārdi uzliek par pienākumu turēties stingri. Taču, ja trūkst stingrības, skaisti vārdi spiež melot. Iemītniekiem nebija jāpieliek daudz pūļu, lai Klapjē un viņa pacifismu pielāgotu tam vīrišķīgajam pienākumam, kādu no viņa prasīja visa nama negantais noskaņojums. Viņš iesaistījās cenzūrā. Klapjē kļuva par vēstuļu kontrolētāju. Viņš nebija ļauns puisis. Nevienam nevēlēja ļaunu. Bet, kā jau daždien vārgie cilvēki, noejot no ceļa, allaž aiziet tālāk nekā stiprie, viņš pārcentās, pārcirta pār svītru. Klapjē nodeva pacifisma ļaunos nodomus. Viņš nolēma ātrāk nelikties mierā, iekams nebūs piespiedis agrākos domubiedrus doties uz Kanosu [69] . Renegāts alkst aizliegt savu pārliecību kopā ar citiem. Vai tiem, kas tam pretojas! Lāga jauneklis ar maigajām rokām juta, kā pirkstu galos izaug valsts plēsīgie nagi. Viņa dusuļainā sirds sāka pukstēt tik spēcīgi, ka viņš iztēlojās sevi par lielo Korneiju. Viņš kļuva romietis. Bija gatavs upurēt visus savējos, ja tikai viņam tādi būtu.

Par šo maksu Klapjē ieguva Brošona labvēlību. Taču palika nesaprašanā, kāpēc īstie patrioti — tādi kā Anete — kopš šā laika, tiklīdz viņu ieraudzīja, grieza muguru.

*

Anete bija samulsusi. Viņa bija zaudējusi pārliecību, kādu juta kara sākumā. Pamazām, dienām un mēnešiem aizritot, šis nemiers pastiprinājās. Darba viņai bija maz un pārāk daudz laika pārdomām. Un Anete nojauta to šaušalīgo garu, kas iekaroja šīs būtnes viņai apkārt — gan pašas nejaukākās, gan arī valdzinošākās. Viss bija nedabisks — netikumi un tikumi. Pārspīlētā mīla, varonība un bailes, ticība un egoisms, pašaizliedzīga ziedošanās — it viss atstāja slimīgu iespaidu. Un šī slimība izplatījās, nevienam nepaiedama garām.

Tas jo vairāk satrauca Aneti tāpēc, ka viņa šo slimību nepiedēvēja kādam nejaušam iemeslam; viņa nedomāja tajā vainot kādu ļaunu gribu, intrigas, nemeklēja vaininiekus; viņa nezināja, kas ir šis karš, viņa zināja, kas ir karš vispār. Anete stāvēja nomaļus no cīņām, no apspriedēm; viņa neredzēja zvēra purnu, juta tikai sejā sitamies tā indīgo elpu. Vairāk nekā jebkad karš Anetei likās kā dabas parādība (trūdēšana ir tikpat dabiska kā organiska savienošanās) — tikai slimīga, līdzīga dvēseles mērim. Parasti neviens nemēdz slimību klaji izrādīt, bet šo izstāda kā svēto sakramentu; to izgrezno frāzēm par ideālu un dievu, kā miesnieks mēdz izgreznot gaļas gabalus ar ziediem un zeltītu papīru. Neviena no šīm domām, pat vispatiesākā, nebija brīva no meliem un verdziskas padevības nezvēram, kurš tās aplaida ar savu spitālību. Anete vēroja šās sērgas pazīmes arī pati sevī. Arī viņa dega slepkavošanas un ziedošanās kaislē, ko sirds un jūtas neatzīst, bet melīgais saprāts ietver oreola gaismā. Viņas naktis bija ziedotas smagai, noziedzīgai sapņu dzīvei.

Anete varbūt nemaz necīnītos pret šo indi, ja tā apdraudētu tikai viņu vien. Arī citi jutās tāpat. Anetei pienācās sava tiesa, tāpat, kā arī daļa draudošo briesmu. Kāpēc gan lai viņa šīs jūtas atvairītu? Augstprātīgi, riebumā drebot, Anete būtu tās pārcietusi, aizliedzot sev vienīgi izskaistināties. Viņa padotos, ja vien nebūtu redzējusi, cik šausminoši tās ietekmē to, kas viņai bija dārgs, dārgāks par acu gaismu.

Šī sērga bija pārņēmusi arī Marku. Daudz spēcīgāk nekā pieaugušos, jo viņa organisms bija jutīgāks. Nekas no tā, kas norisa namā un ārpusē, viņam nepagāja secen. Marka acis un ausis, oža, viss viņa ķermenis kā rezonators uztvēra nervozos viļņus, kurus izstaroja šīs elektrības piesātinātās dvēseles. Marks bija apveltīts ar instinktu, daudz nobriedušāku nekā viņa saprāts, un tas palīdzēja nojaust mulsas sirdsapziņas drāmas.

Daudz agrāk nekā citi cauri melnum melnajam padebesim, kas ietina abus bēgļus, viņš bija atskārtis brāļa un māsas likteni, gan līdz pašam dziļumam to lāgā neaptverdams. Daudz ātrāk nekā māte arī samanījis pārvērtību Klarisā Šardonē. Anete joprojām vēl domāja, ka Klarisa izmisusi par šķiršanos no vīra, bet Marks jau redzēja, ka putns met spalvas un ietērpjas jaunās. Viņš vēroja to cauri sienai. Tiklīdz Klarisa Šardonē izgāja pa durvīm, Marks jau steidzās ārā, lai ieelpotu muskusa smaržu, kas vēl vēdīja kāpnēs. Marks ievēroja vissīkākās pārmaiņas jaunās sievietes ģērbā un manierēs. Būdams Klarisas vīrs vai mīļākais, viņš tai nepievērstu lielāku uzmanību. Nevarētu teikt, ka Marks būtu viņā iemīlējies. Marku kairināja ziņkāre, kas nebūt nebija nevainīga. Šīs dvēseles, šī sieviešu miesa … Kaut varētu redzēt, kas tajās slēpjas!… Viņš nojauta Klarisas vainu, pirms tā vēl bija nogrēkojusies. Tādēļ tā likās viņam jo valdzinošāka. Marks būtu gribējis tai visur sekot. Nē! Ietiekties viņā!… Kas gan īsti norisa aiz šīm krūtīm?… Kaut varētu izbaudīt viņas ilgas, slepenās trīsas, aizliegtās domas … Marka jūtas vēl tikko veidojās… Jauneklis vai jauna meitene — kas viņš ir? Zēns vēl neizprot savas dziņas pēc meitenes, neizprot, vai vēlas būt tāds kā viņa, vai arī vēlas viņu iegūt.

Reiz vakarā, diezgan pavēlu, Marks atgriezās mājup kopā ar māti. Viņš ieraudzīja — vai arī viņam tikai tā likās — skopi apgaismotajā ielā dzirkstošu acu pāri… Garām pagāja Klarisa kāda vīrieša pavadībā.

— Ak! — iesaucās pārsteigtais Marks.

Un tūdaļ nodūra acis aiz neizprotamas kautrības, lai Klarisa nezinātu, ka viņš to redzējis. Anete, izdzirdusi dēla izsaucienu, sāka viņu iztaujāt. Marks steidzās novērst mātes uzmanību. Zēnam šķita, ka viņa pienākums ir sargāt Klarisu. Taču vēlāk viņš sev pārmeta, ka nepaskatījās ciešāk, vai tā maz bija viņa. Marks vairs nebija par to pārliecināts. Viņš vai aprija Klarisu acīm. Viņu? Nē. Viņam tik svešo sievieti.

Šī apmātība vajāja Marku pa naktīm. Tā sūcās laukā no visām mājas porām, virmoja satrauktās pilsētas gaisā, garoja no sakarsētās zemes, pār kuru jumās līdz baltkvēlei nokaitušās negaisa debesis. Gaidas, nemiers, garlaicība, sēras, nāve iekveldēja alkas. Klarisa nebija vienīgā, kas atradās apsēstības varā.

Perē meita vairs nepārrodas mājās; trūkst tēva acs, kas to modri sargātu no malu medniekiem, un, kad vainags nozagts, mātei nekas labāks neienāk prātā kā vien brēkt un padzīt meitu no mājas. Un arī tas Markam nepagāja garām nemanīts. Viņu sauc par Marselīnu. Gandrīz līdzīgā vārdā. Nekautrīgā meitene raugās zēnā smejošām acīm, kam pietūkuši plaksti; viņai ir uzrauts deguns, mazs, tukls zodiņš un uzmestas satīra lūpas kā pūšamā instrumenta piemutnis… Marks labprāt būtu uz tā paspēlējis, taču no domas vien, ka sajutīs šīs lūpas pieskaramies savējām, viņam pārskrien tirpas no ceļgaliem līdz pleciem. Kad abi tiekas kāpņu telpā, Marselīna sauc Marku vārdā un veras zēnā, lai to samulsinātu. Un Marks, tēlodams drosminieku, sauc to par Peretu. Viņa smejas. Abi pārmij skatienus kā sazvērnieki.

Peltjē kungam nav meitas, bet arī viņš ne mazāk kritis negodā, ja tikai pats to uzskata par negodu. Viņa sieva, glīta pļāpiņa, moža un apķērīga, valkā zīda zeķes un augstus zābakus ar divdesmit auklu caurumiņiem. Šie zābaki pirkti par pašas pelnīto naudu: viņa strādā rūpnīcā; bet, kas viegli nāk, it viegli aiziet… Šis sakāmvārds kā radīts kara laikiem! Peltjē kungs ir īsts patriots. Peltjē kundze arī. Viņa pieviļ vīru tikai ar sabiedrotajiem. Vai tādēļ viņš cieš zaudējumu? Tas nozīmē, ka viņa cīnās kopa ar vīru. To sacīdama, Peltjē kundze smejas. Šī možā gallu sieviete melo sev tikai daļēji. Mans dievs! Viņas mīļajam vīram taču tādēļ neklājas sliktāk, ja viņai klājas labāk … Kāda daļa gar tiem, kas frontē! Tagadnei ir prāva «rīkle». Tā aprij visu, kāro visu, pati ir viss. Īstenībā tā nav nekas. Tā ir — bezdibenis.

Marks gāžas tajā. Tikai muļķus grauž nemiers par nākotni. Nākotne — varbūt tās nemaz nebūs. Kas cer uz to, tas viļas. Tver! Ņem pats uz vietas, negaidi, ka tevi kāds apkalpos! Tev ir zobi, rokas, acis, brīnišķīga miesa ar neskaitāmām actiņām kā pāva astei, miesa uztver dzīvi ar visām savām porām. Ņem un vēlreiz ņem!… Mīli un gūsti atziņu, baudi un nīsti!

Marks klaiņāja pa Parīzi, kavēja skolu, satraukts, ziņkārs, izsists no sliedēm. Karš, sieviete, ienaidnieks, alkas — Protejs ar tūkstoš liesmu mēlēm; cik daudz skurbinošu dzērienu, kurus var lakt līdz pretīgumam! Cik daudz ieganstu, lai apskurbinātu sevi līdz brīdim, kad paguris un izmocīts krīti par slavu dzīvei!… Bija grūti uzraudzīt no saites norāvušos kumeļu. Ikviens bija savu domu varā. Labu laiku Anetei nebija ne mazāko aizdomu. Grūtajos materiālajos apstākļos, kas kļuva aizvien smagāki, viņa nevarēja ilgi turēt rokas klēpī. Anetei vairs nebija skolnieku, ar ko nodarboties. Sīkpilsoņu ģimenes sašaurināja budžetus, laupīdamas skolotājām maizes riecienu, — kāda gan jēga no viņām! Anete uzņēmās dažas nedēļas aizstāt nakts dežūras māsu kādā Parīzes kara slimnīcā.

Marks to izmantoja. Viņš lavījās projām no mājas, klaiņāja apkārt pukstošu sirdi, cenzdamies it visu uzzināt, tiekdamies ne tik daudz baudīt, cik redzēt; pārāk nepiedzīvojis, lai kaut ko uzdrošinātos, un pārāk lepns, lai ļautos izsmieklam, atklādams savu neziņu, —viņš gāja bez mitas, piekusušām kājām, izkaltušu muti, karstām delnām, iedams un nākdams, atgriezdamies atkal atpakaļ, riņķodams uz vienas vietas… Marks drīz vien būtu iekļuvis lamatās, ja vien, par laimi, jau otrajā apkārt klaiņošanas naktī, kad viņš sēdēja kādā šaubīgā bārā zēnam pavisam nepiemērotā sabiedrībā, viņu nebūtu saķērusi aiz pleca maza, spēcīga roka. Kāda pazīstama balss pa daļai sašutusi, pa daļai jautri vaicāja:

—   Ko tad tu te dari?

—     Silvija, viņa krustmāte! … Bet ko tad viņa pati šeit dara? Tā kā Markam nekad netrūka pašapziņas, viņš atjautāja:

— Un tu?

Silvija sāka skaļi smieties, nosauca zēnu par palaidni un, iežmiegusi tā elkoni sev padusē, teica:

— Tevis dēļ man jāzaudē vakars. Tomēr pienākums pirmajā vietā! Tu esi manā varā, es nogādāšu tevi mājās.

Marks pretojās, taču velti. Tomēr viņa bija ar, mieru vēl pirms mājās iešanas mazliet ar to pastaigāties. Krustmāte un māsasdēls, palikuši vieni, sāka mētāties dzēlīgām asprātībām. Silvija gluži labi saprata, ka jaunajam zvērēnam gribas mazliet paskraidelēt, taču viņai bija pietiekami veselā saprāta, lai saskatītu, kādas briesmas slēpjas pāragrā brīvībā …

— Vai tu domā, telēn, ka piederi pats sev un vari rīkoties ar sevi, kā ienāk prātā? Lika drusku pagaidīt! Tu vēl esi mūsu īpašums. Tu piederi savai mātei. Muzeja priekšmets. Aiz atslēgas glabājams.

Silvija jokojās un bārās. Bet Marks dusmīgi turējās pretī. Viņš neesot brīvs? Kā tad viņa pati?

— Es taču esmu precējusies, draudziņ!

Silvijas nekautrība iedzina zēnu strupceļā. Viņa izsmējīgi pavērās māsasdēlā. Marks jau gribēja saskaisties, bet tad sāka smieties:

— Labi, esmu pieķerts! Bet arī tu; es tevi pieķēru!

Silvija smējās. Abiem jādalās pārkāpumā. Viņi padraudēja viens otram ar pirkstu, ar acīm. Silviju atbaidīja vecākās māsas tikumiskā bardzība un dzīves uztveres nopietnība. Sirds dziļumos viņa nodomāja:

«Strautu tecēt neaizkavēsi. Aizvelsi akmeni priekšā — tas ritēs vēl straujāk.»

Un pēkšņi Anetei atvērās acis, ka nav labi pamest putnēnu vienu pašu ligzdā. Viņa atstāja darbu. Anetei kļuva nelabi no šā sieviešu uzbrukuma ievainotam vīrietim, no mīlas, kurai jaucās klāt līdzjūtība, no mīlas asiņu vidū, mīlas pret asinīm! …

«Nelielies! Tu pati esi to izjutusi! …»

No visiem liekulības veidiem tas bija vismežonīgākais. Civilizētais cilvēks — zvērs izskaistina savus mežonīgos instinktus ar melu smaržu! Un šo smaržu Anete juta plūstam no sava dēla. To izdvesa viņa apģērbs, mati, maigās pūkas uz ķermeņa… Kaut jel šī nāves dvesma nepagūtu aizzagties līdz sirdij!

Aneti šausmināja ne tikvien neskaidra pubertātes mošanās, šis jūtu uzliesmojums, mazā fauna skurbums, kuru tas nespēja apslēpt. Māte, kas pazīst dzīvi, pati gaida šo stundu un, ja arī nespēj to sagaidīt bez satraukuma, tad arī nebrīnās par to; viņa klusi un modri vēro — ar skumjām, ar lepnumu, ar līdzjūtību — un gaida, lai jaunais vīrietis iztur nepieciešamo pārbaudījumu, saplosot apvalku un galīgi atšķiroties no mātes miesām… Bet šī stunda, kas miera laikos varētu ieskanēties kā angelus zvani lauku klusumā maigā aprīļa dienvidū, tagad aizsmakusi dārdēja vētras negaisā, kurā bija ierautas trakojošās tautas.

Reiz vakarā Anete, pagurusi no dienas darba un skraidīšanas, sēdēja Luksemburgas parkā. Garām pagāja Marks kopā ar citiem liceja biedriem. Gatves vidū viņi apstājās, aizrāvušies strīdā. Koku skupsna šķīra viņus no sola, uz kura sēdēja Anete. Viņa izdzirdēja dēla kaislo, izsmējīgo balsi, kurš ar sajūsmu runāja par to tuvo nākotni, kad franči bosiem viņu pašu mājās pieprasīs par vienu aci — divas, par vienu zobu — visu žokli. Šie zeņķi jau priekšlaikus izbaudīja medījuma daļu, ko saņems medībās, ostīja uzšķērstā laupījuma sviedru un asiņu smaku: tie tēloja spēcīgus vīrus, kas nepazīst lieku šaubīšanos un vājību. Marks, dižodamies ar savu asinskāri, sacīja:

— Bosi izvaroja, slepkavoja, dedzināja: viņi rīkojās pareizi! Bet mēs viņus pārspēsim. Karš paliek karš. Tās būs īstas dzīres. Protams, laikrakstos par prieku muļķīšiem rakstīsim par civilizāciju. Mēs atnesīsim savu civilizāciju.

Citi viņam piebalsoja. Marks bija lepns uz saviem panākumiem. Zeņķi nebeidza tīksmināties par nākamajiem varoņdarbiem, par «sievietēm, jaunavām, kuras tie apaugļošot (žēl gan!) ar franču cēlo sēklu!» .. . Šie palaidņi paši nezināja, ko runāja. Viņi bija vīrieši. Bet vīrieši ne tik nezina, kādu ļaunumu tie nodara. Tomēr viņi to nodara.

Anete jutās kā pļauku dabūjusi. Apvainojums, kas izspurdza no zēna smejošās mutes, trāpīja viņu sirdī, pašā klēpī… Feri ventrem!..[70] Rau, ko viņa bija laidusi pasaulē! Vilcēnu! «Viņš vēl nekā nezina …» Kad uzzinās — vai nekļūs vēl ļaunāks? .,. Kā lai glābj zēnu no nešķīsto džungļu aicinājuma?

Kādu citu dienu Anetei vajadzēja noklausīties, kā Marks viņas klātbūtnē nekautri uzjautrinājās par kara un miera viltotājiem, dieva un tiesību vīriem. Viņa modrajam skatienam nekas nebija paslīdējis garām no Žirēru un Bernardēnu varonīgās liekulības, kuri, lai tikai laimētu iesākto partiju, blēdījas spēle ar Krustu un Ideju. Viņš jau nu gan nekad tam nebija ticējis; viņš nekam neticēja (vismaz pagaidām). Šiem bērniem derdzās vārdi, kurus ar savām lielajām mutēm un netīrajām mēlēm mala vecākā paaudze; «Taisnība un republika, dievs,» — vārdi, tikai vārdi — vienalga, vai tos izteica garīdznieki vai laicīgie; tie veidoti no viena un tā paša māla …

— Ai, šie viltotie vekseļi!… Es uz tiem neuzķeršos!… Marks nevis sašuta, bet skaļi smējās. Viņš uzskatīja, ka joks

izdevies, viņš piedalījās spēlē. Ideālisms un reliģija lieliski noder, par smacējošu gāzi un smiltīm acīs! Stiprākais ir tas, kas viltīgāks! …

— Lai dzīvojam mēs! Mums netrūkst ne pravietotāju, ne profesoru, ne baznīcas, ne preses, ne parlamenta šarlatānu!… Tik noderīgi melot «par dievu, par caru, par tēviju!» (Mihails Strogovs [71] ). No visiem cilvēka izgudrojumiem visjaukākais ir

dievs visdažādākajos veidos!…

Šis koledžas Makiavelli plātījās ar savu draisko cinismu. Anete tikko valdījās aiz dusmām. Tomēr prātīgāk būtu saglabāt mieru. Taču Marks bija viņu sāpīgi aizskāris. Pārskaitusies viņa uzkliedza:

— Rimsties!

— Kāpēc?— Marks izbrīnījās.

— Ar tādām lietām nejoko!

— To tikai vien dara, — Marks izsmējīgi apgalvoja.

— Par tām mēdz atdot dzīvību!

— Ak, es piemirsu, ka tu piederi tiem laikiem, kad tām vēl vientiesīgi ticēja! Izlūdzos piedošanu!

— Es tev nepiedodu! — Anete attrauca augošā sašutumā. — Izbeidz savu ironizēšanu!

— Tā ir mana nopietnība, — atcirta Marks.

Zēnam bija nikns skatiens, lūpu kaktiņi savilkti nicīgā smīnā. Viņš nerimās:

— Un es lūgtu ievērot, ka šādi apliecinu cieņu šīm lietām.

(Pēdējo vārdu Marks uzsvēra.)

— Tieši to es tev arī nepiedodu, — atteica Anete. — Šīm lietām — viņu dievam, viņu ticībai — es neticu. Tā ir mana nelaime. Bet es cienu tos, kas tām tic. Redzot tos mānāmies un blēdījamies ar savu ticību — šo ticību, kuras man nav, — esmu gatava to aizstāvēt un ciešu tās dēļ.

— Aiz gara laika, — Marks iestarpināja. — Būtu daudz lietderīgāk šo ticību izmantot. Ticība ir tāds pats spēks kā muļķība. Izmantosim to! Izmantosim tās abas! Lai viss kalpo uzvarai! Man ir tiesības izmantot šo ticību, reiz pats tai neticu. Anete, nodūrusi galvu, pieliecās dēlam klāt un sacīja:

— Nerunā tā, citādi sākšu tevi nicināt!

Marks soli atkāpās.

Arvien vēl noliektu galvu Anete niknām acīm raudzījās dēlā: viņa joprojām bija telīte-Junona, gatava mesties cīņā, — aizritējušo dienu Anete. Viņas nāsis trīsēja. Viņa skarbi teica:

— Es varu paciest daudz: septiņus nāves grēkus, netikumus un pat cietsirdību. Bet vienu es nepiedodu — liekulību. Tēlot ticību, kuras pašam nav, apmelot sevi un savas idejas, tēlot ticībā Tartifu, nē, labāk lai tāds cilvēks nebūtu dzimis. . . Tajā

dienā, kad redzēšu tevi tiktāl pagrimstam, es nokratīšu tevi kā pīšļus no kurpēm… Lai cik tu būtu riebīgs, lai cik zems — esi patiess! Labāk gribu tevi ienīst nekā nicināt.

Marks klusēja; viņam likās — viņš nosmaks. Abi drebēja sašutumā. Skarbie vārdi šaustīja zēna vaigus kā pātagas cirtieni. Viņš gribēja atbildēt, savukārt sāpīgi šaustīt, bet aizrāvās elpa. Marks nebija sagatavojies šādai viesuļvētrai. Māte un dēls iedzēlās viens otrā skatieniem kā divi naidnieki. Taču dēla skatiens pret paša gribu padevās pirmais; Marks nodūra acis, slēpdams ar varu valdītās niknuma asaras; viņš savilka lūpas ņirdzīgā smīnā, sakopoja visus spēkus, lai māte nepamanītu vājumu. Anete pēkšņi apsviedās un aizgāja. Marks grieza zobus. Viņš būtu varējis to nogalināt! …

Vārdi kā nokaitēta dzelzs bija atstājuši deguma brūci. Anete, tikko izgājusi pa durvīm, jau nožēloja savu straujumu. Viņa taču domāja, ka pārspējusi nesavaldību! Bet jau kopš dažiem mēnešiem tūka negaisa padebeši, un Anete juta, ka šis jūtu uzliesmojums nav pēdējais. Pašas vārdi tagad likās pretīgi. To neapvaldītā skarbuma dēļ viņa kaunējās no tiem gandrīz tāpat, kā bija kaunējies dēls. Anete mēģināja panākt piedošanu un, nākamo reizi tiekoties, izlikās sirsnīga un maiga pret dēlu, it kā viss būtu aizmirsts.

Bet Marks — Marks neaizmirsa. Viņš neļāva mātei pārāk tuvoties. Viņš jutās apvainots. Lai atriebtos, Marks centās — ja jau nu reiz viņai tik ļoti patika atklātība — runāt un darīt visu, kas māti sāpīgi aizskartu .. .

«Ak tā, tev labāk patīk cietsirdība! …»

Viņš gan izteica skaļi riebīgus vārdus par karu un ienaidnieku vai neķītras piebildes, gan tīšuprāt atstāja uz galda vēstules un piezīmes savai dienasgrāmatai. Marks uzglūnēja mātei, vērodams, kā pārmainās viņas seja. Anete cieta, noprata dēla rotaļu, apvaldījās, bet reizēm pēkšņi iekaisa dusmās. Marks triumfēja. Viņš sacīja:

— Es esmu patiess.

Kādu nakti Marks, mātei nezinot, izgāja un pārgulēja ārpus mājas. Viņš atgriezās tikai nākamajā dienā tieši pulksten divpadsmitos uz brokastīm. Anete bija pārcietusi visas nemiera, dusmu un ciešanu pakāpes. Marks nobrīnījās un atviegloti nopūtās:

«Viņa samierinājusies.»

Taču Anete pārtrauca klusumu:

— Šonakt tu aizbēgi kā zaglis. Es tev uzticējos. Tagad šo ticību esmu zaudējusi. Tā nav pirmā reize, kad tu ļaunprātīgi to izmanto. Tagad zinu. Es negribu pazemoties un pazemot arī tevi, dienu un nakti tevi uzmanīdama. Tu ķersies pie viltības un kļūsi vēl neģēlīgāks. Es aizvedīšu tevi no šejienes. Te es tevi nenosargāšu. Te gaiss ir pilns sērgu. Tu neesi pietiekami stiprs; tev nav pretestības spēju. Visi tavi vārdi un rīcība pēdējos mēnešos rāda, ka tev viegli pielīp jebkura kaite. Tu brauksi man līdz.

— Uz kurieni?

— Uz provinci. Es pretendēju uz vietu kādā koledžā. — Nē! — Marks iekliedzās.

Zēna jaukā pašpārliecinātība izgaisa kā nebijusi. Viņš neparko negribēja atstāt Parīzi. Bija ar mieru kaut vai lūgties māti. Uzlicis roku uz mātes delma, Marks neatlaidīgi un maigi sacīja:

— Nepieprasi!

— Tas jau ir nokārtots.

Viņš atrāva roku, saniknots, ka velti pazemojies. Anete jau sāka just vājumu. Niecīgākais glāsts to atbruņoja.

— Ja tu man apsolītu … — viņa ierunājās.

— Es neko neapsolu, — Marks dzedri pārtrauca. — Pirmkārt — tu man netici; tu nupat to apgalvoji; tu esi pārliecināta, ka es tevi krāpšu… Liela vajadzība tevi krāpt! Saku bez aplinkiem: es atkal darīšu to pašu. Tev nav tiesību man to liegt.

— Ak, tā! — iesaucās Anete. — Man nav tiesību zināt, kur tu pavadi naktis?

— Tev vismazāk nekā jebkuram citam!… Manas naktis, mana dzīve pieder man pašam!

Drausmīgais vārds bija izteikts. Vai viņš to apjēdza? Anete nobālēja. Marks arī. Abu vārdi bija daudz nesavaldīgāki nekā domas. Bet tie varbūt nemaz nepārspēja tumšās un mežonīgās dziņas ļaunumu, kura apzinās savu triecienu spēku un vada tos drošu roku. Zibens ātras, mēmas sadursmes; roka sit, pirms galva pagūst aprēķināt, un kā pēc savstarpējas neizteiktas norunas neviens neatzīstas:

«Esmu ievainots!»

Taču trieciens ir dots un dvēsele sāp.

Kopš tā brīža ikviens ķildas vārds tikai padziļināja plaisu. Anete pārlieku skaidri redzēja zēna trūkumus, tāpēc viņš jutās pazemots. Tad zēns sāka ar tiem dižoties. Viņš mātei nemaz vairs neklausīja. Anetes valdonīgais tonis un aizskarošā bardzība viņu tikai pamudināja izteikt visaplamākos vārdus un izraisīja visneprātīgāko rīcību. Marks atteicās piekāpties. Anete ļāva dēlam izvēlēties: ja viņš nebrauks līdz uz provinci, viņa to ieslodzīs kādā no Parīzes internāta licejiem. Zēns iekliedzās aiz sašutuma. Šī absolūtā vara, kuru māte izmantoja, Markam likās drausmīga. Un aiz niknuma un naidīguma viņš izvēlējās ieslodzījumu.

— Kas tev labāk patīk?

— Viss, tikai vairs nepalikt pie tevis.

Dzedra atvadīšanās. Starp māti un dēlu bija iezadzies naids. Sirds dziļumos tomēr bija patvērusies mīlestība. Niknumā apskurbusi mīlestība. Ievainota mīlestība, kas cieš, noasiņo un alkst pēc atriebības…

OTRĀ NODAĻA

Izglītības resors bija zaudējis daudz mācību spēku — vīriešu, tāpēc vērsās pēc palīdzības pie sievietēm. Anete, apbruņojusies ar abiem diplomiem, dabūja vietu zēnu licejā kādā no Francijas vidienes pilsētām.

Viņa aizbrauca tūkstoš deviņi simti piecpadsmitā gada oktobra pirmajās dienās.

Cik jauks bija rudens! Vilciens mēdza ilgi stāvēt lauku klajumos, un tad varēja dzirdēt, kā vīna kalnos svilpo pelēkie strazdi; cauri pļavām plūda rāmas upes, it kā nesdamas rokās garas, zeltītām lapām apmalotas šlepes. Anete pazina šo zemi un tās iedzīvotājus, viņu gauso, tikko jaušami izsmējīgo valodu. Viņai šķita, ka mēra apsēstajai dvēselei, no kuras viņa atbēgusi šurp, vairs nav nekādas varas. Anete pārmeta sev, ka nebija tai atrāvusi arī dēlu.

Bet drīz vien Anete atkal tikās ar to. Arī šīm auglīgajām, miegainajām provincēm pāri stiepās negaisa padebešu ēna. Šajā laikā Artuā un Šampaņā noritēja niknas cīņas. Veselus vilcienu sastāvus kara gūstekņu sūtīja uz aizmuguri.

Kādā no dzelzceļa piestātnēm Anete ieraudzīja stacijas tuvumā ļaužu pūli, kuri, skaļi trokšņojot, drūzmējās būvlaukumā, ko apjoza žogs. Tajā kā lopu bars uz dažām stundām vai dienām bija sadzīts kāds vācu pulks, ko jau veselu nedēļu vadāja no vienas vietas uz otru, nezinādami, uz kurieni un kad tos aizgādāt: visiem bija svarīgākas rūpes. It visi mazās pilsētiņas iedzīvotāji — vīrieši, sievietes, bērni — traucās uz turieni, lai redzētu krātiņā ieslodzītos zvērus. Likās — atbraucis ceļojošs cirks. Bezmaksas izrāde. Gūstekņi, pagalam noguruši, bija pakrituši uz grants; lielākā daļa mēmi un nejūtīgi reizēm pārlaida drūmu skatienu izsmējīgo acu lokam, kuras glūnēja caur žoga plaisām; ņirdzīgās mutes tos apspļaudīja. Dažus gūstekņus kratīja drudzis; tie trīcēja aiz kauna, naida un bailēm kā nopērti suņi. Saltās, lietainās naktis radīja dizentēriju. Gūstekņi atvieglojās uz mēslu kaudzes iežogojuma stūrī, visiem redzamā vietā. Un ik reizes skatītājus pāršalca smieklu rēciens. Atskanēja sieviešu skaļie spiedzieni un bērnu spalgās ņirgas. Gurnus sizdamas, gūžās šūpodamās, krampjos locīdamās, līdz ausīm ieplētušas mutes, sievietes raustījās smieklu lēkmēs. Taču ne aiz ļaunprātības, bet pilnīga cilvēcības trūkuma. Kustoņi priecājas… Pūļa smiekli jautrā sanāksmē allaž atgādina zvēra rēcienu. Šoreiz šī līdzība likās šausminoša. Abpus žoga palikusi tikai gorilla. Cilvēks bija pazudis.

Atgriezusies vagonā, Anete kā halucinācijas varā sāka aplūkot kaimiņu bārdainās sejas un gaišās pūciņas uz savām rokām.

Piestātnē redzētā aina pirmajā laikā viņu uzmācīgi vajāja arī vecajā koledžā, kur viņa pasniedza stundas; tā atradās ielejā, kur agrāk bijis Botāniskais dārzs … Botāniskais dārzs! Kāda ironija! No dzeltenās un nelīdzenās zemes, kas atgādināja Tolēdas tuksneša smilti, bija izrauta pēdējā augu skupsniņa. Garajā pagalmā varēja iekļūt pa vārtiņiem, tik šauriem kā giljotīnas asmens; pagalmu no visām četrām pusēm iežņaudza cietuma mūri ar pūžņojošām logu acīm, un tur auga viens vienīgs koks, kas sīksti turējās pie dzīvības, — veca platāna, panīkusi, kusla, greiza; mazie zvērēni bija tai ar nagiem noplēsuši visu mizu: ne lapa nebija palikusi pāri, ciktāl vien sniegušās viņu mazās ķetnas, un stumbrs no vienas vietas bija apstrādāts kāju spērieniem. Likās — it kā lielie un mazie sazvērējušies, lai saīsinātu tai mūžu. Valsts saīsina cilvēku bērneļu dzīvību, un tie atriebjas dabai. Postīt! Postīt!… To apņemas kā miers, tā karš. Dziņa postīt veido pusi no audzināšanas.

Aiz viena no četriem mūriem tecēja strautiņš, kuru saindēja miecētava. Salkanā smirdoņa spiedās iekšā mitrajās klasēs, kur savukārt smaku izplatīja sadzītais mazais ganāmpulks. Zēnu nāsis bija kā aizdrīvētas. Kādi divpadsmit, lielākais divdesmit puikas staipījās uz cietajiem soliem dzeltenajā kvēpu dūmakā, kas sūcās telpā cauri zaļganajām logu rūtīm no pagalma, kur kūpēja vēlā rudens migla. Līdz baltkvēlei nokaitētā čuguna krāsns dūca (šajā pusē malkas bija pārpārēm); kad bija pārāk smacīgi, atvēra durvis (logus nekad nemēdza vērt vaļā), un telpā ieplūda migla kopā ar ādu — pusmītu ādu smaku. Tā šķita pat atspirdzinoša salīdzinājumā ar dzīvās ādas izgarojumiem.

Bet sieviete, lai arī cik pieradusi pie izsmalcinātas apkārtnes, pie veselīgas tīrības smaržas, daudz vieglāk prot pielāgoties vispretīgākajiem apstākļiem nekā vīrietis. Tas jo skaidri parādās, kopjot slimniekus: sievietes acis un pirksti nepazīst riebuma. Arī Anetes oža pakļāvās nepieciešamībai. Viņa, tāpat kā citi, degunu nesavilkdama, ieelpoja netīrās telpas smaku. Grūtāk viņai bija aprast ar dvēseļu smaku. Viņas saprāts nebija tik piekāpīgs kā jutekļi.

*

Toties šeit nebija tās dvēseles, ko pārņēmis kaislību — cīņas, naida un ciešanu — drudzis. No tās viņa bija izbēgusi… Nu, un? Vajadzēja taču būt apmierinātai! Te viņa rada vienaldzības pilnu mieru.

Mīkstā zeme te nebija cietusi. Trekna un nobriedusi tā snauda ielejā gluži kā dūnu guļvietā, ko iegulējis augums, uzlikusi galvu uz pakalnu spilveniem, lai saldāk varētu krākt, un tās sapņi nesniedzas tālāk par gultas galvgali. Mierīga zeme, savaldīga tauta ar lietišķīgu, mierīgu prātu. Ne jau nu šajā zemē dievs ir miris par visiem cilvēkiem. Ne jau nu par šo zemi cieš krustā sistā cilvēce.

Anetei tā pazīstama jau kopš bērnu dienām — tēva dzimtene. Kādreiz Anete bija tīksminājusies par šo nomierinošo rāmumu. Un tagad? Apskaudusi šo veselīgo dzīvi. Un tagad?

Atmiņā uzdzirkstīja Tolstoja vārdi, un tie nav attiecināmi uz sievietēm vien: «Radījums, kas nekad nav cietis, nekad nav sirdzis, kas ir vesels, pārlieku vesels, allaž veselīga suga — tāds taču ir īsts ērms! …» Dzīvot nozīmē mirt, mirt ik dienas un ik dienas cīnīties. Šī province mirst, taču necīnās. Tā ir saprātīga, patmīlīga un izsmējīga, un tās dienas svētlaimīgi rit kā šīs zemes spoguļgludās upes, nekad neizkāpjot no krastiem.

Tomēr bija laiks, kad arī šī zeme dega liesmās. Šī senā Burgundijas pilsēta ar trim lepnām baznīcām, kuru gotiskie torņi un smailes no baltā akmens ar vieglu bronzas zeltījumu, laika zobu izēsti kā sarūsējušas bruņas, slej savus siluetus kā Kristus bruņinieki pāri līkloču plūstošajai upei, ar savām bezgalvaino svēto tēlu rindām, izsistajiem, melniem asins recekļiem līdzīgajiem logiem, saviem katedrāles dārgumiem, Haruna laika paklājiem un masīvajiem zelta un sudraba izstrādājumiem, ko dāvājis Kārlis, Kārļa dēls, Kārļa senči, ar smailo torņu un cietokšņa sienām no angļu valdīšanas laikiem, — un tas viss liecina par kādreizējo vareno dzīvi, par sārtajām asinīm, par slaveno bīskapu zelta zizli, par episkām cīņām, par hercogu, par karali — par karaļiem (kurš no tiem īstais?), par to, ka šeit bijuši Orleānas jaunavas karapulki…

Tagad ielas ir tukšas. Pilsētas mūra mājas šaurām, cieši aizslēgtām durvīm, kas paaugstinātas ar vienu pakāpienu, jau notālēm atbalso garāmgājēja dobjos soļus, kurš gausi iet pa veco bruģi, bet debesīs dzird kliedzam krauķus, kas, smagi lidojot, melnā oreolā ietver katedrāles torņus.

Rase izmirst. Tā jūtas laimīga. Telpas tai netrūkst. Zeme ir sulu bagāta, izsalkums — remdēts, tieksmes — aprobežotas. Uzņēmīgie laimes meklētāji no paaudzes paaudzē devās iekarot Parīzi. Palicējiem šķiet, ka tiem kļuvis ērtāk un plašāk. Gulta tukša: valsties pēc patikas! Karš to vērtīs vēl plašāku. Tas gan paņem dēlus. Tomēr ne visus. Iztēle nav tik spilgta, lai jau priekšlaikus pārlieku uztrauktos. Un praktiskais saprāts vērtē iespējamos labumus. Viegla dzīve, labs ēdiens, kino un kafejnīca; kā ideāls — kazarmju trompete un ikdienas vajadzībām — zirgu tirgus. Cilvēki jautri, neviens neinteresējas par jauno ziņu maiņu, uzbrukumiem, atkāpšanos: neviens taču nav muļķis! Par krieviem, kas joprojām atkāpjas vācu uzbrukuma dēļ, mēdz sacīt:

— Nu, ja šie puiši turpinās tādā pašā garā, viņi pāri Sibīrijai un Amerikai pievienosies mums! …

Labklājība nogludinājusi asos stūrus, skarbumu, cietsirdību . . . (Stop! . . . Uzmanību, brāl! Nevajag pārlieku tam uzticēties! …)

Klusums. Miegainība. Anete, vai tu neesi apmierināta? Vai tas nav miers, kuru tu meklēji?

— Miers? … Nezinu… Miers? Varbūt. Bet tas nav mans miers. Un ne jau tur rodams miers …

Jo miers nenozīmē, ka nav kara. Bet tas ir tikums, ko rada dvēseles varenība.

Trulais miers vecajā provincē, hermētiski noslēgtā vīnkalnu un lauku lokā, ērti novietotā pašā Francijas sirdī, kur lielgabalu duna atskan tikai kā dobja atbalss un karapulku straume nogriežas sānis kā upe, kas met līkumu ap stāvu klints krauju (kamēr divus gadus vēlāk amerikāņi šeit ierīkos karaspēka nometni, kuras rosība sākumā kādu laiciņu izklaidēs, taču drīz vien apniks miegainā garlaicībā iemigušajiem iedzīvotājiem), — šis miers ož pēc koledžas klasēm, kur aiz slēgtām durvīm un logiem, pārkurinātai krāsnij dūcot, mazo cilvēkbērnu miesas un dvēseles cepas pašas savā sulā.

*

Trīs ceturtdaļas skolnieku ir sīkpilsoņu vai pārtikušu zemnieku — apkārtnes lielgruntnieku dēli, daži (divi trīs katrā klasē) ievērojamu vīru dēli, to vīru, kuri pieder pie apkaimes sabiedrības zieda: sensenām juristu ģimenēm vai amatpersonām. Tie it viegli atšķirami, lai gan visu sejas it kā klāj liekulības spīdums, kuru rada liceja audzināšana un klusā sazvērestība pret skolotājiem, un arī visiem šiem purniņiem, par spīti daudzveidībai, uzspiestas viena un tā paša tēlnieka pirkstu pēdas, kurš no vietējā māla radījis visu šo ļaužu sugu. Tā paša tēlnieka, kas darinājis akmens tēlus viņu baznīcās. Līdzība duras acīs. Šīs meža kuiļu galvas varētu bez sevišķas nožēlas uztupināt uz nišās novietoto svēto (ir nu gan svētie!) tēlu kamiešiem. Puišeļi ir īsti savas katedrāles mazbērni. Tas ir mierinoši: Puisēns vēl dzīvo! Tomēr ne pārlieku nomierinoši. Jo, starp mums runājot, dažu labu reizi katedrāles svētie ir pamatīgi nelieši. Vai arī liekuļi. Anetes aplokā rodamas abas sugas, tikai ne tik spilgti izpaustas. Kad vecu vīnu pārpilda citās pudelēs, tas novadējas.

Aneti visvairāk pārsteidza divas īpašības — rupjība un viltus, ko pauda šo visnepateicīgākā vecuma zēnu sejas — kaulainas vai tuklas, nepareizi veidotas, neharmoniskas, rupji darinātas, šķības, greizas. Āriene tipiska šās zemes iedzīvotājiem: garš, Valuā dinastijai raksturīgs deguns, mazas, šķības, spīdošas ačteles, smejoties priekšlaicīgas grumbas deniņos, lapsas purniņš ar dzelteniem ilkņiem, kuru mēdza sašķobīt, lai uzjautrinātos vai pagrauztu gumiju, nagus vai papīra lodīti. Anete, sēdēdama pie katedras, jutās kā mednieks pretī terjeru baram. Kā mednieks vai medījums? Kas būs medījums — viņa vai puišeļi? Tie, tāpat kā viņa, uzglūn cits citam. Jātur pirksts uz bises gaiļa. Lai sargās tas, kas pirmais nolaidīs acis!

Padoties iznāk zēniem. Pēc pirmās pārbaudes — nekautrīgas apskates, ķiķināšanās, sačukstēšanās, dunkām kaimiņu sānos plaksti nolaižas. Taču acis paslepus glūn. Un tas ir vēl ļaunāk! Nav iespējams notvert viņu skatienus, bet skolotāju tie tur savā gūstā; niecīgākā skolotājas kustība tiek pamanīta, atveidota ar grimasi, ko tūlīt savelk visi kā viens. Īsts bezdrāts telegrāfs! Visi izliekas tik rātni, tik nevainīgi (burtiskā un pārnestā nozīmē), bet kājas zem sola dīdās, skrāpē grīdu, rokas taustās pa kabatām vai kniebj kaimiņam gurnā, acis mirkšķinās, un aiz vaiga un lūpām mēle veido punus. Viņi nekā neredz, tomēr redz it visu. Tiklīdz skolotājas uzmanība uz mirkli atslābst — klasi pāršalc nemiera trīsas.

Tas viss skolotājiem gluži labi zināms, un, lai gan Anete šai darba laukā ir iesācēja (jo līdz šim pasniegusi vienīgi privātstundas), viņa jau no pašiem pirmajiem soļiem jūtas droša: Anetei ir iedzimtas audzinātājas dotības. Lai arī viņa lāgiem aizsapņojas: visniecīgākajam troksnītim atskanot, kurš vēstī briesmas, Anete tver pēc ieroča, un mazie vilcēni un lapsēni, kas, gatavi izmantot skolotājas izklaidību, greizi atplestām rīklēm zogas klāt, pēkšņi apraujas, viņas valdonīgā skatiena zibens skarti… Un viņi bija cerējuši tiku tikām uzjautrināties par šo sievieti, kas tiem iecelta par gani!…

Sievietes vieta, pēc šo mazo vīriešu domām, ir mājā vai aiz letes. Tur valda viņa: tur tie redz gan viņas galvu (tā viņai nav slikta), gan dažbrīd plaukstas (tās viņai ir veiklas). Bet, kad tā iziet uz ielas, zeņķus interesē tās pārējā auguma daļa. Kā viņi to aplūko! Vairums nekā nezina — gandrīz nekā. Tikai nedaudzi dabūjuši ugunskristības. Taču neviens nevēlas ierādīt, ka nezina nenieka. Un kā viņi par to runā, šie rupjie zeņķi! Ja sievietes noskārstu, kādas runas dzirdamas par tām šo pusaudžu barā — par tām, visām tām, kuras var satvert un aptaustīt pusaudžu satrauktā iztēle ikdienas šaurajā lokā, — par māsām, precētām un neprecētām sievietēm, kundzēm vai kalponēm, par visām, kas valkā svārkus, lai tie būtu paša dieva tā kunga svārki! Vienīgi māti viņi pēc klusas vienošanās saudzē un arī tad ne katru reizi. Un, kad pēkšņi uzrodas sieviete, kura nav ne ar vienu saistījusies, kuru neviens vīrietis neaizsargā (tas ir, kura nevienam nepieder, jo neko taču nedara par velti!) — ne vīrs, ne dēls, ne brālis, — tad šī svešā sieviete ir — medījums. Tad ne prāts, ne mute nezina robežas.

Jā, bet tāds medījums kā Anete ir visai ciets rieksts. Kas sāks? Un ar ko sākt?

Savāda sieviete!… Kamēr tie trin zobus gar viņu, aizslēpušies aiz savām ķetnām, taustīdami viņu acīm, Anete uzmet tiem noteiktu, skarbu un izsmējīgu skatienu, no kura zeņķiem vaļīgie joki iestrēdz kaklā; tie apjūk, kad viņa saka ar savu sātanisko apķērību:

— Nu, Filuā, tūlīt noslauki muti; tas vis lāgā neož!

— Kas tad? — zēns jautā.

— Tas, ko tu nupat pateici.

Zeņķis taisnojas, ka neko neesot teicis; runājis tik klusu, ka viņa nekā neesot varējusi sadzirdēt.

— Es to nolasīju no tavām acīm… Ja gribat atviegloties, ejiet ārā! Ja nespēju iztīrīt jūsu smadzenes, tad vismaz lai jūsu mutes paliek tīras.

Zeņķiem mutes aizbāztas. Vismaz šim mirklim. Kur viņai rodas šis pārdrošais tonis un skatiens, šīs atbildes, kas cērtas kā pliķi? Anete tos mierīgi dala drošu roku, ar kuru pašlaik noglauž gaišās uzacis… No jauna ap viņu saslēdzas glūnošo acu loks. Anete jūt: viņu nopētī it visu — no galvas līdz kājām; viņa nenovēršas un, neļaujot zēniem atelpu, uzdod pa labi un kreisi negaidītus jautājumus, tur viņu domas pastāvīgā sasprindzinājumā. Anete pārāk labi zina, kas spindz šais ne ar ko nenodarbinātajās smadzenēs kā mušu bars, kuras pavasarī ielido no glicīniju žoga. Viņa zina… Ja arī nezina, tad gan jau tie parūpēsies viņai to ieskaidrot.

Resnais Šanuā, zirgu tirgoņa dēls, piecpadsmit gadus vecs, lai gan šķiet, ka tam būtu visi septiņpadsmit, drukns, mūsainu seju, četrstūrainu galvaskausu, īsiem, linu baltiem matiem kā cūkas sari, milzīgām ķetnām ar rasibus[72] nograuztiem nagiem līdz pašiem pirkstgaliem, skarbs un blēdīgs, jokdaris un ķildnieks, — kad Šanuā sačukstas, viņa krūtīs kaut kas dūc it kā milzīga muša tukša poda dibenā, — paslepus vēro Aneti, novērtē viņas formas un pievilcību, kā lietpratējs paklakšķina ar mēli; viņš sader (tad tik tu redzēsi, vecais!), ka atklāšot skolotājai mīlestību. Kad Anete uzrunā zeņķi, viņš kā iemīlējies valba acis. Anete to izsmej. Tad aizvainotais Šanuā zvēr, ka vēl paņirgāšoties par skaistulīti. Viņš iekārtojas tā, ka Anete viņu pārsteidz zīmējam grafiit[73]. Un nu gaida, kāds būs iespaids. Arēji Šanuā izliekas vienaldzīgs, taču veste dreb aiz smiekliem, kas patvērušies kaut kur vēderā. Un arī pārējie kucēni informēti, vaukšķ jau priekšlaikus, pievērsuši skatienus upurim — Anetes pierei, acīm un slaidajiem pirkstiem, kas tur papīra lapu. Bet Anete nepamirkšķina ne acu. Viņa saloka papīru, pabeidz aizsākto diktātu, ko Šanuā irgodams rakstījis līdzi.

Anete pabeigusi saka:

— Šanuā, jūs uz dažām nedēļām dosieties atpakaļ uz tēva lauku mājām. Šejienes gaiss slikti ietekmē jūsu veselību. Jūsu vieta ir uz laukiem zirgu barā.

Šanuā vairs nesmejas. Viņa dibenam nav ne mazākās vēlēšanās atjaunot pazīšanos ar tēva zābakiem. Viņš pretojas, strīdas. Taču Anete ir nelokāma:

— Nu, taisieties, ka tiekat, manu zēn! Jums steliņģis ir par šauru. Tur jums būs plašums, un tur jūsu ādai pārlaidīs pāri ar skrāpi. Te būs caurlaide inspektora kungam!

Viņa uzraksta uz papīra lapas:

«Sūtīt uz mājām. Uz laiku izslēgts.»

Un pārējiem, kas, atpletuši mutes, raugās, Anete saka:

— Mani zēni, jūs velti šķiežat spēkus. Gribat mani iebiedēt, tāpēc, ka esmu sieviete. Jūs esat atpalikuši par dažiem gadsimtiem. Mūsu laikos sieviete pilda to pašu darbu, ko vīrieši. Viņa aizstāj tos darbā. Viņa dzīvo to pašu dzīvi, ko vīrietis. Un tādēļ nekaunas . . . Jūs tēlojat pieaugušus vīriešus?! Nesteidzieties! Šis godkārais mērķis aizsniedzams pat visaprobežotākajam. Jautājuma būtība ir tā, vai no jums izaugs saprātīgi cilvēki, vai pratīsiet labi amatu, kuru izvēlēsieties. Mēs esam šeit, lai jums šajā ziņā palīdzētu. Bet, ja nevēlaties, ar varu nespiedīsim. Runāsim atklāti! Mēs strādājam jūsu labā. Vai gribat mācīties vai negribat? Nu, tad tā arī uzvedieties!

Pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem zeņķi pārliecinās, ka nebūt nav stiprākie. Tad tiek parakstīts skaļi neizteikts līgums. Protams, robežas modri jāsargā. Citādi līgums pārvērtīsies tikai par papīra skrandu. Un tās arī tiek sargātas. Bet līdz ar to nodibinās normālas attieksmes. Viņi vairs neapstrīd uzlikto varu. Un, tā kā zeņķu savienībai tagad nav nozīmes, viņi parādās tādi, kādi patiesībā savā starpā bijuši — nevienprātīgi. Bara vidū Anete sāk atšķirt individualitātes. Daži no tiem, ne daudzi — trīs vai četri it visās sešās klasēs, modina Anetē simpātijas; tomēr tās nedrīkst izrādīt.

Tie ir mazi zēni, daudz smalkākas dabas un attīstītāku prātu; redzams, kaut kur dziļumos tiem iedzirkstas arī saprātīgākas domas: tie ir jūtīgāki pret vārdiem, uzmanības pierādījumu vai skatienu; gandrīz vienmēr citi tiem neuzticas vai tos vajā. Viņu šķietamais aristokrātisms, gluži dabiski, izraisa visa bara naidīgumu: ja nu tie ir tik jūtīgi, tad jāliek tiem ciest. Nav vēlams izrādīt šiem mazajiem labvēlību: tiem tādēļ būs dārgi jāsamaksā. Un, kas vēl ļaunāk, viņi to izmantos; šie mazie komedianti, tiklīdz kāds viņiem pievērsīs uzmanību, sāks paši sevi uzskatīt par interesantiem; viņi tādi vēlas būt, un tas izkropļo viņu raksturu: viņi taču visi ir no vienas un tās pašas sugas — naivi un viltīgi ciniķi. Anetei jāpiespiežas, lai būtu objektīva… Cik labprāt gan viņa kādu no tiem apskautu, jo te nav tā, ko viņa mīl. Tālais Marks allaž ir ar viņu kopā. Anete to meklē ikvienā no saviem skolniekiem. Viņa salīdzina dēlu ar šiem zēniem. Un, lai gan nerod neviena, — jo Anete taču ir māte, — kas atsvērtu viņas Marku, viņa cenšas sevi piekrāpt; iedomājas dēlu kāda zēna vietā, redz to sev pretī; mēģinādama izprast šos puisēnus, viņa tiecas izprast dēlu. Te citu nav, tāpēc tie ir kā spoguļi, kas pārāk neizkropļo zaudētā dēla tēlu, pazudušā dēla tēlu, kurš reiz atgriezīsies. Ko tie atspoguļo? …

Ak, vai! Viņi atspoguļo pieaugušos cilvēkus. Viņu ideāli nesniedzas tālāk par tiem, kas bijuši viņu priekšgājēji, iepriekšējās paaudzes cilvēki (un šo pagātnes spēku, kas rāpjas atpakaļ, viņi dēvē par priekšgājējiem! …). Ja arī viņiem piedzimstot bijuši savi īpatnēji vaibsti, tad jau pirms iestāšanās skolā viņus tikko var atšķirt: bērniem uzspiests viņu īpašnieku — tēvu zīmogs, kuri savukārt apzīmēti ar radu un sabiedrības spiedogu. Viņi vairs nepieder paši sev. Viņi pakļaujas bezvārda spēkam, kas jau kopš gadsimtiem vācis vienkop pilsētās prēriju suņus, kuri atkārto vienas un tās pašas kustības, rej vienādi, ceļ tās pašas nabadzīgās domu būdas. Koledža ir darbnīca, kur apmāca prasmi, kā apieties ar domu mašīnu. Ko spēj izdarīt atsevišķs pamudinājums šo bērnu atbrīvošanas labā? Pirmām kārtām tos vajadzētu atradināt no pieaugušo cilvēku domu piesavināšanās. Bet viņi tieši lepojas ar to, ka tēlo «lielos». Jo mazāk viņiem savu uzskatu, jo laimīgāki un lepnāki viņi jūtas. Un mans dievs! Tāpat taču uzvedas arī pieaugušie. Tie pilnīgi atplaukst, ja var atbrīvoties no saviem personīgajiem spriedumiem (kāds tas gan slogs!), noslīcināt tos domu vairumā, masas vērtējumā, — lai tā sauktos skola, akadēmija, baznīca, valsts, tēvija vai nesauktos nekā, bet būtu suga, šis ērms ar izdzisušajām acīm, kuram piedēvē pārdabisku gudrību, bet kurš patiesībā rāpo uz labu laimi, mērkdams badīgo snuķi purva dūņās, no kurām tas reiz izkāpis un kuras to reiz aprīs … (Cik tūkstošiem sugu tur jau nav bez miņas nogrimis!… Kā! Vai tiešām arī mums neizdosies izpirkt savu sugu? …)

Virs purva spīguļo maldugunis. Dažbrīd liekas, it kā to atspulgs pazibētu dažu šo mazo puišeļu acīs… Anete lūko uztvert… Ko viņi domā par nāvi? Šis karš, šis negaiss, kas trako pakalnu piekājēs, tur tālumā, debesu pamalē, — kādu atbalsi tas rod šais mazajās, neizdibināmajās galvās?

Bet tur neatbalsojas nekas, vienīgi bungu rīboņa, tauru skaņas, šāvienu spraksti, ilustrētā žurnāla attēli — tālas ainas, kas ieilgstot sāk tos garlaikot: tas viss taču apnīkst! … Biljards un derības tos saista daudz vairāk. Vai arī klases intrigas. Un, kad viņi izaug, — mājas darījumi, peļņa un zaudējumi.

Tomēr viņu radinieki atrodas tur, tranšejās. Daudzi jau ir cietuši. Vai bērni par tiem nedomā?

Varbūt, taču bez uztraukuma. Drīzāk, lai ar tiem palielītos. Tad viņi paši jūtas kā varoņi — pēc pilnvaras. Ziņas, kas nāk no frontes, vispirms tiek filtrētas. Viņi redz kara šausmas no komiskā viedokļa.

— Klau, vecais! — Budēns saka, skaļi smiedamies. — Mans brālis apgalvo, ka viņi tur sēžot līdz kaklam mēslos.

Korvo stāsta, ka bošus durot ar dunčiem. Viņš rāda, kā to dara. Viņš redzējis, kā cūkas kauj.

Kad zeņķi stāsta, kā sprāgstot granātas, viņu acis draiski spulgo. Zvanu torņi, koki, iekšas un galvas viņu iztēlē lido kā mežoņu rotaļlietas. Viņus saista vienīgi notikumu dekoratīvā puse. Jā, cilvēku miesu un asinis šie zēni prot iztēloties, tos pārņem tāds pats prieks, kādu tie mēdz izbaudīt, slampājot pa dubļiem… Bet cilvēku nomāktais dvēseles kliedziens neaizsniedz viņu ausis.

No frontes pārbraukušie arī nedara nekā, lai zēni izdzirdētu šo kliedzienu. Korvo vecākais brālis atbrauc ciemā. Viņš stāsta zeņķiem:

— Man bija lāga biedrs, tas nu gan pelnīja baltu naudu, pārdodams nesprāgušo granātu degļus. Viņš veikli atskrūvēja tos ar saviem desmit pirkstiem — gluži kā mērkaķis; viņš tos uzlasīja tikko atdzisušus. Es viņu allaž brīdināju:

«Neesi tik drošs!»

Bet viņš man atcērt:

«Ko tur! Šo darbu es protu!»

Kādu dienu sekoju viņam pārdesmit soļu attālumā un, aizslēpies aiz koka, uzkliedzu:

«Lai paliek! Tas var slikti beigties!»

Bet viņš attrauc:

«Ek tu! Gļēvuli!»

Bums! Granāta sprāga tam pie paša deguna… Tad nu gan dabūja, nabadziņš! … Nekas nepalika pāri!…

Viņš smējās locīdamies. Un zēni līdz ar viņu. Anete apstulbusi klausījās. Kas slēpās aiz šiem smiekliem? Atmiņas par izdevušos joku? Nervu satraukums? … Vai arī nekas?

Viņa pasauca smējēju sānis un jautāja:

— Klausieties, Korvo, — vai tiešām tur frontē klājas tik jautri?

Viņš pavērās Anetē un atkal mēģināja plēst jokus. Taču Anete nesmējās. Tad viņš teica:

— Taisnību sakot, nav vis nekā jauka.

Un pēc mirkļa uzticēja tai visu ilgi krāto rūgtumu.

— Kāpēc nestāstāt viņiem tā, kā ir? — Anete jautāja.

Viņš bezcerīgi atmeta ar roku:

— To nevar. Viņi nesapratīs… Turklāt negribēs ne dzirdēt … Un bez tam — kas ar to būs panākts? Nekā nevar darīt.

— Tāpēc, ka negribam.

— Gribēt — nav mūsu darīšana.

— Un kura tad, ja ne jūsu?

— Nu, viņu — priekšnieku… — Korvo apmulsis nomurmināja.

Nebija nekādas jēgas turpināt sarunu, nebūtu nekādas jēgas atgādināt viņam:

«Priekšniekus radāt tikai jūs. Paši tos ieceļat…»

Tai vakarā Anete izdzirdēja, ka viņš atsāka plātīšanos. Tā viņam bija nepieciešamība. Viņš negribēja mānīt citus, bet gan pats sevi.

Ja jau nu tādi kā viņš nav spējīgi saskatīt un vēlēties patiesību, kā lai to sagaida no tiem, kuriem šī pieredze pagaidām aiztaupīta, — no bērniem?

Viņi taču nepazīst dzīvi. Viņus apbur vārdi. Lai tikai vārdi ir skanīgi, to jēgu viņi nemeklē. Anete uzdeva viņiem domrakstu «Mans dzīves mērķis». Brans vēlas kļūt pa virsnieku; viens no viņa vectēviem tāds bijis. Viņš ar lepnumu raksta:

«Vai upe allaž negriežas atpakaļ pie saviem avotiem?»

Viņi lielās ar karu. Vecākie, kuri pēc viena diviem gadiem tiks iesaukti, ja vien karš vēl nebeigsies, atkārto tukšo plātīšanos, ko dzirdējuši no pāris veciem, nenopietniem cilvēkiem:

«Ja arī jūs trāpīs lode, jūs nejutīsiet sāpes… Celieties, mirušie! …»

Nākamā varonība atbrīvo tos no jebkuras piepūles tagadnē. Viņi nedara nenieka. Viņi saka:

— Pēc kara nevajadzēs mocīties. Par visu samaksās boši… Tad tu redzēsi, vecais, kā tos iejūgs arklā!… Nū, nū, zirģel!… Mans tēvs saka — viņš nopirkšot savu pusduci bošu un apkalšot tiem (šiem neliešiem!) kājas ar pakaviem … Nū, nū!…

Inteliģentākie — tiesas priekšsēdētāja un advokāta dēli — atgremo laikrakstu pārspīlēto daiļrunību… Lavedans [74] ir viņu Korneijs, bet Kapiss [75] — viņu Igo. Pārējie apmierinās ar ilustrēto žurnālu viltotajiem uzņēmumiem.

Anete izdara mēģinājumu. Viņa izmet makšķeri. Nolasa tiem priekšā romāna «Karš un miers» nodaļu par mazā Petjas nāvi — brīnišķīgas lappuses, pārpilnas oktobra miglas un jaunā kociņa sapņu, kuram vairs nav lemts atmosties …

Bija rudens diena, silta un lietaina. Debesis un pamale sakusa vienā vienīgā duļķaini pelēkā krāsā. Krita retas, rupjas lietus lāses…

Sākumā viņi klausās neuzmanīgi. Ņirdz par krievu vārdiem. Mazā varoņa vārds izraisa veselu jautrības lēkmi. Tad pamazām tie apklust kā mušu bars, apmeties uz kausa malas, un piespiež klusēt arī citus; tikai vienam ik reizes piepūšas vaigi, kad Anete izrunā jaunā zēna vārdu, — tas līdz galam paliek ieslēdzies savā muļķībā. Pārējie nenovērš acu no Anetes… Kad viņa beigusi, atskan žāvas. Daži steidz skaļi iztrakoties pēc ilgstošā miera. Ir arī tādi, kas jūtas aizskarti, neapmierināti; viņi grib piesieties un, tēlodami lietpratējus, novelk:

— Tie krievi ir ķerti!…

Bet daži, neprazdami izteikt savas jūtas, saka:

— Lieliski!

Ir arī tādi, kas nesaka nekā. Tie ir patiesi saviļņoti. Bet cik dziļi un kāpēc? Grūti izdibināt. No tiem neizvilsi ne vārda, kas nāktu no sirds.

Anetes skatiens glāstoši veras kādā no mazajiem klausītājiem — kuslā, gaišmatainā zēnā garu degunu, smalkiem vaibstiem, rūpīgi sasukātiem matiem, šaurām krūtīm; zēns šad tad ieklepojas un raugās sānis. Viņš ir gudrs, kautrs, ne visai atklāts, kā jau bērns, kas apzinās savu vārgumu un baidās atklāt dvēselīti. Anete nojauš, ka zēns līdz sirds dziļumiem aizkustināts. Kad Anete lasot bija pacēlusi acis, viņa sastapa satrauktā zēna skatienu, kurš steidz atkal nodurt degunu papīros. Šis bērns dažreiz spēj iedziļināties ciešanās, tāpēc, ka pats ir slimīgs un nervozs; egoisms bieži vien ir līdzjūtības atslēga. Kas pats cieš, spēj ātrāk saprast citu ciešanas.

Anete aiztur zēnu pēc mācību beigām. Viņa jautā, vai Petja, šis mazais brālītis, tam esot mīļš. Puisēns pietvīkst, apmulst. Anete no jauna atsauc viņa atmiņā dzejiski noskaņotā zēna pēdējo nakts sapni. Cik skaista bija šī dzīve! Varenā un reizē trauslā dzīve!… Dzīve, kura varētu būt tam lemta! Dzīve, kuras nebūs! … Vai viņš to sapratis? Zēns pamāj ar galvu, novērsdams acis. Taču Anete tomēr paguvusi tajās ieraudzīt pamirdzam gaismu…

— Vai tev kādreiz ienācis prātā, ka arī tu varētu būt Petjas vietā?

Puisēns to apstrīd:

— Ak, es jau karot neiešu! Neesmu vesels. Man teica — es palikšot aizmugurē.

Viņš jūtas mierīgs un it kā lepojas ar savu vārgo veselību,

— Un pārējie? Tavi biedri?

— Tas zēnam ir vienaldzīgi! Viņš steidz uzmeklēt atmiņā frāzes, kādas šādā gadījumā jālieto: «Mirt par tēviju…» Lai citi ļauj sevi nonāvēt. Viņam atkal atgriezusies senā pašpārliecība. Liekas — kāds izdzēsis gaismu viņa skatienā …

Bet kas zina?

Anete ir, netaisna. Viņa neredz iemeslu cerībām. Bet to netrūkst.

Šiem lāga ļautiņiem, šiem patmīļiem, kas zelē vienu un to pašu, ir tiesības uz atdusas brīdi. Viņi ir veikuši garu ceļa posmu. Aiz muguras Krusta karu gājieni un Simtgadu karš. Šī pieredze viņus nedara jaunākus, bet ir garantija sugas stiprumam. Viņi ir tik daudz redzējuši, tik daudz darbojušies, tik daudz pacietuši, tik daudz nīkuļojuši!… Un tomēr viņi smejas! Kāds brīnums!… Kas smejas, tas dzīvo un nebūt nedomā atteikties no dzīves …

Šai pasaulē, kura neapmierināta ar to, kas ir, šie ļaudis jūtas apmierināti ar to, kas tiem lemts. Tie nepazīst naidu, neapskauž kaimiņu, ir pārliecināti, ka nekas nav labāks par savu māju, nekas nav jaukāks par dzīvi tajā; viņi izjūt riebumu pret karu, jo četrdesmit piecos miera gados pieraduši pie ērtas dzīves… Bet šodien vai rīt tie apliks kara bruņas bez jebkāda īgnuma! Cik viņi paklausīgi, šie strīdnieki! Viņi gatavi upurēt visu — tiesa, bez mazākās aizrautības, — tāpēc, ka «tā pieklājas», «tā no laiku laikiem ir pieklājies…». Atkarībā no redzes viedokļa viņi liekas reizēm muļķīgi, reizēm aizkustinoši. Viņu labsirdīgā un vienaldzīgā īstenības uztvere liecina par tādu rakstura iezīmi, kas piemīt sīkiem ļautiņiem, bet tikpat labi arī par zināmu cēlumu.

Bet ko gan mēs zinām par bērniem? Tas, kas izlaužas uz āru, ir tikai rotaļa… Veidošanās process norit dziļumā. Skolotāju un vecāku acīm redzama vienīgi jaunā čaula. Par bērnu jūs zināt tikai to, kas viņu liek dēvēt par bērnu. Jūs neredzat mūžīgo esamību, kurai nav gadu un kuras uguns gail ikvienā dvēseles slēptākajā dzīlē, lai tā būtu pieauguša vai bērna dvēsele. Nekad nevarat zināt, vai šī uguns neizlauzīsies uz āru … Ticību!… Pacietību!…

Bet Anetei to trūka.

Viņa bija līdzīga spēcīgam peldētājam, kurš vēlas tikt pāri upei, peldot pret straumi. Vai arī gāju putnam, kas lido pret vēju. Kad Anete Parīzē juta visapkārt drudža dvesmu, viņa meklēja svaigu gaisu; viņa vērsa tai pretī savu gribu un mieru. Bet Anete šeit atdūrās pret vienaldzības mūri un manīja mostamies aicinājumu pēc ciešanām.

Anete ir nemiera pilna. Viņa jūtas neapmierināta ar citiem, bet tikai tāpēc, ka ir neapmierināta pati ar sevi. Tie ir tādi, kādiem jābūt, atbilstoši savai dabai. Bet vai viņa tāda ir? Ko viņa dara šeit? Nu jau vesels gads, kopš Anete padevusies likteņa varai, kas rauj nez kur projām viņas tautu. Sākumā Anetei tas sagādāja asu baudu, vēlāk kļuva par paradumu. Tagad — par apnikumu. Kaut kāds iekšējs spēks, paslēpies dziļdziļi, saceļas pret to. Anete lāgā neapzinās šo spēku, tikai neapzināti cieš, jūtas pret to vainīga. Un šī neskaidrā vainas apziņa smagi gulstas uz visu, ko viņa redz, uz šo sīko pasaulīti, kas ierobežo viņas apvārsni, — šo cilvēci miniatūrā. Anete redz šo bērnu sejās pieaugušo cilvēku trūkumu pēdas. Tā redz viņu likteņus, viņu viduvējo nākotni, strupceļus, kuros viņus iedzīs dzīve. Anete redz pati savu dēlu, pazudušu šai bezvārda pūlī, šai skudru pūznī, kas plūst kā straume un nezina, uz kurieni dodas. Redz pati sevi kā bezbērnu darba skudru, kas bez jebkāda prieka veic savu mehānisko pienākumu. Anetei šķiet, ka visi šie bērni — pat viņas dēls — dzimuši no drausmīgās un trulās dabas klēpja… Mutē viņai saplūst rūgtums un dvēsele šķiet kā izkaltusi.

Viss aizslīd no Anetes projām. Ne tikai dēls vien, kura prombūtne sagādā nežēlīgas ciešanas… Viņa pati it kā aizslīd projām no sevis.

Arī dēlam pietrūkst mātes. To viņš tomēr nekad nebūtu atzinis.

Marks bija no tās šķīries, pārskaities, ka māte atstājusi viņu vienu, iemetusi cietumā, iekalusi važās… Iekalusi važās!… Nu, to vēl redzēs.

Veselu mēnesi Marks nerakstīja. Anete aizrakstīja vienu, divas, trīs reizes, sākumā kā maiga un stingra māte, liekot dēlam noprast, ka piedos, ja viņš labosies (piedot! Viņam piedot, viņam! … Nepiedos taču viņš!…), — vēlāk, sadusmota, ka dēls neraksta, visbeidzot nemierpilna, uztraukusies. Marks sakoda zobus. Viņš nolēma mātei atbildēt tikai pēc tam, kad Silvija, kuru Anete bija lūgusi atrakstīt, kas noticis ar zēnu, ieradās koledžas pieņemamā istabā viņu nostrostēt. Marks pacentās sacerēt īstu dzedras vienaldzības meistardarbu. Neviena paša pārmetuma vai nožēlas vārdiņa. Nekāda rūgtuma. (Tas nozīmētu mazliet atklāt savu sirdi!) Salta pieklājība. Vārdu sakot, soda darbs skolniekam: Marks izlikās, it kā tikai pret savu gribu piespiestu sevi kopš tā laika rakstīt noteikti divas reizes mēnesī, pavēstījot tikai dzīves ārējo pusi, neļaujot izpausties ne mazākajai personīgajai attieksmei, gaumei un raksturam. Velti Anete uzstāja, lai viņš rakstot par sevi sīkāk. Anete gluži labi apzinājās, ka dēls vēlas, lai viņa sajustu, cik tas naidīgs. Reizēm Anete mēģināja remdēt dēla dusmas, reizēm palikt joprojām nelokāma. Tomēr allaž pienāca mirklis, kad nomāktā mīlestība brāzmaini izlauzās uz āru. Puisēns gaidīja šos mirkļus un triumfēja, Vēlāk Anete nožēloja savu nesavaldību, jo pēc tam Marks rakstīja vēl bezkrāsaināk un vienaldzīgāk. Tagad viņa atplēsa vēstules mokpilnās bailēs, ko tajās izlasīs. Visam par spīti Anete vel cerēja. Un ik reizes pievīlās. Viņa pagura aiz ciešanām un gaidām. Kad pienāca diena rakstīt vēstuli (Marks rakstīja tikai atbildes, vēstuli pret vēstuli), Anete izlaida vienu dienu, tad divas, vēlāk trīs… Un tad pēkšņi — mīlas un pārmetumu izvirdums, kuru tā nespēja apvaldīt… Tad viņa atkal savu mēnesi klusēja… Ja reiz dēlam tas nemaz nerūpēja!…

Bet Marks tik tikko nesasirga no šīs klusēšanas, kas ilga veselu mēnesi. Velti viņš tēloja stipru vīru un izlikās nevērīgs pret mātes vēstulēm. Kā viņš tās gaidīja! Tas nebija tikai lepnums, ne arī atriebības prieks vien: «Viņa nevar bez manis iztikt!»

Nu Marks pats nevarēja iztikt bez mīlas siltās elpas, kuru vējš tam nesa no tālajām ārēm. Tik ilgi, kamēr tā nāca noteiktajās dienās, Marks izlikās to saņemam vienaldzīgi, kā viņam pienācīgu devu. Kad tas sāka aizkavēties, Marks sajuta, ka viņam tās trūkst: iedegās nepacietība un reizē arī ilgas. Kad tā atvēsmoja kopā ar sengaidīto vēstuli, viņš izjuta asu baudu… Protams, Marks pats sev neatzinās… (Blēdis!) Viņš labprāt mēdza to piedēvēt lepnuma pilnam priekam, kas nekautri pauž:

«Arī šoreiz uzvarēju es!»

Bet, kad māte vairs nerakstīja nemaz, Markam gribot negribot bija jāatzīst pazemojošā patiesība: «Viņa tam bija vajadzīga …» Vai atzīties? Nē! Nē! … «Es nekā nezinu, man nav ko atzīties …»

Nakti Marks redzēja māti sapņos. Māte rādījās neskaitāmas reizes, nekad maiga, nekad mīloša, bet allaž augstprātīga, asa, sarkastiska, tā viņu aizvainoja un pazemoja… Marks atmodās no šiem sapņiem, māti nīzdams, degdams negantā dziņā… Ko darīt?… Teikt nežēlīgus vārdus, just māti pilnīgi savā varā, likt tai ciest, atriebties… Bet no mātes roku pieskāriena viņš nodrebēja. Marks dzina projām šo tēlu… Tas atgriezās atkal… Šī brīnum skaistā, nicīgi savilktā mute… Viņš pūlējās to savās atmiņās nozaimot. Iztēlojās vaļīgo dzīves veidu, kam māte varbūt ļaujas, bet viņam liedz… Marks redzēja sapņos arī citas sievietes, kuras nekādā ziņā nebija līdzīgas mātei — ne izskatā, ne manierēs, ne vecumā, — bet kuras viņš tomēr akli identificēja ar māti: tas ļāva viņam bezdibenī, kur neiespīdēja ne mazākā gaismiņa, remdēt savas nomāktās jūtas — šo simtgalvaino hidru…

Kas tie bija par mēnešiem!… Drudzī degdams, sasaistīts šai lopu laidarā… Ieslodzīts!…

Ieslodzītas bija viņu domas un ieslodzīti arī jaunie, kaistošie augumi! Pansija-cietums viņiem vēl bīstamāka nekā iela. Garlaicība sagandē prātu. Satraukums, gaidas, iekāre, bailes, nežēlība plosa šos mazos zvērēnus. Sēra padebesis, gulstoties pāri aplenktajai pilsētai, stindzina viņu smadzenes, saindē locekļus. Tas iespiežas sviedriem piesmakušajās guļamtelpās, kur uzraudzība visvājākā. Klases uzraugs pats rāda piemēru. Ik trešo nakti viņš ar sarga ziņu zogas projām. Vecākais uzraugs krāc blakus istabā. Ja tikai viss norit klusu, galerai līdz pašai rītausmai noņemtas važas. Marks aizelsdamies ieklausās un riebuma uzplūdā metas bēgt. Viņš izlec pa logu pansijas-cietuma dārzā…

Tumša nakts. Četri mūri. Augšā blāvas debesis. Prožektora stars slīd, taustās tumsā. Marks no viena cietuma iekļuvis otrā.

Viņš pieskrien pie mūra, kas stiepjas gar tukšo ielu. Nami iegrimuši tumsā. Šai sīkpilsoņu kvartālā, tālu no centra un trokšņiem, visi guļ. Daudz iedzīvotāju aizbēguši no Parīzes. Marks noliecas … Par augstu. Tā var vēl pārlauzt kājas! Bet viņu trenc negants niknums… Bēgt par spīti visam! Rau, viņš jau sēž jāteniski uz mūra šķores! Tad jau karājas rokās un meklē ar kājām plaisu, kur tās atbalstīt… Ieliņā atskan gājēja soļi; Marks mēģina atkal uztrausties augšā… Par vēlu!… Viņš jau pamanīts. Apakšā, tumsā, kāda balss jautā …

— Vai tu gribi lēkt zemē?

— Kas jūs tāds esat? — Marks atjautā.

Bet jau divas paceltas rokas saķērušas viņu aiz kājas, un balss saka:

—  Lec! Es tevi turu!

—  Un nu Marks jau atrodas uz ietves. Visapkārt namu drūmās sienas. Un pāri tām — nakts… Trešais cietums. Gluži kā murgos. Kārba ar nodalījumiem. Var iziet, ieiet, pāriet no viena otrā, taču lielais vāks joprojām sniedzas visam pāri…

Nepazīstamais nostājies Markam pretī un aptausta viņu. Abi ir gandrīz vienāda auguma. Nošvirkst sērkociņš, un liesmiņa uz mirkli izrauj no tumsas abas sejas. Svešais ir jauns strādnieks, diez vai maz vecāks par Marku. Pelēcīga, smalki veidota, gudra seja bez bārdas un ūsām; aiz gurdiem, puspievērtiem plakstiem raugās žiglas acu zīlītes; ziņkārais skatiens bēg, tausta, tomēr nekur neapstājas, ap bālajām lūpām rotājas divdomīgs smaids… Nakts atkal noslīgusi starp abiem. Bet viņi labi aplūkojuši viens otru. Svešais, paņēmis Marku zem rokas, jautā:

—  Kurp dodies?

—  Nezinu, — atbild Marks.

—  Nu, tad nāc kopā ar mani!

Marks vilcinās. Nojauta viņu brīdina. Viņš saprot — džungļi pilni briesmu. Marks neko nezina par svešo, tomēr noskārš, ka tas nāk no džungļiem. Sirds krūtīs dauzās. Tomēr ziņkāre gūst virsroku pār bailēm. Turklāt viņš ir pārgalvīgs, lai arī vēl trūkst drosmes. (Drosme rodas vēlāk, kad cilvēki jau spēj novērtēt savus spēkus vai vājību, bet Marks tos vēl nav pārbaudījis.) Marks kāro riskēt. Viņš atbrīvo elkoni no rokas, kas to cieši saspiedusi, un, abām rokām savukārt satvēris svešo aiz elkoņa, bet pats stāvēdams nostāk, saka: «Iesim!» — pat nepajautādams, uz kurieni.

*

Visu nakti viņi skraida apkārt. Aptausta viens otru ar prātu, gluži tāpat kā sākumā bija taustījuši ar rokām. Neveikli, mazliet stūraini. Abiem bail vienam no otra, bet viņi nezina, ka otram ir bailes. Ne jau nu fiziskas. Tās Markam gandrīz jau izzudušas kopš pirmā pieskāriena. Reizēm gan vēl uznāk, kad viņi klusēdami soļo blakām. Marks satausta kabatā nazīti — nekaitīgu ieroci, ar kuru tikpat neprastu rīkoties. Abi steidzas uzsākt sarunu. Vārdi izklaidēs bailes.

Dienas gaismā viņi nebūtu tik ātri sadraudzējušies. Bet nakti šais skumjajās ielās, kur lukturi blāvi spīd kā sveces pie katafalka, starpība izlīdzinās; viņi abi ir, no viena un tā paša ganāmpulka. Viņus dzen vienas un tās pašas briesmas. Staigājot piekusuši, — vai arī drīzāk tāpēc, ka abi vēlas, pirms ceļi šķiras, ielūkoties viens otrā, — tie apsēžas uz sola kādā tumšā laukumā. Viņu sauc par Kazimiru. Viņš uztin papirosu un piedāvā to Markam. Tas paņem papirosu un aizsmēķē, lai gan necieš smēķēšanu … Ai, tavu kaunu! Kabatās nav nekā, ne tabakas, ne naudas: ko nu darīt? … Šīs rūpes neļauj Markam klausīties. Tomēr viņš dzird; un ziņkāre pamostas no jauna. Uzticību pret uzticību! Viņi stāsta viens otram par sevi…

Kazimirs ir elektrotehniķis. Strādā kara rūpnīcā. Mazais buržuā, kuram nepieder nekas, kurš nekā nepelna un nemāk neko citu kā vien izdot, jūtas nomākts, dzirdot, cik Kazimirs nopelna dienā. Kazimirs neplātās ar savu pārākumu; viņš jau sen par to ir skaidrībā: kas zina, varbūt to labprāt mainītu pret buržuā nepilnvērtību, ko nicinājis un apskaudis kopš pašas dzimšanas. Taču šonakt Kazimirs nenicina un neapskauž. Valdzinājums ir spēcīgāks. Šī seja, kuru tas nule redzēja pavīdam acu priekšā… Šī svešā pasaule… Arī viņš Markam šķiet no svešas pasaules. Viņi tīko viens otru iepazīt. žogi nojaukti. Vai Marks nav bēdzis projām no savas šķiras? (Un kādā šķirā tad īsti iekļaujas šis bērns bez tēva?) Viņi ir vienlīdzīgi.

Tomēr Kazimirs ir vecāks par Marku. Ne jau nu gados. Par šo dažu mēnešu starpību nebūtu vērts runāt. Viņš ir vecāks tāpēc, ka Parīzes priekšpilsētās jau uzkrājis dzīves pieredzi.

Marks apmulsis klusē, kāri klausīdamies. Un klusēšana ir prātīgākais, ko viņš var darīt. Tā vien liekas, it kā Marks zinātu to, ko nezina svešais. Ja zēns arī sadūšojas runāt, tad izmet īsus, aprautus, ironijas pilnus vārdus, radīdams Kazimiram maldinošu priekšstatu.

Šī ilūzija nav ilga. Pietiek palūkoties uz Marka meitenīgo seju apgaismotajā kafejnīcā, kur viņu atvedis Kazimirs. Svešā skatienam tūdaļ atklājas viņa kautrība un naivums, šim skaudrajam un žiglajam skatienam, kas piezogas līdzīgi vīnogulāju stīgai, vēro un pētī, mulsinot un reizē valdzinot Marku … Marks grib izvairīties vai izaicinoši paraudzīties pretī, bet nespēj izšķirties, ko lai dara, tāpēc neizdodas ne viens, ne otrs; viņš atklāj sevi, atklāj sevi visu! …

Marks dodas līdzi Kazimiram garajos pārgājienos pa džungļiem. Ja Anete to nojaustu!… Ko gan nav skāruši viņas puisēna skatieni, rokas un miesai… Taču liktenis ir žēlsirdīgs šīm jaunajām, tvirtajām dvēselēm, kuru apslēpto, cieto kodolu nespēj aptraipīt nekādi netīrumi. Šīs dvēseles glābj tieši tas, kas, liktos, varētu tās. pazudināt: ziņkāre … Tās alkst redzēt un zināt, alkst pieskarties. — Jā, bet: Noli me tangere!..[76] Tās neļauj pieskarties sev…

«Esmu pieskāries tev. Es traucu tālāk. Palieku tev svešs. Es biju tāds, pirms vēl tevi iepazinu. Un, tevi iepazinis, esmu tev vēl svešāks. Mani māc riebums. Pret tevi, pret sevi. Pret sevi vēl vairāk. Esmu aptraipījis savu miesu, rokas, acis. Sašutumā es tās mazgāju tīras. Taču mana sirds ir neskarta. Dubļi tai nav pielipuši…»

«… Un cik daudz dārgmetāla drumslu es pacēlu šais Parīzes dubļos!…»

Šai ielas un rūpnīcas dēlā, viņa biedros, šai dvēseļu kopojumā, kas veido lielpilsētu iedzīvotājus, tikumi un netikumi sajaukušies vienkop. Smirdoņa un sāļš gaiss.

Pūļa drudžainā satraukuma saasināts dzimuma instinkts, — priekšlaicīgi iekairināti, izdeguši un pārsātināti jutekļi, — neganta ziņkāre, kura aizsteidzas priekšā vēlmēm, izraisa un izdzēš tās, neprātīga kaisle, kas izdziest, pirms apaugļojusi, — tas viss ir izmēģināts un pārdzīvots; pašā plaukumā novītusi miesa, brutāli notrauktas dvēseles spilviņas, samīdīta zāle un it visā miesā — nopulgotas bezprieka baudas pēdas, kādas paliek priekšpilsētas mežā pavasarī pēc svētdienas uzdzīves… Tā ir posta aina; miesas dēmons, kas zīž un izsūc nācijas tesmeni, šankrs, kurš saēd tās klēpi, darbības spēku un auglību . . .

Bet pāri izmocītajai zemei pūš vēji: tam, kas posta, seko tāds, kas atjauno. Pietiek vienas lietus gāzmas, lai atspirgtu novītusi zāle, no jauna sazeltu labība un vārpata. Brīvība ir kā Ahila šķēps. Tas nogalina un atdzīvina. Svelmainās sociālās kalves versmes pāragri nokveldēts, kurā iemests kopš pašas dzimšanas, šai haotiskajā baudu un moku sakausējuma smirdoņā, kur bauda un mokas vienlīdz brutālas un vienlīdz postošas, — netīrā mītnē pakļauts graujošam dzīves veidam ar mežoņu priekšstatu par tīrību, fiziskai un tikumiskai izlaidībai, neveselīgam uzturam, dzeršanai, spēkiem nepiemērotam darbam un vecumam nepiemērotai klaiņāšanai, — Kazimirs sevi dedzināja kā sveci no abiem galiem.

Slimīgais prāta satraukums nebija mazāk bīstams par miesīgo, tomēr auglīgāks. Abi kopā tie veidoja briesmīgu līdzsvaru, kas cilvēku nodzina vēl pirms brieduma un padarīja nevarīgu stundā, kad bija vajadzīgs spēks, lai darbotos. Toties tas neļāva iestigt zemisku kaislību zaņķī. Jā, pat šis visu alku neprātīgais sasprindzinājums, šī pārgalvīgā brīvība bez jebkādiem morāles valgiem, tomēr arī bez aizspriedumiem, kas ir parastās morāles izpirkuma nauda, piespieda darboties Kazimira rosīgajam prātam, pēkšņiem lēcieniem piespieda sasniegt gaismā zaļojošus krūmus, kur brieda nākamo domu pumpuri. Kazlēns ilgi šeit neuzkavējās: ar vienu lēcienu bija atkal lejā, bet mutē palika veselīgās barības uzmundrinošais rūgtums.

Kazimirs bija anarhists. Autodidaktu lepnums, kuru galvas bāztin piebāztas ar slikti izvēlētām un vēl sliktāk apgūtām zināšanām, dogmatisks egoisms un pozēšana, tukša salmu kulšana, seksuālie maldi, visu negrozāmo vērtību neprātīga iznīcināšana, dižošanās ar netiklību, savstarpēja ēšanās starp nogrupējumiem un atsevišķām personām, kas apskauž cita citu, — tas viss no laika gala postījis to dižo celtni, kuras celšanai vajadzīgi cilvēki ar tīrām rokām un skaidru sirdi, līdzīgi Reklī un Kropotkinam. Dzīvot tajā var tikai nelokāmu cilvēku izlase. Pūlis, kas šeit ielaužas, apgāna šo celtni, tāpat kā apgānījis Kristus svētnīcas, novietodams tur riebīgos dieviņus, dieva starpniekus.

Taču vienam vienīgam vārdam «brīvība» ir maģiska vara pat pār tām dvēselēm, kas iestigušas savā kārību dumbrājā. Tā ir kā varonības dvesma (ilūzija?… Vai nav vienalga!…), kas noliedz verdzību, jebkādu verdzību, jo tā stindzina mūsu dvēseles. Nožēlojamas titāna kopijas, kurš reiz sacēlās pret tirāna sic volo, sic jubeo..[77] Un tomēr šajās drupās vēl atrodama Prometeja svētā uguns.

Marks ieraudzīja šās uguns dzirksti sprēgājam zem kājām.

Tas notika tai retajā, neparastajā laikā, kad naidīgie brāļi — anarhisti, sociālisti, sindikālisti, — saceldamies pret karu, aizmirsa savas ķildas, lai saliedētos. Viņu bija tik maz! Nepilna saujiņa. Pārējie dezertējuši aiz nespējas cīnīties ar sabiedrisko domu, aiz bailēm no sankcijām, pakļaujoties seniem, no jauna uzjundītiem nacionālā lepnuma un asinskāres instinktiem, bet jo sevišķi jūkļa — šausminošā ideju jūkļa ietekmē, ar kādām demokrātijas pildītas kā tītari. Nekad vēl jezuīti kazuistikas ziedu laikos nebija izlietojuši tik nevaldāmi ļaunprātīgi jēdzienu distinguo[78], bet, ja to piemēro visur, tas sajauc visu: mieru un karu, taisnību un netaisnību, brīvību un atsacīšanos no visām brīvībām. Gluži dabiski, ka mazākums, kas bija neatlaidīgi tiecies izrauties brīvībā, no jauna atgriezās uz savas galeras sola un, muguru saliecis, airēja rungu sitienu krusā. Tūkstoš deviņi simti četrpadsmitā gada beigās Parīzē diez vai maz bija kāds ducis nesamierināmo vīru, kam bija izdevies izbēgt no važām. Kopš tā laika pamazām to skaits pieauga un no jauna apvienojās divās trīs nelielās grupās, no kurām vistālredzīgākā bija tā, kas pulcējās ap laikrakstu «La Vie Ouvriиre»[79],

Marks dažreiz svētdienās piedalījās to sapulcēs. Dzirdētais viņu satrieca.

Līdz šim Marks nekad nebija šaubījies par kara nepieciešamību. Viņš bija apveltīts ar pārāk asu prātu, tāpēc aptvēra kara nežēlību, netaisnību un varbūt pat bezjēdzību. Bet tādēļ jo vīrišķīgāks Markam likās lēmums — atbalstīt karu. Viņš bija tai vecumā, kad augstākā tikumība ietverama vienā vienīgā vārdā: vīrišķība. Un netaisns spēks slepenībā valdzina vēl vairāk nekā taisnīgs: tas liekas nežēlīgāks, visnotaļ rupjāks, pilnīgāks un saistīts ar vislielākajām briesmām. Marks lepojās, ka varēja jūsmot par nežēlīgo eksistences cīņas likumu, kas nolemj cilvēkus mūžīgai savstarpējai cīņai kā vēžus aiztaisītā grozā. Nost šņukstēšanu! Būt pašam stiprākajam!… Tieši tāpēc, ka Marks bija fiziski vārgs, viņš klīrējās ar izsmējīgu cinismu, kas Aneti tik ļoti kaitināja:

— Jo ļaunāk man, tāpat kā citiem! Jo ļaunāk tiem, kas krīt! Man jāiekārtojas tā, lai, vai nu ar spēku, vai ar viltību, atrastos virspusē…

Markam sagādāja prieku ar nicīgu smaidu atbildēt uz Anetes sašutuma pilno protestu pret šo plātīšanos ar necilvēciskumu. Mātes iebildumus viņš nicīgi novērtēja par sentimentālismu: ar to bija viss pateikts …

«Salkanums un blēņas! Prece sievietēm! Krāšļo vien savu purniņu! Man jātrin zobi…»

Tiesa, arī Anete šajā laikā bija pavisam apjukusi. Viņa vēl atzina karu, bet liedzās pieņemt tā nekrietnības, kas ir plēsīga zvēra riebīgā elpa. Domās Anete iestrēdza pusceļā, neuzdrošinādamās ielūkoties dziļāk. Viņa nespēja sašutumu motivēt arī ar prāta secinājumiem. Viņu vadīja vienīgi iekšēja nojauta. Taču Markam ar to vien nepietika. Vīrietim vajadzīgas skaidras idejas — īstas vai neīstas, — lai varētu dot definējumu savām kaislībām.

Skaidrās idejas Marks riekšavām smēlās pie strādnieku šķiras teorētiķiem. Tiem sašutums bija stingri dibināts uz daudziem jo daudziem cipariem un faktiem un no tiem arī secināts. Nemākslotā, gausā, nedrošā, vienmuļā runa, ko teicamerheims, [80] — it kā šaubīdamies meklējot īstos vārdus, kas nebūtu pārāki par pašu domu, — šis izcilais godīgums, kurš stindzināja viņa daiļrunību tāpat kā Fokionam [81] ; nosvērtais Monata godīgums, kuram svarīgs nevis viņš pats un arī ne klausītājs, bet gan izpētāmie fakti to secīgā attīstībā; Rosmēra tēraudstingrā noteiktība un apvaldītā kaisle, cenšoties neaizrauties, lai paliktu uzticīgs idejai; šī ledainā kvēle atstāja dziļi satriecošu iespaidu uz skeptisko, nesavaldīgo, drudžaini satraukto jaunekli. Pagrīdes apstākļi, kādos noritēja sapulces, briesmas, kas ik mirkli draudēja šīm mazajām katakombām, nemitīgā sajūta, ka tautu milzīgā masa spiež ar visu savu smagmi uz šiem taisnības «gribētājiem», turot tos zem savas dūres, uz šiem patiesības meklētājiem, kuri nes rokās lākturi ar aizēnotu gaismu, — viss, par spīti vadoņu dzedrumam, piešķīra viņu dumpim reliģiska kulta dvesmu. Kā bākas mirgojošā gaisma tas pārvērta strādnieku pelēkās sejas un gurdās acis.

Un augstprātīgais, mazais buržuā kļuva lēnprātīgs saskarē ar dažu labu amatnieku, kas pārspēja viņu drosmē.

*

Pitāns — Pitāna tēvs, kā to dēvēja, lai gan viņam vēl nebija ne četrdesmit gadu, — bija vājš, izveicīgs vīrelis nesamērīgi lielu galvu. Pirmais, kas krita acīs, bija viņa melnā, kuplā bārda, kura aizsedza gandrīz visu seju un pat biezās lūpas. Pitānam bija dzeltena sejas krāsa, plakans deguns un samtaini brūnas acis, kuru zīlītes saplūda kopā ar varavīksneni, gluži kā pūdelim.

Kad Marks, sēžot sapulcēs, ļāva skatienam slīdēt pār zāli, viņš sastapa šīs acis, kurās spulgoja nopietns smaids. Pitāns bija viens no nedaudzajiem biedru vidū, kas interesējās par cilvēkiem ne tikai tāpēc, ka tie piekrīt viņa idejām (vai arī viņu personīgi interesē), bet gan tāpēc, ka tie ir cilvēki, aiz mīlestības uz cilvēkiem, — kā suns, kas glaužas klāt. Jaunais buržuā valdzināja Pitānu: viņš nojauta, cik tas samulsis. Un Marks instinktīvi noskārta, ka šis ņufaundlends šķērsām pāri straumei peld viņam palīgā. Abi sastapās.

Pitāns bija klejojošs fajansa un porcelāna lietu labotājs. Kaut kur Parīzes priekšpilsētā viņam piederēja mazs veikaliņš, kur veikt smalkākus darbus, un, tā kā Pitānam bija zelta rokas, viņš bez sava parastā amata vēl sāka labot visāda materiāla priekšmetus, gan koka, gan akmens, gan trauslus greznuma nieciņus. Kā neatkarīgs amatnieks Pitāns varēja rīkoties ar savu laiku brīvāk nekā viņa biedri, kas strādāja rūpnīcās un darbnīcās, un izšķērdīgi to ziedoja savas idejas labā. Pitāns apņēmās pats iznēsāt it visās Parīzes malās uzsaukumus un brošūras, paskubināt aizmāršīgos, atmodināt aizsapņojušos, taurēt pulcēšanās signālu. Marks izmantoja dažu labu pēcpusdienas atvaļinājumu, kuru dažreiz licejā varēja dabūt, lai dotos līdzi Pitānam. Bet drīz vien pagura. Pitānu nebiedēja ne sliktais laiks, ne attālums. Viņš pieklibodams gāja un gāja savā veca karavīra stingrajā, skanīgajā solī. Neapstājās, iekams nebija veicis uzdevumu, un dzert nekad nedzēra. Par Pitānu zobojās — vai tikai viņš neesot devis svinīgu solījumu par atturību un nevainību: jo neviens nekā nebija dzirdējis par viņa sakariem ar sievietēm un arī precējies viņš nebija. Pitāns dzīvoja kopā ar savu veco māti, kuru greizsirdīgi slēpa no biedriem un kura to tiranizēja. Kā jau dzērāja dēls, Pitāns kopš bērna kājas redzēja alkohola sērgas postošo iedarbību: viņš pats cieta no tā ļaunajām sekām, kas slepus grauza viņa organismu. Tās, bez šaubām, atbrīvoja Pitānu no karaklausības. Bet arī piespieda viņu atteikties no laulībām. Lai gan viņa dzīve nebija nekāda jautrā, Pitāns šķita laimīgs. Tomēr lāgu lāgiem acis aizmigloja grūtsirdība. Pitānam uznāca smaga paguruma mēneši, kad viņš slēpās no cilvēkiem un dzīvoja kā alā, ieslīdzis trulā stingumā, nespēdams ne runāt, ne arī domāt. Pēc dažām nedēļām viņš atkal parādījās ar savu padevīgo smaidu un nemitīgo rosīgumu. Tad tie paši biedri, kas Pitāna prombūtnē ne druskas nebija raizējušies par viņu, uzskatīja par gluži dabisku uzkraut viņam visus tos uzdevumus idejas labā, no kuriem paši vairījās. Un Pitāns atkal devās savās ziņneša gaitās, atgriezdamies mājās līdz ar tumsu vai arī vēlu naktī, pēc tam kad bija izdalījis pēdējo skrejlapiņu — galīgi novārdzis, izmircis, tomēr apmierināts.

Markam trūka spēka šādam darbam. Pitāns iežēlojās par zēnu un, izlikdamies nekā nemanām, rada ieganstu apstāties un atvilkt elpu.

Pitāns runāja gausi, rāmi, tekoši: runa plūda kā rāms kanāla ūdens starp divām slūžām — klusēšanas posmiem; nepacietīgais Marks velti mēģināja viņu pārtraukt: Pitāns smaidīdams ļāva zēnam izrunāties, tomēr risināja savu domu pavedienu līdz galam. Pret ironiju Pitāns bija nejūtīgs. Viņš nepiedēvēja nekādu sevišķu vērību saviem vārdiem. Runāšana viņam bija nepieciešama, lai noskaidrotu paša domas. Un to Pitāns spēja, vienīgi izraujot tās no klusēšanas māla, kurā bija iestidzis viņa gars. Vajadzēja ielaist svaiga gaisa strāvu sastāvējušajā garīgajā dzīvē, kas it kā pārvilkās ar dūņu sanesām garīga truluma periodos, kuri atkārtojās ik pa diviem gadiem. Domāt Pitānam nozīmēja — domāt skaļi. Turklāt, lai izteiktu savas domas, viņam bija vajadzīgs klausītājs. Šis vientulis bija dzimis ar tieksmi pēc brālības.

Taču runāšana viņu nekavēja vērot un klausīties. Marks tikai daudz vēlāk pamanīja, ka visu, ko tas kādreiz Pitānam sacījis, viņš paturējis prātā un pārdomājis gan no viena, gan no otra viedokļa, gluži kā ar lāpstu apmezdams ik vārdu uz otru pusi.

Marks domāja, ka ir izdevīgi padižoties Pitāna un citu acīs ar savu mazā buržuā sarūgtinājumu un koledžas skolnieka sacelšanos, kurš raisās vaļā no savas šķiras aizspriedumiem un saistībām. Kazimirs un viņa biedri uzskatīja to par Marka nopelnu, taču lūkojās uz viņu kā uz zemāku. Viņi tam it kā ielika labu atzīmi: tas glaimoja Markam, tomēr arī sāpīgi aizvainoja. Pitāns neslavēja viņu, nedz arī pēla. Viņš šūpoja galvu, kamēr Marks stāstīja par sevi, lai pēc tam atkal turpinātu monologu … Bet pēc dažām dienām, kad viņi netālu no kādas rūpnīcas šaurā ejā starp augstiem mūriem, aiz kuriem slējās milzīgo dūmeņu sarkanie kakli un smagie dūmu gredzeni, gaidīja iznākam maiņu beigušos strādniekus, Pitāns bez kāda ievada ierunājas:

— Rivjēra kungs, jūs tomēr rīkotos prātīgāk, palikdams mājās.

(Viņš vienīgais neuzrunāja Marku ar «tu».) Marks pārsteigumā vai sastinga:

— Mājā? Kur?

— Savā skolā.

— Ko jūs, Pitān! — Marks sāka protestēt. — Tātad jūs uzskatāt, ka es daru nepareizi, nākdams pie jums, interesēdamies par jūsu domām, par jūsu dzīvi?

— Nē, protams, jums nenāks par ļaunu, ja uzzināsiet mūsu kārtas ļaužu noskaņojumu!… Tikai, lūk, kas, Rivjēra kungs!… Jūs to nekad neuzzināsiet.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka neesat mūsējais.

— Un to sakāt jūs, Pitān? Es nāku pie jums, un jūs mani atstumjat!

— Nē, nē, Rivjēra kungs. Jūs nākat, un es priecājos jūs redzēt. Mēs esam jums pateicīgi par jūsu labvēlību… Tikai tas neko negroza, jūs tomēr esat un vienmēr būsiet mūsu vidū svešinieks.

— Jūs man neesat svešinieks.

— Paraugieties!… Aiz šiem mūriem ir strādnieki. Ko jūs zināt par šo strādnieku dzīvi? Jums var pastāstīt, ko tie dara, var pastāstīt, ko tie vēlas, ko domā un pat ko cieš. Bet vai jūs to sajutīsiet? Ja man sāp zobi, jums manis žēl, bet, ja jums pašam zobi nesāp, jūs manas ciešanas neizjutīsiet.

— Bet arī man ir savas ciešanas.

— Protams. Es par to nesmejos, kā tie, kas mēdz sacīt, ka salīdzinājumā ar posta dzīvei nolemto ļaužu īstajām mokām buržuā mokas esot greznība. Bet tie, kas dzīvo greznībā, to jau vairs nemana, un, lai kāda iemesla pēc viņi arī ciestu — vai nu patiesa, vai iztēlota, — tas tomēr nav patīkami. Man žēl visu — kā jūsējo, tā manējo. Ikvienam ir savas raizes, kādas nu kuram lemtas… Tikai tās nav līdzīgas cita citai.

— Cilvēki ir vienādi, Pitān!

— Bet dzīve tāda nav… Redziet, piemēram, darbs — kas gan, pēc jūsu domām, ir darbs? Jūs sakāt (jūs un jūsējie, labākie un ļaunākie no jums, jā, pat dēles, kas pārtiek no svešiem pūliņiem) — jūs sakāt, ka darbs esot skaists, darbs esot svēts un tam, kas nepazīstot darbu, neesot tiesību dzīvot… Lieliski! Bet vai jūs maz varat iedomāties, kas ir darbs nepieciešamības dēļ, bez atelpas, bez domām, bez cerībām kādreiz tikt no tā vaļā, darbs, kas aizžņaudz rīkli, padara aklu, saindē, dzirnu griezēja darbs, lopa darbs, kurš iet un iet pa apli līdz atbrīvošanās stundai, kad tas izlaiž garu? Vai šāds darbs ir skaists? Vai ir svēts? Un tie citi, kas pārtiek no šā darba, ko likuši kaunā, — vai tie gan nepaliks mums mūžam sveši?

— Bet es taču nedzīvoju no jūsu darba augļiem!

— Arī jūs no tiem dzīvojat. Jūsu jaunība, kas pasargāta no rūpēm, no bada, jūsu skola, jūsu mierīgais mācību laiks — visi šie gadi bez raizēm par dienišķo maizi…

Pēkšņi Markam, meklējot, ar ko aizstāvēties, iedzirkstīja galvā domā, kas agrāk nekad nebija ienākusi prātā:

— Par to esmu pateicību parādā nevis jūsu, bet gan mātes darbam.

Pitāns ieinteresējās un lika Markam pastāstīt par mātes drosmes pilno mūžu. Attēlojot šo dzīvi, Marks pirmo reizi ieraudzīja to jaunā gaismā; lepnumam klāt piejaucās mulsums, kura iemeslu viņš pēkšņi saprata pēc Pitāna izteiktajiem vārdiem.

— Nu, mans draugs, — mierīgi pateica Pitāns, kad Marks bija beidzis, — tad jau viņa ir tā, kuru jūs ekspluatējat.

Markam nepatika, ka viņam atgādina pienākumu.

— Tā nu ir mana darīšana, Pitān. Gar to jums nav nekādas daļas.

Pitāns neko neiebilda. Tikai pasmīnēja. Strādnieki sāka nākt ārā no fabrikas. Pitāns piecēlās un devās tiem pretī. Viņš pazina daudzus: izdalīdams skrejlapiņas, Pitāns pārmija dažus vārdus. Bet tie steidzīgi vien sēdās uz saviem velosipēdiem, lai ātrāk tiktu vakariņās. Nevērīgi atlocīja skrejlapiņas vai noteica:

— Labi, labi!

Un, sabāzuši rokas kabatās, pat tās nepaņēma. Daži apstājās, lai aprunātos. Marks stāvēja nomaļus un tagad skaidri apzinājās:

«Esmu viņiem svešinieks.»

Kad Pitāns atgriezās, Marks, soļojot līdzās, pēc brīža atsaka:

— Nekā jauna jūs man nepateicāt, Pitān. Es jau pats to sapratu. Kazimirs un pārējie nekad nav izturējušies pret mani kā pret biedru. Dažreiz viņi man glaimo, dažreiz pazemo mani. Viņi it kā lepojas ar mani, turklāt man redzot. Lepojas, ka var mani ienīst kā buržuāzijas ķīlnieku.

— He, he, he! — Pitāns klusu iesmējās. — Nevajag nu pārspīlēt pretējā virzienā! Tomēr tur ir sava daļiņa taisnības. Tāpēc jau es jums teicu, ka pats to sajutu.

Marks apstājās, piecirta kāju un uzkliedza:

— Tas ir netaisni!

Zēns aizgriezās, lai neatklātu savu vājību: asaras, kas ienesās acīs. Pitāns paņēma Marku zem rokas; abi devās tālāk.

— Jā, — Pitāns ierunājās, pagājis dažus soļus un nogrimis domās, — pasaulē ir daudz netaisnības. Gandrīz viss šai sabiedrībā ir netaisnība. Tāpēc šī sabiedrība ir jāpārveido.

— Vai es nedrīkstu darboties līdzi?

— Drīkstat gan. Tas jums pat jādara. Tāpat kā mums. Ikviens pēc savām spējām, ikviens savā vietā. Tomēr jaunajā sabiedrībā, proletāriešu iekārtā (man žēl, Rivjēra kungs), jūs nepieņems. Man patiesi jūsu žēl. Bet tā nu tas ir!… Arī mani, starp citu, tur nepieņems, jo es jau būšu miris.

— Bet jūsējos, jūsu šķiras cilvēkus?

— Manas šķiras cilvēkus — jā. Tos pieņems.

Marks atbrīvojās no Pitāna rokas un teica:

— Pitān, jūs un jūsējie ir tie paši nacionālisti. Jūs cīnāties pret dzimteni. Bet darāt to citas dzimtenes labā. Bet tā ir tikpat nenovīdīga kā pirmā.

— Es neesmu nenovīdīgs, manu zēn, — Pitāns labsirdīgi attrauca. — Viens ir gaišmatis, otrs tumšmatis, viens stalta auguma, otrs mazs, viens baltais, otrs dzeltenais — man tas vienalga, visi vienādi mīl, noasiņo, mirst. Es atzīstu visas dzimtenes. Neviena mani netraucē. Tikai, lūk, mūsu — proletāriešu dzimtenei viņi nenovēl dzīves tiesības. Vajadzēs ar varu atņemt šīs tiesības jūsējiem.

— Atņemot mums dzīvību?

— Neviens uz jums neļaunojas. Taču jūsu šķira laupa mums mūsu sauli.

— Es nu gan daudz no tās neatņemu, — skumji iebilda Marks.

— Bet jums ir ļauta iespēja to meklēt. Grāmatās, studijās, brīvā un mierīgā gara darbā. Ejiet meklēt šo sauli un vēlāk dodiet to mums, kuriem nav līdzekļu šīm dārgajām ekskursijām! Tas ir labākais, ko jūs varat darīt. Atgriezieties mājā un strādājiet mūsu labā!

— Nav visai līksmi dzīvot bez biedriem, — Marks attrauca.

— Esiet biedrs visiem, ne tikai atsevišķam cilvēkam.

— Ai, kāda vientulība! — Marks iesaucās.

Pitāns apklusa un, līdzjūtīgi pasmaidīdams, pavērās jauneklim sejā, taču tas novērsa acis. Tad Pitāns atlieca muguru, ievilka dziļi krūtīs rūpnīcas smirdoņas sagandēto gaisu un sacīja:

— Jā, tas ir labi. Tas norūda.

Marks sarauca degunu. Pitāns uzsita tam uz pleca:

— Skaties!…

(Pirmo reizi viņš to uzrunāja ar «tu».)

Uz nocietinājumu iežoga stāvot, tie redzēja plašo, kailo līdzenumu, garās rūpnīcu dūmu vērpetes, kuras ledainais ziemas vējš gausi grieza kā veļu netīrajā debesu kublā, — bet aiz tās skudru pūzni, mājas un mājas, miljoniem dzīvju, pilsētu — šo skarbo traģēdiju. Pitāns, laimīgs un nopietns, elpoja pilnu krūti. Tad sacīja:

— Vientulība ar visiem, tas ir, visi lai būtu it visiem brāļi..

— Un visi ēd cits citu vienā ēšanā, — Marks rūgti iebilda.

— Viņiem taču ir jāēd! — vienkārši attrauca Pitāns. — Tāds ir likums… Tātad barosim viņus! Tādēļ arī esam dzimuši, lai ar sevi uzturētu citus. Un no visām labām lietām šī ir tā labākā!

Marks lūkojās mazā trauku labotāja sejā, kas bija pelēka kā zeme un ko apvizēja iekšēja gaisma, un jutās saviļņots no šā cilvēka klusā prieka, kurš sapņoja kļūt par barību citiem… Viņam iešāvās prātā, ka arī kristīgo dievs bija nācis pasaulē, lai ziedotos citiem par barību… Cik gan cilvēce ir mežonīga!… Marks gluži labi atskārta tās dižumu, tomēr bija pārāk jauns, lai pēc tā tiektos…

«Nē! Neļaut sevi apēst! Labāk ēst pašam!»

Satraukts, tomēr arī vīlies šajos cilvēkos no cita krasta, kur nedrīkstēja spert savu kāju, Marks bija kā putns, kas lidinās starp debesīm un zemi un neaptver, kur nolaisties. No ligzdas tas izbēdzis, atgriezties tajā nevēlas, taču vēl par jaunu, lai spētu novīt pats sev ligzdu. Un kur to vīt? Kur rast patvērumu, kamēr pienāks laiks dibināt pašam savu namu? Uz kura zara apmesties? Vakardienas aizspriedumos iezagušās šaubas, un, kaut arī Marks joprojām ietiepīgi no tiem neatkāpjas, — jo nav nekā ar ko tos aizstāt, — viņš zina: tie jau brūk kopā. Šai ideju pasaulē, kurai tik vitāla ietekme uz pilsētas pusaudžu pārkarsētajām smadzenēm, šis piecpadsmit gadus vecais puisēns jūtas vientuļš un pazudis un velti meklē, kam pieķerties.

Viņš atkal sastop Marselīnu-Pereti, kas, tāpat kā viņš, aizbēgusi no mājām, — meiteni ar satīra lūpām. Šoreiz Marks tās nobauda. Viņu agrākās tikšanās uz kāpnēm atjaunojušās, taču daudz ciešākā tuvībā. Marks meklē patvērumu Marselīnas skaujās. Lai arī cik tālu Marselīna aizrauta no visa, ko pametusi, Marks viņai šķita kā dzimtās zemes vēstnesis. Viņi taču bija no vienas pajumtes. Abi čivinājuši zem vienas notekcaurules. Pazuduši lielpilsētas bezgalībā, bēgļi piekļāvās viens otram, lai sasildītu spārniņus. Marselīna knābā sava jaunā mīļākā kaislē gurstošās lūpas. Cik gan kvēls šis zēns! Viņš vai sadegtu kaislē! Ar nevaldāmu niknumu viņš ļaujas šai kaislei — šai baudu pasaulei, šai nupat atklātajai ciešanu pasaulei. Marselīnu tas uzjautrina, bet diezgan nekautrajai meitenei pamodušās pret kautro un reizē nekautro Kerubino [82] , kas viņu kaislē vai aprij, neizprotamas, mātes mīlai līdzīgas jūtas, kuras pārsteidz un mulsina. Lai gan viņa ģimenes jūtas vērtē tik zemu, tomēr sajūtas atbildīga par šo zēnu. Marselīna kļauj to pie savām krūtīm, vēro tā bālos vaigus un drudžainās acis; sākumā viņu smīdina, taču vēlāk biedē Marka naksnīgā klaiņāšana — viņš pārrodas tikai saltajās pirmsausmas stundās slapjš, no aukstuma sastindzis. Marks ir plāni ģērbies, neuzmanīgs; tāpēc radies sauss klepus; viņš ir straujš; viss deg; mazākais vējiņš var šo zēnu aiznest. . . Marselīna uztraucas un tai pašā laikā uzpūš uguni; viņa rotaļājas ar zēnu. Marks ir greizsirdīgs, bet meitene to spīdzina; viņa neatzīst nekādus ierobežojumus. Marselīnu moka sirdsapziņas pārmetumi, un tomēr viņa turpina sākto — gluži vienkārši grūž zēnu nāvē.

Te nu iejaucas Pitāns, tieši īstajā brīdī. Viņš pazīst visus, visi pazīst viņu; Pitāna izpalīdzība un naivums, par kuru uzjautrinās, devusi šim vecajam strādniekam privilēģiju sacīt ļaudīm acīs patiesību, ko nav patīkami dzirdēt; to uzklausa un vai nu rēķinās, vai nerēķinās, taču nevienam nenāk prātā apvainoties. — Marselīnas jaunkundzīt, — Pitāns saka meitenei, — ja jūs paturēsiet brālīti pie sevis, viņš jums nebūs ilgi; viņš jau grasās izdzist.

— Pitāna tēv, es to zinu gluži labi, — Marselīna attrauc, — un tas mani kaitina. Redzu gluži labi, ka viņš sevi nobeigs. Bet ko lai dara? Šis zeņķis neklausa. Viņš ir akls un kurls. Viņš ir viena vienīga izsalkusi mute, gluži kā zīdainis. Nekad nav gana. Viņš ir nelaimīgs. Gluži kā prātu zaudējis. Viņš cieš, bet es netieku gudra, kā lai viņu mierina.

— Pie mums zēnam nav īstā vieta. Viņam vajadzīga sava māja.

— To viņš nevēlas.

— Zinu, zinu, zēns ir tajā vecumā, kad gribas dumpoties.

— Mēs visi esam šajā vecumā.

— Nekrāpiet pati sevi, Marselīnas jaunkundzi Sirds dziļumos jūs sapņojat par to vecumu, kad pati varēsiet izdalīt pliķus mazu dumpinieku bariņam.

— Es tikai atdošu savu parādu, — Marselīna smiedamās atbild.

— Atgriezīsimies pie sarunas par zēnu!

— Ā, to nevar glaudīt pret spalvu! Tiklīdz viņam saka kādu vārdiņu, viņš spārdās kā ponijs.

— Jūs taču viņu pazīstat, — vai tad nav neviena, kam zēnu varētu uzticēt?

— Viņa māte atrodas tālu.

— Zinu. Šī drosmīgā sieviete pelna tam maizi. Viņa nekā nenojauš. Es jau biju nodomājis viņai rakstīt. Bet, cik noprotu, tad abi lāgā vis nesaprotas, iespītējušies. To es zinu: droši vien tie ir pārlieku tuvi, lai saprastu viens otru. Viņai ir smags darbs un savas nepatikšanas. Nevajadzētu gan viņu velti biedēt, ja tikai varētu bez tā iztikt. Vai tad zēnam nav šeit uz vietas kāda cita radiniece, kas varētu to pieņemt savā apsardzībā?

— Kā tad, pareizi! . . . Pagaidi, Pitān! . . . Markam ir krustmāte — es viņu pazīstu — un nebūt ne no klīrīgajām sievietēm, viņa sapratīs…

— Nu, tad jārunā ar viņu, — Pitāns izlēma.

Marselīna savieba sejiņu. Meitenei nepatika šķirties no sava mīlulīša. Taču Marselīna bija krietna meitene, viņa nodomāja:

«Tā kā Marka mātes te nav, tad savā ziņā esmu viņam mātes vietā. Ko es darītu, ja būtu viņa māte? Tiesa, nevaru viņu paturēt pie sevis! . . . Manu mazo puisēn! … Ir tikai viena iespēja, kā viņu glābt, — jāiet. . .»

Vēl vienu nakti Marselīna paturēja viņu savās skaujās, tad devās pie Silvijas un atdeva viņai zēnu.

*

Silvija pārdzīvoja vissmagāko krīzi savā mūžā kopš meitiņas traģiskās nāves. Šo sievieti, kura izmisusi nopūlējās aizmirsties un kurā karš bija atmodinājis alkas pēc kairinājumiem un baudas, ķēra drausmīgs trieciens, atgriežot to īstenībā. Tomēr šo triecienu Silvija varbūt arī paredzētu, turklāt bez sevišķa uztraukuma, taču viņai nekad nevarēja ienākt prātā, ka tas radīs tik spēcīgu atbalsi. Viņas vīrs, Leopolds, bija saņemts gūstā un miris Vācijas kara slimnīcā. Rau, vēstule, kurā nabaga cilvēks pats viņai to priekšlaikus paziņoja:

«Dārgo sieviņ, piedod man, ja sagādāju Tev sāpes. Jūtos ne visai labi. Mani ievietoja hospitālī, bet es Tev apgalvoju, ka vācieši mani ļoti labi kopj. Grēks būtu žēloties. Telpas ir kurinātas, jo ārā joprojām pastāv sals. Stāsta — Jums esot slikti ar malkas sagādi, trūkstot ogļu! Kā man gribētos Jums palīdzēt! Domās redzu, kā Jūs sēžat darbnīcā; logu rūtis apsarmojušas. Celestīnai aukstumā sastinguši pirksti, viņa berzē tos pret kaķa muguru. Tu, lai gan nekad nesalsti, skraidelē apkārt, klaudzinādama papēdīšus un buknīdama šuvējas, lai tās sasildītos. Bet mūsu platajā gultā, kad jādodas pie miera, palagi ir nemīlīgi. Ko tur lai dara? Vismaz dienu Jūs varat staigāt, kustēties, un spēja kustēties jau ir tik daudz. Ja es varētu kaut pakustēties! Zini, man būs jānoņem kāja līdz gurnam. Nu, ko lai dara, es taču no tā nekā nejēdzu un visam piekritu. Bet, tā kā esmu ļoti vārgs un baidos, vai neizdzisīšu viņu rokās, gribēju Jums aizrakstīt, lai pirms nāves vēl nosūtītu skūpstus. Lai gan nekad nevajag zaudēt cerību izglābties. Varbūt es vēl atgriezīšos pie Jums. Taču varbūt arī neatgriezīšos. Lūdzu Tevi, mīļotā sieva, nedusmojies, tā nav mana vaina, un esi pārliecināta, ka es darīšu visu iespējamo, lai paliktu dzīvs. Bet, ja liktenis tā gribēs, nu, Tu taču vēl esi jauna, varēsi atkal apprecēties, neesmu jau nekāds baltais zvirbulis — tādiem vīriešiem kā es viegli atrast aizstājēju. Tikai lai viņš būtu godīgs, krietns strādnieks un prastu Tevi cienīt. Nedomā, mani vis nepriecina doma, ka Tev būs cits vīrs. Bet es vēlos, lai Tu būtu laimīga. Kā — tas nav svarīgi, es priekšlaikus jau saku — būs labi. Mana mīļā Silvij, mēs esam kopā pieredzējuši daudz laba un ļauna, esam sūri grūti strādājuši, dažreiz arī ķildojušies, tomēr allaž bijuši labi biedri. Esmu bieži Tevi kaitinājis; es jau nebiju — to es gluži labi saprotu — tas vīrs, kāds Tev būtu vajadzīgs, bet cilvēks nu reiz ir tāds, kāds viņš ir, un es darīju visu, cik vien labi spēju. Nedusmojies uz mani, ja man kādreiz tas nav izdevies. Noskūpsti Aneti un Marku. Mēs neesam vienmēr bijuši pret viņiem tādi, kādiem vajadzēja būt. Man gribētos, lai Tu mazliet vairāk parūpētos par zēnu. Mums nav bērnu. Tev vajadzētu vēlāk pamēģināt viņu iesaistīt darbā mūsu uzņēmumā. Vairāk nespēju rakstīt. Neesmu stiprs. Un ko gan var pateikt uz tāda papīrīša? . . . Skūpstu Tevi. Ai, Silvij! Kā es gan vēlētos turēt Tavu roku savējā! Ardievu vai arī — uz redzēšanos! Tavs uzticīgais vīrs, kas domā par Tevi, par Jums un domās tieksies pie Jums no tāluma tāles — pat zemē aprakts. Tālu vai tuvu no Tevis, es saku pats sev — tā ir tā pati zeme, pa kuru staigā Tavas kājas. Ardievu, manu labo sieviņ, manu dārgo vecenīt, manu skaistulīt, mana mīla! Pateicos Tev par visu. Esi drosmīga! Man ir tik grūti aiziet, ak, dievs!

Leopolds.

Man vēl ir Griblēna kvīts par simt piecpadsmit frankiem, izdota 1914. gada 11. jūnijā; tā vēl nav samaksāta.»

Pēdējās rindas bija izplūdušas. Uz tām bija uzkritusi asara un noslaucīta ar pirkstu.

Reizē ar vēstuli pienāca paziņojums par Leopolda nāvi.

Tikai tagad Silvija atskārta, ka mīlējusi šo vīrieti, ar kuru nodzīvojusi kopā nu jau divpadsmit gadu. Līdz šim viņa to bija vērtējusi tikai kā krietnu cilvēku un uzticamu līdzdalībnieku. Nāve Silvijai atklāja, ka viņu savienība sniegusies tālu pāri darījumiem. Kopējā dzīve bija sasaistījusi tos vienu ar otru tik ciešā mezglā, ka pat lietpratīgās šuvējas pirksti nespētu to atraisīt; kad pavediens bija pārtrūcis, Silvija jau vairs nespēja atšķirt, vai tas ir viņa vai viņas. Visa dzijas šķetere bija pārtrūkusi.

Un tikai tagad Silvija atskārta, cik netaisni izturējusies pret to, kas bijis daļa viņas pašas … Kā viņa gan bija skopojusies, mērodama mīlu šai padevīgajai sirdij! Atcerējās, kā daudzreiz bijusi neuzticīga, ko vīrs varbūt arī nemaz nezināja, kaut arī, iespējams, nojauta… Ja arī Leopolds par to nekā nezināja, tas tomēr Silviju neatbrīvoja no sirdsapziņas pārmetumiem, jo viņa taču zināja, un tagad viņi abi bija kā viens. Silviju mocīja māņticīga sajūta, ka Leopolds mirstot pagriezis slēdzeni, iekļuvis viņas dvēselē un izlasījis visu! Bet, kad Silvija, salīdzinādama datumus, atcerējās, kā viņa aizpildīja to nakti, kad vīrs nāves cīņā tiecies pēc viņas rokas, tad jutās pagalam satriekta. Velti Silvija sevi mierināja:

«Es nevarēju zināt…»

Velti viņa domāja:

«Kāda jēga par to domāt? Pagājušo nevar grozīt…»

Tieši tāpēc! Ļaunumu, ko nodara dzīvam cilvēkam, iespējams izpirkt…

«Manu nabaga vīriņ, ja tu būtu atgriezies, es sev neko nepārmestu. Tas, ko izdarīju, nav nekas tik briesmīgs. Tam nemaz nav tik liela nozīme! Ja tu būtu atgriezies, es izpirktu savu vainu ar mīlestību. Bet tagad, kad esi miris, es palieku viena ar savu parādu. Nevaru to nomaksāt. Lai ko es darītu, tomēr palieku netaisna. Es pati sev liekos kā zagle . . .»

Silvija, kā visi Parīzes vienkāršie ļaudis, bija bezgala jūtīga pret netaisnību. Protams, galvenokārt pret to, kuras dēļ pati cieta. Bet tikpat neliekuļoti arī pret to, kuru pati nodarīja citiem. Silvijai bija sāpīgi apzināties, ka paliks mūžam vainīga pret savu labāko draugu.

Ja Silvija būtu jaunāka, tad vieglāk samierinātos ar to, ko vairs nespēja grozīt. Kad klūp kāds cilvēks, kam priekšā tāls dzīves ceļš, tas mēdz sevi mierināt, ka visu vēl var panākt: ja nodarīts kādam pāri, tad pret citu izturēsies taisnīgāk. Bet tagad, kad lielākā daļa ceļa jau aiz muguras, no pieļautajām kļūdām nekur nav iespējams aizbēgt. Ja esi izvēlējies nepareizu ceļu, tad meklēt citu jau par vēlu — līdz galam tik un tā nevarēs noiet…

Silvija nopietnās pārdomās atskatījās uz pagājušo dzīvi. Acu priekšā aizslīdēja viss, sākot ar pirmajām laulības dienām: bērna piedzimšana, strīds ar Aneti, Odeta, nelaimes gadījums, atgriešanās dzīvē, Leopolda labsirdība, kas likās tik dabiska, ka neienāca pat prātā to ievērot, karš, mīļākie un nabaga vīrs, kas mira tur tālumā vientuļš. Un pievilts … Nekā iepriecinoša … Un, lai sasildītos, Silvija gluži neviļus pievērsās tiem diviem, kas bija vēl atlikuši: Anetei un Markam . ..

Viņa vēl nebija lāgā nonākusi savās domās tiktāl, kad pēkšņi ieradās Marselīna un bez izskaistinājumiem vaļsirdīgi atzinās.

Tās pašas dienas vakarā, kad Marselīnas vārdu pārbiedētā Silvija posās braukt pēc zēna uz liceju, Marks ieradās pats, viņš bija izslēgts.

*

Notikumi bija ritējuši savu gaitu. Kādreiz naktī, paslepus zagdamies atpakaļ pansijā, Marks saskrējās krūtīs ar uzraugu, kas, tāpat kā viņš, atgriezās no nakts gaitām. Kad skolotājs viņu skarbi norāja, Marks tam atbildēja kā līdzīgs līdzīgam, salti un izaicinoši. Skolotājs svārstījās starp pienākumu bargi sodīt vainīgo un bailēm, ka zēns, kura acīs plaiksnījās draudu zibeņi, gatavs uz visu, nodevīgi neiegāž arī viņu. Skolotāja sirdsapziņa nebija tīra. Pašlepnuma atbalstītā pienākuma apziņa guva virsroku. Direktors iesauca savā kabinetā Marku un izslēdza viņu no skolas. Marks pat muti nepavēra. Lepnums neļāva bilst ne vārda, lai aizstāvētos vai apsūdzētu otru. Sirds dziļumos Marks sāka skolotāju pat cienīt par to, ka tas nebija nobijies.

Silvija pēkšņi satrūkās, ieraudzīdama ienākam Marku. Arī šajā ziņā viņas atbildība nebija mazā. Anete bija uzticējusi zēnu viņai. Lūgusi māsu to pieskatīt, ziņot par zēna veselību, uzvedību licejā, rūpēties par viņu izejamās dienās un turēt stingri grožos. Silvija neatzina māsas puritānisko stingrību, klusībā nostājās zēna pusē pret māti un pilnīgi palaida to savā vaļā. Viņa mēdza sacīt, ka jaunatnei pašai jākrājot pieredze, ka pašu izdarītas muļķības esot labākā skola, ka nobrāzt ādu pret dzelkšņainiem krūmiem esot tikai veselīgi un jaunatne nebūt neesot tāda muļķe, ka, apmetusi kūleni, nepratīšot nostāties uz kājām. Viņa izrīkojās pat tik nepiesardzīgi, ka pateica to zēnam:

— Es izkūlos uz ceļa bez citu palīdzības. Tev, tāpat kā man, ir knābis un nagi, un tu neesi par mani stulbāks. Gan pratīsi aizstāvēties. Tev ir acis, lai redzētu, bet savā sprostā, kur jūsu galvas pieblīvē ar visādām zināšanām, tu redzi tikai pērtiķus, kas sēž katedrās, ieurbušies skatieniem melnajā tāfelē. Tev ir kājas, lai skrietu, bet sešas dienas no septiņām tās piesietas pie skolas sola latīņu un grieķu redeļu priekšā. Nu, tad vismaz septītajā dienā iepriecini acis, izloki kājas! Paskraidelē, mans draugs, un apskati visu, kas tīk! Izglīto sevi! Bet, ja mazliet apdedzināsi pirkstus, uzpūt tiem — un cauri. Vismaz tu zināsi, kas ir uguns. Būsi nodrošinājies pret iespējamu ugunsgrēku.

Silvija neiedomājās, ka apdrošināt mantu, kad nams jau liesmās, ir visai dīvaina metode. Viņa atkārtoja to, ko bija dzirdējusi runājam savā apkārtnē, tautas vidē: «Ļauj dabai vaļu!» Turklāt Silvija ar patiku būtu atbrīvojusies no raizēm par māsasdēlu, lai nodotos saviem darījumiem. To viņai netrūka, un Marks zināja, kāda rakstura tie ir. Viņa par tiem gan nerunāja, taču tos arī neslēpa. Gadījās, ka Marks, atnācis pie krustmātes svētdienas rītā, nesastapa viņu vēl mājā. Ja neiznāca tikties, Silvija apmierinājās ar to, ka atstāja zēnam vēstuli. Viņa ielika tajā naudu, lai zēns papriecātos. Dažreiz abi netikās savas trīs nedēļas.

Silvija nekad netēloja svēto, viņa nebija liekule: šinī ziņa viņai neko nevarēja pārmest. Šodien, pārdomādama, kā pildījusi māsas norādījumus, Silvija nemaldināja sevi ar argumentiem, kādus agrāk bija klāstījusi māsasdēlam, kā, piemēram, nule pieminētos; viņa atzinās, ka pēdējā pusgadā galīgi zaudējusi galvu, domājusi tikai par sevi un izpriecu kārē pavisam piemirsusi to, kas viņai uzticēts.

Kad Silvija ieraudzīja Marku, tā bālo seju, nervozās kustības, mākslotos smieklus, kamēr tas stāstīja, ar ko beigušies «.varoņdarbi», viņa izteica savu mea culpa[83]. Marks sagaidīja izsmieklu vai pārmetumus, vai arī abus reizē. Viņš bija pārsteigts, ka Silvija klusē.

— Ko tu par to saki?

— Es pašlaik nezinu, ko teikt, — viņa atbildēja. — Man pārāk daudz pārmetumu sev pašai.

Marks nebija radis redzēt krustmāti šķiežam laiku nopietnam pārdomām.

— Kas tev noticis?

— Esmu izpostījusi savu dzīvi. Sagandēju sava vīra dzīvi. Un, man liekas, pašlaik sabojāšu arī tavējo.

— Bet kādā ziņā tas skar tevi? Mana dzīve pieder man. Ko gribēšu, to arī no tās izveidošu. . . Turklāt — cik tad šī dzīve ir vērta?

— Tava dzīve ir tik vērta, cik tu pats esi vērts . . . Nē, arī tas nav pareizi! Pat tāda dzīvei, kurš pats neko nav vērts, ir milzīga vērtība!

— Bet ko viņi ar to dara frontē! Ej paraugies tur — tranšejās! Tur dzīvībai nav lielas vērtības.

— Zinu. Tā viņiem neko nemaksā. Viņi tikko nolaupījuši Leopolda dzīvību!

— Leopolda! …

Marks vēl nekā nezināja. Šī ziņa zēnu ļoti satrieca. Ak tad tāpēc Silvijā tik nopietna! Bet viņš nebija domājis, ka mirušais kādreiz būtu ieņēmis krustmātes sirdī tik daudz vietas. Zēns jutās pārsteigts, izdzirdējis Silviju sakām šādus vārdus:

— Tieši tāpēc, ka tagad zinu šās dzīves vērtību, es saprotu —

viņi izdarījuši slepkavību, un arī es to esmu izdarījusi.

— Tu?

—Jā. Ko esmu izdarījusi ar šo dzīvi, ar šo mīlu? … Kāds kauns! … Ai, ko līdz spriedelēt par to, kas vairs nav labojams! Bet, ko vēl var izlabot, tas jādara. Tu man vēl esi. Un mans pienākums ir izpirkt savu vainu.

— Kādu?

—Ļaunumu, ko esmu tev nodarījusi vai arī ļāvusi izdarīt tev (tas ir viens un tas pats; nepārtrauc mani!). Turklāt zini ko, maziņais, nemēģini te plātīties! Es neesmu tava māte. Es zinu, cik vērtas visas šīs muļķības, kuras tu dari un ar kurām dižojies. Nav ko lepoties!

— Nedz arī sarkt.

—: Varbūt. Es netiecos tevi pazemot. Man nav arī tiesību, Esmu rīkojusies vēl sliktāk nekā tu. Zinu, ka ne vienmēr iespējams turēties pretī kārdinājumam: tāpēc jau mēs esam cilvēki. Bet es zinu, kādas briesmas draud, un esmu allaž pratusi laikā mitēties. Bet tu — tu nekad nepratīsi; tu esi citādas dabas, tu esi tāds pats kā tava māte; tu visu uztver nopietni.

— Es — es neticu nekam! — Marks iecirties sacīja.

—Tas jau ir tas nopietnākais, kas vien var būt! Es neraizējos ne par ko, it ne par ko; dzīvoju tikai šim mirklim, ar to man pilnīgi pietiek, un tāpēc arvien raugos, kur spert soli, un, ja kādreiz arī gadās paklupt, kritiens nekad nav no pārāk liela augstuma. Bet tu esi tāds, kāds esi: tu neko nedari pa pusei un, ja tu sevi bendē, tad nobendēsi galīgi.

—Ja jau reiz tāds esmu, tad nevaru to aizkavēt. Un galu galā man vienalga!

— Bet man — man nav vienalga! Un es to aizkavēšu.

— Ar kādām tiesībām?

— Ar tiesībām, ka tu piederi man. Jā, manu mazulīt! Tavai mātei un man. Viņa tev to nepateiks; viņa tikai upurējas tevis labā, bet es tev to pateikšu: ne jau nu tādēļ mēs tevi audzinājām, ne jau nu tādēļ pūlējāmies sešpadsmit gadu, lai tu kā muļķis vienā dienā sagrautu visu, ko esam uzcēlušas. Kad tu būsi vīrietis, kad nomaksāsi visā pilnībā savu parādu, tad varēsi darīt, kā pašam tīk. Līdz tam laikam, manu draudziņ, atceries, ka esi parādā! Kā mēdz dziedāt paipala labības laukā: «Maksā parādu!» Marks skaitās, kliedza, ka neesot prasījis neko aizdot, neesot prasījis, lai tam dotu dzīvību . ..

— Bet tu dzīvo, draudziņ. Skaisties vien! Un soļo tik taisni uz priekšu! . . . Gan es tevi uzmanīšu!

Un, neļaudama turpināt strīdu, kā ar nazi nogrieza:

— Diezgan runāts! Pietiek! . . .

… Un sāka lietišķi apspriest kopā ar Marku, kas drebēja nevarīgās dusmās, ko ar to iesākt:

— Labākais, bez šaubām, būtu, ja tu brauktu pie mātes.

— Nē! Nekad! Es viņu ienīstu! — iekliedzās Marks. Silvija ziņkāri pavērās zēnā, paraustīja plecus un pat neatbildēja.

«Trakulis!» viņa nodomāja. «Viņi visi ir trakuļi. Ko māsa gan viņam nodarījusi, ka tas viņu tā mīl?» Viņa dzedri sacīja:

— Nu, tad atliek viens atrisinājums: tu paliksi pie manis. Iestāsies par eksternu citā licejā. Manuprāt, tev taču ne visai patiktu, ja es ar notikušo iepazīstinātu māti. . . Labi, kaut ko jau izgudrošu … Taču turpmāk nepiemirsti, ka tagad valdīšu

es. Un es pazīstu visus tavus stiķus un niķus! Nemēģini izlikties! . . . Tu būsi brīvs zināmās stundās, tas ir, tajās, kuras ieskatīšu par iespējamām tev piešķirt. Es tevi nenomākšu. Zinu tavas vajadzības, tavas tiesības. Es neprasīšu no tevis vairāk, nekā tu vari dot. Bet to, ko tu varēsi, tu man dosi, draudziņ! Varu galvot. Esmu tavs kreditors.

*

Silvija aizrakstīja Anetei, ka sakarā ar kādu epidēmiju liceja pansionāri atlaisti mājās un viņa pieņēmusi krustdēlu pie sevis. Tas, ka Marks atrodas pie māsas, tikai daļēji nomierināja Aneti, un viņa kādā sestdienas vakarā izmuka no savas nomales, lai līdz pirmdienas rītam pašas acīm redzētu, kā tie dzīvo. Silvija gluži labi zināja māsas apciemojuma iemeslu. Viņa saprata, ka Anete var šaubīties par viņas pedagoģiskajam spējām, par prasmi vadīt jaunekli. Bet Silvija tik sirsnīgi atzina līdzšinējās kļūdas un izrādīja tik dedzīgu atbildības sajūtu, ka Anete nomierinājās. Viņas ilgi runāja par Leopoldu un, kopīgi pārcilādamas grūtsirdīgās atmiņas, jutās viena otrai tuvākas nekā jebkad pagājušajos gados.

Turpretī, redzot dēlu, Anete nebūt nerada tādu mierinājumu kā sarunā ar māsu. Marka sliktais izskats viņu pārbiedēja. Taču Silvija svinīgi apņēmās uzlabot zēna veselību vēl ātrāk nekā trijos mēnešos. Panākt, lai zēns parāda kaut vismazāko maiguma izpausmi, nebija ko domāt. Marks joprojām izturējās pret māti ietiepīgi dzedri. Silvija, pasaukusi Aneti sānis, ieteica nepastāvēt uz savu. Viņa jau tāpat bija pielikusi ne mazumu pūļu, pierunājot Marku palikt svētdien mājās; tas gribējis aiziet, lai nebūtu jārunā ar māti; viņa tam izvīlusi solījumu, ka vismaz ārējās pieklājības normas tiks ievērotas. Bet pārējo … tas atklāsies vēlāk! Nojauta Silviju brīdināja, ka bērnu iecirtība dažreiz saudzējama. Tā bija tik vārīga. Silvija apsolījās arī to izdziedēt; taču pirmais noteikums bija — neizrādīt par zēnu ne mazāko interesi. Anete bija pārāk kaisla, lai spētu saprast māsas gudrību. Māsa arī neizpauda savus apsvērumus. Viņa uzskatīja, ka arī Anete ir ievainota un tai tāpat nepieciešama palīdzīga roka, taču māsu ārstēt Silvija nevarēja apņemties. Anetei pašai vajadzēja sevi izdziedēt. Šobrīd Silvijas spēkos bija vienīgi aizkavēt mātes un dēla attiecību saasināšanos.

Anete samierinājās, ka pagaidām nevar izvilt dēla naidīgā noskaņojuma noslēpumu. Svētdienas naktī viņa izbrauca no Parīzes. Lai arī cik apbēdināta, Anete vismaz aizveda līdzi to mierinošo pārliecību, ka zēns — kas viņai sagādāja tik daudz nemiera — atrodas drošās rokās.

Silvijai vajadzēja likt lietā visu savu pieredzi, visu nojautu, izmantot viltīgo diplomātiju un enerģiskas un daudz pieredzējušas parīzietes stingro tvērienu, lai nākamajos trijos mēnešos noturētu saitē ocelotu, ko bija nozvērējusies izdresēt.

Silvija bija Markam ierādījusi gala istabu līdzās savai guļamtelpai. Vienas no tās durvīm veda uz priekšnamu, bet šo durvju slēdzeni Silvija glabāja pie sevis un atslēdza tās tikai tajās dienās un stundās, kad māsasdēlam bija atļauts ieaicināt draugus. Tad Marks varēja būt pārliecināts, ka neviena nekautra acs nekontrolēs viņa ciemiņus, tad valdīja dieva miers vai varbūt arī sātana miers: Silvija nekad to netraucēja. Tāpat viņa nekad nebija mēģinājusi papētīt, ko zēns dara savā istabā, lasa vai raksta: te viņš atradās savā teritorijā, un viņa cienīja tās neaizskaramību. Taču ārpus «dieva miera» stundām Marks no savas istabas varēja iziet vienīgi caur Silvijas guļamtelpu: visas pārējās izejas bija slēgtas. Tiesa, reiz ticis ārā, zēns varēja arī neatgriezties. Pa daļai jokodamies, pa daļai nopietni viņš bija ar to padraudējis, lai izviltu sava cerbera nodomus. Silvija atbildēja tādā pašā izsmējīgā balsī, uzrāvusi virslūpu:

— Mīļo draudziņ, tad tu dabūtu gan sutu!

— Ej nu! Ko tu man varētu padarīt?

— Es tevi izsludinātu kā pazudušu suni. Un vari būt mierīgs: lai kur tu būtu, it visur man ir savi cilvēki; es tevi uzmeklēšu un likšu saķert.

— Tātad tev ir sakari ar policiju?

— Ja to noteikti vajadzētu — jā. Es nenopeltu nekādus līdzekļus… Bet tas nav nepieciešams. Man ir pašai sava policija. Tavas draudzenes, manu cālīt, neko man neatteiks.

Marks sašutumā pietrūkās kājās:

— Kas? Ko? Nav tiesa! . . . Tātad nevar būt neviena drauga, kas mani nenodotu? Man nav neviena, neviena paša, kam es varētu uzticēties! .. .

— Tomēr ir, manu skaistuli! Nemaz nav tālu jāmeklē,

— Un tas būtu?

— Es.

Marks dusmās tikai atmeta ar roku,

— Vai ar to tev nepietiek? .. . Saprotu, mazais pašā! Ko lai dara? Tas tādēļ, lai tu nožēlotu savus grēkus . . . Redzi, es tev nelaupu tiesības mīlēt un tikt mīlētam. Tā ir katras dzīvas dvēseles dienišķā maize. Bet šī dienišķā maize vispirms jānopelna.

Pūlies! Esi vīrs! Tu taču negribēsi no visiem trim Rivjēriem būt vienīgais nekam nederīgais radījums, parazīts? . . . Apskati manus pirkstus! Tie ir adatu sadurstīti. Lai kā es mīlētu savas rokas, lai kā man patiktu, ka tās mīl arī citi, es neesmu tās saudzējusi. Neesmu jau nekāda svētule. Dzīvi esmu baudījusi, taču neko neesmu saņēmusi par velti. Esmu to diendienā sūrā grūtā darbā nopelnījusi. Dari tu tāpat! . . . Un izlīdzini šīs apvainojuma grumbas pierē! Es tevi pagodinu ar šo galvas mazgāšanu. Izturos pret tevi kā pret līdzīgu. Pasaki paldies . . . Un pietiek! Diedelnieks! . ..

Markā viss vārījās un kūsāja aiz dusmām, ka ar viņu uzdrošinājās apieties tik nekrietni. Viņš labprāt būtu iekodis šai rokā, kas tik nekaunīgi raustīja viņu aiz valga, atgādinādama, ka viņš parādā šīm abām sievietēm, ēd to maizi un viņam nav tiesību atbrīvoties no šīs pazemojošās verdzības, iekams parāds nebūs nolīdzināts. Bet Marku visvairāk saniknoja tas, ka arī viņam piemita attīstīta taisnības apziņa — šī muļķīgā sajūta, kas tik dziļi iesakņojusies Rivjēru raksturā, — viņš uzskatīja, ka Silvijai taisnība: viņam nekā nebija ko teikt uz Silvijas nekautrīgajiem vārdiem. Vienīgi jāglābj savs vīra gods.

Bija arī vēl cits iemesls, ko viņš gan tik atklāti neatzina: šai rokai, kurā viņam gribējās iekost, netrūka valdzinājuma. Silvija viņu reizē kaitināja un apbūra.

Viņa to zināja. Tas bija viens no Silvijas ieročiem. Un viņa to nenoniecināja.

Parīzes sievietēm mēdz būt divas vai trīs jaunības. Viņām būtu vēl vairāk, ja viņas nebūtu parīzietes, kas it visur zina ieturēt mēru. Silvija pārdzīvoja otro jaunību. Tā nebūt nebija nepievilcīgāka par pirmo. Viņa spētu sagrozīt galvu, kam vien vēlētos. Marku viņai labpatika valdzināt tikai tiktāl, cik bija nepieciešams, lai nostiprinātu pār zēnu savu varu. Mērs bija pieklājīgs. Vēl mazdrusciņ — un tas vairs nebūtu godīgs. Lai nepārkāptu šīs robežas, bija jābūt tādai sievietei kā Silvija.

Viņa zināja, kādās slāpēs tvīkst pusaudža dvēsele, ko izkaltējušas alkas, lepnums un visas tās garīgās grabažas, ar kādām mēdz piebāzt skolnieku galvas; zināja, ka tā slāpst pēc glāstiem, pavēņa, avota, kas satrauc un mierina, kā alkst sapnī pieglaust drudžaini kaistošo pieri maigām, apaļām krūtīm, no kurām dveš siltums un dzestrums, un pavasara dārzu smarža, un ziedu karalienes — brīnum jaukās sievietes miesas aromāts! Un viņa zināja arī, kāda neremdējama ziņkāre pret dzīvi kaist šais jaunajos vilcēnos. Baudīt tiem lielāko tiesu nozīmē iepazīt. Un iepazīšana bieži vien aizstāj baudu. Iepazīt! . . . Medīt! … Un medījums ir pati dzīve …

«Nu skraidi vien, draudziņ! Es pati tevi paskubinu . . . Skrejot piemirsīsies pats medījums …»

Abi sēdēja Silvijas istabā pie galda. Bija vakars. Marks bija sagatavojis mācības. Viņi palika ilgāk nomodā. Silvijas allaž rosīgie pirksti veidoja apaļās kareiviskās un elegantās cepures izliekumus un ciļņus. Silvija neskatījās uz Marku, bet juta, ka tas raugās viņā.

«Skaties vien! Manī noraudzīties ir patīkami. . . Bet vēl patīkamāk ir manī klausīties …»

Zēns viņu pēc sirds patikas vai aprija acīm, no pašiem kāju pirkstgaliem līdz auss ļipiņai (tā bija iegarena un smaila kā kaziņai). Tomēr Silvija nedeva domām laiku klusumā nobriedināt aizliegtos augļus. Viņas mēle nekad neaprima: viņa turēja un vadāja. Marku zelta važiņā. Silvija sargājās izprašņāt Marku, nemēģināja uzzināt zēna noslēpumus: netirdīt viņu ar jautājumiem bija labākais līdzeklis, kā panākt, lai viņš šos noslēpumus izpaustu. Silvija pati sāka stāstīt savas kādreizējās dēkas, jocīgus notikumus par kādiem neprātīgiem, tomēr reizē piesardzīgiem nedarbiem, kuros tā lāgiem bija zaudējusi gan tikumību, taču kompasu — nekad. Viņas dzēlīgā mēlīte, slapinādama pavedienu un pārkozdama to zobiem, steigā atveidoja cilvēku siluetus, to žestus, smieklīgās puses, nesaudzējot arī sevi. Silvija izturējās pret Marku kā pret uzticības personu. Viņa iztēloja visriskantākās ainas. Tomēr visu glāba viņas dzīvespriecīgā oma un jautrais spriedums, kas deva vērtējumu šīm aušībām un jūtu mulsumam. Silvijai bija neatdarināmi dabiska balss nokrāsa, un klausītājam ne prātā nenāca apsvērt, vai stāstījums ir tikumisks vai ne; acu priekšā atritinājās pārsteidzošs skats; izrādījās, ka prāts ir spēcīgāks nekā sirds un jūtas. Savaldzināts, sašutis, smiedamies, aizskarts, iekairināts un savaldīts Marks sekoja komiskā dzīves romāna gaitai, kuru attēloja neatdarināmā vērotāja. Šķita, ka Silvija ir tikpat vienaldzīga gan pret savām dēkām, gan arī pret likstām — viss bija tikai temats stāstījumam.. . Ai, cik jauka biedrene! . . . Dažu labu vakaru Marku pārņēma nevaldāma vēlēšanās noskūpstīt Silviju! Taču šī iedoma izgaisa, iekams viņš bija paguvis to aptvert. Viss Marka jūtu uzliesmojums pazuda kā nopļauts, tiklīdz Silvijā uzmeta ašu, izsmējīgu skatienu, kas it kā izurbās tam cauri, Tikai nekādas ilūzijas! Marks vai plīsa aiz dusmām, ka nespēj, jūtot pievērstu skatienu, domāt par sevi nopietni. Un skaizdamies viņš smējās. Cik brīnum jauki gan bija smieties kopā ar Silviju un saprast vienam otru! . . . Smiekli ir labākais ārstniecības līdzeklis pret pusaudžu slimīgo iedomību un nospiestību, kuras brīžiem piešķir savam «es» visas tiesības, brīžiem noliedz pašu tā esamību . . . Pārspīlētās Marka kaislības, pārlieku agri nobriedušas reizē ar viņa ķermeni, kurā bērns un vīrietis, izjaucot vajadzīgās proporcijas, nomainīja viens otru; traģisma pilnā grumba, kas zēnam jau bija dabas dota un ko viņš, vēl vingrinoties pie spoguļa, padziļināja, — tas viss kā samta cepures izliekums izlīdzinājās zem prasmīgās veidotājas īkšķa, kura pēc pašas pieredzes zināja gudru smieklu uzmundrinošo iedarbību . . . Ieteikt citiem Silvijas metodi neuzdrošināmies. Ikviena metode ir laba vai slikta atkarībā no tā, kurš to izmanto. Kas riskētu atveidot Silvijas paņēmienus, bet kam trūktu viņas prasmes, tam būtu jākož sev pirkstos … Tā ir Parīzes prece . . . Bez valsts garantijas .. .

Krustmāte un māsasdēls bija parīzieši. Viņi sapratās gluži labi. Silvijas atklātībai, ko neaptumšoja ne mazākā ēna, jo tā nav tik veselīga kā gaisma, bija pamatā rāma vaļsirdība un veselīga ironija, kura pamazām izraisīja Markā uzticību pret krustmāti. Viņš sāka stāstīt savus piedzīvojumus, reizēm attēlojot tos sev ne visai labvēlīgā gaismā, un aizdomu pilnais zēns pat nedusmojās, kad Silvija smējās. Drīz vien zēns tai sāka uzticēt ne tikvien pagātni, bet arī tagadni, prasīja padomu, kad bija nodomājis uzsākt kādu muļķību. Tas gan nenozīmēja, ka Marks no tās atturētos, taču viņš vismaz vairs nešaubījās, ka rīkojas neprātīgi. Ja Silvija bija pārliecinājusies, ka Marku nav iespējams atrunāt, viņa mēdza sacīt: — Nu, ej arī! Tikai turi abas acis vaļā, lielo stulbeni! Un vēlāk, kad viss jau bija izdarīts, pajautāja:

— Nu, vai redzēji stulbeni? Marks attrauca:

— Redzēju gan. Tas biju es. Izrādījās — tev taisnība.

Viņi devās kopīgās pastaigās pa Parīzi. Silvija visu to zināja un — neko neslēpa no Marka . . .

— Es saucu kaķi par kaķi…

Silvija nepazina liekuļotu kautrīgumu. Viņas drošā valoda, darba nopietnība, neapšaubāmais godīgums radīja kārtības un brīvības līdzsvaru, kurā atspirga pusaudža svārstīgais saprāts un kurš tam palīdzēja nostiprināt kontroli pār sevi pašu. Tā no šās pastāvīgās tuvības, kas bailīgākiem vērotājiem nebūt netiktos bez zināmām briesmām, izauga sirsnīga draudzība, brīva no jebkādām divdomībām starp nepiedzīvojušo jaunekli un pieredzes bagāto sievieti.

Jāpiebilst, ka šī pieķeršanās nepiepildīja visu pusaudža dzīvi. Tā viņu novirzīja no citām domām.

*

Silvija nemēdza runāt ar Marku par Aneti. Māsas sarakstījās, un aizdomu pilnais Marks iztēlojās, ka Silvija ik nedēļas sūta Anetei sīku ziņojumu par viņu. Bet viltniece Silvija, kas tik labi pazina nepieklājīgo zēnu, izspēlēja ar viņu joku, tīšuprāt atstādama uz galda neaizlīmētu vēstuli Anetei, būdama droša, ka Marks to izlasīs. Marks pārliecinājās, ka vēstulē nav ne vārda par viņu. Markam vajadzēja būt apmierinātam, taču zēns jutās aizvainots. Pilnīga ignorēšana bija vairāk, nekā viņš prasīja. Aizkaitinātais zēns jautāja:

— Par ko gan jūs varat mūžīgi viena otrai rakstīt?

— Mēs mīlam viena otru, — attrauca Silvija.

— Ir gan gaume! Silvija sāka skaļi smieties:

— Kam?

— Abām.

Silvija paplūkāja zēnu aiz auss:

— Vai tu esi greizsirdīgs?

Viņš lepni to noliedza.

— Nē? Tad jau lieliski! Citādi jau tavām bēdām nebūtu zāļu …

Marks paraustīja plecus. Viņš tikai daļēji noticēja Silvijas vārdiem; tomēr viņas bija to ieintriģējušas. Kā gan divas tik dažādas sievietes varēja būt māsas un viena otru mīlēt? . . . Māte bija un palika mīkla, un šī mīkla atkal sāka viņu nodarbināt.

Anete bija nolēmusi neapgrūtināt Marku ar savu raižpilno mīlestību. Pēc Silvijas padoma viņa visnotaļ uzticēja zēnu māsai.

Bet, kad māte mitējās to apgrūtināt, Marks neskaidri sāka just, ka trūkst šās uzmācības. Un, iestājoties vasaras brīvlaikam, viņš visžēlīgi piekāpās Silvijas neatlaidīgajai prasībai braukt pie mātes.

Tomēr izrādījās, ka pārbaudījums abiem ir pāragrs. Tālumā no dēla Anete vēl varēja apvaldīt savu mīlestību. Bet, kad Marks atradās tuvumā, Anete to nespēja. Pārāk ilgi bija bez tā iztikusi. Nu jau vairākus mēnešus viņa vai beidzās nost aiz slāpēm pēc dēla. Anetes dvēsele alka kaut pilienu — nē! — veselu brāzmu mīlas. Viņa velti domās atcerējās Silvijas gudrās pamācības:

«Ja gribi, lai tevi mīl, pārāk neizrādi savu mīlestību! . . .»

Vai tad iespējams to noslēpt? Tad jau vajadzētu sadalīt mīlestību, mīlēt tikai pa pusei! Nē, tikai ne pusi! Abiem — kā mātei, tā dēlam — vajadzēja visu vai neko. Un, tā kā Anete atdeva visu, tad Marks nedeva nekā.

Lai nu būtu kā būdams, viņš tomēr atbrauca, pilns pretrunīgu jūtu, dusmu un valdzinājuma, tās bija vienlīdz kvēlas un to tikai gaidīja, lai izlādētos gluži kā elektrības piesātināts padebesis. Bet, tiklīdz Marks satikās ar šo sievieti, kuras dvēsele brāzmoja kā vēja varenā elpa, uguns ierāvās padebesī un debess noskaidrojās. Tikko bija saskārušās viņu rokas, pārmijušies vārdi un skatieni, šī visu alkstošā mīla, tieksme saņemt viņu gūstā lika viņam atrauties nostāk… Stāt! Šķita — vēlreiz atskan evaņģēlijā teiktie vārdi: «Nepieskaries man!»

— Kā! Un tu to saki cilvēkiem, kas tevi mīl?

— Jo sevišķi tiem!

Marks nebūtu spējis to izskaidrot. Bet daba to zina. Vēl nav jāatdodas. Vēl nav īstais laiks.

Anete dzēra alkatīgi. . .

«Meklē! Ūdens aizbēdzis. Tavi pirksti, tava mute uzvanda tikai smiltis …»

Anete pārlieku vērīgi raudzījās dēlā; viņš juta šo noraizējušos skatienu pētījam ikvienu viņa sejas vaibstu; kā jau katra māte, Anete vispirms baiļojās par dēla veselību. Nebeidzamie jautājumi izveda Marku no pacietības. Viņš klusējot izvairījās no atbildes, nicīgi pavīpsnādams. Un patiesi, Marka veselība, par spīti ārējam izskatam, nebija vārga. Viņš tikai izstīdzējis un novājējis; viņam bija bāla, iztvīkusi, nomocīta seja; uz drudžaini kustīgās virslūpas dīga ūsiņas, kas atgādināja ķērpja šķiedras. Marka slimīgais izskats radās no dvēseles mulsuma. Māte, zaudējusi ar dēlu garīgo kontaktu, vairs neprata lasīt tā dvēselē. Viņa šajās lūpās, šai pusaudža pierē saskatīja pāragras izdzīves, pāragra noguruma, skarbuma un ironijas pēdas un, sirdij sažņaudzoties, pati sev jautāja:

«Ko viņš darījis? Ko pieredzējis?»

Anete nodrebēja, iedomājoties vien, ka šī viņai tik svēta, jaunā miesa varbūt ir aptraipīta. Anete jutās par to atbildīga. Kāpēc viņa bija to pametusi? Bet dēls jau negribēja dzīvot pie viņas. Kā gan var sargāt to, kura dvēsele ir noslēgusies? Ielauzties tajā ar varu? Viņa jau reiz bija mēģinājusi, tomēr cietusi neveiksmi. To sargāja stingra atslēga. Tā bija no cieta metāla: no tāda paša, no kura veidota arī viņa … Un tad — ko gan viņa tur ieraudzītu, ja būtu ielauzusies? Anetei sametas baigi, par to domājot.

Bet Marks, juzdams, ka viņu vēro, pasteidzas aiztaisīt savas dvēseles gliemežnīcu. — Jā, tā bija taisnība, ko pamanīja mātes acis. Vītuma pēdas. Uz neskartās miesas gūlās atzīšanas koka ēna. Jā, pārlieku agri viņš jau bija redzējis un iepazinis. . . Bet māte neredzēja, kā dēla dvēsele reaģēja uz šīm iekritušajām sēklām, neredzēja šās dvēseles veselīgo derdzīgumu, tās godīgās ciešanas, neredzēja dumpi, saliedētu ar kaisles uzliesmojumu, kurš slēpjas kautrīgā sirdī, to vīrišķīgo instinktu, kas grib, lai cilvēka bērns cīnītos viens pats, bez citu palīdzības.

Tātad, ja nu reiz dēls atsakās ielaist viņu savā dvēselē, gribot negribot jāsamierinās ar dzīvi blakām, durvis līdzās durvīm, netiecoties pēc tuvības. Tas nebija iepriecinoši. Anete jau vairs nejuta, cik askētiski viņa dzīvoja; bet Markam no šādas dzīves noberzās āda kā no raupjas veļas, un viņš šo traģisko nopietnību, kuru Anete nemaz nemanīja, izjuta kā slogu. Marks neapzinājās, ka laupa mātei vienīgo gaismas stariņu, kas spētu viņu iepriecināt, ka nosaldē plaukstošo mātes mīlestības ziedu. Atgrūsta atpakaļ pie tās iekšējās drāmas, no kuras centās izbēgt, Anete pati pret savu gribu nodeva domu nemieru, kas viņu tobrīd saviļņoja, un Marks varbūt nojauta tajā pārlieku daudz kopēja ar paša noskaņojumu, tāpēc vairījās no tā.

Mazpilsētas trulajā atmosfērā un seklajā ikdienas plūsmā Marks neatrada neko tādu, kas to izklaidētu no mātes drūmā noskaņojuma. Lauki, lekni un koši savā gaiši dzeltenajā brieduma, snauda augusta mēneša saulē. Cik jauki būtu ieslēgt visu šo dabu jaunekļa kvēlajās skaujās! Bet mazais parīzietis vēl nebija jutīgs pret dabas krāšņumu. Pārlieku daudz kas cits rosināja viņa prātu un jutekļus! Vēl nebija situsi stunda, kad atveras acis, lai lasītu mēmo mūziku, kas ierakstīta lauku grāmatā. Tikai vēlāk, kad cilvēks sasniedzis brieduma gadus, tas spēj pareizi novērtēt nemāksloto dabas ainavu burvīgumu un vijolīšu smaržu. Šo grāmatu neizjūt arī tad, kad cilvēks ar to viscaur pārsātināts; burvīgumu atskārš tikai vēlāk . . .

Anete dažas reizes izvilka dēlu līdzi pastaigās. Bet pietika ar otra cilvēka klātbūtni vien, lai kā ar nazi nogrieztu sarunu ar dabu. Anete domāja skaļi: viņa kāri tīksminājās par zemi un gaisu. Viņa nostājās starp tiem un zēnu:

«Neaizsedz man sauli!»

Anetei patika staigāt. Marks redzēja, kā no straujā soļu un asiņu ritma mātē pamostas jaunība un spēks. Viņš redzēja, kā māte skraida, smejas, sajūsminās par ziedu, par kukainīti. . . Kad Marks atgriezīsies Parīzē, šie tēli viņu atkal uzmeklēs: šis prieks, šī pāri plūstošā dzīvība, šī mute, acis, valgais kakls (reiz Anete aiz prieka to neprātīgi apskāva, bet Marks atrāvās, gribēdams paradīt, ka šāda tuvība to aizvaino). Pašlaik Markam nekas nav pa prātam. Šī sieviete viņu nogurdina. Marks ātri vien aizkūst. Jūtas pazemots. Bet, kad māte pagausina soli, lai dēls varētu to panākt, viņam tas liekas neciešami. Apņēmīgi atsacīdamies, viņš izbeidza šīs pastaigas.

Tā nu Markam neatlika nekas cits kā garlaikoties. Viņš nepalaida garām izdevību, lai to parādītu. Bet ne jau nu ar žēlošanos. Nē! Viņš neteica ne vārda. Viņš uzupurējās . . .

Un tieši to Anete nevarēja paciest. . .

«Ak tu upurējies, manu draudziņ? Man tas nav vajadzīgs. Tad jau labāk kaut kā iztieku bez tevis! …»

Anete izmēģinājās vēl pēdējo reizi…

«Vai viņam trūkst Parīzes? Dosimies uz turieni!»

Pēdējās trīs brīvlaika nedēļas Anete pavadīja pie dēla Parīzē, par spīti slepenajai nepatikai tur atgriezties.

Jau apmēram gadu Anete — ja vien neskaita Silviju — vairs neuzturēja nekādus sakarus ar paziņām, tikai sarakstījās ar atraitnēs palikušo līgavu Lidiju Mirizjē, tomēr Lidijas vēstules kļuva aizvien retākas un vēsākas. Abas sievietes bija iemīļojušas viena otru un tomēr, apmainīdamās domām, it kā klupa pret vārdiem — sirds barjerām; viņas nevēlējās padziļināt radušos piespiestību. Abas glabāja viena par otru liegas atmiņas; viņas labprāt būtu apskāvušās un tomēr nebūt neilgojās tikties, lai nevajadzētu izskaidroties. Kad Anete, iebraukusi Parīzē, uzzināja, ka Lidija uz pāris nedēļām aizceļojusi, viņa reizē jutās apbēdināta un it kā atbrīvota.

Taču šīs raizes bija mazākās no tām, kas to pārņēma, iedomājoties par atgriešanos Parīzē. Bija vēl tik daudz citu! Netikās uztraukties priekšlaikus . . . Taču īstenībā izrādījās vēl ļaunāka, nekā viņa bija baiļojusies . . .

Kādu ainu Anete ieraudzīja, iegājusi savā dzīvoklī! . . . Pagaidām viņa bija dzīvokli atstājusi abu bēgļu — Alekša un Apolīnas ziņā, paturēdama sev tikai guļamtelpu un dēla istabiņu. Taču bēgļi bija pārņēmuši visu. Viņi tagad uzskatīja sevi par dzīvokļa īpašniekiem; Anete tiem likās gluži nepiederīga persona. Tie it kā parādīja viņai žēlastību, atļaudami apmesties savā pajumtē. . . Šis vārds «žēlastība» gan lāgā nesaskanēja ar Apolīnas īgnajiem vaibstiem, kas tikai nedaudz noskaidrojās, kad tā uzzināja, ka Anete uzturēšoties te tikai kādas trīs nedēļas, ne vairāk. Un arī tad tā izteicās, ka varot dot lietošanā tikai vienu istabu. Pēc Apolīnas domām, trīs nedēļas māte ar dēlu gluži labi varēja pārgulēt vienā istabā. Marks sašutis aizstāvēja savas tiesības manu militari[84], izsviezdams no savas istabas Alekša novalkātās drēbes. Taču visnepatīkamākais Anetei likās tas, kādā stāvoklī viņa atrada dzīvokli. Nekārtība, netīrība, izvazāti trauki, apdedzināti un apkvēpuši virtuves piederumi, ar ūdeni apšļāktas sienas, kurš, šur tur notecēdams, bija izpūdējis arī parketu, nobružātas un salauztas mēbeles, sadriskāti aizkari. . . Nekas nebija saudzēts. Labākās segas un gultas veļa bija bez kautrēšanās iznestas no Anetes istabas un izlietotas. Ģīmetnes un gravīras, kas Anetei likās kļuvušas par mājas apvārsni, bija noņemtas no sienām un apmainītas pret citām, sakrautas uz grīdas, apgrieztas otrādi un pieslietas pie sienas vai kaudzē samestas pieliekamajā. To vietā Apolīna bija piekārusi ģimenes fotogrāfijas — drausmīgus purnus — un svēto attēlus. Pat grāmatas un papīri, — izņemot tos, kurus sargāja nedaudzās aizslēgtās atvilktnes, — bija izvandīti ne tik daudz aiz ziņkāres (Apolīna neprata lasīt), cik aiz dīkdienības un paraduma: slapjo pirkstu pēdas bija palikušas uz vēstuļu lapām un ielocīto grāmatu stūriem. Visās telpās bija jūtama it kā zvēru midzeņa smaka, — Marks pretīgumā un sašutumā draudēja smirdoņas izmest aiz durvīm. Anete mēģināja to nomierināt. Viņa izteica Apolīnai dažus bargus aizrādījumus, kurus tā kurnēdama uzklausīja, un Anete, jau pirmos vārdus izsakot, aprāvās, domas nomākta, ka uzbrukusi tiem tieši tādā brīdī, kad tie pārdzīvoja smagu garīgu mulsumu un traģisku krīzi.

Brālis un māsa vairījās viens otra. Starp viņiem, likās, valdīja naidīgums, riebums, dusmas vai bailes. Pēkšņā Anetes atbraukšana piespieda tos atkal apmesties kopējā istabā. Naktīs klusinātās balsīs notika niknas ķildas, bija dzirdama vienmuļa, tomēr uzbudināta purpināšana, un lāgiem atskanēja Apolīnas dusmu kliedziens, tās straujā elpa. Pēc tam iestājās smags klusums. Tā turpinājās kādu nedēļu . . . Kādreiz, nakts vidū, Apolīna kliegdama izskrēja ārā no istabas. Anete piecēlās, lai nodibinātu mieru. Viņa atrada to gaitenī gandrīz kailu; tā skrāpēja ar nagiem miesu un vaimanāja, šķita kā prātu zaudējusi. Anete ieveda to savā istabā un pūlējās nomierināt. Pēc tam atkal apgūlās. Apolīna satriekta nostājās pie gultas un izgāza veselu straumi mežonīgu lamu vārdu. Anete aizspieda tai muti ar roku, lai neatmostos zēns, kas gulēja blakus istabā (viņš gan jau labu laiku klausījās! . . .), un no šīs nesakarīgo vārdu plūsmas gluži sastingusi Anete noprata patiesību . . .

Nakts pagāja. Apolīna, notupusies uz paklāja pie gultas galvgaļa, izkliedza lāstus, tad aprima un niknā aizrautībā skaitīja lūgšanas. Beidzot viņa aizmiga ar vaļēju muti un sāka krākt. Anete neaizvēra ne acu. Gaismiņai svīstot, Anete, pārliekusies pār gultas malu, sāka vērot gulētājas atgāzto galvu, tās mežonīgo, trenkāta zvēra izbiedēto purnu. Antīka maska rupjiem, drausmīgiem un groteskiem vaibstiem, akla gorgonas maska ar muti, kas it kā sastingusi mēmā kliedzienā. Sajutusi Anetes skatienu, gorgona atmodās. Ieraudzījusi acis, kas pētījoši lūkojās tajā no augšas, tā īgni pietrūkās kājās un gribēja aiziet. Anete to satvēra aiz piedurknes atloka.

— Kas jums vēl no manis vajadzīgs? … — Apolīna norūca. — Laidiet mani! … Jūs atrāvāt man no mutes manu mēsliem notriepto maizi, manu negodu, manu mantu . . . Kas jums vēl vajadzīgs? Jūs mani ienīstat, jūs mani nicināt… Es jūs tāpat. Esmu neliete. Tomēr vairāk vērta nekā jūs.

— Es jūs neienīstu un arī nenicinu, — atteica Anete. — Man žēl jūsu.

— Uzspļaujiet man! …

— Tiesāt jūs nav manā ziņā. To lai dara jūsu dievs. Jūs esat zaudējusi prātu, un man jūsu žēl. Ārprāts joņo pār pasauli. Nav zināms, vai rīt tas neķers mani pašu… Tomēr šai mājā jūs vairs palikt nevarat.

— Jūs mani padzenat?

— Mans pienākums ir aizsargāt dēlu.

— Kur tad lai es eju?

— Strādājiet! Meklējiet vietu! Kā jūs abi varat divus gadus nodzīvot dīkdienībā, bez derīga darba, kad visa zeme cieš postu?

— Mūsu posts ir tikpat liels. Lai maksā arī citi!

— Kas jums palīdzēs, ja paši sev nepalīdzēsiet? Jūsu sērga, vēzis, kas jūs sagrauž, — tas viss nāk no dīkdienības. Vienīgi darbs spēj jūs glābt.

— Es nevaru strādāt.

— Kā tad tā? Jūs taču esat tik spēcīga un pieradusi pie smagā lauku darba! Jūs ciešat tāpēc, ka nezināt, kur izšķiest savu spēku; jūs to ieslogāt dīkdienībā kā vilku krātiņā un cauri krātiņa stieņiem kurnat uz dievu… Dievs ir darbs.

— Es vairs nespēju. Man vajadzīgs mans īpašums. Man vajadzīga mana zeme. Viņi man visu atņēma, visu nopostīja: manu īpašumu, manu zemi, visus manējos. Nekas man nav palicis pāri. Nekas man nav palicis pāri, tikai viņš. (Apolīna pamāja uz Alekša istabas pusi.) Un es viņu ienīstu. Ienīstu pati sevi. Un ienīstu dievu, kas visu tā nolicis.

— Bet man — man Alekša žēl, lai gan es viņam neticu. Jā, man viņa žēl. Jūs viņu nododat. Nīst, nīst — tas ir vienīgais, kas skan no jūsu lūpām. Nekā cita jūs nezināt. Ja dievs ir, tad viņš jums ir devis gribu. Ko jūs ar to darāt?

— Es to smacēju savā būdā, šai miesā, kuru viņš man devis. Es atriebjos viņam. Viņš ir manī. Es sevi iznīcināšu.

— Jūsu dievs ir skorpions. Ja viņš nespēj iznīcināt citus, viņš iznīcina pats sevi.

— Tas ir Verdenas dievs, mūsdienu dievs.

— Jūs mani sāpināt. Atstājiet mani! Vai gribat iznīcināt arī mani?

— Es jūs ilgi vairs neapgrūtināšu.

Apolīna aizskrēja.

Tai pašā dienā viņi izvācās no Anetes dzīvokļa. Visa māja atviegloti uzelpoja. Anetes īrnieki bija iemesls nemitīgām sūdzībām. Anete pati vēlējās, lai tie aizietu, taču uztraucās, redzēdama tos aizbraucam. Viņa mēģināja uzzināt to jauno dzīves vietu. Apolīna atteicās pateikt, tāpat kā ar rupju «nē» bija atteikusies no naudas, ko Anete piedāvāja.

Tai pašā nedēļā viņu kaimiņš, jaunais Šardonē, atbrauca uz divām dienām atvaļinājumā.

Šo laiku viņš pavadīja, ieslēdzies savā dzīvoklī. Neviens to neredzēja.

Bet Marks caur sienu klausījās jaunā Šardonē soļos un asu skatienu vēroja mēmo atgriešanās drāmu.

Klarisa vairs nebija tāda kā pagājušajā gadā. Neprāta viesulis, kas viņu toreiz sagrāba, bija pārbrāzies . . . Viņa atkal bija atgriezusies pie ģimenes pavarda, klusa un nerunīga, ieslēgusies sava dzīvokļa četrās sienās un vēl hermētiskāk noslēgtos savu domu mūros; viņa klusi soļoja uz priekšu un atpakaļ, no vienas istabas otrā, tik klusu, ka neiekrakšķējās ne mēbele un neiečīkstējās ne grīdas dēlis … Kā kaķis . . . Ne no Klarisas acīm, kas bija it kā no blāva samta un spīdēja tikai no ārpuses, bez iekšējas gaismas, ne no bālajiem vaigiem, kurus klāja krāšļu sārtā kārta, nevarēja nolasīt ne atmiņas, ne sapņus. Bet, kad izsalkušais vīrs atgriezās, lai nobaudītu sava dārza augli, viņš vairs neatrada tās dvēseles smaržu, kuru bija atstājis aizejot; lai gan visumā jaunais Šardonē bija slikts novērotājs, viņš no paša pirmā mirkļa redzēja, ka māja aiz fasādes pārveidojusies. Kaut kas bija noticis … Kas gan? Kā lai to izdibina? Smaidošā fasāde savu noslēpumu neatklāj. Velti vīrs skauj sievas augumu. Viņš netver sievas domas. Viņš tur tikai tās miesu. Un ko gan piedzīvojusi šī miesa? Un šās miesas lieciniece, šī doma, — ko tā pieredzējusi un alkusi? Ko tā zina? Ko sevī slēpj? … Tā nekad nekā neteiks. Viņš nekad neko neuzzinās.

Abi mierīgi runā par ikdienišķām lietām. Un pēkšņi vīrieša balsī jaušama dusmu pieskaņa. Bez acīm redzama iemesla. Viņš pats to apzinās. Un balss atkal noplok. Viņi klusē. Jauno Šardonē pārņem kauns, ka nodevis sevi, un niknums, ka nespēj piespiest sievu atklāt noslēpumu. Viņi ir kā salīmēti, kā iemūrēti kopā. Vīrs pieceļas un, neteicis ne vārda, iziet, aizcirzdams ārdurvis. Klarisa pat nepakustas, taču pēc mirkļa Marks dzird, ka viņa šņauc degunu; viņš noprot — Klarisa raudājusi.

Kad vīrs, atvaļinājumam beidzoties, brauc projām, viņiem nav nekā ko teikt; vārdi, ko abi varētu sacīt, sagrautu dzīves fasādi, kuru viņi tā baidās satricināt, jo kā lai dzīvo, ja šai postažā, šai šāviņiem izārdītajā klajumā, kam kļuvusi līdzīga viņu pašreizējā dzīve, nepaliktu pāri pat pagātnes fasāde, kur varētu pieplakt un piestiprināt savu ligzdiņu — šo mānīgo simbolu tam, kas viņi bijuši! … Viņi saka viens otram ardievas. Viņu lūpas ir sausas. Viņi saskūpstās. Viņi mīl viens otru. Tomēr ir sveši viens otram.

Tai pašā nedēļā, pēdējā, ko Anete pavadīja Parīzē, atgriezās Lidija Mirizjē.

Satiekoties abas sievietes no jauna sajuta maigo aizkustinājumu. Viņu lūpas sakusa skūpstā, iekams tās bija izteikušas kaut vārdu. Bet, kad atskanēja šis vārds, viņām likās, it kā tas atskanētu aiz sienas. Un abas saprata — ja arī viņām būtu slēdzene no šīm vienīgajām durvīm, viņas tās neatvērtu. Tas bija vissāpīgākais: viņas šķīra barjera; abas tiecās viena pēc otras, tomēr negribēja darīt neko, lai salauztu šo šķērsli.

Lidija bija zaudējusi vaļsirdības un aizrautības smaržu, kas piešķīra viņai dzejisku grāciju. Viņa to skarbi nomāca, paslēpa zem sēru plīvura. Savu dabu Lidija bija upurējusi nelaiķim. Pirmā laika sāpju pilnā misticisma skurbums nepastāvēja ilgi. Tā sirdi plosošais un slimīgais burvīgums bija izgaisis. Šādu stāvokli var paildzināt vienīgi mākslīgiem līdzekļiem. Sirds lūdz žēlastību, vēlas aizmirst. Lai to ar varu piespiestu atcerēties, tā jāiekaļ važās un jāmoka. Nu tā ir verdzene, kas piesieta pie dzirnakmens un gribas pātagota. Lidija sasprindzināti centās domāt par mirušo:

«Domā par viņu! Domā par viņu! …»

Un arī tas nebija pietiekami:

«Domā tāpat kā viņš …»

Lidija Mirizjē bija atteikusies no savām domām, lai līdz galam apgūtu tās būtnes domas, kuru vēlējās atraut aizmirstībai, viņas pašas aizmirstībai. . . (Dvēseles traģiskā cīņa nakšu klusumā — cīņa ar nāvi, kas tiecās laupīt tās mīlas dārgumu . ..) Viņa bija iekalusi sevi tā ideālisma, to sauso un svelmīgo ideju bruņās, no kurām bija izausta Žirēru dvēsele: tagad viņi runāja ar Lidijas muti, ar tās jauno muti, sāpju sagrauzto jauno muti. Un tik dīvaini un sāpīgi bija to dzirdēt! … Anete klausījās, it kā ledū sastingusi, un nespēja atbildēt. Viņa juta, ka mīļā meitene tīšprātīgā mākslotībā, varonīgi melodama, centās ticēt tam, kam pati neticēja, centās domāt tā, kā pati nespēja domāt. Un Anete nevarēja atbildēt, jo zināja, ka iedvest tai citu pārliecību būtu necilvēcīgi. Trauslais, aizlauztais stāds! Vienīgi šis apkalums kavēja tam krist.. . Bet, lai gan Anete ne ar vārdiņu neieminējās par to, kas saistīja viņas domas, Lidija visu nolasīja no Anetes sakniebtajām lūpām un aizbultēja jau tāpat aizslēgtās durvis šai sienā, kas abas tagad šķīra.

Lidija cildināja šo karu, kas viņai bija laupījis laimi un dzīvi; viņa satraukti slavināja apšaubāmo nākotni, kuru šīs cīņas jau priekšlaikus sagatavoja: šo neskaidro mesiānismu, kas solīja nākotnē taisnīgumu un mieru kā šāsdienas netaisnīguma un slaktiņu augļus, un uz miljonkārtīgajām sērām par kritušajiem — nē! uz viņas pašas zaudējumu, uz viņas iemīļotā cilvēka līķa, kas apslacīts viņa asinīm (vienīgām, kuras Lidija vērtēja augstu!), dibināja smieklīgo dieva valstības iestāšanos, to cilvēku bezveidīgā dieva valstību, kuri zaudējuši viņu, rietumeiropiešu cilvēku dievu, un visiem līdzekļiem gribēja atkal apgādāties ar jauno dievu — vispārējo demokrātiju . . .

Ai maigā, sāpju sagrauztā mute, cik neīsti skan šie vārdi, nospurgdami no tavām lūpām! Tavs samocītais smaids ir kā atvērta brūce . . .

Lidija uzvilka savu ticību kā karogu mastā un dižojās ar to: viņa bija uzminējusi, ka Anete ticību jau zaudējusi (vai viņai maz tā kādreiz bijusi?), viņa bija uzminējusi, ka Anete vīlusies it visās šais idejās, atteikusies no kaislībām, kuras tajās dienās satrauca tik daudzas valstis. Ja arī Anetei tas līdz šim brīdim nebija skaidrs, viņai to palīdzēja atskārst sadumpojies instinkts, kas šķīra abu sieviešu ceļus, sacīdams:

«Ak vai! Šās zemes virsū mēs vairs netiksimies!»

Bet uz kurieni lai bēg šās zemes virsū? Ko viņi izdarījuši ar šo zemi? …

Neciešami smacīga bija Parīzes atmosfēra — visas pasaules atmosfēra šais tūkstoš deviņi simti sešpadsmitā gada vasaras pēdējās dienās. Zeme bija kā atplesta rīkle, kas brēca pēc upuriem. No tās nāvējošās elpas plūda līķa smaka — cilvēces līķa smaka. Saplosītās gaļas kalni no Sommas un Verdenas nespēja gausināt zemes rijību. Kopš acteku slaktiņiem, kuriem par upuri krita veselas tautas, debesīm pretī nebija cēlušās tamlīdzīgas asinspirts smakas. Vēl divas jaunas kaimiņu valstis līksmi iesaistījās nāves rotaļā. Divu gadu laikā tas bija trīsdesmit otrais kara pieteikums. Dejotāji lēkāja. Prese tupēja tiem visapkārt, knaukšķināja pirkstus, dauzīja ar miroņkauliem katlus un auroja. Vācijā tā dziedāja svētā Franciska psalmu par sodu mūsu brālim — naidam!

… Mums bija dota ticība, cerība un naids. Taču naids ir pats svarīgākais no visiem trim…

Francijā zinātne, apskauzdama «deviņdesmit trīs» [85] inteliģentus, gribēja, lai arī tai būtu savējie, un publicēja apkaunojošo aplamības pieminekli — Vācieši un zinātne, kurā, atskaitot divu gara milžu vārdus, pārējie ne tikvien izslēdza vāciešus no eiropiešu saimes, bet, pamatojoties uz zinātnisku (Marfiriuss un Pankrass [86] ) viņu smadzeņu, kaulu un izkārnījumu analīzi, izsvītroja tos no cilvēku dzimuma. Kāds no šiem augsti izglītotajiem pīlāriem gribēja, lai Berlīni nolīdzinātu līdz ar zemi, lai šās uzpūtības zemes centrā atstātu tikai drupām klātu atriebības salu. Kāds izglītots jurists ar visādām represijām pūlējās pieradīt tiesības karot. Viens no franču liberālā katolicisma domu paudējiem — godīgs un cienījams vīrs — apsveica franču katoļus, ka tie «bez jebkādas šaubīšanās atteikušies Kristus vārdā piedot vācu katoļiem». Kāds cits priekšdziedātājs šajā korī pieprasīja Vācijas ķeizaru, kas viņam it kā pienākoties kā daļa no trofejām, lai to ietupinātu lāču grāvī Zooloģiskajā dārzā. Smieklīgais bija saaudies kopā ar drausmīgo. Tartifs ar karali Ibī [87] . Sās rotaļas galveno čīgātāju un deju skolotāju nekaunība un augstprātība sakāpa līdz pašām Himalaju virsotnēm. Kāds liekulis ministrs parlamenta sēdē, sajūsmināto kūmu aplausiem skanot, raudulīgā balsī klāstīja diženo, paša uzpirkto laikrakstu objektivitāti. Un balamute gallu Lloids [88] , šis sīkais, pavisam sīciņais Kromvela un Sirana krustojums, turēdams vienā rokā bībeli un otrā—zobenu (svešu zobenu), sludināja brāļiem baptistiem jauno radīšanu. Salīdzinādams pirmo dienu radīšanu ar to, ko radījis karš, — kura dievs tas kungs bija viņš pats, — Lloids Džordžs meta zibeņus uz grēka dēliem pacifistiem: «Jebšu nekāda necilvēcība, nekāda nežēlība nav pielīdzināma viņu nežēlībai apstādināt karu» pusceļā. Bet pa to laiku Amerika, mierīgi noapaļodama rēķinu, applūdināja Veco pasauli ar nāves ieročiem. Jebšu labajai rokai nav jāzina, ko dara kreisā! Un, ja arī stāv rakstīts — Tev nebūs nokaut, —tad nekur nav rakstīts, ka tev nav jānodarbojas ar tik godājamu darījumu kā nāves ieroču ražošana, ja tikai tie ir labas kvalitātes un par tiem labi maksā. Anete, aizspiedusi ausis, nicināšanas un derdzīguma jūtu pārņemta, meklēja patvērumu pie māsas. Bet Silvija maz raizējās par citu laimi un nelaimi, viņai rūpēja vienīgi šaurais tuvinieku loks, kurus viņa mīlēja un uzskatīja par savu īpašumu. Šī pievilcīgā sieviete mēdza sacīt:

— Dārgā, neuztraucies! Jāapbruņojas ar pacietību. Ņem piemēru no manis! Es gaidu. Tas taču reiz tik un tā beigsies. Tāpēc nesteigsimies! Vēl viss nav galā . . . Redzi, kāds mans labs draugs, skaists puisis, ar trim uzšuvēm un ordeni (viņš nesen krita), teica tā: «Mums vēl jānokauj miljons vāciešu.»

Anete cieši vērās Silvijai acīs. Vai viņa runā nopietni? Jā, kā tad, viņa ir nopietna … Ai nē, ne pārāk nopietna! Viņu tas nesatrauc. Viņa nebija ļauna uz tiem, kurus jau priekšlaikus notiesāja ar nāvi… Ja nu reiz tā vajadzēja! .. .

— Bet vai tu zini, — iebilda Anete, — ka uz miljonu vāciešu jārēķina vismaz pusmiljons mūsējo . . .

— Ak, ko lai tur dara, draudziņ? Ja tam ir savs iemesls! Iemesls! Šajā ziņā iemeslu netrūka! To bija vairāk nekā ducis . . .

Sabiedriskā dzīve atjaunojās. Tea-rooms[89] bija pārpildīti, un daiļās pasūtītājas atkal sāka plūst pie Silvijas. Nebija vairs aizritējušo gadu sasprindzinājuma, ne pirmā pārbaudījumu laika vīrišķīgās stājas, ne slimīgā naida un baudkāres lēkmju, kas it kā intermitējošais drudzis šaustīja jutekļus. Tas bija kaut kas daudz drausmīgāks. Cilvēka daba sāka ar visu aprast. Tā bija piemērojusies jaunajiem apstākļiem ar to zemisko un apbrīnojamo elastīgumu, kurš tūkstošiem gadu ļāva cilvēkiem, līdzīgi tārpam, ielīst vissīkākajās spraugās, kur patvērās dzīvība zemes dzemdību krampju laikā, turpretī sugas, kam nepadevīgāks mugurkauls un kas neprata locīties, nevarēja paslēpties un gāja bojā. Ja māksla atjaunot normālu dzīves veidu vispretdabiskākajos apstākļos pelna apbrīnu, tad Parīze tolaik bija apbrīnojama.

Taču Anete nebija noskaņota slavināt Parīzi. Viņa redzēja tās atspulgu sava dēla sejā, un šis spogulis viņai iedvesa šausmas. Marks vairs neizrādīja agrāko satraukumu, straujo degsmi, cietsirdīgo asumu, ņirdzīgos smīnus — visu to, kas tik ļoti uztrauca māti pagājušajā vasarā. Viņš vispār neizrādīja neko. Pret visu bija vienaldzīgs. Šķita, ka drudzis, kas agrāk atspulgojās zēna bālajā sejā, patvēries iekšienē un seja atgādina dusošu dīķi. Ūdens duļķains, taču bez mazākās virmošanas. Līmenis kā sastindzis. Dziļāk nekas nav saskatāms. Un arī no ārpuses nekas neatainojas. Tas snauž …

Jā, šķiet, ka tas snauž. Un neredz, nejūt, nedzird nekā — ne viesuļvētru, kas visapkārt loka mežu, ne koku gāšanos, ne nāves elpu, ne smirdoņu, ne dārdus, ne māti, kura noraizējusies liecas pāri dīķa malai. Bet kas zina? Zem eļļainās virskārtas, kura klāj dīķi, rosās dzīvība. . . Vēl nav laiks to rādīt gaismā. Un, ja Marks to arī atklātu, tad ne jau nu mātes lūdzošajām acīm.

Tikai sarunās ar Silviju Marks izrādīja zināmu vaļsirdību. Viņas tuvumā zēns jutās labi un mierīgi, ar viņu tas tērzēja. Turpretī ar Aneti runājot, Marks uzmanījās pats un vēroja māti. Starp citu, viņu attiecībās vairs nebija agrākās nekautrības un sašutuma. Marks bija pieklājīgs. Viņš noklausījās visu bez iebildumiem. Viņš pacietīgi gaidīja. Pacietīgi gaidīja, lai tā aizbrauktu.

*

Anete aizbrauca pagalam nomākta. Tagad Marks bija viņai kļuvis vēl svešāks nekā tad, kad starp viņiem notika sadursmes. Ar ienaidnieku vēl jūtamies saistīti. Taču ne ar vienaldzīgu cilvēku. Māte bija tam kļuvusi lieka. Viņam pietika ar citiem — ar Silviju. Ko pametam, to zaudējam. Anetei vairs nebija palicis vietas dēla sirdī.

Ne dēla sirdī. Ne visā pasaulē. It visur Anete redzēja tālus un svešus cilvēkus. Un neredzēja neviena, kam būtu tuva. Viss, kas mudināja citus dzīvot un radīja vēlēšanos dzīvot, mudināja ticēt un radīja gribu ticēt, mudināja cīnīties un tiekties pēc uzvaras, —bija noslīdējis no Anetes auguma kā novalkātas drānas, kā no koka mēdz nokrist pagājušās vasaras lapas. Un tomēr Anetē vēl mita griba. Viņa nepazina tos neirastēniskos stāvokļus, kad enerģija kaut kur izgaist un bailīgi pazūd. Anete bija enerģijas pārsātināta. Nomāktība radās no tā, ka nebija kur izlietot enerģiju. Ko darīt ar šo spēku, ar šīm alkām pēc darbības, pēc cīņas, ar šīm alkām mīlēt un alkām (jā, arī manī ir tās) nīst. Mīlēt to, ko citi mīl? Nē! Nīst to, ko citi nīst? Nemūžam! Cīnīties? Bet par ko? Pavisam viena šajā kaujā — pret ko, pret kuru gan lai viņa vēršas? Nu jau apritējusi nedēļa, kopš Anete atsākusi darbu koledžā. Reiz lietainā, aukstā oktobra vakarā viņa devās mājup pagurusi, domās nogrimusi. Tuvojoties mājai, viņa pamanīja ielās neparastu satraukumu.

Netālu no Anetes mājas bija ierīkota pagaidu (tavu nedienu!) kara slimnīca. Verdenas kautuves izvēma savus ievainotos. Trūka letes, kur sakraut mocekļu gaļu. Pirmo reizi mazā, aizmirstā pilsētiņa saņēma savu tiesu kravas. Un pirmie, kurus tai atsūtīja, bija vācieši!

Pilsētiņai līdz karam pat savējiem nebija kārtīgas slimnīcas. Tā sagrūda tos — vecus darba vai dīkdienības invalīdus (galu galā tie visi nonāk vienā un tai pašā krāmu kaudzē!) — šaurās, netīrās, pussagruvušās telpās, kur kopš gadsimtiem klājās netīrumi un slimību dīgļi. Neviens par to nesašuta, ne slimie, ne ārsti. Visi bija apraduši. . . Bet līdz ar «progresu» (tas ir, ar karu) radās jaunas idejas (drīzāk gan vārdi): higiēna, antiseptika … Nāvi vairot reizēm vajadzēja arī higiēniskos apstākļos. Jaunajā slimnīcā — bijušajā internātā uzvaskoja netīrumus, pelējuma smakai piejauca fenola smaku, klases istabas iekārtoja pēc Ambruāza Parē [90] receptes un apgādāja jauno iestādi ar vannu — lielu retumu…

Un šo greznību vajadzēja atdot bosiem pirmajiem izmēģināt! Mazā pilsētiņa skaļi protestēja. Tā nupat bija smagi piemeklēta. Pēdējo mēnešu kaujas varmācīgi iznīcināja daudzus šās zemes dēlus. Nebija ģimenes, kas nesērotu pēc kāda piederīgā. Bēdas satrauca pilsētiņas iedzīvotājus, un viņu parasto vienaldzību nomainīja izmisums. Pat slimnīcas personālā trūka vienprātības. Daļa bija nolēmusi atteikties un nesniegt palīdzību ienaidniekam. Rakstisks kolektīvs lūgums gāja no rokas rokā. Taču ievainoto transports pienāca, pirms vēl lēmums bija pieņemts. Jaunā ziņa izdzina uz ielas visus pilsētiņas iedzīvotājus . . .

Nožēlojamais gūstekņu bars jau bija aiztrenkts no perona. Dažos mirkļos pilsētiņas iedzīvotāji pārplūdināja stacijas prospektu, gluži kā spēcīga lietus gāzma pārplūdina noteku. Tie, kā parasts, bija nekaitīgi, labsirdīgi, vienaldzīgi, mazliet parupji, tomēr nebūt ne ļauni cilvēki. Bet tūdaļ iedegās viszemiskākās dziņas. Par ievainoto gājiena parādīšanos jau notālēm vēstīja pūļa rēcieni. Gājiens tuvojās: divi rati, pilni dzīvām paliekām; nestuves ar skrandām apsegtām miesām, atgāztām galvām; vienam rokas vilkās pa zemi, nagiem skrāpēdamas ceļa putekļus. Pa priekšu gāja neliela grupa viegli ievainoto pārsietām sejām vai rokām. Pirmajā rindā soļoja slaids, vājš vācu oficieris. Tad sekoja neliels konvojs. Paceltām dūrēm pūlis skrēja tiem pretī, — sievietes izpletušas pirkstus kā zvēra ķetnas. Svētā vienotība! Reizē ar vienkāršajiem ļautiņiem virsū metās arī sīktirgotāji, sīkpilsoņi un — dažus soļus nopakaļus — sabiedrības dāmas. Nelaimīgie uz mirkli apstājās: tie, kas soļoja aizmugurē, piespieda priekšējos soļot tālāk; ievainotie šausmās pārvērstām sejām grūstīti un stumdīti devās uz priekšu: tie sagaidīja, ka tos nolinčos. Sāka lidot akmeņi. Pūlis it kā saboza sarus, izslējis paceltos spieķus un lietussargus. Nāves draudi, svilpieni. Gluži dabiski — visi tūlīt uzbruka oficierim. Kāds iebelza tam ar dūri, kāda roka norāva bruņu cepuri un aizsvieda projām, kāda sieviete, dusmīgi klaigādama, iespļāva sejā. Sitienu trāpīts, tas sagrīļojās…

Anete metās uz priekšu…

Viņa atradās aiz pūļa, kas stāvēja, sakārtojies trīs rindās. Satrauktā viņa bija vērojusi notiekošo. Anete nezināja, ko uzsāks, viņai nebija nekādas vēlēšanās. Pat nebija laika apsvērt, kas īsti viņā noris . . . Noliektu galvu Anete metās uz priekšu, pagrūzdama sānis saniknotos cilvēkus, kuri aizšķērsoja ceļu. Un tie dabūja just, cik vērta ir dūre, kuras īpašniece saucas Rivjēra! Dabūja just arī izmisuma pilnā lēciena sparu! Anete pieskrēja pie vācu oficiera, pagriezās pret pūli un, rokas izstiepusi, skarbi uzsauca:

— Nelieši! Vai jūs esat franči?

Izsaucieni trāpīja pūli kā divkāršs pletnes cirtiens. Elpu neatvilkusi, Anete turpināja:

— Vai jūs esat vīrieši? Ikviens ievainotais ir neaizskarams! Visi, kas cieš, ir mūsu brāļi!

Viņas balss un rokas apvaldīja pūli. Anete pārlaida pūlim niknu skatienu, kas ķēra ikvienu pierē kā belziens. Ļaudis, īgni kurnēdami, atkāpās. Anete noliecās pacelt oficiera bruņu cepuri. Šā mirkļa pietika, lai tiktu sarautas saites ar apkārtstāvošajiem. Tajā brīdī kāda jauna sieviete žēlsirdīgās māsas tērpā piegāja Anetei klāt un klusā, tomēr stingrā balsī sacīja:

— Šī dāma runāja tā, kā pienākas ikvienam godīgam cilvēkam. Ievainotie ienaidnieki atrodas Francijas aizsardzībā. Necieņa pret tiem — ir necieņa pret Franciju.

Viņu pazina visi. Jaunā sieviete piederēja pie kādas no viscienījamākām vietējo aristokrātu ģimenēm. Viņas vīrs, arī virsnieks, nesen bija kritis pie Verdenas. Jaunās sievietes iejaukšanās izšķīra lēmumu. Viņai piegāja klāt vēl divas dāmas, arī žēlsirdīgas māsas. Daži sīkpilsoņi pasteidzās nomierināt pūli. Tā pati sieviete, kas nule bija spļāvusi gūstekņiem sejā, sāka skaļi vaimanāt, žēlodama kādu ievainoto. Taču pūlis kurnot pašķīrās un izlaida cauri konvoju ar jauno atraitni un Aneti priekšgalā, kura balstīja pie elkoņa tikko uz kājām stāvošo oficieri.

Gājiens sasniedza kara slimnīcu, un tur neviens vairs neuzdrošinājās izteikt protestus. Profesionālais pienākums un cilvēcība atguva savas tiesības. Bet pirmo stundu juceklī, ko vēl pastiprināja kopēju trūkums (tie, kas vilcinājās, cits pēc cita atgriezās naktī), pārējam personālam bija pārpārēm darba, un Anete, kurai neviens vairs nepievērsa uzmanību, varēja palikt kara slimnīcā līdz pusnaktij.

Anete izģērba un nomazgāja ievainotos, un viņai talkā nāca pirmītējā saniknotā fūrija, kas bija lieliska palīdze, jo, par savu varmācību kautrēdamās, centās izlīdzināt netīkamo iespaidu. Kāds no nelaimīgajiem tika atzīts par bezcerīgu, operēt vairs nebija nekādas jēgas, un Anete pavadīja ar viņu kopā pēdējās stundas.

Tas bija melnīgsnējs jauneklis, vājš un nervozs, semītu un latīņu rases jauktenis, kādi sastopami Reinas krastos. Uzšķērsts vēders … Jam foetebat[91]. Brūcē jau ņudzēja tārpi. Viss augums drebēja aiz sāpēm, viņš bija sakodis zobus, tomēr lāgu lāgiem stiepti ievaidējās. Ievainotā acis gan aizvērās, gan atvērās, meklēdamas kādu būtni vai priekšmetu, kaut ko dzīvu vai kādu pieturas punktu, pie kā varētu pietverties bezdibeņa malā. Jaunekļa skatiens sastapa Anetes acis un iegrima tajās. Šais acīs, kurās mirdzēja līdzcietība … Ai, kāda negaidīta gaisma šajā postā! Atkal uzpeldēja dzelmē nogrimusī cerība. . . Viņš iesaucās:

— Hilfe![92]

Anete noliecās pār jaunekli. Viņa palika roku zem mazliet paceltās galvas. Tad sāka čukstēt ausī līdzjūtīgus vārdus vācu valodā. Kā lietus lāses tie veldzēja ievainotā sauso, kaistošo ādu. Viņš satvēra Anetes brīvo roku un iecirtās tajā ar nagiem. Anetes ķermenī atbalsojās mirstošā jaunekļa trīsas. Viņa iedvesa tam pacietību. Brašais zēns aizturēja elpu, cenzdamies apslāpēt kliedzienu. Viņš arvien stiprāk žņaudza roku, kas viņu turēja virs bezdibeņa. Jo dziļāk ievainotais grima šai bezdibenī, jo maigāk spulgoja Anetes acis. Viņa atkārtoja:

— Sцhnchen! Knдbelein Mein armer lieber Kleiner!. . . [93]

Jaunekļa augums nodrebēja pēdējo reizi. Viņš pavēra muti,

lai to pasauktu. Anete viņu noskūpstīja. Un neatbrīvoja roku no agonijā drebošajiem pirkstiem, iekams viņš beidza ciest.

Anete devās mājup. Pulkstenis bija trīs naktī. Ledaina migla. Izdzisušas debesis. Tukšas ielas. Nekurinātā istaba. Viņa neapgūlās līdz gaismai. Viņā mita visas pasaules šausmas. Sirds bija sāpju pārpilna. Un tomēr Anete atviegloti uzelpoja. Viņa bija atradusi savu vietu cilvēces traģēdijā.

TREŠĀ NODAĻA

Slogs, kas gūlās uz Aneti, bija novēlies. Ar vienu vienīgu pleca grūdienu viņa to atkal nometa. Un tikai tagad, redzot šo slogu zemē pie kājām, Anete beidzot saprata, kas viņu visu laiku nomācis …

Viņa bija melojusi. Melojusi pati sev. Slēpusies no pašas skatiena. Vairījusies raudzīties sejā drausmīgajām domām, kas viņu tirdīja. Viņa bija gļēvi samierinājusies, ka šis karš ir neizbēgams un dzimtene jāaizstāv, bailīgi piekritusi tiem, kas šo karu attaisnoja kā neizbēgamu dabas parādību. Un pēkšņi pret šo mežonīgo dabu sacēlās viņas pašas daba — noliegtā un nomāktā, nodotā un neapmierinātā daba, kas atriebjas pati par sevi un tiecas atbrīvoties. Barbariskām saitēm sažņaugtās Anetes krūtis nometušas spaidus un elpo brīvi. Un Anete vēršas pie savām tiesībām, pie sava likuma, pie sava prieka un arī pie savām ciešanām, tikai savām ciešanām — mātes ciešanām.

Visām mātes jūtām. Viņa jūtas māte ne tikvien savam dēlam . . . Jūs visi esat mani dēli. Laimīgie dēli, nelaimīgie dēli, jūs plosāt cits citu. Bet es jūs visus apkampju. Savos apkampienos ieaijāju pirmajā un pēdējā miegā. Dusiet! Es esmu jūsu kopējā māte.

Rītausmā Anete aizrakstīja otrai mātei, mirušā jaunekļa mātei, kuram bija aizspiedusi acis. Viņa tai nosūtīja dēla pēdējo skūpstu.

Tad viņa atgriezās pie skolas mācību grāmatām un burtnīcām. Un no jauna atsāka ierasto darba dienu, ne mirkli neatpūtusies, tomēr ar atjaunotiem spēkiem un mieru sirdī.

Anetes rīcība izraisīja lielu traci. To apsprieda katrā mājā. Ja par to atklāti nebūtu atzinīgi izteikusies jaunā de Mareija kundze, ikviens bez liekas prātošanas šo rīcību nosodītu. Bet šādas aizstāvības ietekmē daži piekrita Anetei. Daudzi bija sašutuši. Un it visi slepenībā turēja uz viņu ļaunu prātu. Lai arī taisnība būtu viņas pusē, tomēr grūti paciest, ka svešiniece tiem pamācīja cieņu — turklāt vēl tādā tonī!

Tomēr visi apklusa, līdzko uzzināja (mazā pilsētiņā mēdz visu uzzināt jau pēc dažām stundām), ka de Mareija kundze nākamajā dienā apmeklējusi Aneti un, nesastopot mājā, atstājusi uzaicinājumu viņu apciemot. Anete atradās aizsardzībā. Pilsētas iedzīvotāji apslāpēja naidu līdz nākamajai izdevībai. Koledžas direktors, iesaucis pie sevis Rivjēra kundzi, aprobežojās ar atturīgu brīdinājumu: par viņas patriotismu neviens_nešauboties, bet lai izvairoties to izpaust extra muros[94]! Pienākums jāizpildot pienācīgā laikā un pienācīgā veidā. Ne quid nimis! . . , [95] Anete nepaguva ne muti atvērt, lai atbildētu, kad direktors jau palocījās un ar laipnu rokas mājienu apturēja viņu: «Tas nav rājiens, tikai padoms! …» Taču Anete zināja, ka priekšnieka padoms ir pirmais brīdinājums.

Pagaidām Anetei neatlika nekas cits kā uzmaukt no jauna uzpurni un atgriezties savā suņu būdā. To, kas viņai veicams, viņa bija paveikusi. Rītdiena nodiktēs rītdienas pienākumu. Šodiena aiztaupīja pūles izvēlēties starp diviem pienākumiem. Jo, kad Anete atkal ieradās kara slimnīcā, durvis viņa atrada slēgtas. Ar pavēli bija aizliegts ielaist palātās nepiederīgas personas, tas ir, tās, kas nesastāvēja abās vietējās organizācijas — Sarkanajā Krustā un savienībā Francijas sieviete (kuras, starp citu, nevarēja satikt kā suns ar kaķi). Vēlāk Anete uzzināja, ka aizliegums vērsts tieši pret viņu.

Bet, lai gan Anete ar savām alkām kalpot cilvēkiem arī atradās slēgtu durvju priekšā, viņai atvērās citas, aiz kurām viņa rada iespēju savu jauno mātes jūtu apmierināšanai. Un neviens nespēja paredzēt bīstamos ceļus, kuros Aneti aizvilināja atjaunotās sirdsapziņas pienākumi.

Jau pašā pirmajā reizē, kad Anete bija ieradusies apciemot. de Mareija kundzi, jaunā atraitne, — neatmezdama, starp citu, savu mazliet vēso atturību, — apliecināja tai visdziļāko cieņu un pateica, ka viens no viņas svaiņiem, kas, smagi ievainots, ārstējoties viņu mājās, izteicis vēlēšanos redzēt Rivjēra kundzi; Anete tūdaļ pieņēma šo uzaicinājumu.

Žermēns Šavans bija tikai attāls radinieks de Mareija kundzei, dzimušai Seižī; viņa māsa bija precējusies ar kādu no Seižī brāļiem. Tomēr abas ģimenes saistīja ciešas materiālas intereses un savstarpēja tuvība. Abas ģimenes šajā apvidū jau sen bija laidušas dziļas saknes. Viņu īpašumu robežas saskārās. Taču uzskati drīzāk atšķīrās pēc formas nekā pēc satura. Šavanu republikānismam bija palsas krāsas; sarkanā krāsa, jau pašā sākumā visai neuzkrītoša, pamazām bija pilnīgi izbālējusi; palikusi rožaina nokrāsa, un, ja arī vēl nebija izbalējusi līdz baltai, tad katrā gadījumā tai ļoti labi piestāvēja. Abu ģimeņu godīgā ceļā iegūtā un stabilā bagātība ne mazumu veicināja to, ka grāvji, kuri viņu īpašumus drīzāk norobežoja nekā šķīra, gandrīz bija aizbērti. (It visos laikos, it visās vietās zemes īpašumi ir radniecīgi.) Sevišķi mīlestība pret zemi, kuru tie paši apsaimniekoja, — kādas pārdesmit fermas, tās šķita kā cāļu bars, kas izklīdis uzknābāt barību šai apvidū, — pieķeršanās savai dzimtenei un kārtības kults, kurš, ja arī ne visā pilnība, tad vismaz daļēji aizstāja reliģiju (protams, mēs domājam Romas reliģiju, vienīgo, kam Rietumeiropā ir iespaidīga kārtības vara), — visas šīs Šavanu galvenās rakstura iezīmes, kas bija kopīgas ar de Mareijiem, de Tēzē un de Seižī, un pārējiem provinces sīkajiem muižniekiem, atstāja tikai tik daudz atšķirības, cik nepieciešams, lai glaimotu ikviena patmīlai un radītu pārliecību, ka viņš ir pārāks par kaimiņiem. Tā ir vājība, kas raksturīga visiem cilvēkiem. De Seižī un Šavani bija pārāk labi audzināti, lai izrādītu pārākuma apziņu. Tā jāpaglabā sevī, lai varētu slepus patīksmināties.

Tas, ka Aneti Rivjēru ielūdza šajās aprindās, varēja izraisīt pilnīgi saprotamu izbrīnu. Ne jau nu Anetei pašai, jo viņa nebūt neizjuta šķiru barjeru, bet gan provinces mazpilsētiņai. Tiesa, ielūguši Aneti bija tikai šie divi Šavanu un de Seižī ģimenes locekļi, kam apstākļi piešķīruši savās mājās neapstrīdamas tiesības: Luīze de Mareija kundze un Žermēns Šavans. Abi bija dārgi atmaksājuši parādu savam vārdam un dzimtenei. Un abi bija šai vidē izņēmumi. Anete drīz vien par to pārliecinājās.

Šavanu māja, veca, pelēka mūra celtne, atradās līkumotā ieliņā pie pašas katedrāles pakājes. Ap māju valdīja klusums, ko šad tad pārtrauca grūtsirdīgas zvanu skaņas un krauķu kliedzieni. Ieejot pa šaurajiem pulēta ozola vārtiņiem ar mirdzoši nospodrinātiem apkalumiem, — apputējušajā fasādē tie vienīgie mirdzēja ar saltu spožumu, — vajadzēja vispirms iziet cauri akmens plātnēm izliktam pagalmam, lai nonāktu pie galvenās ēkas. Istabu logi raudzījās uz četru pelēku mūru ieslēgtu pagalmu bez dārza, bez vienas vienīgas koku lapas, bez viena vienīga zāļu stiebriņa. Šķiet, ka šie provinces sīkpilsoņi, atgriezušies pilsētā pēc vairāku mēnešu ilgas uzturēšanās lauku ārēs, centušies sevi tā iemūrēt, lai daba tos nespētu tur atrast. Parasti Šavani te mēdza dzīvot tikai ziemas mēnešos, taču pēdējo gadu notikumi — karš, pienākums piedalīties visos sabiedriskajos pasākumos, dēla slimība — piespieda tos apmesties pilsētā, līdz nākotne kļūs skaidrāk pārredzama.

Šavanu ģimene tajā laikā sastāvēja gandrīz vienīgi no sievietēm. Tēvs bija miris. Un visi veselie un stiprie vīrieši, dēli un znoti, atradās frontē. Mājā bija palicis vienīgi septiņus gadus vecais puisēns, jaunās Šavanu de Seižī kundzes dēlēns; saspiedis degunu gluži plakanu pie loga rūts, beigdamies vai nost aiz garlaicības viņš nenolaida acu no ieejas durvīm, vērodams, vai neienāks kāds rets apmeklētājs, vai arī snauda, zvanu skaņu un krauķu brēcienu ieaijāts; sapņos puisēns redzēja karogus, durkļus un kapus… Zēna seja bija pirmā, kuru ieraudzīja Anete, ienākusi šai mājā. Arī vēlāk, ik reizes iegriežoties šeit no jauna, viņa sastapa bērnu ar kārīgajām un garlaikotajām acīm; noglāstījis Aneti, tas mirklī nozuda.

Otrā stāva istaba ar augstajiem griestiem un dziļo alkovu bija krēslas pielijusi. Jauns cilvēks, apsēdies pie vienīgā loga, pa kuru ieplūda skopa novembra dienas gaisma, piecēlās no atzveltņa, lai sasveicinātos ar de Mareija kundzi un viešņu, ar kuru tā viņu iepazīstināja. Lai gan jau pirmajā acu uzmetienā radās iespaids, ka nāve jau te pin savus tīmekļus, krēsla bija pasaudzējusi ievainotā seju. Tā likās it kā izausta no gaismas stariem — šādas sejas bieži vien sastopamas Vidus Francijā. Laipna seja ar pareiziem vaibstiem, ērgļa degunu, asi iezīmētu muti, koši zilām acīm un gaišu bārdu. Viņš uzsmaidīja Anetei un pateicās svainei ar sirsnīgu skatienu. Abi pārmija dažas vispārējas frāzes par veselību un laika apstākļiem, nepārkāpdami piesardzīgas sabiedriskas sarunas robežas. Bet pēc brīža de Mareija kundze nemanot izgāja. Tad Žermēns Šavans, ašiem, skadriem skatieniem izpētījis Anetes vaibstus, sniedza tai roku, sacīdams:

— Labā Luīze man stāstīja par jūsu varonīgo rīcību. Tātad jūs neesat no tiem, kas pēc kaujas vēl joprojām sit pieveikto ienaidnieku. Jums piemīt vājība saudzēt uzvarēto. Tāpēc uzdrošinos cerēt, ka jums vēl atlikusi līdzjūtība arī tam uzvarētajam, kas te sēž jums pretī.

— Jums? — jautāja Anete.

— Jā, man. Esmu smagi ievainots. Visas cerības sabrukušas. Ir ar ko padižoties.

— Jūs izveseļosieties.

— Nē. Atstājiet ilūzijas citiem un arī man pašam. Celt gaisa pilis mēs visi esam nadzīgi. Jūs man esat vajadzīga cita iemesla dēļ. Jūsu līdzjūtība vajadzīga nevis manai miesai, bet gan manam garam. Sakāve vien vēl būtu nieks, ja vien varētu ticēt uzvarētājam.

— Kādam uzvarētājam?

— Liktenim, kas mūs nolēmis upurēt… Nē, ar to vēl nav pateikts viss … Liktenim, kam paši esam nolēmuši upurēties …

— Jūs gribat teikt — tēvzemei?

— Tā ir tikai viena no uzvarētāja sejām. Šāsdienas maska …

— Arī es esmu uzvarēta un arī neticu uzvarētājam, tomēr nepadodos. Pēdējais vārds vēl nav pateikts.

— Jūs esat sieviete. Jūs esat spēlētāja. Sieviete, pat zaudējusi, tic, ka beigu beigās tomēr uzvarēs.

— Nē, es tam neticu. Bet vai nu laimēšu, vai zaudēšu, es spēlēšu, kamēr vien man būs kaut vai mārciņa miesas, ko likt par likmi dzīves spēlē.

Žermēns smaidīdams vēroja Aneti.

— Jūs neesat no šejienes.

— No kurienes gan citur, ja ne no Francijas?

— No kuras provinces?

— Esmu burgundiete.

— Jūsu asinīs ir vīns.

— Mūsu vīnā ir asinis.

— Labi, laiku pa laikam es labprāt tukšotu kādu glāzi jūsu vīna. Vai jūs nevarētu kādreiz, kad jūtat sevī enerģijas pārpilnību un nedaudz pacietības, dāvāt man kādu ceturtdaļstundu sarunai?

Anete apsolījās un sāka nākt pie Žermēna. Starp viņiem nodibinājās draudzība. Viņi runāja par visu, vienīgi par karu ne. Pēc pirmajiem jautājumiem Žermēns bija ar rokas mājienu apturējis Aneti. Aizliegts ceļš. Slēgts ceļš! . ..

— Nē, par to nekad nerunāsim! Jūs tik un tā nekā nesapratīsiet.. . Es nesaku, ka jūs vien… Jūs visi, kas atrodaties šeit… Šeit… Tur… Divas pasaules; viena šaipus, otra viņpus … Ikvienai sava valoda.

— Vai es nevarētu to iemācīties? — ievaicājās Anete.

— Nē. Pat jūs ne, lai arī jums tik daudz sirds degsmes. Mīla nespēj aizstāt pieredzes trūkumu. To, kas ierakstīts miesas grāmatā, nav iespējams pārtulkot.

— Kāpēc gan nepamēģināt? Es tā alkstu saprast — ne jau nu aiz ziņkāres, bet lai palīdzētu. Es vēlētos pazemīgi iepazīties ar to, ko esat pārcietis.

— Es jums pateicos. Tomēr vislabākā palīdzība būtu, ja jūs mums palīdzētu to aizmirst. Pat ar biedriem no «viņas puses» mēs, it kā klusībā vienojušies, cenšamies nepieminēt to, kas bijis «viņā pusē». Stāsti par karu — grāmatās, laikrakstos — mums derdzas. Karš nav literatūra.

— Arī dzīve nav literatūra.

— Tiesa. Bet cilvēks jūt nepieciešamību dziedāt. Un dzīve ir variācijām bagāta tēma. Dziedāsim!

Viņš apklusa, cīnīdamies pēc elpas. Anete atbalstīja viņa galvu. Žermēns atguva elpu un pateikdamies atvainojās. Iekritušajā sejā atplauka smaids. Uz pieres mirdzēja sviedru lāse. Viņi klusēdami gaidīja. Un sirsnīgi vērās viens otrā.

Žermēnam Šavanam vēl nebija pilni trīsdesmit gadi. Viņš bija uzaudzis provinciālās buržuāzijas vidē, lojālā, liberālā, tomēr visnotaļ pārpilnā intelektuāliem aizspriedumiem, gan, starp citu, spēcīgiem un veselīgiem; kopā ar darbu un pieķeršanos zemei tā veido centrālo provinču mugurkaulu. (Ja buržuāzijai nebūtu šo aizspriedumu, to nomāktu bezrūpīgā bezbēdu dzīve.) Žermēns labi pazina to īpašības — gan sliktās, gan labās. Viņš pats bija veidots no tās pašas mīklas. Tikai nezināmais maiznieks šai mīklai piejaucis klāt citu raugu.

Jaunais, bagātais buržuā, dzīvespriecīgs un bezrūpīgs, kura nākotne, kā likās, bija noteikta jau kopš viņa dzimšanas un kurš būtu varējis ganīties savu muižu leknajos aplokos, devās uz Parīzi un iestājās augstskolā studēt orientoloģiju un diplomātiju. Konsula karjera to vilināja mazāk nekā varbūtējā iespēja

ceļot. Taču savu dzimteni Žermēns mīlēja, mīlēja kā gardēdis: debesis un gaisu, valodu un maltītes, auglīgo zemi un jaukos cilvēkus… Un tomēr sapņoja tikai par vienu: aizbēgt no visa tā! Gaidīdams iecelšanu kādā vietā tālajās zemēs, Žermēns bija izbraukājis Eiropu krustām šķērsām. Dīvaina gaume — kā teiktu viņa novadnieki, mājās tupētāji! Bet kāda jēga strīdēties par gaumi un krāsām (jo sevišķi ar bagātniekiem)!… Karš bija pārvilcis svītru viņa ceļojumu plāniem. Un turklāt tos izpostījusi slimība: Žermēns bija saindējies ar gāzēm; tās pamazām saēda organismu. Tagad Žermēnam atlika tikai ceļot pa savu istabu (un arī vairs ne; nu jau vairākas dienas viņš nespēja piecelties no gultas), izpētīt pašam sevi. Ne mazāk tāls, ne mazāk noslēpumains ceļojums … Nezināmā zeme … Žermēns to pētīja pēc tīrākās sirdsapziņas.., Bet no kurienes bija radies šis aicinājums, šī dziņa bēgt? …

Žermēns izskaidroja to Anetei jautrā un zobgalīgā balsī, kādā parasti mēdza izteikt savas domas:

— Es dzīvoju uz laukiem. Man bezgala patika medīt, ne tik daudz pašu medību dēļ, cik aiz dziņas būt allaž saskarē ar zemi un dzīvām būtnēm, dzīvniekiem un augiem. Mīlestība uz dzīvniekiem mani nekavēja tos nogalināt… Kad turēju rokā vēl silto irbi vai spiedu vēderu baltļipainam zaķim, lai tas atrītu pēdējās brokastis, jutos šīm būtnēm tuvāks nekā pats sev — cilvēkam. Es neatmaigu pret tām. Par trāpīgu šāvienu medniekam allaž prieks. Un domāju, ja mēs būtu mainītās lomās, arī tie man nešautu garām. Bet es centos saprast tos un sevi. Vēlāk es tos apēdu! … Kāpēc raucat degunu? Lai spēcīgāk ieostu cepeša smaržu? Irbe ar kāpostiem un zeltainām speķa šķēlēm ir dievu cienīga maltīte! Arī jūs no tās neatteiktos … Bet dievi, jāatzīstas, ir visai dīvaini dzīvnieki.

— Drausmīgi dzīvnieki.

— Netiesāsim tos! Ēdīsim! Arī mūs apēdīs! (Pašlaik ir mana kārta.) Un mēģināsim iepazīt! … Dievus? Tie atrodas pārlieku tālu! Bet tos, kas mums pa rokai. Dzīvniekus un cilvēkus… Mans pirmais atklājums bija tas, ka cilvēki un dzīvnieki, dzīvodami tūkstošiem gadu tiešā tuvumā, nav mēģinājuši saprast cits citu… Jā, mēs protam spriest tikai par to ādu un gaļu… Bet, kas tie ir, ko domā un jūt, — par to cilvēki nekad nav interesējušies… Cilvēki nav ziņkāri. Viņiem netīk, ka traucē viņu mieru. Nevēlēdamies piepūlēt savu prātu, cilvēki noliedz, ka tāds būtu dzīvniekiem… Bet, rau, atverot acis, ar izbrīnu pamanu, ka arī cilvēki cits citu nemaz nepazīst labāk. Lai arī cik to saskare cieša, ikviens aizņemts pats ar sevi un neuztraucas par otru. Kaimiņ, ja tavas dzīves ritms saskan ar manējo, tad viss ir jauki, tu esi mans tuvākais. Bet, ja nesaskan, — tu esi svešinieks. Un, ja saduras ar manējo, tad — ienaidnieks. Pirmajam es augstsirdīgi piedēvēju savu paša domu. Otrajam ir tiesības tikai uz otrās šķiras prātu. Par trešo jāsaka tā kā tai dziesmiņā par Malbrugu — «trešais neatnesa nekā», — tam nav nekādu tiesību; es pilnīgi noliedzu, ka tam piemīt spējas domāt, tāpat kā dzīvniekiem. (Vai tad boši ir cilvēki?) Starp citu, lai kādai šķirai es arī attiecinātu otru — pirmajai, otrajai vai trešajai, — it visos gadījumos es to nepazīstu un pat necenšos iepazīt. Es redzu tikai sevi un runāju tikai ar sevi. Esmu varde: kvā! . . . Kad piepūšos aiz kaisles vai pašapziņas, varde pārvēršas par vērsi, un es nosaucu sevi par nāciju, tēvzemi, saprātu vai dievu. Šāds stāvoklis ir bīstams. Atgriezīsimies atpakaļ pie savas peļķītes! … Ak, vai! Es nekad neesmu pratis miermīlīgi kurkstēt peļķītē, aizsargājoties ar līdz kaklam aizpogāto, ūdeni necaurlaidošo apmetni — savu ādu. Kopš tās dienas, kad man pieskārās ziņkāres (vai arī simpātijas) dēmons, mani māc vēlēšanās iepazīt cilvēkus (es nesaku — saprast: kas gan varētu ar to lepoties?), vismaz tos pataustīt, just viņu gara dzīvo siltumu, kā pirkstos jutu irbes silto, pūkaino ķermenīti. Un es sajutu šo siltumu. Es to izbaudīju. Mīlot viņus. Nokaujot viņus. Jo esmu arī nokāvis.

— Jūs — nokāvis? — iesaucās Anete un streipuļodama atkāpās nostāk.

— Tā vajadzēja. Nedusmojieties uz mani! Viņi man atmaksājuši ar to pašu! . . .

*

Tā Žermēns stāstīja par sevi, ar galliem raksturīgo ironiju aizplīvurodams savas domas traģisko būtību. Likās, šī doma nepazina ne cerību, ne žēluma. Tā bija kā ēnu valsts. Bet zemes virsū dzirkstīja dzīvo saule. Šā kontrasta dēļ viņa pasaules vīzija kļuva vēl drūmāka. Žermēns redzēja radības sākotnējo grēku, tomēr nepieļāva, ka tas izpērkams. Anetes kvēlā sirds sadumpojās. Viņa ticēja labam un ļaunam un strauji to projicēja no savas sirds uz dzīves zvaigžņotā izplatījuma ekrāna. Un ieņēma vietu lielajā cīņā. Anete necerēja uzvarēt, un viņas nolūks arī nebija uzvarēt, pēc viņas domām, mērķis meklējams pašā cīņā. Tas, ko viņa uzskatīja par ļaunumu, bija ļauns, bija ienaidnieks. Un izlīgt ar ienaidnieku viņa nespēja.

Bet cīnīties ir viegli, ja visu ļauno nostata pretinieka pusē un visu labo — savā. Žermēna zilās acis, kas maigi vērās it kā pašā Anetes dvēselē, šai monolītajā un degsmes pilnajā dvēselē, redzēja acu priekšā paveramies citādu cīņas lauku. Krišna cīnās ar Krišnu; un nebūt nav zināms, ar ko vainagosies cīņa — ar dzīvi vai nāvi, vispārējo iznīcību. Žermēns redzēja savstarpējo nesaprašanos, viņš to redzēja it visā pasaulē, redzēja mūžu mūžos. Un, sev par nelaimi, Žermēns nevarēja tai pievienoties. Viņam bija nelaimīgās spējas atzīt ne tikvien savas, bet arī citu domas, jo arī tās viņš saprata. Un Žermēns tiecās drīzāk tajās iedziļināties nekā tās grozīt.

Ne vienmēr Žermēns bijis tāds kā tagad. Dzīvē viņš iegāja ar viengabalainu «es», kas arī netiecās saprast, bet gan ņemt. Žermēnam atvērās acis tikai tad, kad bija jāsastopas ar vilšanos. Viņš gluži mierīgi izstāstīja Anetei kādu no šiem pārdzīvojumiem. (Ar viņu varēja runāt bez liekas kautrēšanās. Anete jauneklim šķita kā gudra biedrene, kas pazina dzīvi, jo arī pašai, acīm redzot, bijuši līdzīgi pārdzīvojumi.)

Žermēns bija mīlējis kādu sievieti, mīlējis tirāniski. Viņš gribēja to mīlēt ne pēc tās, bet pēc savas sirds likumiem. Tas, ko Žermēns uzskatīja par labu sev, pēc viņa prāta likās labs arī tai. Vai, mīlot viens otru, abi nebija viena vienīga būtne? Jaunā sieviete mīlēja, tomēr pagura no šās mīlas. Kādu dienu, atgriezies mājā, Žermēns atrada būrīti tukšu. Viņa bija aizbraukusi. Dažas atvadu rindiņas Žermēnam paskaidroja, kāpēc. Tā bija nežēlīga mācība, tomēr nepalika bez sekām. Žermēns saprata, ka citi vēlas, lai mēs tajos mīlam nevis sevi, bet viņus …

— Pārspīlētas prasības, vai ne? Tomēr šīs pretenzijas jāpieņem … Kopš tā laika es centos kā vien varēdams .. .

Viņš stāstīja par pārdzīvoto savā parastajā veidā, it kā pa jokam.

— Pieņemt visu no tiem, kurus mīlam, — sacīja Anete, — nav grūti, ja vien izdevumus maksājam paši. Bet, ja tos nomaksā viņi vai viņu kaimiņi, — vai tad var tam pievienoties?

— Jūs domājat — karu?

— Karu vai mieru — vienalga! Biezs mežs, kur stiprie aprij vārgos, līdz savukārt tos aprij citi, vēl spēcīgāki!

— Ir tikai vārgie vien, jūs pati nesen tā teicāt. Galu galā visi tiks aprīti!

— Es nostājos to pusē, kurus aprij!

— Ha! Ha! Jūs dzīvojat, un jums ir lieliski zobi!

— Man gribētos, kaut man būtu tikai lūpas, lai skūpstītu it visu dzīvo. Bet, tā kā lielais nezināmais ielicis man mutē šos nažus, tad lai tie būtu tikai manu bērnu aizstāvēšanai!

— Nu, rau, jūs jau esat pats kara iemiesojums!

— Nē, es tos tieši aizsargāju no kara.

— Visi ir tādi paši kā jūs… Teiksim: deviņi no desmitiem! Un desmitais bez pārējiem deviņiem neko neiespēs.

— Jā, karš miera labā. . . Bet tas nebūt nav tas, ko gribu teikt. . . Manuprāt, jūs taču neticat šai drūmajai komēdijai?

— Neticu. Nē. Bet viņi tai tic. Es respektēju viņu ticību.

— Viņu ticību? Tā ir tikai maska, zem kuras tie apslēpj savas ļaunās dziņas — skaudību, lepnumu, iekāri, plēsonību un izvirtību . . .

— Rimstieties!

— Vēl paliek pāri.

— Ko gan jūs zināt par visām šīm precēm?

— Pazīstu it visas šķirnes. Pašai to netrūkst. Pilna lāde. Žermēns apklusa, uzmezdams pazinēja skatienu sievietei, kas

sēdēja pie viņa gultas un runāja par mieru, uzpūzdama kara liesmas. Tad viņš teica (šie vārdi gan pilnībā neatbilda viņa domām):

— Jums ir raksturs. Jums netrūkst nekā!… Bet sakiet man, Judītes kundze, ja jau piedēvējat fīlistietim [96] daļu savu tikumu, nepalieciet pusceļā, piedēvējiet viņam tikpat dāsni arī pārējās, labākās! …

— Ko jūs ar to gribat sacīt?

— Nu, savu mīlu, savu ticību, savu sirsnību… Jūs noraidāt šos cilvēkus, noraidāt tos visus kopumā, kā ļaundarus un meļus. Ak, vai, to viegli pateikt! Ja tā būtu, tad dzīve būtu pārlieku viegla, tad viņi nebūtu tik stipri! Ieskatieties vērīgāk!

— Es negribu viņus redzēt.

— Kāpēc? . . .

— Tāpēc, ka to nevēlos.

— Tāpēc, ka jau esat redzējusi.

— Jā, esmu redzējusi…

— Tomēr redzējusi kaisles apmātām acīm… Es jūs saprotu: redzēt taisnību, tas sasaista rokas, kad darbojamies . . . Bet vai darbojamies vai ne . . . vispirms jāredz! Es jums aizdodu savas brilles. Skatieties! Vēlāk pati rīkosieties tā, kā gribēsiet … Viņa redzēja — gribot negribot. Žermēns nerunāja skaļus vārdus par cilvēci. Šāds stils viņam bija svešs, un cilvēks kā tāds viņa acīs nebija ne plika graša vērts. Viņu valdzināja vienīgi pārejošais: lai tas būtu dzīva būtne vai aizritošs mirklis. Ja kaut kas nemitējās, nemira, tad, pēc viņa domām, nemaz nedzīvoja: tas visu laiku bija miris.

Žermēns vienkāršos vārdos stāstīja Anetei par mazo pilsētiņu un dzimto nostūri. Kopš bērna dienām viņš savās mapēs krāja veselu lēveni zīmulī darinātu skiču senlaicīgā franču stilā: ģīmetnes, pavirši uzmestas, vēlāk pārlabotas, pēc tam smalkāk izstrādātas, līdz tām cauri atplaiksnījās dvēsele. Pilsētas, lauku iedzīvotāji, savējie… Ai, viņš tos pazina, redzēja tiem caur un cauri, no vienas un no otras puses! Viņam vajadzēja tikai izvēlēties. Žermēns parādīja no šīs kolekcijas dažas ģīmetnes, kuras Anetei likās pazīstamas, ļaudis, kuru aprobežotība un egoisms aizžņaudza viņai elpu. Rau, tādi — kā vīrieši, tā sievietes — gūstekņu ierašanās dienā bija izturējušies pret tiem kā traki vilki. Viņi bija arī savā ziņā labsirdīgi, viņiem bija savi mājas tikumi. Šās blīvā apvalkā ietinušās tūļīgās dvēseles reizēm spēja rīkoties arī pašaizliedzīgi. Un katrs no šiem kaulu maisiem — kuru dēļ, likās, neviens dieva dēls nebija miris — nesa savu krustu. Anete to gluži labi zināja! Bet viņa nesa savējo, un, tāpat kā tiem, arī viņai bija slieksme ticēt, ka vienīgi viņas krusts ir istais. Anete redzēja vienā pusē bendes, otrā — upurus. Žermēns piespieda viņu saskatīt ikvienā reizē gan upuri, gan bendi. Šis neticīgais galls uzbūra viņas acu priekšā veselas tautas neredzētu Golgātas gājienu: visi nes krustu, un visi apmētā ar lāstiem un akmeņiem krustā sisto! . ..

— Bet tas taču ir drausmīgi! — iesaucās Anete. — Vai tad viņus nevar vest pie prāta! Nevis jāapmētā citam citu ar akmeņiem, bet gan vienotiem spēkiem jāuzbrūk …

— Kam tad?

— Lielajam bendem!

— Miniet to vārdā!

— Dabai!

— Nezinu, ko tas nozīmē … Žermēns viegli paraustīja plecus. Tad turpināja:

— Dabai? Tad jau labāk dievam! . .. No dieva taču var gaidīt kaut ko saprātīgu … (Vismaz tīksmi lolot šādu cerību!…) Bet daba — kas tā tāda? Kas to redzējis? Kur tai galva? Kur sirds? Kur acis?

— Lūk, tās. Tās ir manas acis! Mana miesa. Mana sirds. Tā esmu es un mans tuvākais.

— Jūsu tuvākais? Ko jūs, apskatiet jel labāk!… Nē, neejiet projām! Pagaidiet mirklīti! . ..

Ienāca kāds viesis. Jauns cilvēks — resns un sārts, ar vientiesīgu, tuklu lelles seju kā Buržas baznīcas portāla eņģelīšiem. Ģērbies viņš bija zilā karavīra ģērbā. Tas bija Žermēna biedrs, bagāta muižnieka dēls, kas dzīvoja netālu no tuvējā kantona galvenās pilsētas. Viņš bija atbraucis militārā atvaļinājumā un nostaigājis piecas jūdzes, lai apmeklētu Žermēnu. Karavīrs noskūpstīja slimo. Goddevīgi palocījās Anetei. Un sāka triekt. Viņš vai plīsa no labsajūtas un veselības. Viņš atnesa vēstis par vienu otru pazīstamu, kuru uzvārdi karavīra mutē skanēja jautri un labsirdīgi kā sulaiņu vārdi komēdijās. Tie bija biedri no «viņas puses». Daži bija krituši. Citi dzīvoja. Dziedošā, it kā caur degunu nākošā vietējā izruna vērta stāstījumu vēl jautrāku. Viesis nopūlējās Anetes klātbūtnē mīkstināt vaļību izteicienos (aiz cieņas pret dāmām!). Viņš uzmanījās. Aneti uzrunāja laipnā, glaimīgā, senlaicīgā balss noskaņā. Toties kļuva pavisam vaļsirdīgs, kad pilnu muti sāka stāstīt par savējiem — māti un mazo māšeli, ko tas dievināja. Viņš izskatījās pēc liela bērna — laipna, paklausīga, ar pilnīgi atklātu sirdi.

Kad viesis bija aizgājis, Žermēns jautāja Anetei:

— Ko jūs par viņu sakāt? Mīksts kā sviests, vai ne? Kaut vai triep uz maizes!

— Viņā viss ir bez viltus, — atteica Anete. — Pavisam tīrs piens, nekrejots. No viņa dveš leknu ganību zāles smarža.

— Ko jūs gan teiktu, ja būtu redzējusi šo tuklo lelli, šo lāga zēnu, labo dēlu (ja tam būtu piedāvājuši baudīt svēto vakarēdienu, viņš to bez ierunām pieņemtu; viņš ir bez viltus — kā zelts), — ja jūs to būtu redzējusi tādu, kādu es to redzēju tranšejās triecienuzbrukuma laikā, kad tas rīkojās kā miesnieks ar dunci, turklāt vēl plēsdams jokus!

Anete riebumā atgainījās.

— Nomierinieties! Jūs nekā neredzēsiet; es jūs saudzēju: es aizveru slēģus. Viss ir aizslēgts. Ārā valda tumsa. Bet istabā mēs esam tikai divi vien.

Anete, joprojām iebiedēta, jautāja:

— Un viņš vēl var smieties! Ir tik mierīgs!

— Viņš nekā neatceras.

— Nevar būt!

— Esmu redzējis citus tādus pašus, kas, dienā pastrādājuši tādus darbus, kas nemaz nav vārdos izsakāmi, nakti gulēja kā bērni. Ne vēsts no sirdsapziņas pārmetumiem. Piebildīsim, ka stundu vēlāk viņi būtu ar mieru skūpstīt ienaidnieku, kam šodien pārgriezuši rīkli! Labsirdības uzplūdi tiem aizmirstas tikpat ātri kā niknuma uzliesmojumi. Saskaņot šīs pretrunas ir grūti, turklāt viņiem nav arī laika to darīt. Jātaupa spēks pašreizējam mirklim, jādzīvo, kā nu gadās, uz labu laimi, bez sakarības, gluži kā sarežģītā, grūti atrisināmā mīklā . ..

— Nelaimīgie!

— Nežēlojiet viņus! Viņiem klājas labi.

— Es viņos nožēloju pati sevi.

— Arvien tas pats vecais egoisms! Jūsu «es» paturiet pati sev un atstājiet viņiem «savējo»!

— Nē, es nespēju ticēt, ka tā būtu viņu īstā daba . . .

— Homo additus naturae.. , [97] daba — tikai sabiedrības pārskatīts un pārlabots izdevums. Acīm redzot, karš ir tradīciju svētītas iedzimtas dziņas dabiska izpausme. Un — kas zina — varbūt tā ir laba novadītāja graujošajiem spēkiem, kas slēpjas ik dzīvā būtnē; pietiekami iztrakojušies, tie nomierinās.

— Arī jums?

— Par mani nav runa. Esmu izsvītrots no saraksta.

— Nē! Es gribu dzirdēt tieši par jums!

— Vēl ne! Pagaidiet! Gan pienāks arī Žermēna Šavana kārta … Un vispirms, lai pazītu Žermēnu Šavanu, jāraugās uz visu ar viņa acīm .. .

— Es gribētu ielūkoties dziļi jo dziļi. . .

— Pacietību!… Es taču biju pacietīgs. Iedomājieties, cik daudz pacietības vajag slazdos iekritušajam, lai neļautu piekrāpt sevi tam, kas viņu saķēris!

— Ja tas ir tā, tad kā gan jūs spējat iesaistīties šajā cīņā?

— Es varētu atbildēt: «Man neatstāja citu izvēli.. .» Bet, ja arī atstātu, iznākums būtu tāds pats: es izvēlētos slazdus. Negribu lielīties: to, ko domāju šodien, es nebūt nedomāju toreiz. Nepatīkamā velte, — liekas, es sastāvu it kā vienīgi no porām un ar to palīdzību spēju iejusties ikviena dvēselē, — liek man bieži vien piemirst savējo. Es taču jūtos francūzis, dzīvoju vienu dzīvi ar citiem frančiem; mēs ziņkāri nolūkojamies cits citā, klausāmies, ko citi skaļi domā, domājam divatā, pa desmitiem, pa tūkstošiem un galu galā kļūstam vienkārši rezonatori jebkurai atbalsij. Ne jūs, ne arī kāds cits spētu iedomāties to brīnišķīgo sajūsmu, kas mūs aizrāva pirmajās dienās. Atvadu dziesma [98] . . . mēs to neradījām … Tā radīja mūs . . . Šis skaļrīklis eņģelis lidoja pār mums, kā Rida [99] eņģelis lido pār Zvaigznes laukumu. Tikai simtkārt daiļāks, un mēs būtu atdevuši savu ādu, lai tikai pieskartos viņējai. Viņš mūs aizsedza ar saviem spārniem. Mēs nesoļojām: mūs nesa kāda vara, mēs lidojām pār pasauli, devāmies to atbrīvot. Tas bija kā mīlas skurbums pirms apskāvieniem… un kādiem apskāvieniem! Drausmīgs pašapmāns!… Viss ir māņi. Arī mīla. Tā mūs upurē. Tiem, kuri nāks . . . Nākamībai. Bet ko gan nozīmē šī skurbinošā ticība karam? Kāds tai mērķis? Kā vārdā un kuras personas vārdā tā upurē mūs? Kad atžilbuši mēs uzdodam sev šos jautājumus, upurēšana jau notikusi. Visa miesa jau ir zināmu apstākļu upuris. Atliek tikai dvēsele. Izmocīta dvēsele. Bet ko lai dara ar dvēseli bez miesas, ar dvēseli, kas nostājas pret miesu? Plosīt savu miesu? Tai jau tāpat diezgan citu bendētāju! Atliek tikai noraudzīties, zināt, ņemt visu par labu. Tu esi izdarījis lēcienu. Tu esi izdarījis muļķību. Viens, divi… Ej taču! Līdz galam! Dzīve neizdod biļetes turp un atpakaļ. Ja jau nu tu brauc projām, tad atgriezties vairs nevari. . . Bet es, pat ja to varētu, neatgrieztos viens! Reiz esam kopā gājuši, kopā arī mirsim… Zinu: tas ir muļķīgi, tā ir nāve bez kādas jēgas, bez ideāla. Taču glābties vienam pašam, nē! Kaut ko tādu nemēdz darīt. Es esmu no ganāmpulka. Es esmu ganāmpulks.

— Un ganāmpulks jums seko.

— Panirža auni. [100]

— Kad atradīsies jūsu vidū viens, kas atteiksies lēkt?

— Tas nenāks no mūsu ganībām.

— Kas zina?

— Varbūt no jūsējām, Anete? Jūsu jēriņš?

— Mans dēls! … Ak, dievs! … Neatgādiniet man viņu!

— Redziet nu! Jūs neuzdrošinātos dot viņam šādu padomu.

— Kaut viņam un man tiktu aiztaupīts karš!

— Āmen! Tikai ne jau nu mēs lasām liturģiju. No mums prasa vienīgi to, lai mēs atbildot tai piebalsotu. Asiņainais rituāls norit pats no sevis. Un mēs esam tajā sagūstīti.

— Lai es arī būtu sagūstīta, tikai ne viņš!

— Gan jūs iemācīsieties kļūt gluži rāmiņa kā visas Francijas, visas Vācijas, visas mūžīgās cilvēces mātes. Viņas padodas, noslīgstot pie kājām citai mātei. Sērojošai mātei…

— Nemūžam! Man ir savs bērns. Es to neatdošu!

— Pret visu gribu?

— Pret visu gribu.

— Arī pret viņa paša gribu?

— Anete nodūra galvu; viņai aizrāvās elpa. Žermēna jautājums bija trāpījis ļoti sāpīgi. Uzvandījis bažas, bailes, slepenās šaubas, kuras pati negribēja atzīt. Bet Anete neko neizrādīja. Ar Žermēnu viņa nekad nebija runājusi par savu dēlu. Žermēns tikai zināja, ka šāds dēls pastāv. Taču Anetes klusēšana runāja vārdu vietā. Žermēns izlikās, it kā nekā nesaprastu.

—  Es pazīstu mūsdienu jauniešus! Tūkstoš deviņi simti astoņpadsmito gadagājumu… Un kādi vēl būs divdesmitajā gadagājumā? … Tie nemulsina sevi ar ilūzijām kā mēs, vecākie, podā pārdēstītie augi! Viņiem nav jābaidās, ka piedzīvos vilšanos! Karu šie jaunieši uzskata par darījumu. Viņiem nav daļas gar murgojumiem par tiesībām, taisnību, brīvību! Viņu mērķis ir laimēt. Ikviens rūpējas par sevi. Par savu «es». Struggle for life. Life for struggle.[101] Sievietes smarža, slavas un asiņu smarža. Un nicinājums pret visu. Atmodināta tīģera sapnis.

—  Jūs esat sātans! —nenocietās Anete.

—  Nabaga sātans, — Žermēns atteica. — Es pieceļos no galda nepaēdis.

—  Jūs to nežēlojat?

—  Nē. Es piederu pie paaudzes, kas savu mūžu jau nodzīvojusi. Es nekurnu. Ir jāsaprot. Jāsaprot viss.

—  Tas ir grūti! Visu saprast nozīmē atteikties no darbības. Mana sirds neatlaidīgi prasa pēc darbības. Esmu sieviete. Kas man atliek?

—  Iecietība.

—  Ar to man nepietiek. Es gribu palīdzēt. Es gribu glābt.

—  Kuru tad? Ja tie negrib, ka tos glābj?

—  Vai nu tie grib, vai negrib — vienalga. Bet es — es gribu. Es zinu, ka neesmu nekas, ka neko nepanākšu. Bet es gribu visu. Vajag gribēt. Kaut visi dievi un visi velni, un vissliktākie no velniem — cilvēki, kaut visa pasaule teiktu: «Nē!» — es teiktu: «Jā!»

—  Martina [102] , kurai tīk dabūt pērienu.

—  Pārlieku uz to vis nepaļaujieties! Es sitīšu pretī!

—  It visas jūsu pūles nepārvietos ne puteklīti uz cietās likteņa klints.

—  Varbūt arī ne … Bet man no tā kļūst vieglāk.

— Es jau jums teicu: jūs esat Bellona [103] . Jums vārds Anna nav īstais vārds!

—  Tā sauc tā cilvēka vecmāmuļu, kurš uzvarēja nāvi.

—  Un viņš ir miris.

—  Bet trešajā dienā augšāmcēlies.

— Vai jūs tam ticat?

Anete apjukusi apklusa:

— Es nekad agrāk tam neesmu ticējusi.

— Un tagad? . . .

— Es nezinu … Šī doma man nule iešāvās prātā . ..

Žermēns pavērās sievietē, kuru apmeklēja negaidīti, noslēpumaini viesi. Sēdēdama pie gultas uz zema krēsla, viņa balstīja noliekto galvu pret segu, it kā noslīgusi ceļos. Žermēns maigi uzlika roku uz viņas zeltainās matu veldres. Viņa pacēla galvu. Skatiens pauda izbrīnu, bet arī mieru.

— Tātad jūs ticat? — Žermēns pusbalsī jautāja.

— Kam? — viņa atjautāja.

Anetes neziņa bija patiesa. Viņa vairs neatģida, ko teikt. Tad viņa turpināja:

— Es ticu, ka man jādarbojas, jāsniedz palīdzība, jāmīl.

— Labi, — sacīja Žermēns. — Tādēļ jau arī es jūs aicināju. Negribēju jums to teikt pirms laika. Gribēju redzēt jūs un ielūkoties jūsu dvēselē. Tagad esmu ielūkojies. Diezgan runāts par to, kas nav mans «es»! Piedodiet man šo ironiju, aiz kuras esmu patvēries. Es atveru durvis. Māsa Anna, nāciet iekšā!

*

Kad liesmas trako un apdraud veselu kvartālu un ļaudis ir pārlieku vārgi, lai izglābtu visu, ugunij atstāj tās tiesu, pamet tās ziņā to, kam jānodeg, sagrauj tiltus un patveras pils tornī, kur paslēpts visvērtīgākais. Glābj savu dzīvību, pašu dzīvību un gaida, kamēr uguns iznīcina māju, pārvēršot to pelnos. . . Esmu izglābis savu māju, bet uguns zogas klāt arī tai… Anna, palīgā!

Žermēns nespēja uzreiz atmest izsmējīgo toni, taču balss nodeva satraukumu. Anna satvēra viņa rokas:

— Rau, manas rokas! Kas jāglābj? Tās izraus to pat no liesmām!

— Manu prieku, manu ticību, manu «es». To, kuru mīlu.

— To — sievieti?

— Vīrieti… Manu draugu.

— Kur viņš atrodas? Kāpēc viņš nenāk šurp?

— Viņš ir kara gūsteknis.

— Vācijā?

— Francijā.

— Vai viņš ir «ienaidnieks»?

— Tā pēc jūsu vārdiem iznāk. Mans brālis, mans draugs, mans labākais draugs. Viņi man to paņēma un pateica: «Aizmirsti un nobendē. Viņš ir ienaidnieks.»

— Un jūs cīnījāties viens pret otru?

— Nekad neesmu cīnījies pretviņu. kad nokļuvu pie robežas, es zināju: viņa nav otrā pusē. Pirms devos uz fronti, es apskāvu viņu šeit — Francijā. Viņš palika šeit.

— Vai viņu arestēja?

— Viņš atrodas rietumos, kara gūstekņu nometnē. Un kopš trim gadiem — tik tuvu un reizē tik tālu!—neesmu saņēmis no viņa nekādu ziņu, nezinu neko par viņu. Vai viņš vēl dzīvs? Un es — es mirstu . . .

— Kā! Vai tad ziņas nevar dabūt!

— Nē, ar viņiem es nevaru par to runāt.

— Es nesaprotu.

— Tūdaļ sapratīsiet.. . Tagad esmu atradis jūs. Man sāgādā baudurunāt ar jums par viņu. runāt par viņu ar cilvēku, kurš varētu viņu iemīlēt, ir gandrīz tas pats, kas runāt ar viņu pašu. Vai jūs viņu mīlēsiet?

— Es mīlu viņu tāpēc, ka jūs viņu mīlat. Ļaujiet man viņu redzēt! Pastāstiet tuvāk! . . .

— Viņu sauc par Franci un mani — par Žermēnu! … Žermēns ir francūzis, un Francis — vācietis .. . Iepazināmies divus gadus pirms kara. Francis jau dažus gadus dzīvoja Parīzē. Viņš nodarbojās ar glezniecību. Mēs dzīvojām vienā un tai pašā kvartālā: mūsu istabas logi atradās viena un tā paša dārza pusē. Daudz mēnešu bijām nodzīvojuši gandrīz blakām, ne vārda nepārmijuši. Reiz vakarā, aiz gara laika staigādami, saskrējāmies krūtīs uz kāda ielas stūra. Bet to es atcerējos tikai vēlāk. . . Parīzes virpuļstraumē, kas griež sievietes un vīriešus kā lapas, cilvēki sastopas, saskaras jau sen, iekams viens otru pamana. Bet pietiek ar vienu pašu grūdienu, lai atcerētos, ka esam jau tikušies … Kādu dienu mūsu kopējais draugs viņu atveda pie manis. Un es tūlīt viņu pazinu …

… Francim bija divdesmit trīs gadi, bet šķita, ka viņš ir jaunāks. Viņam vēl bija sievietes — savas mātes vaibsti, kuru bija zaudējis agrā bērnībā. Glezna, trauksmaina, nemierpilna seja, pakļauta visiem cerību un šaubu vējiem. Pār to bez mitas slīdēja ēnas un gaisma. No bezrūpīgas paļāvības līdz tramīgai mazdūšībai. Brīžiem viņš bija pilnīgi atklāts, brīžiem noslēdzās sevī — naidīgs un nepieejams. Bet es biju vienīgais, kas to ievēroja, un centos viņu izprast. Neviens no tiem, ar kuriem Francim bija saskare, par to nelikās zinis. Cilvēki mīl vai arī nemīl. Tiem nav laika pētīt, ko tie mīl. Arī es pats ilgu laiku nepievērsu tam nekādu uzmanību. Bet dzīve lika par to dārgi samaksāt (es jau jums stāstīju). Rūgtā pieredze man iemācīja saprast, ka nekad nevajag mīlēt tuvāko tāpat kā sevi pašu, bet gan mīlēt viņā to, kas viņš ir īstenībā, kas vēlas būt un kas mums jāatklāj …

Nē, šis mazais ārzemnieks nebūt nebija man līdzīgs … Un tieši tāpēc … viņš bija man vajadzīgs un es viņam …

Bērnību un skolas gadus Francis bija pavadījis vidē, kas viņu nežēlīgi nomākusi: muižnieķeļu, junkuru, klerikāļu sabiedrībā ar to šaurajiem tikumiskajiem likumiem un visām antisociālās kastas nenormālībām. Viņa sievišķīgā daba tādēļ ļoti cieta. Francis bija pārlieku vārgs un pārlieku vientuļš, lai pretotos, un gribot negribot pakļāvās šiem tikumiem un pasaules uzskatiem. Bet uz mūžu viņam tāpēc palika rēta kā izvarotai meitenei. Uz visiem laikiem viņš palika kautrs, viegli aizvainojams, nedrošs, bez gribas, nepiemērots dzīves cīņām, cilvēku nīdējs, ar alkatīgu dziņu mīlēt, tikt mīlētam un atdoties, ar nemitīgām vilšanās sāpēm. Šāda rakstura cilvēki radīti tikai tādēļ, lai tos ļaunprātīgi izmantotu. Viņi pārāk vientiesīgi atsedz savas vājības. Ļaudis nespēj pretoties kārdinājumam ietriekt šādā cilvēkā dunci, lai izviltu sāpju kliedzienu. Labāk neapbruņoties nemaz nekā apbruņoties daļēji. . .

Pēc tēva nāves Francis aizbrauca no dzimtās puses. Viņš apmetās Parīzē un centās aizmirst bērnības ļauno sapni. Taču ciešanu pilnā pagātne līdzīga šagrēnādai: ar laiku tā saraujas. Un sagādā miesai vēl skaudrākas sāpes. Tomēr Parīze valdzināja jaunekli, kam tik ilgi bija liegts mākslinieciskais skaistums. Te šis skaistums ir dabisks elements, to šeit var ieelpot tīrā veidā; pat amorālismu te izjūt kā jaunu jaukumu. Bet Francis bija pārlieku pieradis nodziļināties iekšējā dzīvē, tāpēc nejuta tās trūkumu savā apkārtnē: viņš cieta no pārējo cilvēku ironijas un sirds dzedruma. Francim bija savi ticējumi, bet tie sāka šķobīties. Pret skepticismu un baudu valdzinājumu viņš viens pats nespēja cīnīties. Franča draugiem tie nelikās bīstami, viņiem pat sagādāja patiku aptēst šo «pusmežoni». Nekas jau nav bīstams tādiem, kas neko neuztver nopietni, jo uz viņiem arī neviens neraugās nopietni. Taču Francis, lai kā ar to cīnījās, it visu uztvēra nopietni.. . Viņš grima, izjuzdams briesmīgu riebumu, ka nespēj pretoties.

Šādā brīdī es sastapu šo jauno zēnu. Draugi, kas mūs iepazīstināja, — lāga ļaudis, tomēr ne visai smalkjūtīgi, — mīlēja Franci, kurš, pēc šādu cilvēku domām, deva tiem pietiekamu iemeslu izturēties pret viņu bez kādām ceremonijām. Tos uzjautrināja atzīšanās, kuras tie bija izvīluši Francim, un, kā jau daždien labsirdīgi zēni, tie neglabāja šo jautrības cēloni tikai sev vien; labumu no tā guva it viss pulciņš. Franci sabiedrībā rādīja kā patīkamu un komisku retumu. Protams, viņa aizbildņi (par tādiem tie sevi uzskatīja) izmantoja Franča pakalpību un kautrīgumu. Namamāte lika viņam skraidīt apkārt, izdarot iepirkumus, vai arī vazāja to līdzi pa lielajiem veikaliem, lai būtu kam paprasīt padomu un likt saiņus stiept mājās. Namatēvs lasīja Francim priekšā savus literāros vingrinājumus un uzlika viņam par pienākumu nepateicīgo uzdevumu staigāt pa redakcijām. Viņš bija famulus[104], kuru var apkraut līdz pēdējai iespējai. Toties viņi Franci slīpēja, dresēja, deva kaudzēm padomu, kurus viņš nemaz nelūdza, zaga jaunā zēna domas, varmācīgi izdibināja viņa apslēpto jūtu biklumu, lai tad izklāstītu tās kailas un smieklīgas, it kā viņa paša labā; vajadzēja būt bezgala nepateicīgam, lai par to vēl žēlotos.

Francis arī nežēlojās; bet, paldies dievam, sev par laimi, viņš bija nepateicīgs… Es to tūdaļ pamanīju. Piespiestajā smaidā, ar kādu viņš noklausījās glaimpilnajos un izsmējīgajos vārdos, kad draugi viņu iepazīstināja ar mani, es noskārtu sašutuma pilnas ciešanas un nomāktību. Man nevajadzēja paskaidrojumu, lai to saprastu. Ar vienu pašu acu uzmetienu es izmērīju atstatumu starp Franci un viņa «aizbildni». Un, kad šis «aizbildnis» sāka runāt, es neatbildēdams vērsos pie tā, kas klusēja, — un ar līdzjūtību un cienību, kādu būtu jutis pret jauno Orestu [105] , kurš kritis Tauridas barbaru rokās. Es vēlētos, kaut jūs būtu redzējuši, kā viņam iemirdzējās acis, izdzirdot manus pirmos vārdus. Francis pazina savas tēvzemes valodu. Tēvzemes, kas pārdzīvo visas Trojas: draudzības valodu … Un cienība, ko ikviena dvēsele parāda otrai, — bet tik skopi to atklāj, — viņu saviļņoja līdz asarām. Es nelikos tās redzam un nemitīgi runāju, lai dotu jaunajam zēnam laiku apvaldīt satraukumu. Francis noprata manu nodomu, un, kad atkal bija atguvis savaldību, starp mums sākās saruna, nopietna un maiga, — Toasam [106] klātesot, kas nesaprata nenieka. Mēs runājām par vienaldzīgiem jautājumiem. Bet viss ietvērās mūsu balss noskaņā. Skatiens jautāja:

«Vai tas esi tu?»

Balss atbildēja:

«Tas esmu es, brāli.»

Pārgājis mājās, viņš tūdaļ atrakstīja man jūsmīgu vēstuli. Nākamajā dienā mēs tikāmies divatā. . . Patiesību sakot, es nevarēju ne iedomāties, kādu atbalsi šai izsalkušajā sirdī izraisījis mans sirsnības uzliesmojums. Vēl mazāk varēju iedomāties, kādu vietu šis jaunais paziņa ieņems manā dzīvē. Man, tāpat kā visiem, bija pāris draugu; es no tiem daudz negaidīju, nedz arī pats daudz devu. Mēs sirsnīgi priecājāmies tiekoties, pakalpojot cits citam, bet klusībā ievērojām robežas, kuras pārkāpt nebūtu prātīgi. Jauni cilvēki savā egoismā tās uzskata par dabiskām. Mēs negaidām no citiem to, ko citi negaida no mums. Francūzis mēro dzīvi un cilvēkus ar savu mērauklu. Un ne druskas vairāk. Jāprot sevi laikus apvaldīt.. .

Bet viņš — šis jaunais Orests, kam biju noņēmis važas, ir nedomāja sevi apvaldīt! … To viņš nekad arī neiemācījās. Francis nekad nemēroja savas jūtas ar mērauklu, kādu prasīja dzīve. Viņš veltīja man draudzību, kāda būtu piemērota jau izmirušai ļaužu sugai. Lai kļūtu tās cienīgs, man vajadzēja izaugt. Man tas gan lāgā neizdevās, bet es darīju visu, kas bija manos spēkos, tāpēc, ka Francis tā vēlējās. Jo viņš man atdeva visu. Un arī prasīja pretī visu.. . Un, ak, mans dievs, manuprāt, viņš visu — vai nu tas bija daudz, vai maz — arī paņēma …

*

Pēc šā garā vēstījuma — Žermēns stāstīja nesteigdamies, drīzāk pats sev nekā Anetei, lāgu lāgiem gausinādams plūdumu, lai labāk pārdzīvotu pagājušo, — viņš, kā domās nogrimis, apklusa.

Anete, noliekusies pār gultas galvgali, sargājās pakustēties, lai neaiztrauktu mirkļa burvīgumu. Viņas acis, kuras atspulgoja garām slīdošās ainas, šķita klausāmies arī pēc tam, kad Žermēns bija apklusis. Viņa lūkojās šais acīs. Daži mirkļi aizritēja mēmā sarunā. Anete saprata gaužām labi. Mazliet samulsis, it kā tiekdamies atbildēt uz Anetes domām (likās — viņš atvainojas), Žermēns ieminējās:

— Vai tas nav dīvaini? Kopš pašas dzimšanas dzīvojam sevī, pazīstam sevi, vismaz domājam, ka pazīstam . . . Cilvēks liekas pavisam vienkāršs, kā no viena gabala iztēsts! Visi cilvēki tik līdzīgi cits citam, it kā būtu gatavi, pilnīgi pabeigti, kā no veikala nākuši. . . Bet, tiklīdz ar tiem saskaramies, — cik daudz dažādu būtņu atklājam zem ārējā apvalka! Kas gan varētu iedomāties, ka atradīšu sevī mīlēt alkstošas mātes vai māsas dvēseli? … Vai jūs smejaties? …

— Es smejos pati par sevi, — atteica Anete. — Arī manī nav mazums šo mīlēt alkstošo dvēseļu.

— Jā, dažas es redzu. Jūs esat vesela ganāmpulka gane.

— Laime vēl, — attrauca Anete, — ka es vadu šos savus aunus, nevis tie mani.

— Ikvienam gribas dzīvot, — Žermēns iebilda. — Ļaujiet tiem ganīties!

— Un ko teiks lauku sargs?

Abi sāka smieties.

— Riebīgā sabiedrība! — iesaucās Žermēns. — Tā atzīst vienīgi likumu kodeksu.

Brīdi padomājis, viņš turpināja:

— Tātad es runāju par mūsu nabaga draudzību. Vai var būt kas cilvēcīgāks kā, redzot kādu būtni slīkstam, pasniegt tai roku un, kad tā satvērusi to, aiznest uz rokām un sargāt? Jau kopš pašas bērnības Francis nebija pazinis īstu sirsnību un aiz ciešanu dambja sakrājis daudz nevienam neveltītas mīlas. Kad viņš satika mani, slūžas atvērās: straume šalkdama traucās ārā. Es gribēju tai pretoties. Bet vai iespējams, atraidīt cēlas un naivas sirds velti, ja šī sirds mums tic? Mēs tai esam pateicīgi par šo

ticību, kuras mums līdz šim trūcis. Mēs mēģinām kļūt tās cienīgi. Un, rau, šī lielā sirsnība lika pēkšņi sajust, cik ļoti arī man tās bija trūcis! … Kad tā nekad nav pazīta, mēs aprodam dzīvot pieticībā; trūkums dara mūs gudrus, un mēs vairs nekā

no dzīves negaidām. Bet, kad šī sirsnība pēkšņi rodas, — saliedējot abas dvēseles vienā vienīgā saskaņā, — mēs atskārstam, cik ļoti esam grūtsirdībā pēc tās ilgojušies, un vairs neaptveram, kā varējām tik ilgi bez tās nodzīvot — dzīvot bez draudzības! …

Bet par šo atziņu var stāstīt tikai tiem, kas paši līdz tai nonākuši… Neviens no manējiem nespēja izprast mūsu tuvības iemeslus … Iemesli? To nav! Draugs vajadzīgs tādēļ, lai mēs varētu būt tie, kas esam. Tikai divatā esam pilnīga būtne .. .

Tieši to tad nu arī nespēj piedot apkārtējie. Jo, ja mēs ar kādu kopīgi veidojam pilnīgu cilvēku, pārējie uzskata sevi par aizskartiem.

— Šādas sajūtas man nav, — iestarpināja Anete. — Aiz mīlestības trūkuma — tās allaž man ir par maz — esmu adoptējusi citu mīlu. Visi, kas mīl viens otru, mīl mani.

— Kas par apetīti!

— Man nav ko ēst.

— Tieši tāpēc. Svētlaimīgi tie, kam nekas nepieder, jo tiem viss tiks dots.

Anete vīlusies pašūpoja galvu:

— Tā mēdz sacīt bagātnieki. Viņi mēģina pārliecināt nabagos, ka tie visbagātāk apveltīti.

Žermēns pieskārās tās rokai:

— Jūs nemaz neesat tik nabaga! Jūsu labības klēts ir pilna.

— Ar ko?

— Ar mīlu, ko jūs spējat dāvāt.

— Tā nevienam nav vajadzīga.

— Dāvājiet man kūlīti! Es pratīšu to izlietot.

— Ņemiet! Kā varu jums palīdzēt?

*

Šavanu ģimene nekad nebija raudzījusies labvēlīgi uz šo neparasto draudzību, kas nebalstījās ne uz vienu no kopējām sabiedriskajām interesēm — dzimteni, vidi, karjeru, un visai izaicinoši pierādīja, ka var iztikt bez tām. Jau pirms kara provinces sabiedrība uzskatīja, ka šāda sirsnīga draudzība ar vācieti nepiederas labai gaumei. To piedēvēja — tāpat kā citas Žermēna rakstura īpašības — tieksmei būt īpatnējam. Nepapūloties izprast kādu parādību, šā novada iedzīvotāji tiecās izskaidrot ar pozēšanu it visu, ar ko daži novadnieki atšķīrās no viņu tikumiem un ieražām. Vismaz pirms kara bija pieņemts pasmejoties izrādīt iecietību pret visu, kas neizprotams: kam kāda daļa! Bet kopš tūkstoš deviņi simti četrpadsmitā gada — ardievu, jaukā vienaldzība, kas sabiedrībā dara dzīvi ciešamu! Ikviens piesavinājās kontroles tiesības pār otru; pat jūtas pakļāva pārbaudei. Mīlestība bez pases bija stingri aizliegta. Atklāti draudzēties ar vācieti vairs nebija atļauts. Pēc Žermēna svaiņa un māsas uzskatiem, mīlas sakari ar lielceļu laupītāju neliktos tik pretdabiski. Viņi bija lieliski cilvēki, stingri un aprobežoti. De Seižī kundzei, dzimušai Šavanai, kas bija savus septiņus astoņus gadus vecāka par brāli, piemita tā domu noteiktība, kādas Žermēnam trūka. Viņa nepazina izvēles grūtības: ikvienā gadījumā bija nodrošināta ar vienu pašu spriedumu — skaidru un noteiktu. To no paša pirmā acu uzmetiena varēja nolasīt no stingrajiem, pareizi iezīmētajiem vaibstiem, viņas seja likās veidota vienā paņēmienā, bez pārlabojumiem: deguns slējās garš, šaurs un taisns, nekāda izliekuma, un izbeidzoties ne par mata tiesu nekļuva platāks, pat nāsis bija saplacinājušās. Piere apaļa, un gluda. Mati cieši saglausti uz augšu, bez vienas vienīgas atrisušas šķipsniņas, ausis un deniņi atstāti kaili. Uzacis smalkas, izliektas, acis skadras. Mute maza: šauri vārtiņi, kas, liekas, tāpēc vien radīti, lai būtu aizslēgti. Zods tukls, bet āda cieši savilkta: ne cīpsliņa nenodreb; nevienas vienīgas grumbiņas nav šai sejā, tikai taisnas, gribasspēka veidotas līnijas. It kā būtu rakstīts no augšas uz leju: «Strīdēties veltīgi!» Starp citu, de Seižī kundze ir pieklājīga un atturīga. Veltas cerības viņu saniknot. De Seižī kundze ir pašpārliecināta. Viņa šķiet kā mūris. Ar mūri nemēdz strīdēties, to apiet; mūris norobežo un ieslēdz: tam tāda loma. Un, ko ieslēdz šis mūris, tas nav domāts jums: tā ir atsevišķa josla, privātīpašums. Ikviens savās mājās, un jūs — ārpus sliekšņa! …

«Savas mājas» nozīmēja vispirms pašus Seižī-Šavanus, tad pilsētu, pēc tam provinci un visbeidzot — Franciju. Visu to karš bija saliedējis vienā veselā, kas saucās — tēvzeme. Bet de Seižī kundze atradās centrā. Viņa bija vietējās organizācijas «Franču sieviete» priekšsēdētāja. Viņa uzskatīja, ka ir pilnvarota runāt visu sieviešu vārdā. Bet Francijā sieviete simbolizē visu māju. De Seižī-Šavana nebija feministe kā franču sieviešu vairums, jo būtībā vara jau ir viņu rokās: viņām tiesības nav vajadzīgas; tās viņām liekas kā kruķi kropļiem. De Seižī-Šavana kundze uzskatīja, ka ir atbildīga par visiem savas mājas vīriešiem. Un viņi to neapkaunoja. Viens bija ļāvis sevi nokaut (de Mareija kungs), otrs — smagi ievainots (viņas brālis), un viņas vīrs, artilērijas komandieris, jau pusgadu atradās Verdenas viesuļugunīs. Tas nenozīmēja, ka de Seižī kundze būtu varone Korneija garā. Viņa mīlēja savus Horācijus [107] . De Seižī kundze nemaz netīkoja pēc viņu nāves. Viņa tos pašaizliedzīgi kopa. Ja vien varētu, de Seižī kundze dalītos ar tiem liktenī. Bet viņa nebūtu no tiem atvairījusi nevienu no pārciestajiem pārbaudījumiem. Francijai, dzimtajai zemei, pilsētai, de Seižī bija taisnība. Šī taisnība jāapliecina ar darbiem. Bez darbiem taisnība nav nekas. Un manas tiesības (vai nu dibinātas, vai nedibinātas) ir un paliek tiesības. Lai iet bojā visi Seižī un Francija, no savām tiesībām es neatkāpšos . . . De Seižī kundze bija pagājušo laiku varonīgo prāvnieču pēctece. Karš, dzīve un nāve ir — prāva. Labāk zaudēšu visu, kas man pieder, nekā izlīgšu .. .

Var iedomāties, ka ar šādu sievieti nav nekādas nozīmes runāt par pretinieka tiesībām! . . . De Seižī-Šavana lepojās ar savu brāli: viņš aizstāvējis Franciju, un viņa enerģiski aizstāv to no tuvās nāves. Bet drīzāk de Seižī kundze ļautu brālim nomirt nekā atbalstītu viņa kaunpilno vājību — draudzību ar vācieti. De Seižī-Šavana zina par šo draudzību, ja viņai tīk, bet viņai labpatīk par to nekā nezināt. Un Žermēns tam piekrīt. Starp viņiem valda mēma noruna. Kas mīl, tas vairās aizvainot ne tikvien ar vārdiem (de Seižī kundze ir pašsavaldīšanās iemiesojums), bet (tas ir vēl ļaunāk) arī domās viņam dārgo vārdu.

Vienīgi vecā de Šavana kundze zina, cik šīs pieķeršanās jūtas dēlā stipras un, viņu mīlēdama, piever acis: lai gan nebūt neatzīst tās par labām; ar klusēšanu viņa it ka rāda, ka nevēlas uzklausīt dēla atzīšanos, ko Žermēns arī nebūt nekāro izteikt. De Šavana kundze nodzīvojusi ilgu mūžu un allaž ievērojusi saprātīgo piesardzības likumu, nekad neapstrīdēdama valdošos uzskatus, paražas un aizspriedumus. Varbūt viņas sirds ir brīva vai arī bijusi vai varētu būt brīva. Bet de Šavana kundze jau tik sen neļauj tai runāt! Pēc rosmīgā mūža — kurā sirdij bijusi tik maza loma — morāls pagurums noskaņo uz kviētismu, kurš vairās no visa, kas vien varētu uztraukt. Sirds nav zaudējusi savu dziļo maigumu, taču tas aprakts zem valdonīgas tieksmes pēc miera. Un de Šavana kundze paspiež sava pieaugušā, slimā dēla roku, — gan it kā norādīdama, ka zina tā domas, gan arī lūgdama viņai neko nestāstīt.

Anete ir pirmā, kurai Žermēns var uzticēt savu nemieru, kas viņam rūp daudz vairāk nekā kauju rezultāti.

— Bet de Mareija kundze? — Anete pārsteigta jautā.

(Aneti valdzina jaunā sieviete, kas allaž turas nomaļus, valdzina viņas skumjais smaids.)

Žermēns vārgi, bezcerīgi atmet ar roku:

— Viņai var uzticēties mazāk nekā jebkurai citai.

Viņa ir laba. Viņa ir šķīsta. Žermēns mīl jauno svaini. Abus saista nevainīga sirsnība, kurai nav vajadzīgi vārdi. . . Bet abus šķir — vesela pasaule …

—  Paskatieties viņā vērīgāk! — saka Žermēns.

—  Es skatos, — attrauc Anete, — viņa man atgādina Martirē lēnprātīgo madonnu.

Žermēns pasmaida.

—  Šo maigo putniņu ar izliekto kaklu, madonnu, kas glāsta bērnu ar liego, viegli piemiegto tuvredzīgo acu skatienu, glauzdama tā kājiņu? Jā, de Mareija kundzei ir tāda pati izliekta piere, smalki veidots deguns, pagarš zods, jauno acu gudrais smaids, plānas lūpas. Taču skumjas ietīstījušas to savā plīvurā. Kur ir bērns? Viņa to meklē. Viņa to gaida. Tas ir debesīs. Visa mīla aizgājusi tam līdzi. Kas no viņas atlicis mums šeit zemes virsū? De Mareija kundze ir pacietīga, nekurnēdama pilda savu pienākumu zemes virsū. Bet neapzināti (jo de Mareija kundze negribētu mūs apbēdināt) viņa pārlieku atklāti rāda, ka šās pasaules dzīve viņai nav nekas cits kā vien pāreja. Un mēs esam de Mareija kundzei tikai garāmgājēji.

—  Kas tad par to? Ja viņa dāvā garāmgājējam sava smaida žēlastības velti.

—  Viņa to dāvā gan. Es zinu, ko tā vērta. Bet lai tā jūs nemaldina! Anete, šis smaids pauž: «Samierinieties!»

—  Tā ir gudrība.

—  Bet ne jūsējā.

—  Es neesmu gudra.

—  Šis smaids saka: «Pieņemiet visu — likteni, nāvi, šķiršanos no tiem, kas jūs mīl!» Viņā nav naida, bet viņa tic — ja reiz karš pastāv, tad tas ir no dieva, un viņa to cienī. De Mareija kundze nepieļautu (jūs pati par to pārliecinājāties) karu apkaunot ar nežēlību, nodevīgu rīcību, varmācību pret uzvarētajiem. Viņa ir patiesi cēla. Bet de Mareija kundzes cēlums ir senlaicīgs. Tas, kas reiz bijis, tam jābūt, un tas pastāvēs mūžīgi. Jo visu, kas bijis, — ļaunu vai labu, — laiks vērtis cēlu. Tas nācis no rases. Tas nācis no paša dieva. Viņa nedarīs nenieka, lai kaut ko grozītu. Samierināšanos viņa uzskata par godu.

—  Es gan nesamierinos. Es nedomāju par rasi. Es noraidu vai pieņemu.

—  Palīdziet man! Lai gan tas ir bezcerīgi.

—  Bezcerīgais ir tieši tas, kas man pa prātam.

— Sakāvniece!

— Nebūt ne! Laimēt par spīti liktenim — tas liek sirdij kaist.

— Un ja jūs zaudēsiet? — Sākšu no gala.

— Bet es, Anete, steidzos; es nevaru gaidīt, kamēr jūs sāksiet no gala. Mans mūžs nav neierobežots kā jūsējais.

— Kas zina?

— Nē. Ilūzijas es neloloju. Es dzīvoju zemes virsū. Bet ne vairs ilgi. Iegūt savu man vajag šodien vai nekad.

— Nu, liksim visu šodien pat uz spēles. Un es pati būšu likme. Ierādiet man spēli!

*

Anete neapdomīgi uzņēmās saistību. Šī sieviete, kas alka pēc darbības, nesamierinādamās ar domām un nodomiem vien, un kopš paša kara sākuma nebija radusi gultni darbībai, pēkšņi atklāja to šeit, pašaizliedzīgi ziedojoties svētām un nesavtīgām pieķeršanās jūtām — draudzībai starp diviem jauniem dažādas tautības cilvēkiem. Visus savus spēkus, kas viņā kūsāt kūsāja, Anete atdeva to rīcībā ar sev raksturīgo degsmi, kura zināmā mērā jau robežojās ar neprātu. To Anete pati atzina; saprāts

viņai teica:

«Tu par to samaksāsi!»

«Samaksāšu vēlāk. Tagad es pērku …»

«Vairāk, nekā tavi līdzekļi atļauj.»

«Redzēsim! . . .»

Neprāts! Bet ko lai dara? Viņa juta nepieciešamību ziedoties un nekā neprasīja pretī, negaidīja nekādu atlīdzību. Lai būtu laimīga, Anetei pietika ar to, ka viņa varēja dāvāt citiem laimi — un riskēt. . . Riskēt! . . . Pēc rakstura Anete bija spēlmane. (Žermēns to bija uzreiz sapratis.) Citkārt viņa ar sajūsmu būtu riskējusi ar savu dzīvību.

Un, atzīsimies, kopš tā mirkļa, kad Žermēns to saprata, viņš sāka Aneti izmantot. Žermēns vairs nesaudzēja Aneti. Aizmirsa briesmas, kādām viņu pakļāva. Slimie nepazīst žēlastības.

Anete sāka rīkoties, un viņai izdevās sadzīt jaunā kara gūstekņa pēdas. Viņš bija ieslodzīts kādā koncentrācijas nometnē pie Anžeras. Ar starptautiskās kara gūstekņu aģentūras starpniecību, kura atradās Ženēvā, Anete nosūtīja Francim vēstuli un atkal sasaistīja pārrauto dzīvības pavedienu starp abiem draugiem. Anete uz sava vārda nosūtīja un saņēma viņu vēstules, Viņa nāca pie Žermēna, lai slepus tās saņemtu un nodotu tālāk. Pārlaidusi skatienu Franča pirmās vēstules sākuma rindām, viņa vairs nespēja no tām atraut acu: šis mīlas kliedziens apvijās apkārt kā skaujas. Anete mēģināja atbrīvoties, bet pietrūka spēka: viņa izlasīja vēstuli līdz galam. Un izlasījusi palika sēžam ar vēstuli uz ceļiem, cīnīdamās pēc elpas, it kā pēc kādas lēkmes. Ne mazums pūļu bija vajadzīgs, lai noslēptu Šavaniem mirdzumu, kādu viņa izstaroja. Bet, kad Anete palika viena ar Žermēnu, no viņas strāvoja tāds prieks, ka Žermēns tūdaļ visu saprata; izstiepis pretī rokas, Žermēns nepacietībā trīsošā, tomēr pavēlošā balsī sacīja:

— Dodiet šurp!

Viņa nostājās nomaļus, kamēr Žermēns lasīja. Istaba ienira klusumā. Anete stāvēja pie loga un, neko neredzēdama, raudzījās pagalmā, kurā neiespīdēja saule. Viņa ieklausījās papīra čaukstoņā, slimnieka aizžņaugtajā elpā. Tad viss apklusa. Pa ielu aiz mūra gausi pabrauca garām vēršu vilkts pajūgs. Likās, tas ripoja, nevirzīdamies uz priekšu. Atmiņā iznira Vidusfrancijas rāmie līdzenumi; laiks šķita apstājies. Pa priekšu traucās braucēja kliedziens — putna kliedziens. Ratu rīboņa pamazām izgaisa. Vecie, satricinātie mūri atkal stāvēja kā sastinguši. Un no jauna dvēsele sajuta laika ritmu. Žermēna balss sauca:

— Anete!

Viņa pagriezās un piegāja slimniekam klāt. Tas gulēja, novērsies no gaismas, ar seju pret sienu. Atlocītā vēstule atradās uz gultas.

— Lasiet! — viņš sacīja.

— Piedodiet! Es jau to izlasīju, — viņa atzinās. Nepavērdamies Anetē, Žermēns pastiepa viņai pretī roku.

— Jums bija tiesības. Vēstule pieder jums. Esmu jums pateicību parādā.

Un, ne ar vārdiņu nenodevis aizkustinājumu, viņš pacēla Anetes svārku vīli un to noskūpstīja.

Paklausīdama Žermēna lūgumam, Anete turpmāk lasīja abu draugu vēstules. Viņu pāršalca maiguma straume. Viņa tai piejauca klāt savas krāsas un dvēseles kvēli. Ikviens no abiem draugiem mīlēja, tikai katrs par sevi. Anete mīlēja par sevi un viņiem. Viņa bija kā koks, uz kura sastapās divi putni. Viņa klausījās kvēlās draudzības dziesmā, kas skanēja tā lapotnē. Zari kļuva it kā vieglāki no svaigā gaisa plūsmas. Gadi un karš bija izzuduši no atmiņas . . .

Dīvains un brīnišķīgs duets! Kad Anete, lai labāk dzirdētu, pievēra acis, viņai likās, it kā viena balss piederētu jaunai meitenei un otra — sievietei mātei. Viena izstiepa rokas, otra krita tās apkampienos.

Franča pirmā dziesma bija neprātīgas atbrīvošanās gaviles. Beidzot patvērums! Veselus trīs gadus viņš smaka sablīvētu dvēseļu un miesu pretīgajā ņūklī. Neviens tik ļoti necieta aristokrātiskā derdzīguma dēļ kā viņš… Nekad nepalikt vienam! Visļaunākā ir vientulība! … Cilvēks zaudē pats sevi! … Viņam nepiemita pārāk bagāto siržu pāri plūstošais cilvēcīgums, kuras visu savu pārpilnību izlej pār citiem.. . Lai arī būtu zaudējumi! … «Dzeriet tiku tikām, ganāmpulki, brieniet pa lāmām! … Ja nedzersiet jūs, dzers zeme! . ..» Viņš baidījās parādīt savu dzīves vīziju citu acīm, kas nebūtu spējīgas to atspulgot. Viņam trūka arī vientuļo dižo mākslinieku vareno dvēseles spēku pārpilnības, kurām pietiek pašām ar sevi, jo tās pašas ir vesela pasaule… Viņš bija trausls jauneklis, savā divdesmit septiņu gadu ilgajā mūžā vēl joprojām palicis kā meitene pusaudze, kas alka dziņā izliet savas nomāktās sirds avotu otra laipnajā un spēcīgajā dvēselē. Strautiņš ir par seklu, lai nokļūtu līdz mērķim, ja nesastop ceļā mīlas upi, kas to aiznes. Viņš atdodas aiz egoisma. Atdodoties mēs taču ņemam arī paši. Ar savu straumi tas vēlējās piepildīt dvēseli, kas izraks tam gultni ielejā . . . Viņš no jauna atguva šo dvēseli. Viņš gavilēja.

Gan tikai īsu brīdi… Dažās dienās pirmais prieks bija izsmelts, un nepacietīgā sirds juta vienīgi atsvešināšanos. Viņš kliedza ilgās un nepiepildītās alkās. Viņa vēstulēs nebija noteiktības; tās aprakstīja maz, tās aicināja. Un, bez šaubām, cenzūra nebūtu pieļāvusi jebkuras sīkākas ziņas par dzīvi nometnē. Bet no visiem spaidu veidiem šis vismazāk nomāca jauno kara gūstekni. Viņš bija pārlieku aizņemts ar savu «es», lai domātu par citiem. Francis stāstīja par sevi ar naivu, aizkustinošu un bezgalīgu uzticību. Viņam piemita dažu austriešu drudžainā, kūtrā un raudulīgā sentimentalitāte, mazliet klīrīga un gaudulīga, ko klusināja jaunība un grācija. Franča dziesma bija tipiska Lied [108] , bezgalīgs, elēģiska maiguma piesātināts rondo. Lakstīgala dziedāja līdz spēku izsīkumam. Bet viņš klausījās pats savā dziesmā. Viņa sirds asiņoja. Viņš apraudāja savu sirdi. Pat mīlot otru vairāk par sevi, viņš mīlēja tajā pats sevi — dzīva atbalss, atbilde, kas uztver un turpina šo vāro dziesmu.

Žermēna dziesma skanēja enerģiskāk. Tās melodija plūda vienā elpas paņēmienā, nesalūzdama. Skaidrā līnija nebija izrotāta ne ar vokalīzēm, ne treļļiem. Žermēns bija savaldīgs. Par sevi viņš stāstīja maz. Par pašsajūtu — nekā, gandrīz nekā, jo Žermēns domāja par draugu un baiļojās to uztraukt. Taču viņa vēstules mudžēt mudžēja no jautājumiem par drauga veselību, dzīves režīmu, attieksmi pret priekšniecību un biedriem. Viņš mierināja, deva padomus, drošināja, nekad nepagura, atkārtojot maigos, pacietības pilnos un neatlaidīgos rājienus lielajam bērnam, kas klausījās pa ausu galam. Šī sīkumainā neatlaidība bija mazliet smieklīga. Bet šim zobgalim bija vienalga, ka par to kāds smejas. Un, ja Anete arī pavīpsnāja par Žermēna vēstulēm, tad tikai tāpēc, ka no jauna atrada šajā vīrietī jūtas, kādas mājoja viņā pašā, atrada mātes sirdi, kas nezina mēra sava nemierpilnajā tieksmē kādu sargāt. Anete atklāja abos puišos to mūžam sievišķīgo, kas mīt ikvienā būtnē; vīrietī šo īpašību nomāc audzināšanas veids; viņš kaunētos to atzīt. Aneti aizkustināja šīs Žermēna jūtas; viņa saprata, cik viņš ir skaidrs.

Ne mazākās divdomības. Kristāla dzidrums. Kaisle, tikpat dabiska un nenovēršama kā gravitācijas likums. Divas dvēseles, divas pasaules, kuru orbītas savijušās ap sauli, kā mēdz savīties pavedieni virvju vijēja rokās. Divas vientulības, kas savienojas, lai rastu kopēju ritmu un reizē elpotu. Viena cilvēka vientulība, kuram viss neizprotams cilvēku ganāmpulkā un kurš apmaldījies pērtiķu un tīģeru pārpilnā mežā un sauc pēc palīdzības. Un otra cilvēka vientulība, kurš saprot visu, saprot pārlieku daudz; viņš nekam nepieķeras, nekas viņu nesaista, un apziņa, ka viņa dzīvība vajadzīga kaut vienai vienīgai būtnei, pēc viņa domām, piešķir viņa dzīvei vērtību un visu izpērk. Glābdams otru, viņš glābjas pats.

Bet kāpēc abi nemeklē patvērumu tās apkampienos, kuru pati daba mums dāvājusi, lai tajos izlietu mūsu alku un ciešanu kvēlojošo straumi vai salietu vienkop ar tās vēlmēm un sāpēm, — sievietes skaujas? . . . Tas ir viņu noslēpums. Anete tikai to noskārš. Francis tā nedara aiz kautrības un bailīguma. Žermēns, iespējams, pāragras vilšanās, izciestas pārestības dēļ (starp ierakumu biedriem viņš nav vienīgais, kas iepazinis šīs jūtas). Abiem ir varens instinkts, pareizs vai nepareizs, ka sieviete ir sveša pasaule. Žermēns jūt pret Aneti cieņas pilnu sirsnību; viņš uzticas tai. Taču Anete šajā ziņā nelolo nekādas cerības: Žermēns uzticas tāpēc, ka viņa ir vienīgā būtne, pie kuras tas var vērsties pēc palīdzības; Žermēns ir drošs par to, ka Anete grib tam uzticami palīdzēt; viņš nav pārliecināts, vai Anete viņu saprot. Anete nojauš, ka ne vienu reizi vien vārdi, ar kuriem Žermēns vēršas pie viņas, nav domāti viņai, bet gan tālajam, neredzamajam draugam. Un, lasot abu vēstules, Anete mēro starpību starp harmonisko struktūru, kāda ir viņas sarunām ar Žermēnu, — šo sirsnīgi savijušos dažādo motīvu kontrapunktu, — un melodisko draudzības duetu, kur ikviena nots ar savam saskaņām rada brālīgu akordu. Anete nav greizsirdīga. Tas viņu atvieglo. Ir stundas, kad ar daudz lielāku baudu noklausāmies skaistu koncertu nekā piedalāmies tajā paši.

Un tomēr Anete tajā piedalās, — pati nebūt to nenojauzdama, — jo abu balsis taču saplūst viņā. Viņa ir vijoles dvēsele.

*

Šavanu ģimene nekā negribēja zināt par šo noslēpumaino domu apmaiņu. Tās slepeni izslīdēja cauri ar vēstneses starpniecību, kura nāca un gāja.

Taču septiņus gadus vecā, skumstošā zēna modrās ačteles bija uzķērušas slepeno vēstuļu apmaiņu. Viņš nevienam par to neteica. Bērns dzīvoja savu apslēpto dzīvi, kurā nedalījās ne ar vienu no pieaugušajiem. Zēns atzīmēja dvēselē, gan nesaprazdams, visu, ko redzēja, iztēlodamies no tā saistošus romānus. Viņam likās, it kā Anete un Žermēns slepus mīl viens otru, un gaišmatainā sieviete, kas ienesa gaismu šajā mājā, valdzināja zēnu, tāpēc viņš sajuta sirdī dīvainas mokas; viņš to neieredzēja, jo neprātīgi mīlēja.

Augstprātīgā de Seižī-Šavana kundze novērsa acis. Viņa neko nevēlējās zināt.

De Mareija kundze patiesi nekā nezināja. Viņas godīgā dvēsele nekad nebūtu nojautusi to, ko nosodītu viņas sastingušie uzskati par pienākumu. Viņa pārāk cienīja Žermēnu, lai apšaubītu, ka tas, līdzīgi viņai, nebūtu upurējis savu sirdi par labu tēvzemes ārkārtējām prasībām. Un tomēr no visiem tuviniekiem de Mareija kundze vislabāk spētu saprast šo draudzības saišu valdonīgo saldmi. Bet kā gan Žermēns būtu uzdrošinājies runāt par savām tiesībām uz šo draudzību ar sievieti, kura bija zaudējusi visu, kas tai dārgs, un bez kurnēšanas vīrišķīgi upurēja savam dievam savas bēdas un pašaizliedzību!

Vecā de Šavana kundze vienīgā zināja Žermēna noslēpumu. Noklusēt viņai to nevarēja. Šavana kundze, māte, redzēja dēlu rakstām un lasām vēstules; viņa kļuva par šā noslēpuma atturīgo glabātāju. Viņa nespēja ne attaisnot, ne nopelt. Māte redzēja savu pieaugušo dēlu, kuru sagrauza slimība. Viņa vairs netiesāja. Lai dēlam tiek vismaz šis vienīgais prieks! Viņa trīcēja, iedomādamās, ka noslēpumu var atminēt un starp Žermēnu un pārējiem ģimenes locekļiem izraisīties ķilda, un abas puses mīdīs viņas sirdi. Reizēm Žermēna māte domāja, ka taisnība ir ģimenes pusē. Bet — viņas dēls taču bija un palika viņas dēls. Pastāv likums. Ir taču arī kaut kas tāds, kas stāv augstāk par likumu.

Lai cik nepiekāpīga bija de Seižī-Šavana kundze, arī viņa zināja, nevienam par to neatzīstoties, ka pastāv sevišķas tiesības, kas runā pretī parastajām. Viņa bija Žermēna māsa. Viņa redzēja nāves ēnu ikvienā brāļa vaibstā. Un klusēja viešņas dēļ, kuras soļi tuvojās. De Seižī-Šavana kundze nevarēja nepamanīt, ka no viņas ko slēpj. Bet de Seižī-Šavana kundze iekārtojās tā, lai slēpjamais paliktu viņai apslēpts. Viņa neaizmirsa pirms ienākšanas slimnieka istabā, skaļi runājot, brīdināt brāli, lai tas pagūtu paslēpt to, kas viņai nebija jāredz.

Savu nepatiku de Seižī-Šavana kundze vērsa pret Aneti, kuras apciemojumi kļuva aizvien biežāki. Viņa to neizpauda citādi, kā vien izturēdamās ar ledainu dzedrumu, tomēr nekad nepārkāpdama stingras pieklājības robežas. Ar to pilnīgi pietika, lai abas sievietes saprastu, ko īsti grib sacīt, nekā nesakot. Visi uzskatīja Aneti atbildīgu par dēku, kurā viņa īstenībā bija tikai līdzeklis. Anete uzņēmās šo atbildību, ne uzacu nesaraukusi. Viņa nāca šai namā tikai Žermēna dēļ. Viss pārējais viņai bija vienaldzīgs.

Bet Anete nevarēja izturēties vienaldzīgi pret atklājumu, ka vairs nespēj palīdzēt abiem draugiem.

Kara gūstekņa vēstules pēkšņi vairs nenāca. Vai nu epidēmijas, vai soda dēļ nometnē sarakstīšanās tika pārtraukta uz vairākām nedēļām. Nemierpilnā klusēšana drausmīgi uzbudināja slimnieku. Atgūtā avota zaudējums tikai pastiprināja slāpes. Žermēns jutās iztvīcis un sakarsis kā tuksnesis. Ik dienas viņš sagaidīja Aneti ar prasīgu un niknu skatienu. Skaitās par to, ka viņa pievīla šīs gaidas. Garīgais satraukums lika atkal uzliesmot slimībai, un tā savukārt divkāršoja satraukumu. Pēc šķietamas krīzes, kad intoksikācija likās novērsta, slimība no jauna ar divkāršu spēku sagrāba organismu, uzbrukdama iekšējiem orgāniem. Dažām viltus pamiera dienām sekoja ass uzliesmojums, un nekad nebija paredzams, no kurienes sagaidāms postošais spēks, jo tas pieņēma visdažādākos veidus. Kad vienā vietā, kā likās, process bija apturēts, tas sākās atkal citur. Tā ugunsgrēks sagrauj nama iekšieni. Ārpusē izlauzušās liesmu mēles apdzēš, taču pie pavarda nokļūst tikai tad, kad nams jau sagruvis. Visiem bija skaidrs, ka slimība vairs nav pārvarama.

Žermēns to zināja labāk nekā jebkurš cits. Viņš pagura slepenajā kaujā pret paslēpušos ienaidnieku un jutās uzvarēts. Šai neauglīgajā cīņā sagandējās viņa raksturs. Slimnieks, kura domas koncentrējas tikai ap sevi, kurš spiests vienmēr turēties pretī slimībai, vairs nedomā par pārējiem; patmīla ir viņa vienīgais ierocis. Viņš vairs nedomā ne par ko citu kā vien par sevi, par savu slimību, par savām vēlmēm. Šais naktīs, kad Žermēns uz sava sārta nevarīgi noraudzījās, kā liesmas kāpj arvien augstāk, viņu pārņēma izmisuma pilna vēlēšanās vēlreiz pirms sadegšanas redzēt draugu.

Žermēna māte nelabprāt ļāva Anetei iet slimnieka istabā, lai gan viņš to pieprasīja, taču viņi nemaz nerunāja: laiks tagad aizritēja klusējot. Tiklīdz Anete nāca iekšā, Žermēns pārlaida tās sejai alkatīgu skatienu, kas vīlies apdzisa, un visi viņa spēki atkal pievērsās ciešanām. Velti Anete mēģināja slimo izklaidēt. Nekas to neinteresēja. Viņa apklusa stāstījuma vidū. Bet, kad Anete, juzdamās lieka, gribēja piecelties, lai dotos projām, Žermēns to aizturēja ar pārmetuma pilnu kustību. Un uz šo pārmetumu Anetei nebija ko atbildēt. Viņa pati sevi rāja, ka iedvesusi cerību, kuru nespēja piepildīt.

Kādu dienu, — viņi atradās istabā vieni, jo māte aizgāja pavadīt ārstu, kas lieku reizi bija centies apmānīt slimnieku, — Žermēns satvēra Anetes roku un sacīja:

— Esmu pagalam.

Viņa mēģināja iebilst. Žermēns atkārtoja:

— Esmu pagalam. Es to zinu. Es gribu, gribu viņu redzēt.

Anete bezcerīgi atmeta ar roku. Žermēns nedeva viņai laika atbildēt.

— Es gribu, — viņš skarbi sacīja.

— Kāda jēga ir gribēt? — viņa jautāja.

— Un to sakāt jūs? Jūs?

Anete nomākta nodūra galvu. Žermēns turpināja ar svelošu naidu:

— Un visi jūsu apgalvojumi? Sieviešu lielība! Tātad jūs melojāt?

Anete netaisnojās.

— Nabaga draugs, es darīšu visu, ko jūs liksiet. Bet ko? Kādiem līdzekļiem?

— Atrodiet tos! Jūs neļausiet man nomirt agrāk, iekams netikšos ar viņu.

— Jūs nemirsiet.

— Es mirstu. Un ne jau nu nāve ir tā, kas manī rada sašutumu. Pret nāvi cilvēks ir bezspēcīgs. Tāds ir likums . . . Mani sanikno cilvēku muļķīgums; ar to es nespēju samierināties! … Viņš atrodas šeit, pavisam tuvu, viņš — mans vienīgais draugs; un man nav lemts viņu redzēt, pieskarties viņa rokai, apkampt pēdējo reizi! . . . Tas būtu drausmīgi! …

Anete klusēja. Viņa domāja par tiem tūkstošiem nelaimīgo, no kuriem pilienu pa pilienam aizlāsoja dzīvība; viņi stiepj pretī rokas tālajam mājas pavardam, kur vientuļā gultā no vieniem sāniem uz otriem bailēs, bez miega grozās viņu mīļotie .. , Žermēns nojauta Anetes domas. Viņš teica:

— Lai citi padodas, bet es — ne! Man ir tikai viena dzīve, un nu no tās palicis pāri vienīgi īss mirklis. Es nevaru gaidīt. Es gribu to, uz ko man ir tiesības.

Sagrauztu sirdi Anete joprojām klusēja; viņas līdzjūtīgās rokas tiecās to nomierināt. Žermēns nikni atgrūda Aneti un pagrieza viņai muguru. Anete izgāja.

Bet, kad pēc nakts, kurā Anete drudžaini meklēja kādu izeju, viņa nākamajā dienā atgriezās pie slimnieka, tad atrada to nekustīgi guļam gultā; Žermēns sacīja drūmi un mierīgi (šis miers Aneti nomāca vēl vairāk nekā vakardienas niknums):

— Lūdzu jums piedošanu. Biju kā prātu zaudējis. Es runāju par taisnīgumu, par savām tiesībām. Nav nekāda taisnīguma, un nav nekādu tiesību. Vai tiem, kas pakrīt! Tiem atliek vienīgi iegremdēt seju smiltīs un pieraust ar tām pilnu muti, lai apslāpētu kliedzienu. Tārps lokās zem kājām, kas to šķaida. Muļķības! Es klusēju un vairs nepretojos.

Anete, uzlikdama roku uz slimnieka sviedriem klātās pieres, centās to uzmundrināt:

— Nē! Vajag pretoties! Vēl nekas nav zaudēts. Es tikko satiku jūsu ārstu. Viņš iesaka jūsu mātei ievietot jūs kādā Šveices sanatorijā. Te ir pārāk sutīgs, silts, mitrs, novārdzinošs gaiss; arī morālā atmosfēra nomāc ne mazāk: kā nekā mēs te esam kara saindēti. . . Tur, kalnu spirgtajā gaisā un aizmirstībā, kas dveš no kalnu virsotnēm, jūs, bez šaubām, atspirgsiet. Tā viņš man teica.

— Meli! … Jā, arī man viņš sacīja to pašu. Zinādams, ka es neizturēšu, viņš sūta mani prom, lai es tur nobeidzos. Viņš grib no manis atkratīties. Bet es saku: «Nē!» Es miršu tepat!

Anete mēģināja pierunāt. Taču viņš tikai atkārtoja:

— Nē!

Un sakoda zobus iecirtīgā nepiekāpībā, atteikdamies runāt. Anete, pārliekusies pār gultu, ar skumju smaidu jautāja:

— Jūs to darāt viņa dēļ?

— Jā. Ja es aizbrauktu no Francijas, tad būtu vēl tālāk no viņa.

— Kas zina?

— Ko?

Anete noliecās vēl zemāk:

— Bet ja šādi rastos iespēja nokļūt viņam tuvāk? Žermēns satvēra Anetes rokas, tā ka viņa nevarēja atliekties.

— Ko jūs sakāt?

Anete gribēja izrauties, bet viņš nelaida. Viņu elpa saplūda kopā.

— Jums jābrauc uz Šveici. Mīļais draugs, piekrītiet!

— Runājiet! Paskaidrojiet!

— Jūs nodarāt man sāpes. Ļaujiet izslieties!

— Nē! Vispirms paskaidrojiet!

Neveiklā pozā pārliekusies pār spilvenu, atbalstījusies ar delnām pret slimnieka augumu, lai nepakristu, Anete klusā balsī sāka ātri runāt:

— Klausieties!… Par to es vēl neesmu droša… Tas var būt tikai laimes gadījums… Varbūt man nevajadzētu jums to teikt… Bet es mēģināšu… Esmu gatava likt visu uz spēles.

Viņš sažņaudza tās rokas:

— Runājiet, runājiet!

— Es šonakt domāju, domāju… Un, ienākot šeit, kad dzirdēju runājam par varbūtējo braucienu uz Šveici… Ja viņš varētu izbēgt!

Žermēns cieši apskāva Aneti. Viņa iekrita gultā. Abu sejas saskārās. Žermēns sāka negantā niknumā viņu skūpstīt, kur vien pagadījās: acis, degunu, kaklu.. . Pārsteigtā Anete dažus mirkļus nespēja ne pakustēties. Viņa noslīdēja pie gultas ceļos un beidzot uztrausās kājās. Žermēns pat neapzinājās, ko dara. Pietrūcies izvandītajā gultā sēdus, viņš kliedza:

— Jūs palīdzēsiet viņam bēgt! Jūs atvedīsiet viņu pie manis Šveicē!

— Klusējiet!

Viņš apklusa. Uztraukumā abi ar mokām atvilka elpu.

Kad viņi beidzot atguva spēju kustēties un runāt, Anete deva viņam zīmi atgulties. Žermēns paklausīja. Viņa sakārtoja segas un spilvenu. Nepakustēdamies viņš padevīgi ļāva tai rīkoties. Pabeigusi Anete atsēdās gultas kājgalī, un abi, nedomājot par to, kas noticis (vai gan bija vērts runāt par sevi vai Žermēnu!), sāka apslāpētā balsī apspriest tikko radušos ieceri.

Anete devās uz Parīzi. Viņa uzmeklēja savu agrāko draugu Marselu Franku, kas tagad bija ietērpies spožā uniformā. Kalpodams par augstu ierēdni Daiļo mākslu akadēmijā, viņš nesen bija atgriezies no Romas, uz kurieni devies kādā slepenā uzdevumā, kas solīja slavu, nepakļaujot pašu nekādām briesmām; tagad viņš bija piekomandēts kaut kādam komfortablam birojam, kas aizmugurē bez steigas nodarbojās ar mākslas darbu glābšanu. Franks neizrādīja nekādu ārkārtīgu centību kalpot karam, ko uzskatīja par muļķīgu, tas ir, dabisku; jo muļķīgums pēc Marsela domām bija cilvēces normāla īpašība. Bez sevišķas degsmes viņš interesējās arī par Anetes rīcību.

Marsels Franks sagaidīja Aneti ar slepenu saprašanās smaidu, ko bija saglabājis no agrākajiem laikiem. Viņam tagad bija radies pliks pauris, bet tas vērta viņu vēl elegantāku. Seja Marselam Frankam bija jauneklīga, acis spriganas, zobi skaisti; viņš jutās lieliski savā bāli zilajā kara formas tērpā, kas kā cimds piegūla augumam.

Viņi bija vieni. Pēc sasveicināšanās vārdiem Anete aplinkus ievadīja sarunu par nāciena nolūku. Runādama viņa vēroja Marsela zobus, smejošo muti. Marsels ļāva tai runāt, klausīdamies draudzīgi un izklaidīgi, un viņa skatiens slīdēja pār Aneti no galvas līdz kājām. Anete pēkšņi pārtrauca runāt:

— Bet jūs taču neklausāties! —Anete pēkšņi iesaucās.

— Protams, ka ne,— Marsels attrauca. — Kad jūs beidzot dabū redzēt, vai tad nav kas labāks, ko darīt? Piedodiet! Un tomēr es klausos. Zinu gluži labi, ka ne jau nu tāpēc pie manis esat atnākusi, lai raudzītos manī, bet tāpēc, ka gribat izteikt kādu lūgumu, un es būšu laimīgs, ja varēšu to izpildīt. Un, ja tas priekšlaikus ir izlemts, es aplūkoju jūs, jau iepriekš iekasēdams atlīdzību.

— Nelūkojieties manī pārlieku vērīgi! Esmu tagad veca.

— Ai, dienvidus, tu vasaras karali!

— Pareizāk sakot — rudens!

— Kam gan ir krāšņāka lapotne, ja ne kokiem rudenī!

— Taču ziedi ir tīkamāki.

— Man tīk ziedi un augļi.

— Jā, kā tad, jums tīk viss … Vai uzklausīsiet mani?

— Runājiet! Es skatīšos un klausīšos ar sasprindzinātu uzmanību.

— Jūs uzminējāt, — esmu ieradusies pie jums kā lūdzēja. Tā kā neesam redzējušies veselu mūžību, man būtu kauns vērsties pie jums pirmajā apciemojuma dienā ar lūgumu pēc palīdzības. Bet es to nelūdzu sev.

— Tad tas ir nepiedodami.

— Manis pēc!—Anete atteica. — Kad jāpalīdz kādam, par ko es rūpējos, — tad metu kaunu pie malas.

— Šis kāds, par ko jūs rūpējaties, ir gandrīz tas pats, kas jūs.

— Varbūt. Nav zināms, kur sākas mūsu «es» un kur tas beidzas.

— Komunisms, kurā izzudušas sava «es» robežas. Tātad, kas pieder jums, pieder arī man. Dalīsimies! Izstāstiet man visu!

Anete pastāstīja par jauno kara gūstekni. Marsels vārda pēc to pazina. Viņš pat bija redzējis dažās izstādēs pāris Franča «darbiņu», kas gan nebija atstājuši viņam paliekamas atmiņas. Taču gleznotājs, lai kāds tas arī būtu, skaitījās Marsela resorā. Viņam bija patīkami ne tikvien padižoties Anetei ar savu autoritāti, bet arī ar uzskatu plašumu. Viņš izgādāja Anetei atļauju apmeklēt Franci kara gūstekņu nometnē.

Šā uzdevuma veikšanai Anete izmantoja Lieldienu brīvlaiku. Viņa nepavadīja brīvdienas kopā ar dēlu, kā tas bija gaidījis, bet gan devās uz Anžeru. Vispirms lai iepazītos ar apstākļiem un pirmām kārtām ar Franci: visi turpmākie plāni bija atkarīgi no tā, kāds ir viņš pats.

Anete nu jau tik daudz dienu redzēja gara acu priekšā Franci drauga mīlestības ietekmē, ka ne bez mulsuma domāja par tikšanos. Iejuzdamās Žermēna domās, viņa aizguva arī tā jūtu sirsnību; Anete atbrauca šo jūtu pārpilna; viņas acis jau bija aizplīvurotas: viņa raudzījās ar Žermēna acīm. Sievietes prāta maigais elastīgums, kuru viņa apzinās, pūlas pārvarēt un lolo, zinot, cik tas bīstams, cik patīkams; tiklīdz gribas kontrole atslābst, sieviete padodas un ļaujas varai, kas velk viņu lejup pa nogāzi…

Sēžot vilcienā, kas tuvojās Anžerai, Anete centās nomierināt sirds pukstus — Žermēna nepacietīgās sirds pukstus.

*

Gūstā Francim nemaz neklājās tik grūti. Nometne, kurā tas atradās, baudīja zināmu brīvību. Daudz gūstekņu strādāja pilsētā, un no tiem prasīja vienīgi bez nokavēšanās ierasties rītā un vakarā uz pārbaudi. Apsardzība bija pavirša: gūstekņus neuzskatīja par bīstamiem, un bēgšana — ja arī kādam tāda ienāktu prātā — robežas tāluma dēļ šķita neiespējama. Un tiešām, neviens par to nedomāja. Vairums šo godīgo cilvēku, kas bija apmetušies uz dzīvi Francijā pirms tūkstoš deviņi simti četrpadsmitā gada, kaut arī skuma pēc tuviniekiem, kuri palikuši Vācijā, tomēr nebūt neilgojās dalīties ar tiem briesmās un cīņās. Šajā ziņā vietējie sīkpilsoņi — šās dāsnās un miegainās rietumu zemes dēli — viņus pilnīgi saprata. Un pateica to viņiem bez aplinkiem.

Franci nodarbināja «gleznošanas» darbos. Komandanta kundze bija paņēmusi viņu savā rīcībā. Komandanta kundzes viesistabā viņš pārkrāsoja baltas durvju aiļu starpas un kāda veca Bušē skolnieka gleznotajos griestos atsvaidzināja izbalējušās sēžamvietas ganēm, kas draiskuļojās ar amoriem. Darbs Francim neliktos nepatīkams, ja vien komandanta kundze neapietos ar viņu kā ar kalpu, uzskatīdama to par vienu no savām neatņemamām priekšrocībām pret nebrīvo bošu. Lepnais, kautrais un pārspīlēti jūtīgais jaunais aristokrāts cieta no šādiem apvainojumiem, kas viņa biedrus nemaz nebūtu aizskāruši. Varbūt tieši tāpēc dāmai viņš iepatikās arvien vairāk! Lai sieviete būtu cik parasta būdama, viņa allaž būs pietiekami rafinēta, lai tad, kad nežēlīgie instinkti prasa gandarījumu, tiktu skaidrībā par sava upura jūtām.

Francis pēc darba beigām mēdza iziet uz ielas ar tādu sajūtu, it kā viņam būtu nodīrāta āda. Cits tīksmi ievilktu svaigo gaisu un pīpes dūmu un reizē ar dūmiem izpūstu visu sarūgtinājumu liegajā krēslā (debesis tovakar bija samtainas un siltas kā aprikozes vaidziņš), turpretī Francis soļoja nomākts, kad Anete pienāca tam klāt. Viņš strauji metās sānis, gribēdams izvairīties. Francis pret sievietēm juta dairas bailes, kas robežojās ar valdzinājumu. Anete pasauca viņu vārdā. Neapstādamies, drūmām acīm un sarauktām uzacīm, satraukts un sašutis jauneklis iesānis pameta uz Aneti skatienu, it kā viņa tīkotu tam nolaupīt nevainību, Anete pasmaidīja par jauno Jāzepu, kas sargāja savas drānas.

— Mani sūta Žermēns . . . — viņa ierunājās. Francis saviļņots apstājās.

— Žermēns Šavans? — viņš nočukstēja.

Francis meklēja atbildi viņas acīs. Anete, pievērdama plakstus, to apstiprināja:

— Jā.

Francis satvēra viņu aiz rokas un vilka līdzi.

Viņš gāja pa priekšu, raudams Aneti kā nepacietīgs bērns, un Anete pārsteigta nemēģināja atbrīvot pirkstus, lai gan arī baiļojās, ka viņus kāds neievēro. Bet bija vēla vakara stunda, un viņi nevienu nesatika, vienīgi kādu neliela auguma zemnieci, kas, ieraudzīdama abus, sāka smieties. Pa kādu nomaļu šķērsieliņu Francis izveda viņu klajā laukā. Pussagruvis mūris iežogoja augļu dārzu. Kādā spraugā, kur viņus no garāmgājēju skatieniem lielceļa pusē aizsargāja mūra izcilnis, abi apsēdās tik cieši līdzās, ka viņu ceļi saskārās; pieliecies Anetei klāt, neatlaizdams viņas rokas, Francis lūdzoši jautāja:

— Žermēns?

Palsajā krēslā Anete redzēja jaunekļa caururbjošās acis, lūdzošas ubaga acis. Tās viņu tik ļoti steidzināja, ka traucēja sākt kaut ko runāt. Viņa vēroja šīs mainīgās acis: brīžiem tās aizdomu pilnas novērsās, brīžiem valdonīgi atdevās un pēkšņi it kā izdzisa, žulgas un miegainas. Viņam bija gaiši brūni mati, apaļa piere, smalks deguns, viegli pietūkušas lūpas un bērnišķīga sejas izteiksme, kas svārstījās nerimtīgās prieka vai sāpju gaidās. Bērns. Anete salīdzināja to ar tēlu, kādu Žermēns bija viņai atveidojis, un pārsteigta domāja, ar ko šis jauneklis varējis iedvest šai pieredzējušajā vīrietī tik dziļas jūtas …

Nepacietīgais roku spiediens atgādināja, ka viņš gaida atbildi. Anete sāka stāstīt par tālo draugu, bet Francis ik pa brīdim viņu pārtrauca ar jautājumiem, un, kad Anete pieminēja Žermēna slimību, viņai pašai bija jāpārtrauc stāstīšana, jo viņa redzēja, cik Francis uztraukts, un centās mierināt — slēpt bažas par tālo un rūpēties par to, kas bija klāt un ko vajadzēja saudzēt .. .

Nometnē atskanēja taures skaņas, un pēkšņi abi atcerējās, ka tā jau vienreiz nodārdinājusi. Vajadzēja šķirties. Tikai ar pūlēm Anetei izdevās pierunāt Franci atgriezties nometnē, apsolot rīt ilgstošāku sarunu. Brīdī, kad tie dzīrās šķirties, Francis pēkšņi pamanīja Anetes rokas, kuras joprojām nebija palaidis vaļā. Viņš palūkojās uz tām. Pēc tam uz savējām.

— Šīs rokas ir pieskārušās viņam!… — Francis iesaucās.

Un pieplacis ar seju Anetes delnām, viņš sāka kāri ieelpot to smaržu.

Anete drīz vien atskārta, ka Francis nav spējīgs izgudrot ne bēgšanas plānu, ne arī to izpildīt. Ne jau nu tāpēc, ka viņam trūktu drosmes: viņš bija gatavs likt uz spēles visu; drīzāk bija jābaidās, ka tikai viņš pa kaklu pa galvu nepieņem kādu izmisuma pilnu, neprātīgu lēmumu. Tikko Anete bija izteikusi pirmos vārdus par bēgšanas iespējamību, viņš uzreiz tā iekvēlojās, izrādot tādu neprātu, ka Anete pārtrauca sarunu un neizpauda savu plānu: Franča neapdomība un pārgalvība to sagandētu. Vajadzēja visu sagatavot, Francim nezinot, un atklāt tikai tad, kad pienāks laiks rīkoties. Arī tad vēl nevarēja būt drošs, vai viņš spēj rīkoties patstāvīgi. Vajadzēs viņu vadāt aiz rokas, soli pa solim. Jau tāpat vājās izredzes noplaka līdz nullei. Un tomēr Anete nedomāja atteikties no izlemtā. Viņa bija uzticīga savam solījumam; Aneti aizrāva dīvainā, kaislā draudzība, divkāršā straume, kas apšļāca viņu kā saliņu divu upju grīvā. Saliņa stāv kā stāvējusi, bet ūdens vērpetē liekas, ka tieši tā griežas. Stāvot nomaļus no šās jūtu vētras, viņa tomēr juta reibstam galvu.

Abi draugi, likās, bija apskurbuši un zaudējuši jebkuru saskari ar īstenību; viņus vienoja bruņniecības saites, kuru kaisla dvēsele radījusi kā ieroci pret pasauli, kas to noliedz, kā savdabīgu dumpi pret savdabīga veida spaidiem. Vecākajam un stiprākajam, Žermēnam, šī bruņniecība bija ieguvusi heroisku raksturu — cīņā viņš ar savu augumu aizsargāja vājāko un, pats saļimdams, pārlika uz jaunākā biedra pleciem visu, kas tam vēl bija palicis pāri no pieķeršanās dzīvei. Jaunākajam, kurš ieslēgts sev naidīgā pasaulē, draudzība izveidojās drauga aizstāvja mistiskā dievināšanā, jo tālums vērta draugu gandrīz vai pārdabiskā būtnē kā svētos virs altāra. Bija vajadzīgs karš, lai tik ļoti sakāpinātu šīs jūtas, piešķirot tām neparastu dižumu. Normālos apstākļos tās būtu noturējušās vidējā augstumā, ikdienas dzīves ietvaros. Draudošās briesmas un drudžainā saspringtība pacēla tās tādos augstumos, kur var uzlidot vienīgi ar lūgšanu spārniem. Viengabalainiem raksturiem, kas jau daļēji šķīrušies no dzīves, draudzība, tāpat lūgšana, ir viens no ceļiem, kas ved uz dievišķo. Neviens no draugiem — ne Žermēns, ne Francis, ne Anete — neticēja dievam. Un neviens no tiem neredzēja, kā dievs, līdzīgi Jupiteram, savās pārvērtībās pieņēmis viņu dvēseļu draudzības veidu. Viņi bija tā pārpilni. Viņi kaita nepacietībā tam ziedoties.

No visiem trim Anete atrodas visneparastākajā stāvoklī. Līdz šim brīdim viņa nav izjutusi ne pret vienu, ne pret otru neko mīlai radniecīgu. Anetes jūtas nesniedzas pāri māsas līdzjūtībai, šai ikvienas īstas sievietes slieksmei pret jebkuru nelaimīgu būtni, sevišķi, ja šī būtne ir vīrietis, jo vīrieša salauztais spēks to vēl vairāk aizkustina un valdzina. Žermēns un Francis tagad nespēj tikties un rīkoties, tāpēc Anete kopā ar tiem dalās jūtās, kādām tie savstarpēji apmainās ar viņas starpniecību; viņi mīl viens otru sava tālā drauga aizstājējā, bet rīkošanos uztic tai vienai.

Bīstams pasākums! Vai viņa nav izdarījusi vislielāko neprātu, to apņemdamās? Jā, tā viņa sprieda, kad atkal bija vienatnē un dzīrās laist darbā bremzi. Taču mašīna jau iedarbināta, un ar katru riteņa apgriezienu Anete stiga arvien dziļāk.

Vilcienā, kas Aneti veda atpakaļ uz Parīzi, viņu pārņēma šausmas. Viņa apsvēra visas gandrīz nepārvaramās grūtības un draudošās briesmas. Un nerada nekādu iespēju pildīt vārdos neizteiktās saistības, kādas bija apņēmusies. Anete atgādināja skudru, kas nopūlas izvilkt salmiņu, kam uzgūlies akmens bluķis. Ja arī pieņemtu, ka viņai izdotos to izvilkt, vai gan akmens bluķis veldamies nesadragātu reizē ar laupījumu arī viņu? Bet šādas briesmas nekad nav spējušas aizkavēt skudru. Un var būt, ka Anetei tas bija tikai viens pamudinājums vairāk. Tai dvēseles daļiņai, kas necieš rupjus draudus. Otrai, vājākajai daļiņai, brīžiem uzmācās šausmas:

— Mans dievs, ko esmu apņēmusies? Vai nav vairs iespējas atteikties, atkāpties, aizbēgt? Kas man to liek?

— Es pati. Man tas jādara.

Anete vientuļa stāvēja milzu kalna — valsts priekšā. Viņa raudzījās tēvzemes draudpilnajā sejā. Anete sajuta, ka varenās, saniknotās dievietes to mīda kājām. Bet tās spēja viņu tikai iznīcināt, tomēr pakļaut nevarēja. Viņa tām vairs neticēja. Tiklīdz Anete atkal atguva necilvēcīgo kolosu samīdītās sākotnējās un svētās jūtas — mīlu un draudzību, viss pārējais nobālēja. Pārējais bija vara. Bet pret varu cīnījās dvēsele!

Neprāts? Lai! Bet tad jau arī dvēsele ir neprāts. Šā neprāta dēļ es dzīvoju, eju uz priekšu pār bezdibeni kā apustuļi pāri

ūdeņiem.

*

Anete iebrauca Parīzē otrdienā pēc Lieldienām; bija palikušas pāri tikai piecas atvaļinājuma dienas. Vienaldzīgais Marks jutās rūgti pievilts. Pirms kāda pusgada varēja domāt, ka viņam vajadzīgs upuris, tāds, kas viņa dēļ ciestu. (Tas ir cilvēciski! Mīloša sirds tādēļ vien radīta, lai to mocītu . . .)

Taču Markam prāts vairs nenesās šo sirdi izmantot ļaunprātīgi. Un arī Anete to tagad nepieļautu. Stāvoklis bija mainījies, Pēdējā pusgadā Marks bija pamatīgi izvētījis savu jūtu apcirkņus — kā mīlas, tā draudzības. Palika vairāk pelavu nekā graudu. Markam bija skaidrs, dīvaini ass skatiens, bez žēlastības pret to, kam tas pievērsās,—vienalga, vai sev pašam vai kādam citam! … Tās nebija viņa mātes mazliet tuvredzīgās acis, kvēlas un spulgas. Tās nebija arī viņa krustmātes acis, kas atgādināja draiskulīgu zvirbulēnu, kurš steigā mēdz uzknābāt visu komisko un kuram viss ir pietiekami labs smiekliem un barībai. Marks nebija tik pieticīgs; viņš visu atrasto saknābāja: pēc šādas rīcības no gadījuma biedriem nepalika pāri nekas pilnvērtīgs. Marks neatlaidīgi rakās līdz pašai serdei, līdz atrada tajā tārpu, tukšumu vai gružus. Un starp šīm sēnalām bija viens pats grauds: viņa mātes sirds. Lai kā Marks ap to nopūlējās, tas palika neskarts. Viņš gan vēl nezināja, kas atrodas grauda vidū. Atklājums, ka šis grauds palika neskarts, bez niecīgākā bojājuma, iedvesa Markam godbijību un neizteiktas ilgas to izpētīt… Silviju viņš ļoti mīlēja, bet šajās jūtās bija kripatiņa laipna nicinājuma. Silvija atmaksāja ar to pašu. Marks zināja, ka var uz Silviju paļauties kā uz līdzzinātāju, un tāpēc bija viņai pateicīgs; Markam patika, ja viņa labā kāds ir netaisnīgs (ar noteikumu, lai to nedarītu muļķīgi, jo viņš bija nežēlīgs pret stulbajiem). Tomēr viņš redzēja starpību starp Aneti un Silviju. Lai iekarotu Anetes dvēseli, bija vērts papūlēties. Pēdējā pusgadā Marks bija ticis skaidrībā vēl par kaut ko: māte to gan mīl, taču varas tam pār viņu nav. Mātes mīla ir spēcīgs un drošs instinkts. Taču Marks tīko vairāk: ne tikai mīlēt, bet iepazīt un tikt iepazītam, iegūt visapslēptāko, vislabāko, nevis māti, bet — cilvēku. Māte ir māte, kā jau visiem: cāļu māte bez vārda. Bet ikkatrai radībai ir sava apslēpta būtība, kas nav līdzīga nevienai citai un izplata savu īpatnēju smaržu. Marks juta šo aromātu. Viņš vēlējās iespiesties cauri apvalkam un piekļūt pie vīraka graudiņa: «Kas esi tu, kura dota tikai vienu reizi! Es vēlos uzzināt tavu noslēpumu! …»

Kādēļ? Lai aizmestu projām, kad būtu to tiku tikām izbaudījis? Pusaudžu — šo mazo grauzēju — sirdis kāro visu iegūt un neko neprot saglabāt. Labāk, ja dārgumi, pēc kuriem viņi tīko, noglabāti tālāk no viņu zobiem.

Anetei tie bija noglabāti droši. Lai arī skaistās, smaidošās lūpas pauda vēlēšanos atdot sevi visu, viņai nepiederēja šķirstiņa atslēga, kur glabājās viņas būtnes noslēpums, tāpēc viņa nevarēja to atdāvāt. Tā bija Anetes laime. Cik daudz gadījumu viņas mūžā bija radies, lai to izšķiestu! Neaizskaramais patvērums valdzināja Marku; mazais normānis tīkoja ar varu ielauzties šai svētnīcā.

Marks cerēja, ka Lieldienu brīvlaikā viņš noteikti kļūs šīs atslēgas īpašnieks. Bet māte neieradās, un viņš aiz īgnuma koda vai pirkstus nost. Kad beidzot Anete atbrauca, vairāk nekā nedēļa bija velti zaudēta. Vajadzēja steigties pēc iespējas ātrāk atjaunot sirsnīgo draudzību, ko viņa tik daudz reižu bija dēlam piedāvājusi, bet viņš atteicies. Marks paredzēja, ka arī tagad māte, tāpat kā pagājušajās brīvdienās, sagādās viņam piemērotu izdevību, un, ja tā mīļi palūgs, viņš šoreiz visžēlīgi atsauksies . . .

Taču šoreiz Anetes prāts bija citu domu varā. Viņa nespēra nevienu pašu soli, lai ierosinātu dēlu runāt. Ak, viņam bija savi noslēpumi? Lieliski! Lai viņš tos glabā! Arī viņai bija savi; arī viņa tos glabāja.

Markam nekas cits neatlika kā vērot «svešo» sievieti — pašu tuvāko un reizē tik tālo — savu māti. Varbūt pamēģināt ieskatīties no ārpuses, caur aizvērtņiem … Vēl nesen viņa vēlējās ielūkoties un viņš barikādējās. Pazemojoša vietu maiņa!

Anete necēla nekādas barikādes . . .

«Skaties vien, ja tev ir vēlēšanās! . . .»

Anete nepievērsa dēlam uzmanību … Tas bija vispazemojošākais! Marks bija spiests norīt šo neapzināto apvainojumu, jo ziņkāre un magnēts, kas to pievilka, bija varenāki par pašlepnumu.

Tagad Marku visvairāk pārsteidza mātes miers un stingrība, kādu viņa prata saglabāt šo dvēseļu vidū, kuras kā putekļi virpuļoja līdzi visiem vējiem. Nams atgādināja avārijā cietušu kuģi. Mašīnas salauztas, apkalpe pārgurusi, sirdīs plosās taifūns. Nāves zīme — sarkans un melns — atkal bija uzvilkta uz durvīm.

Apolīna drīz pēc Anetes aizbraukšanas izdarījusi pašnāvību, bet Anete to dabūja zināt tikai tagad! Silvija tīšuprāt bija to noklusējusi. Novembra beigās Sēnā atrada apmātās sievietes līķi. No Alekša nebija ne miņas: viņš likās nogrimis aizmirstības dzelmē … Arī abi Bernardēnu dēli bija pazuduši, tikai otrā bezdibenī, kuru dēvē par «slavu», līdzīgu tiem varoņteiksmu grāvjiem, kur Andalūzijā mēdz sagāzt vēršu sabadītos beigtos zirgus. Viņi bija noslīkuši Sommas mālainajā muklājā, kuru tik ilgi mīcījuši pašu un ienaidnieka artilērijas sātaniskie īkšķi. Bēdas kā viesuļvirpulis sagrāba Bernardēnu ģimeni. Pietika ar dažām minūtēm, lai iznīcinātu viņu dzimtu. Svaigā brūce vēl asiņoja — kopš pēdējā trieciena bija pagājušas tikai kādas pāris nedēļas. Bernardēna kungam, tēvam, acis pierietējušas asinīm kā aizkautam vērsim: viņa niknums un ticība bija metušies nežēlīgā cīņā; gadījās pat brīži, kad viņš sacēlās pret dievu. Bet dievs bija varenāks, un satriektais cilvēks, nodūris galvu, padevās.

Pirmo nakti pēc atbraukšanas Anete pavadīja kopā ar visu sarukušo iedzīvotāju bariņu nama pagrabā, kur tos bija sablīvējusi gaisa trauksme. Vairs nebija ne vēsts no agrākās sirsnības un rosmes, kad cilvēki meklēja cits citu, tiekdamies ar saliedētību pavairot ticību un cerības. Par spīti centieniem ārēji saglabāt pieklājības formas un savstarpējas līdzjūtības ilūziju, bija jūtams, ka ikviena ģimene un ģimenē ikviens atsevišķs loceklis noslēdzies savas izkaltušās kūniņas pašā tālākajā kaktiņā. Likās, it visus pārņēmis sašutuma pilns pagurums. Pārmijot visnevainīgākos pieklājības vārdus, balss noskaņa nodeva sašutumu un ciešanas. Gandrīz it visiem šiem nabaga ļaudīm bija garš pretenziju, vilšanās, zaudējumu un sarūgtinājumu saraksts .. . Bet kam lai dod šo izrakstu no rēķiniem? Kur slēpjas parādnieks? … To nerodot, ikviens izgāza dusmas uz tuvāko.

Šai tūkstoš deviņi simti septiņpadsmitā gada aprīlī it visā Francijā rūga slepens nemiers. Krievijā bija sākusies revolūcija. No tās kāviem asiņoja visa debesu pamale. Pirmās ziņas par revolūciju bija pienākušas Parīzē pirms trim nedēļām, un pagājušo nedēļu, Pūpolu svētdienā, tauta lielo notikumu bija skaļi apsveikusi kādā mītiņā. Bet tautai trūka vadoņu, neviens to nevadīja; darbībai nebija nekādas vienotības: daudz pretrunīgu uzstāšanos, daudz vienpatņu, kas cieta, tomēr neprata saliedēties, — tos salauzt nebūtu grūti. Revolūcijas gars sadrupa atsevišķos sacelšanās uzliesmojumos. Tanīs aprīļa dienās tie pamazām ārdīja armiju. Šie pulki, šie dumpinieki, tāpat nezināja, ko gribēja, kā šā nama nelaimīgie iedzīvotāji, un viņu bendes šo neziņu izmantoja. Visi gluži skaidri zināja tikai to, ka cieš, un meklēja grēkāzi.

Šis naidīgais noskaņojums izpaudās pat kustībās un balss noskaņā, vairāk nekā vārdos, kad tie «tupēja» pagrabā. Viņi nevis salika vienkop savas nastas, bet gan ikkatrs it kā salīdzināja savējo ar citu nastām un it kā pārmeta, ka viņam jānes pati smagākā. Bernardēns un Žirērs nesa savu zaudējuma nastu, vairīdamies viens no otra. Un, salti sasveicinādamies, viņi nepārmija ne vārda. Bēdām bija savas robežas. Viņi tās nepārkāpa.

Anete izteica kvēlu līdzjūtību Urzulai un Žistīnei Bernardēnai. Atturīgās meitenes, kas nekad nebija pārmijušas ar viņu ne vārdiņa, pārsteidza šis sirsnības uzliesmojums: abas saviļņojumā pietvīka, bet tad kautrība un neuzticība guva virsroku, un, vairīdamās no Anetes, tās atkal ievīstījās sēru plīvuros, it kā ievilkdamās savās čaulās. Anete vairs neuzmācās. Ja citi juta vajadzību pēc viņas, Anete allaž bija ar mieru palīdzēt, bet pati nejuta pēc tiem vajadzību. Viņa netīkoja ne pati uzplīties, ne arī uztiept savas domas.

Pagrabā Anetei apkārt cilvēki sarunājās cits ar citu, un viņu vārdos izskanēja salts fanātisms. Klapjē atstāstīja kādas jaunas filmas «Celieties, mirušie!» saturu, kurā attēloti vācu noziegumi, ar paskaidrojošu tekstu:

Lai kas arī būtu tavs ienaidnieks — brālis, radinieks, draugs, — nogalini to! Zini, ka, ikvienu vācieti nokaujot, cilvēcei kļūst par vienu postu mazāk!

Bernardēna kundze, maigi smaidīdama, klāstīja kādai kaimiņienei par līgas «Iegaumējiet» dibināšanu, kas dievbijīgi tiecās iesakņot mūžīgu naidu pret ienaidnieku. Anete klusēdama klausījās. Marks vēroja mātes seju. Anete nepamirkšķināja ne acu. Viņa neiebilda ne vārda arī tad, kad Silvija pa savam paradumam juku jukām ar skandalozo kvartāla hroniku stāstīja kaut kādus šovinistiskus murgojumus. Anete ļāva tai runāt, smaidīja, tomēr neatbildēja un sāka runāt par ko citu. Viņa neko neizpauda par saviem pārdzīvojumiem. Pat satriecošā ziņa par Apolīnas nāvi, kuras dēļ, kā liekas, Anetei vajadzēja satrūkties, atplaiksnījās vienīgi viņas acu dzīlēs kā bāls līdzjūtības atspulgs. Marks, kuru šī traģēdija bija saviļņojusi līdz sirds dziļumiem, sašutis par mātes atturību, centās viņu aizkustināt un bezgala uztraukts, bez aplinkiem sāka atstāstīt visu, ko redzējis un dzirdējis. Ar rokas mājienu Anete to apklusināja. Viņa iesaistījās sarunā tikai tad, kad pati vēlējās. Visas pūles ievilkt viņu tajā bija veltas. Tomēr viņai bija savi noteikti uzskati; Marks par to nebūt nešaubījās. Pietika ar pāris mierīgā balsī izteiktiem vārdiem, lai saprastu, cik svešs viņai viss, kas iekveldēja citus,— karš un tēvzeme. Viņš gribēja par to uzzināt kaut ko vairāk… Kāpēc gan viņa nerunāja?

Krievu revolūcija Marku saviļņoja. Viņš piedalījās pirmā aprīļa mītiņā. Lai gan Marks bija aizgājis uz mītiņu aiz ziņkāres, tomēr viņu aizrāva pūļa noskaņojums: viņš skaļi apsveica Severinu [109] un ņirgājās par Žuo [110] . Marks redzēja krievus raudam, kad tie klausījās savas revolūcijas himnu, un, lai gan nicināja asaras, tomēr atzina, ka šoreiz tām netrūkst vīrišķīga diženuma. Bet kā lai tiek skaidrībā par visu dzirdēto? Mēģinājumi uzsākt sarunu ar maskaviešiem beidzās ar to, ka Marks jutās apvainots, samulsināts, noskaities; viņu kārtējā neiecietība, nacionālā augstprātība, kas spraucās ārā no sarkanās cepures, viņu aizvainojošā ironija par Franciju un frančiem . . .

— Tā tikai vēl trūka! Man pietiek! .. .

Marks, kas nepalaida garām izdevību pazoboties par saviem tautiešiem, necieta, ja to darīja kāds cits un viņš pats kļuva par zobgalību objektu … Un tad šī pazemojošā familiaritāte, bez jebkādas kautrības! . . . Marks neapzināti bija aristokrāts; viņu nekārdināja ciešā tuvība ar šo baru (tā viņš tos devēja, aitasgalva tāds! …). Pēc pirmās aizraušanās Marks griež ilksis atpakaļ; viņš pārdzīvo pretrunīgas jūtas, — starp tām varbūt dažas ir pilnīgi dabiskas, dažas noteikti nelāgas, bet viņš tās netiesā: tādas nu reiz ir viņa jūtas, un tāds nu reiz ir viņš pats. Tēvzemes vai proletariāta diktatūra — Marks redz tikai izvēli starp divām tirānijām, diviem neprātiem, divām galējībām. Un viņa sirds nav pietiekami cilvēcīga, nav tik augstsirdīga, lai nostātos tautas pusē arī tad, ja tas nāktu par ļaunu viņam pašam. Lai izlemtu, Markam vispirms būtu jātiek par to skaidrībā. Un, protams, ne jau nu Pitāns un viņa biedri šinī ziņā varētu tam palīdzēt! Pitāns, protams, bez šaubīšanās apmeties uz jaunā plosta, bet viņa argumenti ir tik miglaini, ka tie drīzāk atbaida jauno Rivjēru nekā valdzina: tā ir kaut kāda mistiska sajūsma katastrofas un iznīcināšanas gaidās, gaviļpilns pesimisms, ziedošanās skurbums …

— Ej ratā ar šo ziedošanos! Ziedoties, neaptverot, kādas idejas labā, var tikai tāds, kam nekā nav ko zaudēt! Bet man jāglābj milzu vērtības: mans «es», mans saprāts, mana nākotne, mana daļa dzīvē … Kad būšu ieguvis it visu, kas man pienākas,

kad būšu visu redzējis un visu piedzīvojis, tad! … Ziedot sevi dienas gaismā … Jā, varbūt… Bet naktī, aizsietam acīm?… Pateicos, mans vecais! Kurmja upuris nav manā garā. Piedāvā man citu gaismekli, nevis šo «proletariāta valdīšanu».

Vai Anetei ir kāds cits gaismas avots? Marks velti mēģina to atklāt. Lai māti izaicinātu, zēns, tai dzirdot, sarunā bezjēdzības … Anete neliekas zinis, un mestais akmens trāpa tukšā vietā. Markam atliek tikai nokaunēties par vārdiem, kurus izteicis. Tātad šī sieviete ne par ko nedomā? . . . Domāšana Marka, izpratnē bija kaut kas līdzīgs nātru drudža lēkmei, ādas kairinājumam. Sajust atvieglojumu var vienīgi pakasoties, paberzējoties gar kādu citu. Domāšana allaž likās viņam tikpat kā agresīvs akts. Domāt nozīmē noraidīt savas domas kādam citam, uzmākt tās kādam citam. Lai tās iespiežas viņā, vienalga, kā — ar viņa atļauju vai ar varu! . . . Anete, kā likās, bija vienaldzīga pret to, vai citi domā vai nedomā tāpat kā viņa .. .

Vienaldzīga, nē, vienaldzīga gan viņa nav; bet instinktīvi noprot, ka ar domām ir tāpat kā ar asniem. Lai palēnām nogatavojas! Ja tie uzdīgst par agru, pirmā salna tos nokodīs. Apkārtējo dvēselēs vēl valda ziema. Vēl tām nav laiks mosties no ziemas miega. Ziemas miegs iemidzina ciešanas un šaubu mokas. Pāragrā atmošanās tās var nobendēt.

Anete dzird, kā augšstāvā pie savu durvju sliekšņa klaigā strādnieks Perē. Viņš aizrautīgi strīdas ar kādu biedru. Dabūjis dažas dienas atvaļinājuma, viņš atgriezies mājā dziļi sarūgtināts. Viss, ko Perē redzējis frontē un atradis aizmugurē, — nevīžīgo šķiešanos ar dzīvībām un vērtībām, ilūziju bojā eju, izārdīto ģimenes pavardu, par prostitūtu kļuvušo meitu, sievietes, kas kā dumas izšķiež uzdzīvei nāves fabrikās nopelnīto naudu, — tas viss viņā rada sašutumu pret biedriem, pret priekšniecību, pret visu pasauli. Un tomēr Perē pārskaities iecērtas: «Līdz galam!» Anarhistiskajam biedram, kas viņu izsmej un tīko satricināt viņa pārliecību, viņš uzbļauj:

— Turi muti! Vai arī es tevi nogrūdīšu lejā pa kāpnēm! . . . Ko tu gribi no manis? Vai man jau tāpat nav pietiekami liels ciešanu slogs? Vai daudz tu iegūsi, stulbeni, ja arī pierādīsi man, ka viņi mūs apkrāpuši, ka tēvzeme — tāpat kā viss pārējais — ir tikai pretīgi meli, ka mūs veltīgi bendē nost! Kam tad lai es ticu? Es vairs neticu revolūcijai. Es vairs neticu reliģijai. Es vairs neticu humanitātei (tas ir vēl muļķīgāk un seklāk nekā viss pārējais!). Bet, ja man vairs nebūs tēvzemes, kam tad lai

pieķeros? Atliek tikai viens: ielaist sev lodi pierē!

Anete saprot Perē. Marks to nesaprastu . . .

— Lai tikai viņš laiž sev lodi pierē!

— Jaunatnei nav līdzjūtības pret vārgo laužu postu, kuriem, lai dzīvotu, jāblēdījas ar dzīvi. Marks neblēdījas. Bet viņa jaunība par spīti visam grib dzīvot, tāpēc viņš kopā ar saviem biedriem — anarhistiem, dadaistiem [111] — atriebjas, pārspīlējot un nesavaldīgi izsmejot visu, kas vien pastāv, pārspīlējot smieklīgo līdz aplamībai, līdz bezjēdzības pārmēram; viņi atriebjas par prāta tukšumu, runājot blēņas …

Bet Markam vismazāk izprotama liekas māte, viņa ir brīva (viņš to varētu apzvērēt!) no visas apkārtējās ietekmes, un viņai nav nekādas vajadzības uzbrukt, lai aizstāvētos. Māte neko nekritizē. Viņa nenopeļ neviena uzskatus. Mātei ir pašai savi uzskati, savs prāts, sava māja, un viņa pie tiem turas. Viņa uzcēlusi sev pamatu … Uz kā?

Anete ir sieviete. Viņas sirds vienas vienīgas domas pārpilna. Viņai ne prātā nenāk izplest to pār visu pasauli. Redzes lauku visnotaļ aizņem viens noteikts darbs, smags un stingri norobežots. Viņai neliekas svarīgi atrisināt traģisko mīklu, gar kuru nopūlas visa pasaule. Šī mīkla un šī traģēdija rezumējas pienākumā, kāds tai izraudzīts, kādu tā pati sev izraudzījusi: glābt svētās jūtas, kas to pārņēmušas: draudzību… Nē, pat ne tā!… Drīzāk gan abus draugus, ar kuru likteņiem savijies arī viņējais. Anete nevispārina to uz citu cilvēku likteņiem. Viņai ir sava tiesa likteņa. Ar šo daļu Anetei pietiek: viņa atdodas tai pilnīgi. Nespēj pretoties šim aicinājumam. Nav nekā tāda, ko cilvēks cienītu, nav neviena likuma, kuru viņa nebūtu gatava noniecināt un pārkāpt: kāda augstāka likuma balss ierunājusies …

Ja ikviens tā rīkotos savā ierobežotajā lokā, tad tā būtu cilvēces lielākā revolūcija.

*

Viņa aizbrauca no Parīzes, nevienam neatklājusi savu noslēpumu — pat dēls to nenojauta. Lai gan Marks alka kļūt mātei tuvāks, viņš saskaņā ar savu pašaizsardzības paradumu centās aizvien aizskart jūtas, kādas, pēc viņa domām, bija Anetei: zēns klaji un pazemojoši ņirgājās par pacifismu, kuru pats piedēvēja mātei.

Anetei nebija ne mazākās vēlēšanās par to debatēt. Miers, karš — gar to viņai nav daļas. Tas viss pārlieku tāls! Anete tur savās rokās divu cilvēku rokas, kuras tie viņai uzticējuši un kuras viņai jāsavieno. Tās nav idejas. Tā ir dzīve — abu jaunekļu un viņas dzīve. Arī viņas dzīve likta uz spēles! Muļķīga spēle! Jā, ja klausītu prātam. Taču sirdij ir pašai savs prāts. Un sirds ir teikusi savu vārdu.

Uzkavēdamās Parīzē, Anete uztvērusi tikai vienu vienīgu vārdu, kas varētu noderēt viņas plānam. Mātes klātbūtnē Marks, starp citu, ieminas par krievu revolucionāriem Francijā, kuriem sabiedrotie liedzot izdot pases, lai laupītu iespēju atgriezties dzimtenē un stāties cīnītāju rindās. Un tomēr tie pārejot robežu. Stāsta arī, ka pa dažādiem aplinku ceļiem esot iespējami slepeni sakari starp franču tautības kara pretiniekiem Šveicē un viņu domubiedriem Francijā. Dzeloņstiepļu žogu pineklī, kuri žņaudz un smacē franču domu, dažas cilpas kļuvušas vaļīgākas, un caur tām vēl plūst panīkusi dzīvība: pa šīm peļu alām vēstules un laikraksti pienāk un pāriet robežu. Un Pitāns tur rokās šās bīstamās rotaļas pavedienus, kura nav draudīga vienīgi dienas kungiem: ne jau nu ar šīm brīvajām runām var izlauzties cauri milzu ķirzakas — apbruņotās nācijas aizbetonētajām ausīm un biezajām bruņām. Bet šī rotaļa uztur ilūzijas tiem, kas, važās ieslēgti, joprojām mēģina paši sev iegalvot, ka ir brīvi. Anete iegaumē Pitāna vārdu. Vajadzēs ar viņu parunāt. Bet ne jau nu pie Marka viņa vērsīsies, lai tas iekārtotu tikšanos ar Pitānu.

Anete atgriezusies savā provinces darba vietā. Viņa ilgi un slepeni apspriežas ar Žermēnu. Viņa atnesusi slimajam dzīvu vēsti no drauga, tā neredzamo klātbūtni. Abi kopīgi apsver lielo plānu. Anete neuztic Žermēnam savas šaubas. Līdz šim viņa vēl neredz nekādu patiesu iespēju. Taču slimniekam tas nav jāzina. Pašreiz galvenais ir uzmundrināt viņā gribu dzīvot un pierunāt viņu braukt uz Šveici: lai arī cik maz cerību solītu šī gaisa pārmaiņa, tā ir pēdējā varbūtība un tādēļ katrā ziņā jāizmēģina. Žermēns vilcinās izšķirties; viņš labāk gribētu izbraukt tikai dienu pirms tikšanās, kad viss būtu pilnīgi drošs. Pagaidām plāns vēl nav pavisam skaidrs. Jāsakopo viss kaisles egoisms, lai neredzētu nāves briesmas, kādās tas grūž Aneti un draugu. Un, ja arī Žermēns tās redzētu, tad ne jau nu ar dzīva cilvēka acīm: viņš jau ir pa pusei miris. Lai Žermēnu mierinātu, Anete pagaidām cenšas radīt iespaidu, it kā taisītos doties šai apšaubāmā pasākumā. Ar Marsela Franka palīdzību Anete panāk dažus atvieglojumus jaunajam austrietim. Veselības uzlabošanas labad viņu izlaiž no nometnes. Francim atļauj apmesties pilsētā, kur uzraudzība nav tik stingra, lai tas it kā franču mākslas interesēs varētu mācīties. Šādi atvieglojumi kara laikā nebija nemaz tik reti, kā mēdz domāt. Tā kāds Berlīnes privātdocents uzturējās bez jebkādas uzraudzības kādā no Vidusfrancijas pilsētām. Sešdesmit internētie vācieši, kas pirms kara bija ieņēmuši diezgan augstus amatus, dzīvoja Karnakā pieklājīgā pansijā kopā ar sievām vai mīļākajām un varēja justies pilnīgi brīvi simt hektāru lielā teritorijā. Pēc pirmajiem kara gadiem, kad sašutums pret ienaidnieku bija atslābis, dažos apgabalos pavisam aprada ar gūstekņiem; viņi pamazām iekļāvās provinces dzīves parastajā gultnē; pēc klusas vienošanās nodibinās jauna kārtība, un uzraudzība pār kara gūstekņiem kļūst vājāka. Francim tas ir izdevīgi. Žermēna izpratnē tie jau ir pirmie soļi ceļā uz atbrīvošanu.

Pēc ārsta, tuvinieku un Anetes neatlaidīgajiem mudinājumiem Žermēns piekrīt aizbraukšanai. Anete iegalvo, ka kavēties vairs nedrīkst; jāapmetas Šveicē, lai varētu pieņemt Franci, kad tas būs izbēdzis. Žermēns vēl lāgā neuzticas:

— Anete, nekrāpiet mani! Tad jau labāk ļaujiet man nomirt tepat. Būtu zemiski izmantot mirēja uzticību un aizvilināt to projām, ieaijājot ar nepiepildāmiem solījumiem.

— Neviens nevar apgalvot, ka plāns izdosies, — atbild Anete, — bet jūsu dēļ es darīšu visu. Vai jūs man ticat?

Viņš tic.

Pēdējo vakaru pirms aizbraukšanas Žermēns atskārš, ka Anetei pašai draud bojā eja viņa dēļ. Žermēns jau grasās teikt:

«Anete, es jūs atbrīvoju no solījuma … Es atsakos . . .»

Tomēr kaislība viņu aizrauj … Nē! Viņš neatteiksies! Kamēr vien atliks cerība! . . .

Atvadoties no Anetes, viņš tikai pasaka vienu vārdu:

— Piedodiet! … — nepaskaidrodams, kāpēc.

Lai arī Anete iet bojā viņa dēļ! Viņam vēl atlikusi tikai stunda, ko dzīvot! . . .

Žermēns aizbrauc augusta sākumā mātes un de Mareija kundzes pavadībā.

Anete paliek viena ar savu pārdrošo nodomu, kuru apņēmusies piepildīt.

Laiks slepenai darbībai ir pats neizdevīgākais. Briesmas pieaugušas. Tūkstoš deviņi simti septiņpadsmitā gada pirmajos mēnešos valsts varas atslābumam seko spaidu un denunciācijas režīms. Valdība, kas nožēlojami piekāpusies revolucionāro streiku un pavasara nemieru dēļ, pēc to apspiešanas atriebjas par pašas bailēm un gļēvulību. Sākas divkosīgo kapitulētāju sazvērestību ēra, kuru liekulīgā sistēma izplatās visās sabiedroto valstīs. Plašā apmelojumu fabrika aizklāj ar savām smirdošajām dūmu vērpetēm Eiropas un Amerikas debesis. Tā nebūt nav nekāda neievērojamā kara rūpniecības nozare! … «Vienošanās ar ienaidnieku» — lūk, melīgā, nodrāztā frāze jebkuras zemiskas denunciācijas attaisnošanai! «Svētā vienība pret nodevību» — kā sevi dēvē jaunā, septembrī dibinātā līga, kas kultivē savstarpējā naida un aizdomu kaunpilno sērgu. Ikviens apbruņojas cīņai pret savu kaimiņu; cilvēki baidās paši no savas ēnas.

Visu vasaru Anete tausta pamatu zem kājām, netiekot ne soli uz priekšu. Nekas neveicas. Viņa nedrīkst vēlreiz braukt pie Franča, jo tad pievērsīs sev uzmanību. Turklāt vēstules lasa cenzūra. Kā lai norunā bēgšanas plānu? Un kādu plānu? Nevar būt ne domas cauri Francijai doties kājām: jau nākamajā dienā bēgli saķertu. Jātiek uz priekšu strauji, jārīkojas ar viltu. Francim ar tiešās satiksmes vilcienu jāpanāk ātrvilciens, kur jāsastop Anete, kas to pavadītu līdz pašai robežai. Bet vilcienus uz Šveici pārbauda atejot un pienākot. Un kas izvedīs Franci no pilsētiņas, kurā tas internēts, līdz vilcienam, kas aizvedīs to brīvībā? Un kas būs viņa pavadonis pāri robežai? . . . Viens cilvēks to nespēs veikt. Un Anetei nav neviena, kam uzticēties . . .

Viņai talkā nāk gadījums, Brīvlaika mēnešos Anete atgriezusies Parīzē. Viņa pašreiz savā dzīvoklī tur rokās ieplīsušu ķīniešu porcelāna trauku, vienu no tām retajām piemiņas lietiņām, kas palikušas pāri no elegantā rotājuma, kāds bija agrākajā Buloņas mājā, kur abas māsas pavadīja savu pirmās draudzības medus mēnesi. Pašlaik arī Silvija atnākusi ciemos. Un skaistais, saplēstais trauks ar Alpu skatu un tumši zilgmainajām kalnu virsotnēm debesu pamalē atsauc atmiņā pagātnes ainavas. Silvija pasaka māsai kāda veikla amatnieka adresi, kurš varētu bojājumu izlabot. Izrādās, ka meistara vārds Anetei pazīstams — Pitāns.

Anete iet viņu uzmeklēt. Maz gan cerību, ka meistaru satiks. Silvija jau brīdināja: Pitāns reti esot sastopams mājā; veikals biežāk slēgts nekā atvērts. Anete tomēr dodas pēc zināmās adreses uz priekšpilsētu. Viņai laimējas. Pitāns ir mājās.

Anetes apmeklējums viņu pārsteidz. Iegansts nepārliecina, lai gan, tikko Pitāna raupjajās rokās nokļūst fajansa šķembas, viņš maigi, gandrīz bijīgi pieskaras uguns zieda nobirušajām, trauslajām ziedlapām… Bet neviens taču nebrauc tik tālu ceļu trauku restaurēšanas dēļ! Ielaidis Aneti, Pitāns neizrāda ne steigu, ne pārsteigumu. Viņš laipni uzaicina viešņu apsēsties un, pats stāvēdams (stāvus viņš ir tikai nedaudz lielāks par sēdošo Aneti), uzklausa to, raudzīdamies tajā savām labsirdīgajām, samtainajām acīm. Šis cilvēks, kura dzīvē sievietei, kā liekas, nav bijusi liela loma, runājot ar sievietēm, nekad nesamulst. Viņš izturas pret tām dabiski, kā līdzīgs pret līdzīgu. Tas bērnišķīgais un impulsīvais, kas piemīt ikvienai sievietei, pat visrafinētākajai, tuvina Pitānu viņām. Šis naivais cilvēks nojauš viņu viltībiņas un vēlēšanās, lai cik veikli viņas arī tās nogrimētu, un ne par ko nebrīnās. Pitāns nepeļ sievietes un pat tad, kad tās viņam melo, nerunā tām pretī; ja viņas saka «jā», kad vajadzētu teikt «nē», Pitāns klausās, labvēlīgi šūpodams galvu, tomēr nopietnās acis rāda, ka viņš dzird «nē», un, redzot viņa labsirdīgo smaidu, sievietēm ne prātā nenāk dusmoties. Viņas redz tajā biedru, — uz āķa to neuzķersi un par līdzzinātāju nepadarīsi, — sirsnīgu un iecietīgu, kurš pieņem viņas tādas, kādas viņas ir, un tādas arī ciena.

Drīz vien starp Pitāna acīm, kas raugās modri kā pūdelim, un skaidrajām Anetes acīm, šiem neaizklātajiem logiem, nodibinās uzticība. Un Marka vārds, kuru min Anete, galīgi izkausē klusēšanas ledu. Pitāna dzeltenā seja staro; viņš smaida bārdā un jautā:

— Jūs esat Rivjēra kundze?

Dēļ visa tā, ko Pitāns par viņu dzirdējis un pats noskārtis, viņš jūt dziļu cieņu pret Marka māti, ko steidz apliecināt.

— Jūs mani pazīstat?

— Es pazīstu jūsu zēnu.

— Viņš nav man līdzīgs.

— Protams, ka ne. Viņš ir tāds pats kā visi zēni. Viņš pūlas visiem spēkiem, lai nebūtu jums līdzīgs. Tāpēc jau es jūs pazīstu.

— Es zēnu tikai apgrūtinu. Viņš bēg no manis.

— Neskrieniet zēnam pakaļ! Dzīve ir kā velotreks. Tā met apļus. Jums tikai jāpagaida. Jo vairāk viņš attālinās, jo tuvāk pienāk.

Pitāns atplaukst. Anete smejas. Viņiem ir kopējs paziņa — Marks. Brīdi parunājis par viņu, Pitāns vaicā:

— Ar ko varu būt jums noderīgs, Rivjēra kundze? Vai viņa dēļ ieradāties?

Anete viegli pietvīkst, samulsusi, ka viņš nav noticējis melīgajam ieganstam.

— Nē, ne viņa dēļ. Bet tiesa, esmu ieradusies pie jums pēc padoma. Piedodiet, ka izvēlējos aplinku ceļu, iekams iesāku par to runāt.

— Ak, to jau es tūdaļ sapratu… Jums nav ko atvainoties. Ar savu «Svēto vienību» viņi panākuši, ka ikviens ir spiests neuzticēties otram. Nerunājiet! Ne vārda! Sargieties, ka nenoklausās! . . . Kad jūs atnācāt (vaļsirdību pret vaļsirdību!), es arī turēju mēli aiz zobiem.

— Es to vairs neturu, — attrauc Anete. — Dariet ar mani, ko gribat.

Pitāns tādēļ nekļūst iedomīgs. Viņš labsirdīgi saka:

— Ar mani runājot, jums nav jābaidās. Runājiet, Rivjēra kundze! Mēs abi — ne jūs, ne es — neesam radīti, lai slēptu savas domas.

Anete vienkārši, neko nenoklusēdama, izstāsta savu nodomu. Pitāns klausās un mazliet satrūkstas, bet to nepārtrauc un ļauj tai runāt. Kad Anete pabeigusi, viņš viegli ieklepojas un saka:

— Bet vai jūs zināt, Rivjēra kundze, kas jums draud?

— Tas nav svarīgi, — rāmi atbild Anete.

Pitāns atkal ieklepojas. Viņš domās sev jautā, kas mudina šo sievieti likt uz spēles dzīvību un godu. Pitāns vilcinās pajautāt skaļi. Anete to nojauš.

— Sakiet vien, Pitāna kungs, — ko gribat man jautāt?

— Piedodiet, Rivjēra kundze! Bet, ja jūs interesē jaunā kara gūstekņa liktenis, vai tad viņam nebūtu labāk palikt turpat drošībā nekā riskēt?

— Ne viņa, ne mana drošība te nav galvenā. Bez aplinkiem Pitāns turpina jautāt:

— Tātad jūs mīlat to otro?

Anete atkal pietvīkst. (Cik viņas asinis vēl jaunas!)

— Nē, nav ne domas par mīlestību, ticiet man, Pitān! Man vairs nav tie gadi. Pat sapņos tas nav ienācis prātā. Es domāju vienīgi par viņu draudzību, ne par draudzību pret mani — kas gan viņu acīs esmu es? — par viņu abpusējo draudzību.

— Un tās dēļ? . ..

Pitāns neizsaka domu līdz galam. Anete iestarpina:

— Vai gan tā nav uzupurēšanās vērta?

Pitāns raugās viņā. It kā taisnodamās Anete piebilst:

— Viens no viņiem drīz mirs… Tātad vai nav tiesa, Pitān, — te nav ko strīdēties!

Pitāns nestrīdas. Viņš ir sapratis. Šā augstsirdīgā nodoma neprāts vien jau Pitānu pārliecina. Nenovēršot acu, viņš raugās Anetē, un skatienā lasāma dziļa cieņa.

— Viena jūs to nepaveiksiet, — brīdi padomājis, Pitāns saka.

— Bet ja citādi nevar! — attrauc Anete.

Pitāns vēl pārdomā, tad noliecas viņai priekšā un, diviem pirkstiem satrausis putekļus no grīdas, pieliek tos pie pieres.

— Ko jūs darāt?

— Es brīvprātīgi iestājos jūsu bataljonā . . . Redziet, Rivjēra kundze (Pitāns paņem ķeblīti un apsēžas līdzās, lai varētu runāt pusbalsī), jums pat fiziski nav iespējams visu veikt, vienlaikus paspēt gan te, gan tur. Palīgs nebūs lieks … Turklāt jums vēl ir citi pienākumi. Jūsu dēls. Nevajadzētu riskēt, ja ir otra iespēja, un kompromitēt viņu, viņa vārdu un nākotni gadījumā, ja jūs iekristu. Viņš jums par to nebūs pateicīgs. Bet es — es riskēju tikai ar sevi. Vientuļš vīrietis mūsu laikā nav nenieka vērts. Ļaujiet man — es taču zinu visus caurumus — nokārtot šo darījumu! Uz savu galvu! Darīšu visu, ko vien varēšu.

— Bet Pitān! — Anete aizkustināta iesaucas. — Jūs pat nepazīstat tos, kuru dēļ gribat likt uz spēles savu dzīvību.

— Es zinu, kas ir draudzība, — attrauc Pitāns. — Viņi abi ir draugi. Kopā ar jums jau ir trīs draugi. Bet ar mani kopā — četri. Draudzība ir magnēts. Jābūt cietākam par dzelzi, lai spētu tai pretoties.

— Mūslaiku pasaulē gluži labi to prot, — ieminas Anete.

— Ikvienam zināms, — saka Pitāns, — ka mūslaiku pasaule ir milžu pasaule. Bet mēs, Rivjēra kundze, tik augstu netēmējam. Mēs gluži vienkārši esam parasti ļaudis.

Viņi apsprieda bēgšanas plānu. Pitāns, nepieļaudams iebildumus, apņēmās veikt lauvas tiesu. Abi vienojās, ka viņš stāsies tiešos sakaros ar kara gūstekni. Un, kad pienāks laiks, kļūs par tā pavadoni un nodos to Anetes rokās vilcienā, kas dosies uz Ženēvu. Ar draugu starpniecību Pitāns nokārtos arī robežas pāriešanu. Taču vispirms jāizdibina apstākļi. Pārsteigties nevajag. Nākamajās nedēļās Pitāns izgudros kādu ieganstu, lai uz vietas iepazītos ar nometni un tās apstākļiem; tur viņš tiksies ar Franci un piesardzīgi liks pirmos pamatus bēgšanas plānam … Pitāns runāja par piesardzību, bet pats jau bija iekvēlojies. Milzīgais risks, ja šis pasākums neizdotos un viņu sauktu pie atbildības par spiegošanu un valsts nodevību, Pitānu nebūt nemulsināja. Gribas teikt, ka viņš to gan zināja, taču ar to nerēķinājās . . . (Kas lai zina? Varbūt sirds dziļumos tieši tas viņu vilināja … Mēs jau redzējām, ka Pitāns vēlējās būt «apēsts» …) Pitānu valdzināja iespēja veikt uzdevumu, kas likās neizpildāms. Galvu noliecis, mirdzošām acīm, kā suns, kas dzen pēdas, viņš iekaisa, bet tad pēkšņi aprāvās, nosmējās bārdā un sacīja:

— Piedodiet, Rivjēra kundze! Mēs abi esam vienlīdz neprātīgi. Stundā, kad viss iet bojā, — kā cilvēki, tā pilsētas, — es aizraujos ar saplēsta porcelāna salipināšanu… Un jūs — jūs mēģināt salīmēt draudzības drumslas… Ir nu gan jāsmejas! …

Nu, lai iet, smiesimies reizē! Krusttēvs Kolā mēdza teikt: «Jo vairāk muļķu kopā, jo tie gudrāki…» Kas zina? Varbūt vēlāk izrādīsies, ka tieši mēs būsim tie gudrie! …

*

Jau nākamajā dienā Pitāns uzsāka sagatavošanas darbus. Bet amats, kas prasīja pacietību, bija viņam iemācījis aprēķināt kustības. Pitāns virzījās uz priekšu soli pa solītim. Aizritēja visa vasara. Kad Anete atgriezās no Parīzes savā darba vietā, bēgšanas datums vēl nebija nosakāms. Taču visi trīs sazvērnieki bija sasaistīti stipriem pavedieniem. Un tajā dienā, kad Anete atgriezās savā provinces pilsētiņā, Pitāns devās uz Šveices robežu, lai sagatavotu plāna otrās daļas realizēšanu.

Žermēns, atrazdamies sanatorijā, netālu no Šatodeksa, gluži dabiski, zaudēja pacietību. Vēstulēs nevarēja brīvi izteikties. Jau tāpat viņš rakstīja pārlieku atklāti, uzmācīgi un satraukti.

— Vai gribat visu sagandēt? — Anete brīdināja. Tad viņš reizes divdesmit atgādināja solījumu:

— Zvēriet! Jūs man zvērējāt! …

«Es zvērēju. Jā. Tu mani turi stingri. Tu velc mūs sev līdzi, mirēj! … Tu lēti vērtē mūsu dzīvību . . . Nabadziņ! … Es tevi saprotu. Es nemēģinu vairīties …»

Anete strādāja skolā jau trešo gadu. Bet apstākļi izmainījās viņai par ļaunu. Šavanu māja bija slēgta. Viņa pazaudēja ne tikvien draugu, sabiedrību, kurai bija pieķērusies. Šavanu ģimene pati par sevi viņu aizsargāja, lai gan viņa to neapzinājās. Tas, ka Šavanu ģimene draudzīgi uzņēma Aneti savā vidē, varbūt tikai vēl vairāk iekveldēja greizsirdīgās pilsētiņas nelabvēlību, taču to nedrīkstēja klaji izrādīt. Tagad, kad vairogs, kas aizsargāja Aneti, bija zudis, vairs nebija nekādas vajadzības viņu saudzēt. Visi zināja, ka Žermēna māsa, de Seižī-Šavana, kas viena pati bija palikusi provinces pilsētiņā, neloloja nekādas siltas jūtas pret Aneti; kopš brāļa aizbraukšanas abas vairs nesagājās. Nomāktā mēlnesība atkal varēja izlauzties uz āru. Nu jau divus gadus tenku vāceles līdzīgi skudrām pacietīgi bija kripatu pa kripatai vākušas savus ļaunos novērojumus. Ikviena nesa sabiedriskajā klētī savu nodevu: tās salika kopējā kaudzē. Salīdzināja Anetes apšaubāmo ģimenes dzīvi ar apkārtklīstošajām baumām par viņas nelikumīgo bērnu, patriotisko jūtu pārspīlēto divdomīgo saltumu un neslēpto laipnību pret ienaidniekiem. Netikdami Anetei uz pēdām, ļaudis jau sāka mēļot par viņas ceļojumiem pagājušajā gadā, par noslēpumainajām gaitām. Anetei bija pienācis laiks visa plāna aktīvo daļu nodot Pitānam, jo ikviena viņas kustība tika izspiegota. Viņa manīja tikai to, ka visi izturas pret viņu dzedrāk, kas gan, starp citu, netraucēja tiem, viņu sastopot, izmocīt sejā cukursaldu smaidu un teikt medainus vārdus.

Bet allaž atradīsies draugi, kas pasteigsies mūs brīdināt par tenkām, kādas par mums klīst. Pastāstīt nepatīkamus jaunumus cilvēkam, kas vēl nekā nezina, sagādā neatsveramu baudījumu. Viņam taču vēl tikai labu! Patīkamais šeit apvienojas ar izpildīta pienākuma apziņu.

Šo pienākumu drosmīgi uzņēmās Trotē (Trotā atraitne vai, vēl precīzāk, Tortrā) — tā pati veļas mazgātāja, kas bija iecirtusi pļauku vācu oficierim un tad, Anetes enerģijas pēkšņi aizkustināta, izrādījusi skaļu nožēlu kara slimnīcā. Viņai bija tā ap gadiem četrdesmit; viņa bija labsirdīga, ātra dusmās, tikai ļoti iemīļojusi pudelīti. Kopš šās piemiņas cienīgās dienas viņa dižojās ar kareivīgu pacifismu iecietīgo žandarmu deguna priekšā; Trotē izrādīja izcilu ievērību Anetei, kura bez tās arī būtu lieliski iztikusi. Bet abas dzīvoja gandrīz blakām; Trotē bija savi klienti; gribot negribot vajadzēja paciest veļas mazgātāju un tās velējamo vāli.

Anete tai daudz ko piedeva vecās vīramātes dēļ, ar kuru kopā tā dzīvoja. Nebūtu iespējams atrast vēl divas tik atšķirīgas sievietes kā šīs abas: Trotē, balamute, lempīga, lieliem kauliem, varenu miesas būvi un prāvu burgundiešu degunu, kas atgādināja durvju lauzni, un Gijemetas māte — sīka, klusa un trausla. Viņai bija pāri septiņdesmitiem. Otrreiz apprecējusies ar kādu Arasas zemkopi, viņa tur kara laikā bija pārcietusi drausmīgas uguns kristības. Visa viņu nelielā manta, viņas māja bija gājusi bojā; vecais vīrs aiz bēdām nomiris. Bet Gijemetas māte bija samierinājusies. Viņa viena pati nodzīvoja ienaidnieka kareivju vidū, pakļauta savējo lielgabalu apšaudei; viņa neizrādīja ne mazāko naidu ne pret tiem, kas postīja viņas īpašumu, ne arī pret tiem, kuri sūtīja šurp šo nelaimi pār viņas galvu. Gijemeta žēloja ienaidniekus, kas bija apmetušies pie viņas, un dalījās ar tiem briesmās, pārsteigdama tos ar savu cieņas pilno izturēšanos. Pārliecinājusies, ka it visas pūles veltas, lai novērstu likteņa sitienus, un viss viņas mūžs, visa taupība un čaklums bijuši velti, Gijemeta parādīja saviem viesiem slēptuves, kur viņai bija izdevies paglābt produktu pēdējās paliekas, savu nelielo mantību, un sacīja:

— Ņemiet, mani nabaga zēni! Tas jums noderēs, kamēr vēl būsiet dzīvi! Es jau esmu veca. Man vairs nekā nevajag.

Anete to dabūja zināt no kāda ievainota vācu kareivja, kas gulējis kara slimnīcā un tagad atveseļojies un kam atļautas nelielas pastaigas pa pilsētu. Viņš bija viens no tiem, kas toreiz apmetās Arasā pie Gijemetas, un ārkārtīgi priecājās, atkal satiekot sirmgalvi, pret ko vēl glabāja izbrīnas pilnu cieņu. Viņš mēdza sacīt:

— Tagad šie jūsu laikraksti un putnu biedēkļi — Barress un Puankarē — var runāt Francijas vārdā, cik tīk. Īsto Franciju es pazīstu labāk nekā viņi!

Anetei labprāt patika patērzēt ar Gijemetu, cik nu tām atļāva vedeklas Trotē drausmīgā pļāpība. Droši vien sirmgalvei, kurai bija iedzimta smalkjūtība un atturīgas manieres, šī klaigāšana sagādāja tikpat maz prieka kā Anetei. Bet viņa to neizrādīja, tikai šķelmīgi pasmīnēja, kas vecajai sejai piešķīra jaunības burvīgumu … Sirmgalve uzskatīja, ka viņai nav tiesības kaut ko iebilst. Katram putniņam sava dziesmiņa! . . .

Anetes ciemošanās pie šīm abām sievietēm kļuva tūdaļ zināma visai pilsētai un izraisīja tenkas. No tām viena bija zaudējusi labo slavu, bet otru uzskatīja par aizdomīgu, jo tā bija nodzīvojusi trīs gadus okupētajā apgabalā un neizrādīja nekādu naidu pret vāciešiem, kas to bija evakuējuši. Kļuva zināms arī, ka dažreiz, garām ejot, pie Gijemetas iegriežas kāds vācu kara gūsteknis un arī Anete pāris reižu piedalījusies abu sarunā. Tas vēl lieku reizi papildināja viņas grēku sarakstu ar jaunu noziegumu! Taču Anete, kurai Trotē izklāstīja visu, ko mēļoja par viņu, nolēma, ka ir vienalga, vai nu viena tenka vairāk, vai mazāk, — tam taču nav nozīmes.

Tuvojās mirušo piemiņas diena. Svētā diena. Frančiem tā ir īsts kults. Viss pārējais ir tikai virsslāņi, kas radušies vēlāk un ar laiku pazudīs. Bet šo vienīgo kultu, kurš saistīts ar zemes klēpi, ievēro gan visi tie, kas no šā zemes klēpja nākuši, gan arī tie, kuri tajā atgriezīsies: visu profesiju ļaudis un visi neticīgie. Gan Anete, gan de Seižī-Savana kundze vai Trotē. Un, kad mirušo piemiņas diena bija pienākusi, Anete, gandrīz par to nedomādama, pievienojās ļaužu straumei, kuri veselām ģimenēm devās uz kapiem.

Gandrīz pie pašiem kapsētas vārtiem Anete sastapa Gijemetu, kas klibodama arī devās uz kapsētu. Anete paņēma to zem rokas. Kapsētā viņas iegāja reizē. Visas kapu kopiņas bija rotātas ziediem, celiņi uzgrābti. Tikai pašā kapsētas nostūrī, pie pussagruvušā mūra nezāļu vidū, bija izrakņāta zemes kaudze, kaila, bez viena vienīga vainaga, ar koka krustiem. Izstumto atdusas vieta. Tie bija no kara slimnīcas izvestie mirušie ienaidnieki. Viņi bija kristīgie, tāpēc viņus gan ielaida Jozafata ielejā [112] , tomēr novietoja atsevišķā aizgaldā, aizsteigdamies priekšā pastarās tiesas lēmumam, kas atšķirs «avis no āžiem».

Vecā Gijemeta māte nebija iepriekšējā pārdošanā apgādājusies ar vietiņu paradīzē. Viņa uzticēja Anetei savu noslēpumu:

— Tur paglabāts kāds no maniem zēniem. Neliels gaišmatis, ar brillēm. Viņš bija ļoti pieklājīgs. Kad gatavoju pusdienas, viņš nesa ūdeni no akas. Viņš mēdza man stāstīt par savu tēvu un līgavu. Iešu ar viņu mazlietiņ patērzēt.

Anete pavadīja Gijemetu. Sirmgalve nevarēja izlasīt vārdus uz krustiem. Anete palīdzēja. Beidzot viņas atrada to, ko meklēja. Gijemeta sacīja:

— Tad, rau, kur tu esi, manu nabaga zēn! Laime tev nav vis uzsmaidījusi! … Bet vai nav vienalga, te vai tur! … Redzi, tava vecenīte nav tevi aizmirsusi. Tiesa — viņai gan nav ienācis prātā atnest tev kādu ziedu! … Toties lūgšanu es allaž par tevi

noskaitīšu.

Anete atstāja vecīti noslīgušu pie kapa kopiņas. Aneti aizkustināja šo kapu saltais kailums — šķita, ka šeit gulēja nabadzīgie radinieki, kurus tīšuprāt viņu svētkos ģimene aizmirsusi. Anete atgriezās pie kapsētas vārtiem, nopirka no kapu sarga klēpi ziedu un, nedomājot par to, ka šī pēkšņā iedvesma citiem var likties kā izaicinājums, devās atpakaļ pie apkaunotajiem aizgājējiem, kas gulēja zem kailās kapu kopiņas, un apkaisīja to ar ziediem. Vecīte mierīgi pabeidza lūgšanu. Tad Anete paņēma sirmgalvi zem rokas, un viņas devās mājup.

Tikai tagad abas pamanīja ļaužu bariņu, kas, salasījušies šai nolādēto kapu nostūra malā, viņas vēroja. Vienkāršas sievas ar bērniem un sīkpilsoņi vīri, uzbudināti sarunādamies, rādīja uz viņām ar pirkstiem. Gabaliņu tālāk stāvēja dažas dāmas un vēroja ainu, pašas tajā neiejaukdamās. Kad Gijemetai un viņas pavadonei bija jāiet cauri šim dzīvajam žogam, abas juta, ka tas nav bez dzelkšņiem. Kāda tenkotaja iesaucās:

— Nest mūsu ziedus šiem sprāgoņām!

Aneti pāršalca karsts vilnis. Tomēr viņa ar varu savaldījās un pagāja garām augsti paceltu galvu. Viņai neviens neuzdrošinājās uzbrukt. Bet no Gijemetas nebija ko kautrēties. Atskanēja lamas:

—Vecā slampa! Pārdevusies!

—Nu kā tad! — atsaucās tā pati tenkotāja. — It kā mums nebūtu zināms, ka viņa iedzīvojusies, tirgojoties ar bošiem!

Vecīte tikai klusu pasmējās… «Laba gan iedzīvošanās! Es taču esmu zaudējusi visu! . . .» Bet Anete nebija tik prātīga. Viņa metās Gijemetu aizstāvēt, kā parasti, — ar uzbrukumu. Anete teica, ka esot zemiski ļaut vaļu dusmām šai miera vietā; zem velēnām visi esot vienādi: neesot nekādas atšķirības starp tiem, kas atdusoties šeit vai tur! Ļaudis nepiekrita. Zaudējusi pacietību, viņa paziņoja, ka cienījot kritušos vācu karavīrus tāpat kā tos, kas savas dzīvības atdevuši par Franciju: visi vienlīdz nolemti bojā ejai, visi esot upuri.. .

Anete sarunāja pietiekami, lai visi triju krāsu vietējie laikraksti, no sarkanā līdz baltajam, nākamās dienas numurā viņu pagodinātu ar dzēlīgu rakstu, kurā bija izklāstīti skandalozie izteicieni, kādus atļāvusies pasniedzēja, ko ieteikusi universitāte un kas atrodas valsts dienestā; visi cerēja no valdības attiecīgas sankcijas.

Sekas nebija ilgi jāgaida. Aneti izsauca pie koledžas direktora. Īsa izmeklēšana, kuras bardzību Anete nepūlējās mīkstināt, panāca, ka viņu atbrīvoja no skolotājas pienākumiem. Anete neko neiebilda un sāka posties aizbraukšanai. Viņa jutās pagurusi.

Turklāt bija situsi darbības stunda. Tagad nepieciešamas brīvas rokas.

*

Pitāns bija visu sagatavojis. Plāns bija rūpīgi pārdomāts. Ikviens sīkums uz vietas pārbaudīts. Pitāns pats apņēmās aizbraukt uz nometni un nogādāt Franci vilcienā, kur Anete to pavadītu līdz pēdējai dzelzceļa piestātnei pirms Francijas muitnīcas. Tad kāds Pitāna draugs ierastos bēgli sagaidīt un pa aplinku ceļiem aizvestu līdz robežai. Tur bija kāda viesnīca, kas dīvaina un laimīga gadījuma pēc atradās abu valstu teritorijā: vienas durvis veda uz Franciju, otras — uz Šveici. Pāriet robežu bija ārkārtīgi viegli. Visgrūtāko plāna daļu bija uzņēmies Pitāns. Aneti viņš saudzēja. Tomēr arī viņas loma bija saistīta ar briesmām. Anetei vajadzēja Parīzē iegādāties divas biļetes uz Šveici; lai tās dabūtu, pie kases lodziņa bija jāuzrāda divas pases ar zīmogiem, kuros uzrādīts gala stacijas nosaukums un datums. Pitāns bija apņēmies izgādāt viņai pasi, kuras personas apraksts atbilstu Franča ārienei. Bet nez kādu iemeslu dēļ Anete pasi nesaņēma. Laiks skrēja vēja spārniem. Norunātā diena tuvojās. Anete nolēma pieprasīt divas pases — vienu ar savu, otru ar dēla vārdu. Tā bija neprātīga ideja. Markam bija cits vecums nekā Francim un pavisam citāds izskats. Tomēr gaidīt vairs nevarēja. Drošam pieder pasaule! Anete, starp citu, rēķinājās, ka pase viņai būs jāuzrāda, vienīgi iegādājoties biļeti.

Pases viņa bez grūtībām dabūja ar Marsela Franka starpniecību, turpretī citi, kam bija daudz vairāk tiesību uz šādu braucienu, nedēļām ilgi zaudēja laiku, diedelēdami atļauju izbraukšanai, kuru tomēr galu galā tiem atsacīja. Jauki likumi, neko teikt! Tie šausta tieši tos, kas nav vainīgi. Anetei par attaisnojumu jāsaka — viņa pati neapjauta, cik ļoti viņai laimējies. Ja Anete ko gribēja, tad gribēja ārkārtīgi dedzīgi, un viņai likās gluži dabiski, ka tas piepildījās, un viņas pārliecība pielipa arī tiem, no kuriem bija atkarīga lūguma ievērošana. Kā ieganstu šajā gadījumā Anete bija minējusi dēla vārgo veselību, kāpēc arī nodomājusi to vest uz Šveici. Marsels neiedziļinājās sīkumos un darīja, ko varēja.

Anete atstāja provinces pilsētiņu ar Pitānu norunātās dienas priekšvakarā. Viņa bija iekārtojusies tā, ka, atstājusi provinci, tūlīt izbrauca arī no Parīzes. Šai laika sprīdī Anete nekur neapstājās un dzīvoja kā putns zara galā; viņa izvairījās no aculieciniekiem kā provincē, tā arī Parīzē, jo nevienam tuviniekam nebija paziņojusi, ka brauks cauri Parīzei. Silvija zināja tikai to, ka māsa nesen atlaista no darba, un arī iemeslu, bet datumu, kurā Anete atgriezīsies Parīzē, viņa nezināja. Anete nolēma uzturēties Parīzē tieši tik daudz stundu, cik nepieciešams, lai visu sagatavotu; savējiem dos ziņu tikai tad, ja viss būs labi veicies. (Ja nelaimēsies, tad viņi to dabūs zināt pietiekami ātri!)

Tā nu Anete iebrauca, nevienam nepaziņojusi, devītā novembra vakarā līdz ar tumsu un apmetās mazā viesnīciņā netālu no dzelzceļa stacijas Parīze — Liona — Vidusjūra. Un atkal viņai uzsmaidīja laime. Francijas-Šveices robeža bija visu laiku slēgta jau kopš oktobra beigām itāliešu frontes sabrukuma dēļ. Vēl devītajā novembrī tā bija slēgta. Un tieši desmitajā novembrī to atkal atvēra, kā runāja, uz vienu dienu. Un tā bija Pitāna izvēlētā diena. Drudžaini satrauktā Anete priekšpusdienu un gandrīz visu pēcpusdienu pavadīja, kārtojot visvisādas formalitātes, gaidot bezgalīgi ilgi te policijas prefektūrā, te Ārlietu ministrijā, lai dabūtu pases un vīzas; dzelzceļa stacijā viņa vēl nopirka biļetes. Kad tas viss bija padarīts (patumšā, lietainā diena jau slīga pret vakaru), Anete atgriezās viesnīcā, lai atpūstos, jo paredzama dēkaina nakts. Taču istaba bija ledaini auksta. Tagad, kad visi priekšdarbi paveikti, Anete bezdarbībā sāka uztraukties. Noguruma pārvarēta, viņa sāka domāt par šķēršļiem, kas varētu izjaukt nodomu: vai par Franča bēgšanu neizsūtīs ziņojumu pa visu valsti? Vai tas pagūs uz vilcienu ierasties laikā? Vai viņu pašu izlaidīs cauri ar divām biļetēm? . .. Nu — miers! Drīz jau to redzēs … Ik stundai sava darbība! Tagad aizliegts domāt! . . . Anete atcerējās, ka nav apgādājusi ēdamo: Francis varbūt atbrauks novārdzis . . . Viņa vēlreiz izgāja uz īsu brīdi no viesnīcas.

Pulkstenis bija pāri četriem. Dienas gaisma dzisa. Likās — pār pilsētu gūlās valga un vārga elpa. Bez mitas sijājās vienmuļš, sīks lietutiņš, kas likās sūcamies ārā ne tikvien no neredzemajām debesīm, bet arī no māju sienām un ielas bruģa. Parīze bija ievīkstījusies miglā līdzīgi gulētājam segās. Nevarēja redzēt pat četru soļu atstatumā. No urdzošā plīvura pēkšņi iznira garāmgājēji, uzgrūdās cits citam virsū un atkal iegrima miglas vālos. Tiem, kas gribēja slapstīties, tas bija patvērums, bet arī slazdi. . .

Un pēkšņi miglas siena pavērās, plaisā atklājas jauna, pārsteigta seja, klusumu pāršķēla kliedziens, un, lai cik arī ātri Anetes sirds pazina šo seju, kāda roka vēl ašāk satvēra viņas elkoni — viņai pretī stāvēja Marks.

— Māt! Tu! . . .

Anete aiz negaidītā saviļņojuma nevarēja izteikt ne vārda … Šādu tikšanos viņa gan nebija paredzējusi! … Marks vērās mātē laimīgs un ziņkārs. Un, palīdis zem lietussarga, noskūpstīja māti. Abu lūpas un vaigi bija mitri no lietus. Ar pūlēm Anete pamazām atguva savaldīšanos. Marks iejautājas: — Tātad tu jau esi atgriezusies? Tu dodies uz māju!

— Nē! — viņa attrauca. — Esmu šeit tikai caur braucot.

— Kā? … Bet šonakt tu taču paliksi? — Marks pārsteigts jautāja.

— Nē, es vakarā braucu atkal projām.

— Marks nekā vairs nesaprata:

— Kā? … Šovakar tu brauc atkal projām? … Uz kurieni,

kāpēc, līdz kādam datumam, uz cik ilgu laiku? … Kad tu atbrauci? … Tu esi šeit tikai caur braucot? Un man tu pat nepaziņo?

Anete bija pilnīgi atguvusi savaldīšanos:

— Piedod man, puisīt! Bet es pati to uzzināju tikai pašā pēdējā mirklī.

Marks niknā neatlaidībā viņu atkal apbēra ar jautājumiem.

— Es tev visu paskaidrošu vēlāk. Te uz ielas un lietu to nevar.

— Nu tad iesim uz māju! Tev līdz vakaram vēl laika diezgan.

—  Nē, man jau jādodas uz dzelzceļa staciju. Marks sadrūmis to vēroja:

—  Nu, tad es tevi pavadīšu līdz vagonam. Anetei vēl vajadzēja atgriezties viesnīcā. Viņa nevēlējas,

ka dēls zinātu, kur tā atrodas. Anete nevarēja tam uzticēt savu plānu. Tūkstoš iemeslu pēc! Marku šai dēkā nedrīkst iejaukt. Un ko viņš arī domātu? Viņa neuzticējās Markam, neuzticējās zēna raksturam; pēc Anetes domām, dēls nespēja saprast viņas nodomus, tāpēc izturēsies pret tiem naidīgi. Nē, viņa nedrīkstēja sacīt! Cita cilvēka dzīvība bija likta uz spēles. Taču neteikt nekā nozīmētu apstiprināt dēla aizdomas. Tās jau bija pamodušās. Ko gan tas iztēlojas par viņas slepeno braucienu! Viņa nosarka. Tad teica:

— Ej uz māju, dēliņ! Sāk līt stiprāk. Tu izmirksi līdz ādai. Marks paraustīja plecus:

— Tu taču neesi atbraukusi bez bagāžas. Kur tu atstāji ceļa somas? Es aizskriešu pēc tām un palīdzēšu tev aiznest.

— Man nav vajadzīga palīdzība.

Marks apvainojās, tomēr izlikās, it kā neko nedzirdētu. Viņš gribēja zināt, uz kurieni māte brauc.

— Vai tu jau esi izņēmusi biļeti?

Anete neatbildēja. Viņš nāca pa pēdām. Anete juta, ka dēls viņu izseko. Anete meklēja ticamu ieganstu, lai varētu to aizsūtīt projām, taču neatrada. Uz kāda ielas stūra viņa apstājās un mēģināja piešķirt balsij pavēlošu toni:

—  Šeit mums jāšķiras.

—  Uz dzelzceļa perona, — Marks iecirtīgi atkārtoja.

—  Es tevi lūdzu, atstāj mani vienu! — viņa dzedri attrauca.

—  Marks joprojām soļoja līdz. Aneti pārņēma sašutums. Viņa cieši saķēra to aiz pleca:

— Pietiek! Es tev aizliedzu man sekot!

Marks apstājās, it kā pļauku saņēmis. Anete zināja: šo apvainojumu viņš nepiedos. Bet, ja jau iesākusi, tad jāiet līdz galam, jo tā šķita vienīgā iespēja, lai zēnu aizraidītu.

— Ko tu esi nodomājusi darīt? Vai tu man neuzticies?

— Jā.

Viņš pagriezās un aizgāja. Anete tam uzsauca:

— Mark, noskūpsti mani!

Marks neatgriezās, bet, rokas kabatās sabāzis, nikni uzrāvis plecus, dziļi sāpināts devās projām. Viņu atkal ietina miglas plīvurs.

Anete, satraukumā mirkli it kā sastingusi, metās tam pakaļ:

— Mark! … Mans dievs! …

Viņš bija pazudis.

Anete skrēja, miglā uzgrūzdamās pretimnācējiem. Viņa gribēja teikt dēlam:

«Piedod!… Es tev paskaidrošu… Uzgaidi! …» Par vēlu! Marks jau atradās tālu. Nakts un migla bija to aprijusi. Pēc dažiem mirkļiem Anete griezās atpakaļ. Vajadzēja rūpēties par otru. Tas negaidīs.

*

Aizbraukšanas rūpes neļāva Anetei ilgāk domāt par Marku. Lai nokļūtu uz perona, bija jādod kompostrēt abas biļetes. Bet dzelzceļa ierēdņi laida uz perona tikai pa vienam braucējam. Nebija gandrīz nekādas garantijas, ka tie būs ar mieru izkniebt arī otru biļeti. Taču laime Anetei uzsmaidīja trešo reizi. Tikko bija iegājusi vesela ģimene: tēvs, māte un trīs bērni; viens — tēvam uz rokas, otrs — mātei pie rokas. Trešais — divpadsmit gadus veca meitenīte bija palikusi mazliet iepakaļ. Anete smaidīdama paņēma to pie rokas un pasniedza abas biļetes ierēdnim, kas aiz izklaidības nebūt nepamanīja, ka notikusi apmaiņa. Anete izgāja cauri, sirsnīgi sarunādamās ar bērnu, ko nodeva vecākiem. Pasažieri drūzmējās vagonos. Kupejas bija stāvgrūdām pilnas. Anete palika gaitenī. Pēc krietna laika sprīža vilciens beidzot devās ceļā ar izdzēstām ugunīm, tāpēc, ka dzelzceļnieki baidījās no ienaidnieka aviācijas uzbrukuma, jo bija saņemts brīdinājums par varbūtēju uzlidojumu. Vilciens apstājās tumsā klaju lauku vidū. Bez mitas lija un lija, un lietus lāses grabēdamas sitās pret logu rūtīm un jumtu. Bet vilciens joprojām stāvēja. Likās, it kā viņi aizmirsti šais plašajos laukos. Bija drēgns un auksts. Anete stāvēdama aizsnaudās, atbalstījusies pret sienu un iespiesta starp pārējiem braucējiem. Ceļgali un potītes smeldza. Viņa bija pārgurusi līdz nāvei. Anete sapņoja, brīžiem vilciena grūdieni gan atmodināja, — bet drīz viņa atkal iegrima snaudā.

Sapņos viņa redzēja Marku un Franci. Viņa atradās istabā, savā provinces istabā. Bija atnācis Francis. Viņi dzīrās braukt kopā. Viņi sasprādzēja saiņus. Jau bija saposušies aizbraukšanai . . . Pēkšņi atvērās durvis . . . Marks . . . Francis pazūd blakus istabā. Bet Marks jau paguvis to ieraudzīt. Viņš ļauni vīpsnā; sejā noslēgtība. Marks piedāvājas viņu pavadīt. Tomēr Anete zina, ka viņš grib nodot gūstekni. Viņš dodas uz istabu, kur paslēpies Francis. Anete aizstājas durvīm priekšā. Marks saka:

«Laid taču mani, māmiņ! Gribu tikties ar mīļo Franci. Man ar viņu jāparunā.»

«Es zinu, ko tu gribi!» Anete uzkliedz. «Bet tu netiksi garām!»

Abi izaicinoši raugās viens otrā, viņu elpas saplūst kopā. Anetei bail no Marka. Viņa izsmējīgajā skatienā gail nežēlība. Atgrūzdams māti, kas aizstājusies ceļā, Marks saka:

«Laid! … Es dabūšu rokā to tavu mīļāko! …»

Sašutums un bailes sakāpj Anetei galvā, izraisot vārdos neizsakāmu niknumu. Rokās nez no kurienes radies virtuves dūcis; vēl viens mirklis, un tas ietrieksies . . .

Krampjaini sasprindzinājusi spēkus, lai ar varu izvairītos no briesmīgā nozieguma, Anete atmostas un redz, ka stāv vagonā pilnīgā tumsā. Krūtis smagi elš. Viņu pārņem šausmas un kauns. Trūkst elpas . . . Dēla apvainojums, dēlam nodarītā pārestība, apkaunojošās aizdomas, kas aptraipījušas viņus abus (viņš vai viņa — tas taču bija viens un tas pats!), slepkavības vējš — viss kā ar svinu pielējis Anetes drebošos locekļus.

«Vai tas var būt?» viņa prātoja. «Vai var būt, ka šāda doma pavīdējusi man prātā, kaut tikai vienu vienīgu mirkli pazibējusi manī? …»

Anete jutās divkārt noziegusies pret Marku, jo nebija izklīdinājusi dēla nežēlīgās aizdomas un zemapziņā grasījusies uzbrukt savam dēlam. Viņa nespēja padzīt uzmācīgo domu:

«Ja apstākļi tā sagadītos, vai es būtu nogalinājusi?»

Doma, ka varbūt viņa sapnī skaļi runājusi un kaimiņi to dzirdējuši, lika atjēgties no murgiem. Viņa savaldījās, ar pūlēm nomāca elsas, kas lauzās no krūtīm. Un Anete atkal saklausīja vilciena dārdus nakts klusumā… Nē! Neviens nebija pamanījis viņas drudžainos murgus. Ikvienam bija savējie. Un tumsā, kas to paglāba no skatieniem, Anete noslaucīja sūrās asaras. Divu braucēju saruna atsauca viņu īstenībā.

Viņi runāja par to, ka vilciens mainījis maršrutu un dodas nevis tieši uz Burbonē, bet gan nogriezies pa kreisi. Anete nodrebēja. Tikšanās bija izjaukta! . . . Piespiedusi pieri pie rūts, Anete, neko nesaskatīdama, raudzījās bēgošo ēnu vālos, nevarēdama noteikt, cik tālu nobraukusi. Bet jau pirmajā stacijā viņa priecīgi satrūkās. Tā bija norunātā .. .

Anete palūkojās ārā. Divi zemnieki. Daži kareivji. Bet tas, ko viņa gaidīja, vilcienā neiekāpa. Baiļu mākta, viņa mēģināja izlauzties cauri gaiteņiem. Bet tikt uz priekšu garām blīvi saspiestajiem braucējiem varēja tikai ar grūtībām . . . Vilciens jau bija uzņēmis gaitu, bet tad atkal apstājās kaut kur starp stacijām, jo te laboja ceļu; ugunis atkal izdzēsa. Taustīdamās, noliektu galvu Anete lauzās cauri sastingušajai ļaužu straumei, bet pēkšņi jutās it kā iežņaugta ledus sastrēgumā. Vilciens nodrebēja, ugunis iedegās, un bālganajā laternas gaismā Anete ieraudzīja sev pretim gaitenī to, kuru meklēja! .., Vaigu vaigā … Prieka jūsmā, kas acīm lika iedzirkstīties spožāk, abu lūpas savienojās … Vārdos to neizteikt! Gars pagurst, miesa runā. Pazudušais brālis atkal atrod savu māsu . ..

Francis jau domāja, ka ir bezcerīgi nomaldījies un pamests viens; viņam nebija ne jausmas, uz kurieni jābrauc, kad jāizkāpj, kā jārīkojas; viņš bija galīgi apjucis. Anete viņam šķita debesu sūtīts eņģelis. Viņš to apkampa kā mazu bērnu. Un laimīgā Anete liegi piespieda viņu pie krūtīm kā vista cālēnu. Viens otram piekļāvušies, tie klusā balsī stāstīja savus piedzīvojumus. Viltīgais Pitāns bija vairījies no stacijas, šā peļu slazda, un šķērsām pāri laukiem pavadījis bēgli līdz dzelzceļa uzbērumam, kur ceļa darbu dēļ vilciens pieturēja, un tur tumsā Francis iekāpis…

Pēc stundās viņiem vajadzēja pārsēsties citā vilcienā. Pārbaudīja biļetes. Lielākās briesmas jau šķita garām. Atlika vienīgi bīstamais lēciens pāri robežai. Tomēr sirdīs jau bija atgriezusies ticība. Francis nu vairs nešaubījās par panākumiem. Bez jebkāda starpposma viņš bija pārgājis no vienas galējības otrā. Un viņa zēniskā jautrība pielipa ari viņa ceļabiedrei. Anete tagad nedomāja ne par nogurumu, ne rūpēm, ne ļaunajiem sapņiem, ne par savu dārgo puisēnu, ne par sirmajiem pavedieniem kuplajos matos. Bezgala satraukti, smiedamies un tērzēdami viņi šķita kā skolnieki, kas priecājas par veiksmīgu joku. Viņi tēloja brāli un māsu. Francis pat uzjautrinājās, sarunādamies ar Aneti it kā par viņu pulksteņveikalu kādā no mazajām Šveices kalnu pilsētiņām un turienes kaimiņiem ar aplam muļķīgajiem vārdiem. Ja vien kāds no pasažieriem zinātu patiesību un redzētu abus smejamies, tas viņus uzskatītu par prātā jukušiem. Bet viņu nervi bija pārlieku saspīlēti. Gan jau vēlāk būs laika diezgan bēdāties! . . .

Beidzot viņi tērzēdami aizmiga. Un pēkšņi Franča galva noslīga uz Anetes pleca, un aizsnaudušās Anetes vaigs piekļāvās Franča matiem… Bet piepeši sapnī, tikpat zīdaini maigā kā spilvens, pie kura Anete bija pieglaudusies, viņu atmodināja pienākums: «Celies!»

(Anetei netikās celties.) «Celies! Klauvē! …» «Kas tad?»

«Kāds, kuru tu mīli…»

(Anete ieraudzīja Marku, bet viņa to nosauca dažādos vārdos.)

«. . . Viņam seko. Celies augšā! Atver!»

Anete sasprindzināja visus spēkus, taču atkrita atpakaļ gluži kā savā guļvietā, tad vēlreiz ievilka elpu un pietrūkās kājās. Acis viņai atvērās. Ārā jau liela diena. Vilciens tikko bija apstājies. Te Francim vajadzēja izkāpt.

Anete steidzīgi to pamodināja. Viņa izkāpa reizē ar Franci. Viņi iegāja, kā norunāts, bufetē. Kāds zemnieks iesirmiem matiem piesēdās pie viņu galdiņa. Viņš bija kluss un gauss runā un kustībās. Zemnieks apjautājās, kā klājoties Pitānam. Viņi kopā padzēra melnu kafiju. Pēc brīža varēja domāt, ka abi vīrieši kopā ieradušies no laukiem, lai tiktos ar Aneti, kas šķita te uzkavējamies caur braucot. Tie atvadījās no Anetes un piegāja pie letes. Zemnieks, kā likās, pazina šeit visas ieejas un izejas un arī ļaudis. Viņš mierīgi savā stieptajā izrunā pārmija dažus vārdus ar bufetnieku. Tad bez steigas izgāja pa sānu durvīm. Francis nesa grozu ar alus pudelēm, kuru nupat bija nopircis zemnieks. Anete atkal iekāpa vilcienā. Vilciens sāka iet.

Pa kupejas logu Anete ieraudzīja baltu ceļu, kas zem pelēkajām debesīm aizvijās sniega aizputinātajos, dzirkstošajos laukos, kurus ieslēdza kalnu mūris, un pa šo ceļu, aizvien attālinādamies, brauca divriči, meklēdami plaisu valstu žogā — šai cietumu žogā — un vezdami draugu pie mirstošā drauga.

CETURTĀ NODAĻA

Ziemelis šaustin šaustīja gaišo, salto, saules apmirdzēto lielo pilsētu, kas pletās Ženēvas ezera abos krastos.

Anete iegāja tajā viesnīcā, kura bija vistuvāk stacijai. Viņa jutās pārgurusi, taču atpūsties tagad nebija laika. Nemierpilnais satraukums neļāva atvilkt elpu, līdz viņa nebūs skaidrībā par to, ka Francis glābts. Lai gan Francis nekādā ziņā nevarēja ierasties pirms vakara, Anete pavadīja visu pēcpusdienu, gaidīdama to dzelzceļa stacijas dārzā, kur abi bija norunājuši tikties. Atslīgusi uz sola, viņa nespēja ilgi nosēdēt, trūkās augšā un, piekusušām kājām soļodama šurp un turp, pārsalusi ziemeļu vējā, pameta savu posteni tikai tādēļ, lai neradītu aizdomas, un klaiņāja turpat kaut kur tuvumā. Pagāja diena, iestājās nakts, Anete atgriezās viesnīcā. Pa istabas logu viņa pārredzēja dārza stūri un vārtus. Sasprindzinājusi redzi, Anete lampas gaismā lūkojās ikviena garāmgājēja siluetā. Ap pulksten desmitiem viņa atkal izgāja ārā. Ledussaltais ziemelis lauzās gatvēs, rībinādamies kā rati. Zvaigznes debesīs no tā elpas it kā līpinājās, un Anetei šķita, ka šie spīdekļi kuru katru mirkli izdzisīs.

Pulkstenis nosita pusvienpadsmit, kad beidzot parādījās Francis,— jā, tā bija viņa nedrošā gaita, steidzīgie soļi. Viņš izskatījās pēc liela bērna, kas nomaldījies un kož sev lūpā, lai nesāktu raudāt. Francis pagāja Anetei garām, viņu neredzējis. Kad viņa to pasauca, Francis no prieka iekliedzās. Anete tam pamāja, lai klusē; viņa starot staroja. Francis bija vienos dubļos, likās, — viņš bija tos uzlasījis pa visiem ceļiem. Kādā gatves līkumā Anete viņu notīrīja kailām rokām; viņš nedrīkstēja ar savu izskatu pievērst uzmanību. Francis ļāva viņai rīkoties un pat neatvainojās, pārņemts no laimīgās apziņas, ka nav vairs viens, ka var visu izstāstīt. Anete lūdza paciesties, kamēr viņi būs savās istabās, tad varēs izrunāties tiku tikām. Visu dienu un nakti pavadījusi āra aukstumā, viņa bija dabūjusi iesnas, taču laimē to nemaz nemanīja. No stacijas vēlās pasažieru straume. Nevienam nemanot, Francis iegāja viesnīcā. Anete bija to ierakstījusi viesu grāmatā par savu brāli.

Abu istabās atradās blakus. Anete lika Francim paēst vakariņas. Viņš ēda kāri un runāja, runāja nepaguris, visos sīkumos stāstīdams par savu bēgšanu. Lai viņš nerunātu tik skaļi, Anete, pieliekusies klāt, bāza viņam mutē kūkas. No iesnām asarainām acīm, smagu galvu, šņaukādama un šķaudīdama Anete vai krita no kājām aiz paguruma. Francis nekā nemanīja. Viņš nebeidza ēst un runāt. Bet, lai arī cik ļoti Anete bija pārgurusi, viņa vēlējās, lai tas nekad nemitētos runāt. Klauvējieni pa starpsienu abiem atgādināja, ka tuvumā ir arī vēl citi cilvēki. Tad Francis apklusa. Un pēkšņi jaunekli pārvarēja nogurums: galīgā pārgurumā viņš iekrita gultā un acumirklī aizmiga. Bet drudžaini uzbudinātā Anete grozījās no vieniem sāniem uz otriem, ieklausīdamās ikvienā troksnītī, kas atskanēja no blakus istabas. Vidus durvis bija vaļā. Anete priecājās par jaunā ceļabiedra vienmērīgo elpu un izbaudīja laimi, apzinoties, ka to izglābusi. Kakls viņai sūrstēja, krūtis smagi gārdza, un viņa paslēpa seju zem segām, lai Francis nedzirdētu, ka viņa klepo.

No rīta Anete uzcēlās laikus, lai iztīrītu viņa drēbes, un tad aizgāja piezvanīt Žermēna mātei:

«Mēs braucam …»

Kad viņa pārnāca, Francis joprojām gulēja. Anete vilcinājās to modināt. Viņa skatījās gulētājā. Tad aplūkoja spogulī ari sevi; ieraudzīja vēja appūsto un no iesnām sasārtušo seju, uztūkušas acis un degunu un — noskuma. Bet šīs skumjas pārgāja tikpat ātri, kā pārslīd ēna. Anete paraustīja plecus un iesmejas.

Vilciens uz Šatodeksu atgāja no rīta. Viņa pamodināja gulētāju. Francis nebūt neizbrīnījās, ieraugot Aneti pie savas gultas. Viņš, kas tā kautrējās no sievietēm, kā mežonis! Aneti viņš vairs neuzskatīja par sievieti; tā eksistēja tikai tādēļ, lai tam kalpotu. Viņš uzskatīja Anetes rūpes viņa dēļ par pilnīgi dabiskām. Francis ļoti viegli dāvāja uzticību, bet tikpat viegli atkal to atrāva. Kad Anete pateica, ka jau šovakar viņš būšot pie sava drauga, Franča mainīgā seja sadrūma: viņš taču bija tik tuvu mērķim, cik drausmīgi! … Tad jaunekli atkal pārņēma nepacietība, viņš pietrūkās no gultas un Anetes klātbūtnē apģērbās: no viņas nebija ko kautrēties.

Viņi devās projām no viesnīcas. Francis ļāva Anetei rūpēties par visu: maksāt, izņemt biļetes, meklēt vilcienu, izvēlēties vietas; viņš pat nepalīdzēja nest saiņus. Tomēr apstājās, lai nopirktu Anetei vijolīšu saišķīti. Francim trūka praktiskā saprāta un pat pretošanās spēju; pasažieru straume uz perona viņu grūstīja; ja Anete nebūtu pagriezusies, ja nebūtu pamudinājusi ar rokas mājienu un pagaidījusi, viņš drūzmā pazustu, Francis piederēja pie tiem cilvēkiem, kas neprot pievērst uzmanību tam, ko pašlaik dara. Viņš jau bija to jūtu varā, kādas būs lemts pārdzīvot. Anete velti mēģināja viņu novirzīt no šīm domām. Ceļā Francis nekā neredzēja un klausījās, neko nedzirdēdams. Anetei tagad bija pietiekami laika, lai to pavērotu. Francis dzīvoja vienā vienīgā jūsmā: gaidās, nepacietībā, laimē un bailēs. Nevis Anete sēdēja viņam pretī, bet gan Žermēns. Ik riteņa apgrieziens tuvināja viņu Žermēnam. Anete redzēja, kā kustas viņa lūpas, it kā sarunājoties ar draugu, kas nāca viņam pretī.

Kad viņi izkāpa Šatodeksā, Anete lūdza Franci palēnināt soļus; viņa pasteidzās pa priekšu uz Šavanu kalnu mājiņu, lai Žermēnu sagatavotu.

Slimais, kas jau visu zināja, rūpīgi apģērbies, bija atlaidies guļamkrēslā uz balkona. Pie viņa atradās māte. Viņš gribēja piecelties, bet nespēja noturēties kājās. Četros mēnešos, kamēr Anete nebija viņu redzējusi, Žermēns bija pārvērties līdz nepazīšanai. Aneti satrieca slimnieka fiziskais sabrukums, un, lai arī cik aši tā savaldījās, pirmais skatiens viņam atklāja visu.

Ieraudzījis ienākam Aneti, Žermēns sakustējās, it kā gribētu steigties pretī, bet tad saprata, ka tas nav iespējams. Anete sāka ar viņu runāt; Žermēns raudzījās Anetē, kā mēdz raudzīties uz aizslietni, kas kavē redzēt to, ko alkstam, un sarauca uzacis, it kā vēlēdamies novērst šo šķērsli. Tad Anete pagāja sānis un, pret puspievērtajām durvīm pagriezdamās, ļāva slimajam skatīt to, ko meklēja viņa acis. Francis ienāca streipuļodams — viņš apstājās, ieraudzīja, skriešus metās klāt… Draugi satikās …

Mēnešiem ilgi viņi bija desmitiem reižu iztēlojušies un pārdzīvojuši šo tikšanās mirkli. . . Un viss iznāca pavisam citādi, nekā iedomājušies…

Viņi sadevās rokās. Neapkampās. Nepateica nevienu no tiem vārdiem, kas vēl pirms mirkļa dzīrās nospurgt no lūpām. Jau pēc pirmā skatiena, kuru tie pārmija, Francis savā trauksmē palika kā sastindzis; kā nopļauts viņš sabruka pie šūpuļkrēsla kājgaļa, paslēpis seju segās. Viņš sastinga šausmās, atkal redzot draugu, ko bija atstājis ziedošas dzīvības pilnu, bet tagad vairs nepazina. Un Žermēns uztvēra šo šausmu zibens uzplaiksnījumu un ieraudzīja skaidri pats sevi tā gaismā. Starp viņiem bija nostājusies nāve; tā viņus šķīra . . .

Žermēns, bāls un sastindzis, juta pie kājām drauga galvu; viņš to glāstīja, cenzdamies pasargāt Franci no neizteiktajām šausmām. Bet tas bija pārņēmušas arī viņu. Kā viens, tā otrs zināja, ka vairs neatrodas uz viena un tā paša krasta, vairs nepieder vienam un tam pašam laikam. Niecīgā gadu starpība bija kļuvusi bezgalīga. Viens piederēja pie mirušo, otrs — pie dzīvo paaudzes. Bez sašutuma, iekšēji stingdams ledū, Žermēns samierinājās ar nenovēršamo: viņam, kas bija vecākais un jau stāvēja ar vienu kāju otrā pusē, jāmierina tas, kurš vēl paliek šeit. .. Mans dievs! Cik tālu tie bija viens no otra! . . .

Francis tagad jau šņukstēja. Žermēns sacīja abām sievietēm, kas sākumā, redzot viņa nepacietīgo rokas mājienu, bija atgājušas sānis un stāvēja ēnā pie ieejas uz balkonu:

— Jūs taču redzat, ka viņš cieš! . . . Vediet viņu prom! . . .

Anete aizvilka Franci tālāk istabā; viņa to apsēdināja, čukstēja mierinājuma vārdus un pārmeta kā māte. Francis noslaucīja asaras, sakaunējās un nomierinājās.

Atkritis atpakaļ uz spilvena, pagriezis visiem muguru, Žermēns nedzīvu skatienu vērās drūmo kalnu baisajās sejās un neklausījās, ko sacīja māte.

*

Pēc šā pirmā satricinājuma draugi ņēma sevi rokās. Pielāgojies jaunajiem apstākļiem, saprāts atkal sāka celšanas darbu. Un sirds steidzīgi vien ārstēja ievainotās ilūzijas, kas tai bija nepieciešamas, lai dzīvotu un mirtu.

No abiem draugiem Francis, kurš, kā jau impulsīvs cilvēks, vieglāk varēja sevi piemānīt, ātrāk aizmirsa to, ko negribēja atcerēties. Jau tai pašā vakarā Francis (viņu bija nometinājuši blakus mājiņā) rakstīja Žermēnam jūtu pārpilnu vēstuli, kurā pūlējās piemānīt sevi un draugu, pavisam citādi izskaidrodams pirmās atkalredzēšanās uztraukuma iemeslus. Un, kad abi atkal satikās, Francim gandrīz izdevās saskatīt Žermēnā to tēlu, kādu viņš bija iedomājies. Atkal atgriezās tuvība un reizē arī vaļsirdība, un Francī pat guva virsroku jaunības bezbēdība. Bet, lai arī Francis aizmirsa, Žermēns nespēja aizmirst. Viņam vairs nebija nākotnes, kuras labā viņš spētu aizmirst pagātni. To, ko Žermēns bija sapratis, viņš nemīkstināja un joprojām saglabāja degošās atmiņas par tām šausmām, kas bija atspoguļojušās drauga sejā, viņu pirmo reizi ieraugot. Šīs šausmas Žermēns vēl tagad uztvēra draugā kā pēkšņu zibens uzliesmojumu. Sarunas vidū Franča sejai lāgu lāgiem pārslīdēja ēna, viņš sarauca degunu un uzacis: ar to pietika! Žermēna sasprindzināti modrais skatiens bija nolasījis viņa izjūtas zem miesas apvalka: Francis juta nāvi un vairījās no tās. Pēc tam atkal savaldījās. Pārāk vēlu! Viņš nespēja pārvarēt derdzīgumu vaļēja kapa priekšā. Žermēns sarūgtināts sacīja Anetei:

— Viņš ir vesels. Viņam taisnība.

Tomēr pamazām ilūzija aizauda visus plīsumus savā tīmeklī. Francim izdevās nesaskatīt slimnieka sejā to pirkstu pēdas, kuri veido nāves masku. Viņš pat beidzot aizmirsa nenovēršamo stundu. Viņš redzēja tikai draugu, kāds tas kādreiz bijis un kādu viņš to mīlēja. Žermēns, starp citu, arī atdzīvojās drauga klātbūtnē; viņa lūpas bija sārtākas, it kā viņš tās slepus krāsotu. Anete to viņam kādreiz jokodamās pateica. Un viņš Anetei atbildēja:

— Jūs to pateicāt pa jokam? Nu, bet tā ir taisnība. Esmu kā veca koķete … Nabaga zēns! Man bail, ka viņu neatbaidu . ..

Bet, kad uzmācās sāpju lēkmes, kuras Žermēns nespēja nomākt, viņš lūdza Aneti aizvest Franci pastaigāties, lai tas viņu neredzētu.

Sākumā bija paredzēts, ka Anete paliks Šatodeksā tikai vienu vai divas dienas. Anete bija nodomājusi nodot draugu drauga rokās un nākamajā dienā atgriezties Parīzē. Taču, redzēdama, cik Žermēns grūti slims, viņa atlika aizbraukšanu. Anete nespēja to pamest vienu uz ēnu valsts sliekšņa. Nevēlēdamies lūgt (jo viņam bija pretīgi būt par apgrūtinājumu citam), Žermēns lika nojaust nemierpilnās alkas, lai viņa paliktu. Slimais tagad sargājās palikt ar Franci vienatnē: Anete juta, ka viņa vajadzīga abiem draugiem. Tāpēc atlika braukšanu uz vēlāku laiku, lai gan pienākumi to sauca atpakaļ uz Parīzi; pienākums kaut vai mazliet atvieglot mokas ceļiniekiem, kas dzīrās šķirties no mūsu vecās Zemes, viņai likās daudz svarīgāks.

Anete uzņēmās smagu slogu. Viņa kļuva par abu draugu uzticības personu. Viņa bija vienīgā būtne, kurai tie varēja uzticēt savas visapslēptākās domas: draugi taču vairs neuzdrošinājās tās atklāt viens otram. Sevišķi netaktisks bija Francis. Kopš mirkļa, kad Anete bija iemantojusi jaunekļa uzticību, nebija nekā tāda, ko viņš tai nebūtu par sevi atklājis. Viņš pat izstāstīja visu, par ko pieņemts klusēt.

Anete šajā ziņā neloloja nekādas ilūzijas. Viņa zināja, ka Francis un Žermēns uzticas nevis tāpēc, ka viņa ir Anete, bet gan tāpēc, ka viņa, anonīma sieviete, atrodas to tuvumā un tiem vajadzīgs labvēlīgs un neapšaubāms klausītājs, kam izkratīt sirdi. Bet tas nebija nekāds sirsnības pierādījums viņai. Viņi bija aizņemti viens ar otru un paši ar sevi. Bet, lai gan Anete to zināja, viņa ļāvās šās savādās draudzības valdonīgajai dvesmai. Draugu savstarpējās mīlas neredzamie stari ceļā no viena pie otra plūda caur viņas dvēseli.

Francis sacīja Anetei (viņi bija aizgājuši kopā pastaigāties):

— Es mīlu Žermēnu. Mīlu tikai viņu. Bet nevaru to draugam atklāt. Tad viņš tūdaļ raugās tik bargi. Viņš man to neļauj. Žermēns neciešot sentimentalitāti, kā pats izsakās. Bet tā taču nav sentimentalitāte; Žermēns to zina; viņš zina gluži labi, ko es domāju, bet viņam nepatīk to dzirdēt. Žermēns saka — tas esot neveselīgi. Es nezinu, kas tas ir — veselīgi vai neveselīgi. Es zinu tikai to, ka mīlu viņu, ka tas ir labi un nevar būt nekas ļauns. Es mīlu viņu vienīgo un nemīlu nevienu citu… Es nemīlu sievietes. Nekad tās neesmu mīlējis … Jā, man tīk tajās noraudzīties,— ja tās ir daiļas, — kā mākslas priekšmetos. Bet sievietēs ir kaut kas tāds, kas mani atbaida. Arī mazliet valdzinājuma, kas jaucas ar pretīgumu. Viņas ir pavisam citādas nekā vīrieši. Es nebūt nejustos pārsteigts, ja tās, līdzīgi dažiem insektiem, aprītu tēviņus, kad tie būtu izsūkti! Man netīk tām pieskarties… Jūs smejaties? Ko es tādu sarunāju?… Ai, piedodiet, es piemirsu … (Viņš tobrīd gāja ar Aneti zem rokas.) Jūs — jūs neesat sieviete.

— Kas tad es esmu?

— Jūs esat jūs.

(«Tu gribi teikt,» nodomāja Anete, «ka es esmu tu, ka piederu tev, ka ar mani nav ko rēķināties… Paskat, kāds mazs patmīlis! …»)

— Tas ir gan dīvaini: kopš jūs pazīstu, man nekad nav ienācis prātā, ka esat sieviete.

— Apšaubāmi glaimi. Tomēr pēc nule teiktā— paldies par tiem pašiem!

— Vai jūs nedusmojaties uz mani? Anete iesmējās:

— Ti voglio bene.[113]

— Ko jūs teicāt? … Es nesapratu. — Jo labāk! Vajadzēja klausīties.

— Atkārtojiet!

— Lika drusku pagaidīt!

— Jūs gan esat savāda! Jūs nevar izprast. Vajadzētu gluži vai samulst. Bet es nekad no jums nekautrējos. Man liekas — varu jums teikt it visu.

— Tāpēc, ka visu varu uzklausīt.

— Jūs esat gandrīz kā zēns.

— Tātad tās pašas sugas? Draugi?

— Un tas ir pats labākais. Vienīgais, kas dzīvē ir labs. Un tā paša nav daudz. Man ir tikai viens draugs. Bet, kad es mīlu kādu draugu, tad mīlu viņu visu. Un gribētu, lai viņš viss man piederētu. Vai tas nav dabiski? Taču par to jāklusē. Pat viņš negrib par to ne dzirdēt. Šajā pasaulē atļauts mīlēt tikai pa pusei.

Anete neviļus piespieda klāt Franča roku.

— Jūs mani saprotat?

— Es saprotu visus neprātīgos cilvēkus, — atteica Anete. — Es pati esmu tādas sugas.

Zvilnēdams guļamkrēslā uz balkona, atgāzis galvu, Žermēns, raudzīdamies metāliski zilgajās debesīs, teica Anetei:

— Kas ar viņu notiks bez manis? Francis mani pārlieku mīl. Viņš ir — sieviete … Ne tāda sieviete kā jūs, kuru skarbā dzīves skola padarījusi gandrīz par vīrieti, bet būtne, kas pakļauta neapvaldītas sirds mainīgajām bangām. Kur gan šī sapņotāja

sirds — šī vārgā un reizē nevaldāmā sirds to aizraus? Neteikšu jums, no kādām briesmām esmu to paglābis. . . Francis no tām neko nenojauta — viņš taču nav spējīgs tās ne redzēt, ne arī novērtēt. Viņš ir netikumisks un reizē šķīsts. Mūsu ētiskās vērtības Francim nenozīmē to, ko tās nozīmē mums. Es bieži vien nokļuvu strupceļā. Man bija jābūt bargam, bet, kad redzēju, kā Franča godīgās acis ieplešas izbrīnā un aizplīvurojas skumjās, es jautāju sev, vai tikai pats nemaldos. Vai tie nav dabas maldi? Vai arī ir īstā daba, kas negrib neko zināt par mūsu pārlieku šaurajām dogmām? . .. Bet, tā kā šīs dogmas galu galā valda pār pasauli, ko uzcēlis mūsu saprāts, un mēs esam spiesti tajā dzīvot, tad Francim taču jāiemācās tām pakļauties, lai arī viņš tās neatzītu. Atzīt tās Francis nespēj; man arī nekad neizdevās viņam

tās ieskaidrot, un tad es no šā nodoma atteicos: viņš būtu izlicies, ka tām piekrīt, lai tikai man izpatiktu, un vairs nebūtu patiess. Labāk lai viņš maldās nekā liekuļo. Tas ir skaidrāk . . . Bet kam vajadzīga viņa prāta sankcija, ja ar sirdi Francis pakļaujas jeb

kurai disciplīnai, lai arī cik tā būtu smaga, ja tikai to prasa mīlestība? … Šis balsts ir nedrošs. Ja pietrūks balsta, viss vienā rāvienā sabruks, un nav zināms, kurp viņu aiznesīs vilnis. Kas notiks ar Franci, kad manis vairs nebūs? Vajadzētu viņu

iemācīt, lai viņš iztiek bez manis . . .

Žermēns apklusa, joprojām raudzīdamies debesu drūmajā zilgmē, kas šķita tik cieta, ka likās no kristāla: šī tvirtā gaisma līdzinājās viņa domu blīvumam. Žermēns turpināja ar rūgtu smaidu, bet tai pašā stingrajā, saltajā un nosvērtajā balsī, kā sarunādamies pats ar sevi (runājot ar Aneti, tas nevienu reizi nepaskatījās uz viņu, likās, it kā būtu aizmirsis, ka viņa atrodas blakām):

— Es zinu gluži labi — viņš to iemācīsies. Viņš iztiks bez manis … Mēs tikai iedomājamies, ka esam nepieciešami… Kad Francis mani pazaudēs, viņš domās, ka zaudējis visu. Taču zaudētais vairs nepastāv. Bet dzīvais pastāv. Nevaram taču vienlaikus pastāvēt un arī nepastāvēt. Un izvēle tiek izdarīta ātri vien. Dzīvais ļauj atslābt saitēm, kuras to saista ar mirušo un reizē apgrūtina. Un, ja saites nepadodas, viņš pārcērt tās ar nazi, tā, gluži nevainīgi, skatīdamies sānis. Dzīvais neko nav redzējis.

Mirušais pakritis. Taču dzīvais varēs dzīvot. Francis dzīvos.

Anete uzlika plaukstu uz cerībās pieviltā jaunā vīrieša rokas:

— Tur, kur dzīvos Francis, dzīvos arī jūsu domas.

Žermēns atbrīvoja roku:

— Nāks aizmirstība. Ja tā nenāk pati, tai dodas pretī. Taču Francis ir bez ļaunuma. Viņš sevi ar to neapgrūtinās.

Anete gribēja iebilst. Žermēns sacīja:

— Es to zinu.

Bet Anete gluži labi redzēja, ka viņš gan zināja, tomēr tam neticēja. Un viņai nebija grūti pierādīt pretējo. Lai gan Žermēns noklausījās Anetes argumentos ar ironisku smaidu, viņam tomēr patika tos dzirdēt. Žermēna gaišais saprāts cīnījās ar cilvēkiem raksturīgām alkām radīt sev ilūzijas. Pakļauties šīm alkām nozīmēja (viņš to zināja) sakāvi. Bet Žermēnam patika ļaut sevi uzvarēt. Kāpēc galu galā lai patiesība, kas nokauj, būtu patiesāka nekā cerība?

Žermēns piekāpās: — Viņa sirds neaizmirsīs … Varbūt. .. Nē, ne jau nu uzreiz. Pec kāda laika. Bet kurš vadīs šo sirdi, kas paradusi, ka to vada? Bēdas, ka zaudējis mani, tikai pastiprinās Franča apjukumu. Ir cilvēki, ko bēdas dara gudrākus. Bet ir arī tādi, kurus tās novirza no pareizā ceļa. Viņi nepretodamies ļauj tām sevi nomākt vai arī nododas vienalga kādam izklaidēšanās veidam, lai tikai aizmirstos. Es baidos par viņu! Kas mīl Franci un var viņam dot padomu? Anete, nepametiet viņu! Francis jums tic. Vadiet viņu! Jābūt iecietīgai! Būs vēl jāpiedzīvo pārsteigumi. Daudz kas Franča raksturā izraisīs jums sašutumu. Bet kaut kas tāds ir ikviena cilvēkā.

— Arī manī. Nabaga draugs, — iebilda Anete, —tam jābūt kaut kam ārkārtējam, lai iesveltu sašutuma sievieti. Es domāju — tādu sievieti, kas, līdzīgi man, būtu vaļsirdīga un daudzko piedzīvojusi.

Žermēns skeptiski pavērās Anetē:

— Sieviete var nodzīvot simt mūžu: viņa tik un tā no dzīves neko neiemācās.

— Tātad sieviete nepakļaujas pilnveidošanai?

— Kopš pašas pasaules radīšanas viņa ir palikusi tāda pati.

— Jūs arī neesat ticis tālāk par alu cilvēku!

Žermēns pasmaidīja:

— Tiešām! Jums taisnībā. Mēs neesam vairāk vērti kā jūs. Esam, kā saka, viena un tā paša perējuma. Mēs domājam, ka esam vareni stipri nāves un dzīvības priekšā, bet kā viena, tā otra mūs allaž pārsteidz negaidot. Mēs nekā neesam iemācījušies. Man jau tagad maza bēda — es jau dodos projām no dzīves skolas. Bet jūs, Anete, paliekat, un jums vēl atliek diezgan laika dabūt ar lineālu pa pirkstiem. Sargieties, jūs vīzdegune! Jūsu vecā dzīves pieredze, ar ko tā lepojaties, ne vienu vien reizi vēl jūs ļauni izjokos . . . Bet aklo valstībā vienači ir karaļi. Es uzticu jums savu zēnu. Kaut arī jums ir tikai viena acs …

— Tomēr man ir divas! — smiedamās attrauca Anete.

— Tās nav radītas tādēļ, lai redzētu, bet gan tādēļ, lai tajās raudzītos . . . Bet, ja jūs neredzat to, kas attiecas uz jums, tad mēģiniet vismaz redzēt mana drauga vietā! Allaž ir vieglāk būt saprātīgam cita vietā . . . Vadiet viņu! Mīliet!

— Tikai nemīliet par daudz! — viņš piebilda. Anete paraustīja plecus.

Anete jutās tuvāka Žermēnam nekā Francim. Viņa un Žermēns bija viena kaluma cilvēki. Anete to saprata labāk. Viņu dzīves pieredze bija izaugusi vienā un tai pašā melnzemē un abu domas briedušas zem viena un tā paša debess juma. Nebija nekā neskaidra jūtās, ko viņa nojauta Žermēnā, un tajās, kādas Anete loloja pret viņu. Žermēna draudzība, bailes, vīrišķība, spriedumi par dzīvi, dabiskā izturēšanās pret ciešanām un nāvi, nožēla šķirties no dzīves un atsvešinātība — tas viss bija Anetei saprotams: ja Anete būtu vīrietis ar tādu pašu likteni kā Žermēnam, viņa domātu un izturētos tāpat kā viņš . . . Anetei vismaz tā likās, jo Žermēna rīcībā nebija nekā tāda, ko viņa nebūtu paredzējusi. (Bet vai viņa varēja to pašu sacīt arī par sevi? …) Citos apstākļos no viņiem būtu iznācis lielisks laulāts pāris, kas dziļi cienītu viens otru, izjustu savstarpēju sirsnīgu pieķeršanos, būtu pārliecināti viens par otru un godīgi atdotu viens otram visu savu durvju slēdzenes, vienīgi kādu mazu slēdzenīti ne, par kuru parasti nemaz neiedomājas, bet ar kuru var atrast piemirstās durvis un tās atslēgt, un tad atklātos, ka viņi palikuši viens otram sveši… Bet, par laimi, iespēja atslēgt minētās durvis gandrīz nekad nerodas. Un sirsnīgi draugi, kas ir arī godīgi un apdomīgi, nekad nelūdz šo mazo slēdzenīti likt lietā. Žermēna un Anetes draudzība nebija nedz ar augstām prasībām, nedz arī ziņkāra. Ikviens deva to, ko otrs sagaidīja.

Bet neviens nezināja to, ko var sagaidīt no Franča. Tas radīja atsvešinātību. Un arī valdzināja. Lai cik labi viņu pazina, tik un tā pilnīgi nepazina; Francis nepazina arī pats sevi. Viņa izskats bija pavisam bērnišķīgs, pavisam vienkāršs: tāds viņš arī bija; bet, ja vien kāds ietiecās viņa dvēselē, tad jau, nepaguvis paspert dažus soļus, bija pazaudējis ceļu un taustīdamies mīņājās pa nepazīstamo vietu. Anete izmēģināja it visas saišķa slēdzenes, lai atvērtu durvis uz šo dvēseli: tās atslēgām nederēja. Atskaitot vienu — sīciņo, tieši to, kuru Žermēns nemēdza lietot: slēdzenīti uz lielo nezināmo (kā mēdza sacīt Saules karaļa laikā, kad uz visu centās skatīties caur pirkstiem). Anetei arī nebija patika ielūkoties šais dvēseles kaktiņos. Bet no šīm paslēptuvēm, par kurām garāmgājējiem nebija ne jausmas, viņai plūda pretī noslēpumaina smarža, atskanēja bišu sanoņa, ko viņa dzirdēja viena pati, staigādama šurp un turp un kārtodama savu dvēseles klēti. Un tas, ka Anete dzird šo spārnu šalkas — valdzinošas un reizē draudpilnas, — radīja viņos it kā grēka līdzzināšanas apziņu. Tās bija kā attālas radniecības saites, kas vienoja šos divus svešos cilvēkus. Ja runa ir par rasi, tad tālās radniecības saites reizēm var būt stiprākas nekā tuvās: sīkie zariņi dažkārt mēdz būt stiprāki par lielajiem zariem, lai gan daudz mazāk saskaras ar pašu stumbru.

Tas tad nu arī piešķīra Anetei varu pār viņu, un tie sapratās. Bez vārdiem. Ar taustekļiem kā akli kukaiņi puskrēslā. Vesela. šādu būtņu dzimta pavada savu mūžu pazemē. Taču spilgtajā dienas gaismā šīs spējas atmirst. Ja vien kādreiz rodas izdevībai šīs spējas izlietot, tad pārņem labsajūta, kuru tās nevēlas noskaidrot. Un ir pateicīgas tiem, kas tām atļauj šīs spējas vingrināt.

Runājot dienas gaismā par tūkstoš jautājumiem un gandrīz pastāvīgi viens otru saprazdami ačgārni, Anete un Francis klausījās, ka ielejā šalkoja ūdens. Un kaut kur pašās dzīlēs viņu dvēseles saskārās.

*

Arvien straujāks un straujāks kļuva audu sairšanas process. Likās — sabrūk celtnes fasāde. Tikai tie, kam laupīta redze, varētu to neredzēt. Nekādi krāšļi nespēja līdzēt šai izģindušajai sejai. Žermēns tos vairs nelietoja. Francis vairījās Žermēnā paraudzīties . . .

Viņš mēdza ienākt. Un līdzi Francim ieplūda dzīves un lauku elpa. Viņš atnesa sniegpulkstenīšus, savus pēdējos zīmējumus ar krītu un ogli, ledaino gaisu, ar ko bija piesūkušās viņa drēbes, un veselīgās rokas, kas steidzīgi vien vairījās no saskares ar mirēja drudžaini valgajām plaukstām. Francis runāja ar degsmi, un šās jaunās dzīves strāvas galvanizēja Žermēnu. Abi draugi vairījās sarunās pieminēt slimību. Francis apmierinājās ar dažiem steigšus izteiktiem jautājumiem, kurus Žermēns dzedrā vienaldzībā noraidīja. Viņi runāja par mākslu, par abstraktiem jautājumiem — par to, kas nemūžam nav pastāvējis … (Anete klusēja, klausījās un apbrīnoja vīriešu neprātu, kurus savā varā sagūstījušas idejas… Vai arī Francis, runādams par diviem, stāstīja par dzīvi gūstā, par nometnē pavadītājiem gadiem, par bēdām, kas tālumā kļuvušas mīļas, vai arī par šāsdienas piedzīvojumiem un saviem plāniem un to, ko nodomājis darīt, kad beigsies karš (un kas vēl pa to laiku būs beidzies? …). Franča izklaidīgais skatiens, pārslīdējis pāri Žermēna sejai, viņa iekritušo vaigu ādai, kas bija it kā pakarināta pie vaigu kauliem, bailēs bēga, neveiklā steigā meklēdams kādu citu, daudz nomierinošāku objektu… Žermēns stoiski smaidīja un palīdzēja Francim atgriezties dzīvo pasaulē. Gandrīz vienmēr viņš ieminējās pirmais:

— Pietiek tērzēt! Tagad, Anete, izvediet bērnu pastaigāties!

Tik jauku dienu nedrīkst velti zaudēt! . ..

Un, kad Anete piegāja Žermēnam klāt, lai atvadītos, viņš piebilda:

— Šovakar uz mirkli ienāciet pie manis viena pati. Jūs man esat vajadzīga . . .

Anete kopā ar Franci izgāja ārā. Francis steidzās pateikt:

— Šodien viņam daudz labāk, vai ne? . ..

Atbildi Francis negaidīja. Viņš gāja lieliem soļiem, ieelpodams spirgto, trūdu nesagandēto gaisu, izriezis krūtis, vējā plīvojošiem matiem. Anetes spēcīgās kājas arī neviļus priecājās par raito pastaigu, — šķita, it kā veselīgs dzīvnieks atalgotu sevi, jo tik ilgi vārdzinājis pagurušo miesu, nīkdams neveselīgā atmosfērā pie slimnieka gultas galvgaļa. Bet Francis gandrīz vienmēr bija viņai veselu soļa tiesu priekšā; viņu bija pārņēmusi zēniska pārgalvība: viņš skrēja, rāpās stāvās kraujās, pieturēdamies pie apsnigušajiem egļu zariem. Reizēm abi piesprādzēja slēpes; spārnotām kājām viņi joņoja pa baltajiem laukiem. Kad bija tiku tikām atdzērušies spirgto gaisu, gandrīz vai apskurbuši, un asiņu bangainās šalkas aizskalojušas pēdējās domu paliekas, viņi apsēdās uz klints izciļņa saulītē un ilgi raudzījās uz ieleju. Francis smiedamies minēja krāsu toņus un akordus, kuri veidoja debess harmoniju, šo saulrieta pāvasti, kas pletās pāri debesīm. Visu laiku runādams, Francis zīmēja: plašiem vēzieniem, pārklādams veselas lappuses līnijām, uzmetumiem, koku un kalngalu siluetiem, kas šķita kā guļošu cilvēku sejas sakniebtām lūpām un smailiem deguniem, — zīmēja, ne par ko nedomādams un bez mitas tērzēdams. Un Anete skatījās, kā runāja Franča pirksti, klausīdamās bērnišķīgajās muļķībās, kas nāca no tā lūpām. Viņa atbildēja uz labu laimi. Un klusēdama domāja par to, kuru tie bija atstājuši guļam slimības gultā . . . Pēkšņi viņas skatienu gluži kā hipnotizētu saistīja pirksti, kas neapzināti zīmēja kādu galvu, viņa pazina — miroņa galvu… Anete klusēja. Francis joprojām dudināja. Sauli aizsedza mākonis. Un klusums bija kā melna plaisa gaismas jūrā. Francis mitējās zīmēt, paskatījās uz pirkstiem un aizelsās, it kā būtu ieraudzījis čūsku . . . Rokas sažņaudzās, saņurcīja papīra lapu un saspieda to lodītē. Albums, ko viņš bija nometis, noripoja lejā. Vienā lēcienā pietrūcies kājās, Francis atsāka baiļpilno joņošanu pa sniega aizputinātajiem laukiem. Viņam līdzi, nerunājot ne vārda, traucās Anete. . .

Pēc vakariņām Anete, kā solījusi, atgriezās pie Žermēna; slimnieks to sagaidīja ar ledainu seju. Viņš bija izcīnījis mokpilnu dienu. Un dusmojās uz tiem, kam tā bijusi brīnumi jauka. Žermēns pārmeta Anetei, ka viņa atnākusi tik vēlu, un bez mazākās labsirdības jautāja, vai viņi esot labi izpriecājušies; izteica komplimentu par jauko izskatu, par veselīgo sārtumu, un šķita, ka viņš Aneti tādēļ nosodītu.

Anete neatbildēja. Viņa saprata. Viņa pazemīgi lūdza to atvainot:

—   Piedodiet, mans draugs!

—   Žermēns nokaunējās. Jau daudz mierīgākā balsī viņš apjautājās, kas šodien jauns. Anete pastāstīja. Ziņas bija drūmas. Nemaz nedomādams aprimt, karš pēc četriem gadiem atkal uzliesmoja ar jaunu sparu. Pār Franciju gūlās šaušalīgas pavasara ofensīvas draudi. Viņi runāja par drūmo nākotni. Žermēns visu pasauli ietina savas agonijas tumsā. Viņam šķita, ka cilvēces evolūcija bijusi tikai pārejoša veiksme, varena grūdiena un ārkārtēju apstākļu sagadīšanās sekas, pēkšņa «variācija», tikpat ģeniāla, cik anormāla (divi gandrīz identiski jēdzieni), un ka šī evolūcija nenoturēsies. Visi ģēnija iekarojumi, visi cilvēka sasniegumi bija tikai asiņaini lauri Pirra uzvarai. Bet tagad šī epopeja tuvojas galam; augšupejošā līkne izbeidzas, un Titāns pa galvu pa kaklu gāžas bezdibenī, zaudējis pēdējos spēkus piepūlē pārspēt pats sevi. Tā Rolfs, Manheimas suns, iemācīts domāt kā cilvēks, pēc diviem gadiem, urinēdams asinis, no jauna atkrita bezveidīgajā nakts tumsā! Cilvēks nav vienīgais, kas tiecies pēc brīnišķīgajām dēkām. Visa daba to izmēģinājusi. It visur sākusies dzīvas būtnes varena augšupeja, tā cenšas izlauzties no bedres, kur to sargā tumšie spēki. Tā rāpjas augšup, izmisuma pārņemta, ik uz mūra izciļņa pamezdama asiņainas pēdas. Taču agri vai vēlu pienāk brīdis, kad tā nespēkā palaiž vaļā rokas un gāžas atpakaļ lietuvēna skaujās — lietuvēna ar stiklainajām acīm. Lietuvēns atrodas uz abiem sliekšņiem: tur, kur sākas miegs, un tur, kur tas beidzas…

— Kas zina,—ieminējās Anete, — vai, krītot atpakaļ bezdibenī, nemierpilnais dzīves miegs maz izbeidzas?

— Vai jums vēl nav gana?

— Nakts ir gara. Es atkal iemiegu. Es gaidu dienu.

— Un ja tā neatnāk?

— Es tomēr nemitēšos par to sapņot.

Žermēns bija pārāk tālu no jebkuras ticības, lai strīdētos. Un nekas tik ļoti neveicināja viņa bezcerīgo fatālismu kā tas, ka viņš raudzījās uz visu pasaulē notiekošo no paša bojā ejas viedokļa. Slimais neko nenoliedza, viņš nebija ne «par», ne «pret». It visos neprāta veidos, kas iedvesmojuši cilvēku masas, reliģijā, tēvzemes mīlestībā, it visās cīņās, kurās cilvēki panīkst, dzirdami likteņa ritmiskie soļi. Viss esošais piepildās, sevi iznīcinādams. Un cilvēka pūliņu mērķis ir — nebūtība . . .

Anete viņam sacīja:

— Mans draugs, neskatieties vienmēr tikai ap sevi šai viļņojošā cilvēku jūrā, šai galvu reibinošajā virpulī, šais tautu ķekaros, kuri meklē izcilni, kur pietverties, rāpjas augšā un krīt lejā! Raugieties pats sevī! Vientuļais «es» ir vesela pasaule. Savā «es» es dzirdu mūžīgu «jā»!

— Manējais «es», — attrauca Žermēns, — ir zārks. Es redzu tajā tārpus.

— Jūs ļaujat dzīvībai aizplūst no sevis visumā. Atsauciet to atpakaļ no visuma sevī! Ar rokām savāciet to uz savām krūtīm!

— Tā kā es drīz «savākšu» savu segu…

— Bet jūs neesat šeit vien, šajā gultā. Jūs esat it visur, it visā, kas vien dzīvo. Šī rāmā nakts, kuras tumšie spārni sargā tūkstošiem dzīvo būtņu sapņus, — tā mīt jūsu sirdī, tā pieder jums; jūsu postā jums pieder to bagātība, kurus «jūs mīlat», — Franča jaunība un viņa nākotne. Man — man nav nekā. Un man pieder viss.

— Jums ir jūsu lieliskās asinis, kas jūs silda.

— Ak, ja es spētu tās atdot jums!

Viņa to pateica ar tādu degsmi, ka asinis, kuru dēļ mirējs viņu tā apskauda, ar joni izšalca pa visu Anetes augumu kā līdz malām piepildītā kausā un iesitās vaigos. Ak dievs, kā gan viņa vēlējās tās pārliet mirējam!

Žermēns jutās aizkustināts. Viņš gribēja runāt, bet uznāca pēkšņs elpas trūkums. Slimais tikko nenomira. Viņa palika pie Žermēna visu nakti, balstīdama tā galvu uz spilvena. Anetes klātbūtne atdeva tam dvēseles spēkus pārciest mokas. Žermēnam nebija nekā slēpjama no Anetes, tāpēc nebija arī nekā, ko tai atklāt. Veltīgi bija rādīt savas ciešanas: viņa juta tās ar saviem pirkstiem. Atelpas brīdī Žermēna lūpās pavīdēja krampjains smaids. Viņš sacīja:

— Cik tomēr grūti nomirt.

Viņa noslaucīja tam sviedrus no pieres.

— Jā, manu zēn. Par laimi, arī es miršu. Ja mums vajadzētu dzīvot mūžīgi, mēs nespētu sev piedot, ka citi mirst.

Kad pienāca rīts, viņš to raidīja projām. Tajās stundās, kad Žermēns nespēja parunāt, viņam bija laiks domāt par Aneti, par viņas labsirdību, pašaizliedzīgo uzupurēšanos un par to, cik viņš nelietīgi izmantoja viņas labo sirdi. Žermēns lūdza piedošanu. Anete atbildēja:

— Jūs nevarat iedomāties, cik tas ir jauki, ka draugs mūs izmanto! … Bet, ja tie, kurus mīlam, atsakās no mūsu palīdzības, tad gan var nobeigties! .. .

Anete to attiecināja uz savu dēlu. Bet līdz šim brīdim viņa nekad nebija ieminējusies Žermēnam par zēnu, un arī viņš nekad nebija izrādījis par to kādu interesi. Tikai pēdējās dienās, reizē ar dzīvi sprīdi pa sprīdim atbrīvodamies no savām mokām, viņam beidzot ienāca prātā iepazīties ar tām sāpēm, kādas sevī slēpa uzticamā draudzene.

Tagad Anete gandrīz ik nakti palika pie viņa nomodā. Lai gan ar telegrammu bija ataicināta šurp Žermēna māsa, viņš negribēja redzēt nevienu citu kā tikai Aneti. Viņš atkal to izmantoja, mierinādams sevi ar domu, ka tas vairs nevilksies ilgi. Un ja nu reiz Anete jutās laimīga, ka to apgrūtina! … Bet viņš zināja, ka cēla sirds ir radīta, lai to izmantotu, un raizējās par ciešanām, kurām tā pati devās pretī.

Tagad Žermēns mazāk runāja par sevi. Turklāt arī runāt kļuva grūtāk. Žermēns gribēja iepazīties ar Anetes apslēpto dzīvi. Un tagad, kad viņš jau ar vienu kāju stāvēja kapā, Anetei vairs nevajadzēja no slimā nekā slēpt. Viņa izstāstīja visu vienkāršiem vārdiem, cenzdamās apvaldīt satraukumu. Gluži kā citas sievietes dzīves stāstu. Žermēns klausījās, nebilzdams ne vārda. Anete neraudzījās viņā. Žermēns skatījās uz Anetes lūpām. Un to, ko šīs lūpas noklusēja, viņš pats no tām nolasīja. Vēl skaidrāk nekā Anete. Šās sievietes dzīve viņu saviļņoja jo vairāk, jo tālāk viņš no tās attālinājās. Un beigu beigās tā viņu piepildīja… Tik ļoti, ka īsi pirms nāves Žermēns viņu pirmo reizi iemīlēja. Iemīlēja visu un dvēseles slēptākajās dzīlēs ar viņu salaulājās. Anete to nekad nedabūja zināt… Anetei taču pret Žermēnu bija tikai māsas jūtas, un mīla ar savu spārnu viņai nepieskārās. Nāves seja izraisa žēlumu, skaudru žēlumu. Bet mīla neapzinīgi novērš no tās acis. Žermēns to gluži labi zināja un nemaz pēc tā netiecās . . . Viņš bija uzvarējis pats sevi. Šo pārmaiņu savās jūtās pret sievieti, kura, pati to nenojauzdama, bija kļuvusi par viņa sievu, Žermēns izpauda tikai, pirmo un pēdējo reizi piesavinādamies tiesības sniegt padomu Anetei, kas jutās nedroša, kā izturēties savā ģimenes dzīvē un attieksmē pret dēlu. Būdams vīrietis, Žermēns intuitīvi saprata Marku daudz labāk nekā Anete, lai gan nekad nebija zēnu redzējis. Viņš atrada izskaidrojumu dēla un mātes savstarpējiem pārpratumiem. Viņam vairs nebija laika palīdzēt šos asumus nolīdzināt, bet viņš sakopoja pēdējos spēkus, lai norādītu ceļu, pa kuru tiem jādodas. Viņš teica:

— Anete, tas ir labi, ka es aizeju. Pēc sava domāšanas veida es piederēju pie tiem, kuriem nebūs vietas nākamajā dzīves iekārtā. Pie cilvēkiem, kas zaudējuši visas ilūzijas — kā nākotnes, tā pagātnes. Es sapratu visu un neticēju nekam. Pārlieku skaidrā saprašana nonāvēja manī vēlēšanos darboties. Bet darboties vajag! Turieties dūšīgi! Jūsu sirds nojauta ir daudz drošāka nekā mani «par» un «pret». Bet ar nojautu vien vēl nepietiek. Jums ir noteiktas savas robežas. Jūs esat sieviete. Bet esat radījusi vīrieti. Jums ir dēls. Viņš atduras pret šīm robežām, kā pirms dzimšanas atdūrās pret jūsu klēpja sieniņām, meklēdams no tā izeju. Ne vienu vien reizi viņš jūs vēl ievainos līdz asinīm. Dziediet kā Žanna d'Albrē himnu par viņa atbrīvošanos! Dziediet slavas dziesmu plaisai, pa kuru viņš izies no jums! Sakiet viņam manā vārdā, lai viņš nesamierinās ar to, ka visu saprot tāpat kā es un visu mīl tāpat kā jūs … Lai viņš izvēlas! … Ir jauki būt taisnīgam. Bet īstā taisnība netup pie svariem, vērodama kausu svārstības. Tā spriež tiesu un izpilda spriedumu. Lai viņš izšķiras strauji! … Pietiek nodoties sapņiem! Lai nāk atmoda! . . . Ardievu, Sapni! . ..

Un nebija izprotams, vai viņš runāja pats ar sevi vai ar Aneti.

Pēdējo reizi viņā nolūkojies, Žermēns pagriezās uz otriem sāniem, tā šķirdamies no dzīvajiem, un, ieslēdzies klusēšanā, stingu skatienu raudzījās sienā. Un viņš vairs neatvēra muti līdz pēdējam agonijas vaidam, kad ķermenis mitējās raustīties nāves krampjos.

*

Anetei nebija laika domāt par pašas ciešanām. Viņu visu bija pārņēmušas savā varā Franča bēdas. Tās bija bezgalīgas. Vajadzēja vai nu atdoties šīm bēdām, vai arī bēgt. Anete tām ļāvās.

Pirmajās stundās, redzot Franča neapvaldīto sāpju izpausmi, klātesošie jutās neveikli. Francis nevaldīja pār sevi, kā pieklājas labi audzinātam cilvēkam, sērojot pēc aizgājēja. Tas bija bērna vai mīļākā izmisums. Francis negribēja šķirties no mīļotā drauga līķa. Un viņa mīlestība izpaudās tikpat skaļi kā nomāktība. Žermēna ģimene bija sašutusi. Lai darītu galu šiem pārspīlējumiem un izvairītos no tā, «ko par to teiks ļaudis», Žermēna ģimenes locekļi papūlējās Franci dabūt projām; viņu nodeva Anetes uzraudzībā, kamēr mazajā ciema baznīciņā notika sēru dievkalpojums un šķirstu nogādāja vilcienā, kam vajadzēja to aizvest uz dzimto zemi.

Šavani aizbrauca, dzīvie un mirušais — visdzīvākais no visiem, viņu cilts izdzisušais gaišums. Gluži kā senatnē, kad bēru procesijā aiz ratiem un ģerboņiem nesa otrādi apvērstu lāpu. Atvadas no Anetes bija īsas un manierīgas. De Seižī-Šavana kundze, Žermēna māsa, nomākdama nepatiku, izteica Anetei sirsnīgu pateicību par pašaizliedzīgajām rūpēm, saņēmās un noskūpstīja Aneti. Ar to pēc viņas domām parāds bija pilnām atlīdzināts. Tikai vecā de Šavana kundze apslacīja Anetes vaigu asarām un sacīja: «Manu meitiņ …» To gan viņa izdarīja slepus. Žermēna māte būtu varējusi Aneti iemīļot; lai arī cik sveši viņai likās Anetes uzskati, viņa tos paciestu; viss, ko vien kāds domāja, izņemot reliģiju, Žermēna mātei bija vienaldzīgs. Tomēr viņa bija vāja . . . Miers pirmajā vietā! Nevajag darīt neko tādu, kas varētu apdraudēt mājas mieru!… Viņas pateica viena otrai: «Uz redzēšanos!» Un tiklab Anete, kā Šavana kundze zināja, ka vairs nekad netiksies.

Kamēr norisinājās divkāršā izvadīšanas ceremonija baznīcā un dzelzceļa stacijā, Anete kopā ar Franci palika mājās. Domās viņa sekoja ceremonijas gaitai. Redzēja sevi soļojam bēru gājiena vidū pa apledojušo ceļu, kam gar malām zem blāvajām februāra debesīm ziedēja prīmulas. Anete ieklausījās, kā bezgala tālu, bezgala lēni, tāluma apslāpēts, klusumā skanēja bēru zvans. Un Anete visiem spēkiem centās izklaidēt Franci, lai viņš nedzirdētu šo zvanu. Ar saviem vārdiem ieaijādama jaunekļa uzmanību, viņa izdzirdēja aizbraucošās lokomotīves svilpienu. Sirdī iedūrās asa adata … Viņu aizved … Un Anetei likās, it kā mirušais draugs nomiris otrreiz.

Vajadzēja domāt par to, kas palika. Žermēns vairs nejuta nepieciešamību pēc kāda. Līdz šim līdzjūtība bija vērsta tikai pret mirušo. Tagad viņu vairs nevajadzēja žēlot. Un līdzjūtība atkal pievērsās dzīvajam. Mirušais bija viņai to uzticējis: «Es tev to novēlu. Aizstāj mani! Viņš ir tavs.» Tagad līdzjūtībai varēja dot pilnīgu vaļu. Francis nebija tāds kā Žermēns, kas it kā sabozās, tiklīdz viņa to žēloja, un nevēlējās, ka žēlo. Francis turpretī to pieprasīja. Viņš nebūt nekautrējās rādīt savu vājumu. Anete bija viņam tādēļ pateicīga. Francim likās tikpat dabiski lūgt palīdzību, cik viņai to sniegt. Šis baudījums līdz šim Anetei bija liegts. Anetes dēls, tāpat kā Žermēns, ar to pārlieku skopojās! … Viņi piederēja tiem lepnajiem vīriešiem, kuri sakož zobus, lai nenodotu savas jūtas, kaunas, ka viņu sirds runā, un kā negodu slēpj savas alkas pēc maiguma, ko reiz ar pienu uzsūkuši no mātes krūts! … Francis neslēpa šīs alkas. Tas naivi prasīja savu malku kā kaut ko tādu, kas tam pienākas. Francis atgādināja jaunpiedzimušu zīdaini, kurš taustās kā akls, ar lūpām un rokām meklēdams krūti…

— Nu, lai notiek, mazulīt! Dzer mani! Lieku tev savas krūts galu pie lūpām . . .

Un šim sieviešu pēlējam, kam bērnībā vajadzēja iztikt bez mātes piena (Francis bija zaudējis māti, kad vēl gulēja šūpulī), ne prātā neienāca pati sieviete, kuras krūti tas zīda. Francis nemīlēja sievieti. Viņš mīlēja tikai krūti. Viņam bija jāremdē savas bezcerīgās slāpes.

Anete to zināja. Viņa nebija tam nekas vairāk kā sāpju aukle, kas ieaijāja un iemidzināja. Un Anete juta pret Franci vienīgi mātes mīlestību, kas ik dienas pieauga reizē ar prasību pēc tās. Bet mātes mīlestība sevī ietver visus citus mīlas veidus. Lai arī tā nezina visus veidus nosaukt vārdā, taču nav neviena tāda, kuru māte slepus nelolotu.

Francis neko neslēpa no Anetes. Viņš visnotaļ tai uzticējās. Ar dīvainu nekautrību Francis uzskatīja par gluži dabisku to, ka Anete uzņemas rūpes par visu, kas viņam nepieciešams: gan bēdām, sērām un satraukumu, gan arī par miesu, veselību, ēdienu, dzīvokli un apģērbu. Barotāja un aukle, uzticības persona un kalpone — zelta rokas, — nekas vairāk Francim no Anetes nebija vajadzīgs, un nekas cits viņa tam arī nebija; tā vien likās, ka viņš pat gaidītu gādību un pakalpojumus, kādi saskanēja ar viņas amatu. Anete, tāpat kā viņš, uzskatīja to par gluži dabisku. Francis pateicās tikai pieklājības pēc. Drīzāk jau Anete klusībā pateicās Francim, ka bija tam vajadzīga.

Franča patmīlība Aneti sajūsmināja. Dažkārt tā ir apburoša, un sievietes šādiem vīriešiem dod priekšroku. Ja vīrietis mīl sievieti viņas pašas dēļ, tad sieviete tam ir pateicīga. Bet, ja vīrietis mīl to sevis dēļ, — cik gan sirsnīgi tad sieviete mīl šādu vīrieti! Tāds domā tikai par sevi; viņš pats neatdodas, bet ņem iemīļoto, aprij to un atrod, ka tā ir viņa gaumē . . .

«Cik viņš gan labs!» sacīja šī austere . . .

Francis «rija» Aneti visburvīgākā veidā. Viņš bija maigs un šķelmīgs, pavedinošs savā nevainībā; viņš ļāva sevi žēlot un lolot; bija pat tik labvēlīgs, ka izteica tai savas vēlēšanās, kuras Anete tūlīt ievēroja, ja vien pati neuzminēja un nepasteidzās izpildīt, pirms viņš bija paguvis tās izteikt, — desmitiem reižu dienā skriedama lejā un augšā pa kāpnēm, lai nopirktu viņam apelsīnus vai avīzes, vai kādu lietu, par kuru viņš bija ieminējies, vai arī aiznestu steidzamu vēstuli uz dzelzceļa staciju. Anete jutās bagātīgi atalgota, kad, pēc neilgas prombūtnes pārnākusi mājās, redzēja, ka Francis to nepacietīgi gaidījis un saņēma ar pārmetumiem, ka tā tik ilgi aizkavējusies, vai arī, kad vakara krēslā uz balkona Francis apsēdās blakus skumjš un nomākts un piekļāvās tik cieši, it kā tiekdamies sasildīties pie tās kājām, un pēkšņi sāka rūgti raudāt.. . Tad Anete, aizmetusi rokdarbu, pieglauda pieaugušā bērna galvu pie pleca, un, kad Francis bija tiku tikām izraudājies (kāda laime, ka šis cilvēks nekautrēdamies ļāva noslaucīt sev asaras!), viņš sāka runāt. Francis atviegloja sirdi, uzticēdams Anetei slepenās mokas, jau no bērnībā pārdzīvotajām, — kuras nekad nebija uzdrošinājies visā pilnībā uzticēt pat Žermēnam, — līdz pašām pēdējām sāpēm, kas dienu un nakti joprojām asiņoja: jo tagad viņš sev pārmeta, ka slimības pēdējās dienās vairījies no drauga, nav pietiekami viņu mīlējis un nepratis to apslēpt. . . Anete klausījās tik vērīgi! Francim jau no tā vien kļuva vieglāk, ka viņa pierei pieglaudās sievietes vaigs, ka mierinošā balss, viņu nepārtraucot, iepina žēlabās glāsmainus līdzjūtības vārdus. Un Francis pasacīja Anetei to, ko nekad vēl nebija uzdrošinājies izteikt skaļi. Anete nebrīnījās; viņa visu uztvēra bez sašutuma, it kā pati būtu to pārdzīvojusi, uzklausīja šo neaizplīvuroto dvēseles stāstu, šo atzīšanos, dažbrīd divdomīgu, šos tikumības maldus, kas varbūt viņu atbaidītu, ja viņa par tiem lasītu kādā grāmatā. Anete uzklausīja visu kā grēksūdzi, kuras noslēpums ir svēts, un tas, kas uzklausa šo grēksūdzi, ir dievišķīgās mīlas — žēlastības šķīstīts; šī atzīšanās nespēj ne aptraipīt, ne iesvelt sašutumā; viņš piedalās cilvēka dabas vājībās; tā cilvēka vājība, kurš izsūdz savus grēkus, ir arī klausītāja vājība; žēlodams to, viņš pats uzņemas tā vainu. Un tagad, nomazgājis tam kājas, viņš mīl to vēl vairāk.

*

Pēc pirmajām divām nedēļām, kad Franča dvēsele bija visnotaļ atdevusies sāpēm, kad viņš gan ļāvās pilnīgam pagurumam, gan atkal piepeši atdevās uzplūdušam izmisumam, kas, likās, sagrāba viņu aiz kakla un cieši žņaudza (Anete ne reizi vien nāca no savas istabas, kas atradās Franča istabai līdzās, mierināt raudošo jaunekli, kurš, ieracies spilvenos, elsojot vai smaka nost), — iestājās sasprindzinājuma atslābums … Sākumā sāpīgs pagurums un klusas asaras — tādas izskatās debesis pārejā no ziemas uz pavasari, stingas un gurdas, ar apmākušos sauli, un klusi smidzina lietus . . . Tad sekoja atspirgstoša slimnieka biklā atmošanās: viņš pats kaunējās atspirgt un vēlējās apslēpt nekautrīgo prieku par atgriešanos dzīvē; ilgstošas sarunas pusbalsī veselām stundām, kad sirds tiecas izliet pār kādu savus atjaunotos palus, bet pati atzīst to vienīgi čukstot un tikai tad, kad ir pārliecinājusies, ka stāsta uzticamam klausītājam . ..

Pēc tam tajās siltajās, mākuļainajās pēcpusdienās, kad no mirušo lapu segas zem sakaltušajiem krūmiem spraucas ārā pirmās vijolītes un kalnos kautri mostas pavasaris, kamēr aukstumā pārsalusi ieleja vēl snauž drūmajā, zilgajā miglas un ēnu dūmakā, viņi devās pastaigāties — Francis gausiem soļiem, atbalstīdamies pret Anetes roku. Abi domāja par draugu. Viņš bija kopā ar tiem. Likās, — viņš gaidījis, kad tie būs kopā, lai tad piebiedrotos abiem. Ikviens sajuta mirušā klātieni, tāpēc, ka blakus bija otrs. Bet, kad tie palika vieni, Žermēns, šķita, atkāpās kaut kur tālumā; viņa neredzamā klātbūtne bija jaušama kā tāla ēna. Francis soļodams piekļāvās ciešāk Anetei, lai no jauna atrastu Žermēnu. Viņš ieķērās rokā tai, kas dzīvoja, aiz bailēm zaudēt aizgājēja roku. Tagad Francis bija izšķērdīgs ar mīlestības pilniem uzmanības pierādījumiem, kurus padarīja vēl apburošākus viņa aristokrātiskās dabas iedzimtā laipnība. Francis augstu vērtēja Aneti un centās to pierādīt; tas nespēja vairs iztikt bez viņas. Anete jutās aizkustināta, tomēr neloloja nekādas ilūzijas. Viņa bija francūziete, kas prot novērtēt cilvēkus pat tad, kad izturas pret tiem neobjektīvi. Bet francūziete ir sieviete; un sieviete vismazāk pazīst ( tāpēc, ka negrib to saprast) pati sevi.

Pienākums sauca Aneti atpakaļ uz Parīzi pie dēla. Viņa bija to pārāk ilgi pametusi novārtā. Viņu visnotaļ bija pārņēmusi Žermēna ilgstošā agonija un Franča neremdējamās sāpes. Veselus trīs mēnešus Anete nerimtīgi bija tām ļāvusies; izvairīties būtu necilvēcīgi (ar to viņa vismaz varēja nomierināt savu sirdsapziņu). Taču tagad Anetes pienākumos vairs neietilpa palikt. Pienākums sauca viņu citur . . . Dēls raudzījās viņā ar pārmetumu pilnu skatienu . . . Domas par dēlu nekad nebija Aneti pametušas. Lai arī dienas bija aizņemtas, pienākumus pildot, neviena nakts nepagāja, kad Anete ar sirdsapziņas pārmetumiem nebūtu domājusi par dēlu. Viņu mocīja raizes par draudošajām briesmām. Nākamajā dienā pēc trīspadsmitā janvāra gaisa uzbrukuma viņa tikko neaizbrauca pie dēla. Viņi tikpat kā nesarakstījās, un abu retajās vēstulēs pavisam skopi pavīdēja maigums. Anetei nebija laika, un viņu urdīja tāda kā ietiepība, ko radīja slepenā neveiklības sajūta: palikdama tālu no dēla, Anete zināja, ka neizturas pareizi pret zēnu, bet viņa negribēja to atzīt, tāpēc savu vēsumu izskaidroja ar to, ka dēls viņai nodarījis pāri. Turpretī Marks nepiedeva mātei pēdējo tikšanos, nepiedeva aizskarošo neuzticību, kas viņam likās kā pļauka sejā. Kad nākamajās naktīs Markam atkal atausa atmiņā nejaušā tikšanās ar māti, viņš aiz dusmām iekodās ar zobiem spilvenā. Bet, protams, viņš drīzāk ļautu, lai viņu nogalina, nekā nodotu sevi kaut vai ar vissīkāko nieku. Vēstulēs mātei, kas bija saltas, augstprātīgas un dzedras, Marks pielika visas pūles, lai parādītu, ka viņa to nemaz neinteresē. Ļaunākais bija tas, ka Anete, daudz mokošāku rūpju mākta, kā likās, to nemaz nemanīja! Viņa uzrakstīja atbildei dažas neko neizteicošas, steigas pilnas rindiņas. Turklāt pasts arī nebija bez vainas. Anetes Jaungada apsveikums kavējās ceļā divas nedēļas. Un Žermēna drausmīgās sāpju lēkmes dēļ, kas divas diennaktis turēja sasprindzinājumā Anetes garīgos un miesīgos spēkus, viņai pilnīgi aizmirsās Marka dzimšanas diena. Lai kā viņš arī dižojās ar to, ka nicina sentimentalitāti, šoreiz zēns gandrīz vai raudāja. Marks ātri norija acīs ieriesušās asaras, tomēr tās vēl kaita, un viņš nebūtu varējis pateikt, vai tā bija vilšanās un aizvainojums vai kādas citas jūtas, kuras pats nevēlējās atzīt. Anete par to nekā neuzzināja. Kad viņa vēlāk atskārta savu aizmāršību, viņai kļuva žēl, bet Anete neuzskatīja par vajadzīgu dēlam atzīties… Jo. viņš taču, acīm redzot, nejutās par to apbēdināts! . . . (Jauns pierādījums, cik viņš pret māti vienaldzīgs!) Ai, ja Marks būtu tāds kā Francis, nesavaldīgs un sirsnīgs! … Lai gan abiem bija liela gadu starpība, Anete bieži vien viņus salīdzināja. Viņa vēlējās uzskatīt arī Franci par savu dēlu. Tā Anete attaisnoja ciešo pieķeršanos Francim, kura atrāva daļu mīlestības pašas bērnam. Bet šis attaisnojums nebija patiess: Anete apkrāpa sevi. Veselīgais instinkts, diemžēl gan nosebojies, mudināja Aneti sodīt sevi par to, ka viņa pārāk daudz domā par bēdām, kādas sagādās šķiršanās no Franča. Tomēr sievietes sirds dēmons allaž pratīs atrast izeju. Tas čukstēja Anetei ausī — ja viņa paliks, tad viņu mocīs sirdsapziņas pārmetumi, ka nav aizbraukusi, un, ja aizbrauks, tad tāpēc, ka nav palikusi. Pēdējais variants ļāva izdabāt slepenajām jūtām. Mēs upurējam alkas, kuras negribam atzīt, lai vēlāk būtu iemesls dabūt atlīdzību.

Francim šis jautājums likās daudz vienkāršāks. Viņš sāka skaļi iebilst, kad Anete ierunājās, ka nolēmusi viņu atstāt. Francis ne dzirdēt negribēja, ka viņai būtu arī kādi citi pienākumi. Viņš jutās, it kā viņam darītu pāri. Francis bija pieradis pie Anetes un tā viņam kļuvusi nepieciešama; viņš vai palika bez prāta, iedomājoties, ka varētu to zaudēt. Šī prasība, kas nāca no sirds dziļumiem, nebūt neapvainoja Aneti, kura pat jutās glaimota par šo patvarību, tāpēc pretojās visai vārgi. Viņa dienu pēc dienas atlika izšķiršanos. Francis, sevī noslēdzies, slēpa no Anetes laikrakstus, un Anete aizmirsa tos pieprasīt. Astotajā un vienpadsmitajā martā divi jauni uzlidojumi nodarīja postījumus Parīzei, un Francis, kas to zināja, sargājās par tiem Anetei ieminēties. Francijas-Šveices robeža marta pirmajā pusē bija slēgta, un Francis to izmantoja par ieganstu, kādēļ trūkstot jaunu ziņu. Anete savukārt bija vainīga, ka nemeklēja izskaidrojumu nekur citur. Par to viņa saņēma bargu sodu. Divdesmit otrajā martā Aneti kā zibens ķēra divas vēstis. Kādā laikrakstā virsraksts lieliem burtiem ziņoja par eksploziju Kurtijā un vācu aviācijas uzbrukumu Parīzei. Un Silvijas vēstule, kas bija kavējusies ceļā desmit dienas, vēstīja, ka Pitāns arestēts.

Anete jutās satriekta. Viņa ne mirkli nešaubījās, ka Pitānam jācieš viņas dēļ — par Franča bēgšanu. Tajā laikā to uzskatīja par valsts nodevību. Kas gan noticis šais pēdējās desmit dienās, kopš vēstule nosūtīta? Bargās diktatūras laikā, kuru jo sevišķi saasināja ienaidnieka tuvums, tiesu sprieda ātri, likuma dēļ galvu daudz nelauzīja: tiesa bija tikai atriebības prokurore … Anete nu jau vairākus mēnešus neinteresējās par politiku. Divu cilvēku labā viņa bija aizmirsusi visu pārējo pasaulē. Nu viņa nosodīja pati sevi.

Anete sāka steidzīgi gatavoties aizbraukšanai. Viņa zināja, ka, atgriezdamās Parīzē, dodas pretī tādam pašam liktenim, kāds draudēja Pitānam. Bet Anete tik daudz nebaidījās no šā likteņa, cik no domas, ka nodevusi Pitānu un pati it kā vairījusies no atbildības. Kavēties nedrīkstēja ne mirkli! Vāciešiem pārejot uzbrukumā, ceļu uz Parīzi varēja jebkuru dienu nogriezt. Viņas dēlam un tuviniekiem draudēja briesmas, tāpēc Anetei vajadzēja būt tiem blakus.

Francis velti pretojās. Rūpes par viņu tagad bija atvirzītas sānis. Nu viņš varēja dzīvot viens pats ar savām bēdām. Sēras pēc zaudētā bija kļuvušas daudz rāmākas; tās pašreiz bija tādas, ka palīdzēja atkal radīt dzīves saskaņu un pat iekļāvās tajā kā viena no sastāvdaļām; bēdas vairs nedraudēja sagraut, bet gan nodarbināja domas un baroja tās, kļūstot pat par biedru vientulības stundās.

Anete, starp citu, nepameta draugu likteņa varā. Viņa vienmēr rēķinājās ar to, ka pāreja no mēnešiem ilgas tuvas draudzības uz pilnīgu vientulību var visai bīstami ietekmēt tik nemierpilnu un svārstīgu raksturu, kāds bija Francim. Anete sāka meklēt Francim atturīgus paziņas, kas neuzbāzīgi varētu to mazliet pieskatīt un ziņot viņai par Franča veselību.

Turpat kaimiņos kalnu mājiņā bija apmetušās divas dāmas. Māte un meita. Baltijas vācietes. Abas dzīvoja vientulīgi. Māte allaž ģērbusies sēru tērpā, stalta, spēcīga auguma, aristokrātisku izturēšanos. Meita — divdesmit sešus gadus veca — reti kad piecēlās no gultas. Viņai bija krāšņi, gaiši zeltaini, smalki, bizēs cieši sapīti mati. Šī diezgan neglītā slimīga izskata meitene bija stalti noaugusi, tāpat kā māte, tomēr sirga ar kaulu tuberkulozi un tagad atveseļojās pēc vairāku gadu skarba režīma. Viņa mazliet kliboja. Abas dāmas pēcpusdienās mēdza nedaudz pastaigāties: tālu viņas negāja; Anete un Francis, atgriezdamies no saviem klejojumiem, parasti sastapa tās netālu no mājām un kopā veica atlikušo ceļa gabalu. Atspiedusies uz nūjas, klibā vai nu aiz pašlepnuma, vai vienaldzības nemaz nemēģināja slēpt savu fizisko trūkumu. Visi pārmija tikai nodrāztas frāzes. Kā no vienas, tā no otras puses neviens necentās uzzināt kaut ko tuvāk. Bet, kā jau kaimiņi, visi četri izdarīja cits citam dažus pakalpojumus un aizdeva grāmatas.

Anete vērsās pie fon Vintergrīna kundzes ar lūgumu pieskatīt kaut vai notālēm viņas jauno draugu un izklaidēt tā bēdas, kuras Anete tai uzticēja. Francim viņa nekā neteica, jo tas ne visai labprāt tikās ar abām sievietēm. Pietiktu ar to vien, ja Anete ieminētos par viņa un abu dāmu vēlamo sadraudzēšanos, lai Francis tūdaļ atteiktos: viņš bija sašutis par Anetes lēmumu braukt un ne par ko nepieļautu, ka viņa meklē sev aizstājējus un uzplijas viņam ar šīm vācietēm.

Līdz pašam beidzamajam aizbraukšanas mirklim Francis cerēja, ka Anete paliks. Visa pēdējā diena aizritēja īgnā klusēšanā, kuru šad tad pārtrauca valdonīga lūgšanās:

—  Дnnchen[114], tu taču nebrauksi?… Saki — tu taču nebrauksi, vai ne? … Es tevi lūgtin lūdzu … Es tā gribu . . .

—  Bet, manu puisēn, — attrauca Anete, — ko lai iesāku ar savējiem? Viņi taču gaida . . .

—  Lai viņi gaida! . . . «Labāk zīle rokā nekā mednis kokā …» Un šī zīle esmu es!

Nebija vērts mēģināt viņu pierunāt. Francis bija gluži kā bērns, kas atkārto: «Man slāpst!» — un neklausās, ko tam saka.

Kad jauneklis redzēja, ka Anetes lēmums neatsaucams, viņš ieslēdzās savā istabā un vairs neteica ne vārda. Uz jautājumiem Francis neatbildēja. Viņš ļāva tai vienai sakravāt ceļa somas, kārtot visu līdz spēku izsīkumam. Anete jau domāja, ka būs jāaizbrauc neatvadoties. Taču pašā pēdējā mirklī, kad Anete, ģērbusies ceļa tērpā, iegāja jaunekļa istabā (viņš sadrūmis sēdēja kaktā) un noliecās, gribēdama viņu noskūpstīt uz pieres, Francis spēji pacēla galvu un trāpīja Anetes muti tik spēcīgi, ka lūpa sāka asiņot. To viņa sajuta tikai krietnu brīdi vēlāk. Francis, protams, nekā nepamanīja, viņš skūpstīja tai rokas un raudulīgā balsī atkārtoja:

— Дnnchen! Дnnchen! Atgriezies ātrāk! . . . Viņa glāstīja tam galvu, solīdamās:

— Jā… Protams, es atgriezīšos…

Beidzot Francis piecēlās, paņēma Anetes saiņus un nāca pavadīt. Ceļā uz staciju Anete, lai to izklaidētu, deva tam visvisādus saimnieciskus padomus. Francis klausījās tikai viņas balsī. Palīdzējis Anetei iekāpt vagonā, viņš sekoja un nosēdās blakus. Viņš joprojām neko nerunāja un palika sēžam, nepacēlis acis. Anete baidījās, ka viņš nepagūs izkāpt, iekams vilciens sāks kustēties, un brauks tai līdzi. Bet piecas minūtes pirms vilciena atiešanas viņš strauji pietrūkās un, nepateicis ne vārda ardievām, — aiz bailēm, ka nespēs apvaldīt saviļņojumu, — metās projām. Anete pieliekusies raudzījās pa logu, kā Francis lieliem soliem attālinājās. Anete modri gaidīja pēdējo skatienu. Bet viņš nepagriezās. Pēc tam pazuda no redzesloka. Anete palika viena gandrīz tukšajā, stāvošajā, klusajā vilcienā. Viņas lūpas sūrstēja. Anete nolaizīja no tām asinis …

*

Pie robežas Aneti no jauna sagūstīja savā varā tagadne — kara sarkanā atblāzma un bīstamais pienākums, kam viņa devās pretī. Vai jau nebija dota apcietināšanas pavēle ar īpašo pazīmju aprakstu? Un vai viņu, tiklīdz viņa spers pirmos soļus uz Francijas zemes, tūdaļ nearestēs? Silvijas piesardzīgajā vēstulē nekas noteikts nebija pateikts, bet, lasot starp rindām, varēja saprast, ka briesmas ir lielas. Tomēr pasu kontrole noritēja bez sarežģījumiem, un Anete pārbrauca robežu.

Viņa iebrauca Parīzē. Neviens Aneti nesagaidīja. Viņa bija ieradusies vairākas dienas pirms vēstules pienākšanas, kurā ziņoja par atgriešanos. Anetes nemierpilnās domas visu nakti steigtin steidza vilcienam pa priekšu. Bija Pūpolu svētdiena, un ceļā saņemtā ziņa, ka Parīzi apšaudīja noslēpumains, it kā pēc Žila Verna iztēles radīts lielgabals, lika Anetes sirdij sažņaugties bailēs pa dēlu. Kvartāls, kurā dzīvoja Marks, atradās tieši apšaudes joslā. Būt tagad Parīzē kādā ienaidnieka lielgabalam aizsniedzamā vietā jau likās viņai zināms atvieglojums. Taču nomierināties Anete sāka tikai tad, kad, ieraudzījusi māju neskartu un uzskrējusi pa kāpnēm, pieklauvēja pie durvīm un izdzirdēja (tavu laimi!) dēla soļus, kurš steidzās atvērt.

Marks aiz pārsteiguma sastinga. Uz mirkli abi zaudēja savaldīšanos, un no mākslīgās sienas, kuru tie bija uzcēluši, nepalika ne miņas . . . Viņi ieslīga viens otra apkampienos. Un tiklab māti, kā dēlu pārsteidza nevaldāmā kvēle, ar kādu abi apskāvās.

Bet tas ilga tikai mirkli. Šāds jūtu uzplūdums bija tik neierasts, ka viņi jutās neveikli un, izlaiduši viens otru no rokām, atkal atgriezās pie sabiedrībā pieņemtas izturēšanās.

Starp viņiem bija nostājies noslēpums. Anete, ienākusi istabā, izskaidroja dēlam atgriešanos kā nu prazdama. Marks klausījās, klusēja un neizlaida no acīm nevienu mātes kustību. Šoreiz viņš bija vērotājs. Anete, gan juzdamās neveikli, tomēr sāka runāt. Neskaidrs nemiers viņai lika baiļoties, ka dēls viņu nosodīs. Pret dēlu viņa nebija bez vainas, turklāt daudzējādā ziņā. Tādēļ izlikās krietni skarbāka un pašpārliecinātāka, nekā patiesībā bija. Modri uzmanīdama sevi, Anete piemirsa vērot dēlu. Viņa nemaz nemanīja, ka Marks vairs nebija tāds, kādu viņa pirms trim mēnešiem bija to atstājusi… Cik gan atšķirīgs ir cilvēks, kuru mēs pazīstam, salīdzinājumā ar to, kuru pazinām! . . . Mēs taču pazīstam tikai tēlu, kas jau izgaisis . . . Un jaunais tēls ir svešinieks, kura dvēseles atslēgas mums nav. . .

Dienu pirms arestēšanas Pitāns, uzzinājis, ka viņu izseko, paguva nosūtīt Silvijai vēstuli. Pitāns lūdza paziņot Anetei, lai tā neuztraucoties, ka visu vainu uzņemšoties viņš. Vairāk nekā. Bet ar to pietika. Silvija, neko noteiktu nezinādama, jau kopš vasaras nojauta, ka risinās kaut kas dīvains. Un viņas sirdi pildīja bailes. Kādu gan neapdomīgu dēku atkal uzsākusi neprāte māsa? To nav iespējams noskaidrot. Pitānu apmeklēt nedrīkstēja. Un par Anetes prombūtni viņa zināja tikai tik daudz, cik māsa viņai bija rakstījusi: Anetei bija uzdots aizvest uz Šveici kādu ievainoto. Silvija aplinkus ieminējās par savām raizēm Markam. Pārējo viņš atskārta pats. Markam atausa atmiņā noslēpumainā tikšanās pie Lionas stacijas decembrī (viņš par to nebija ierunājies nevienam cilvēkam). Marks šai sakarībā bija izgudrojis veselu romānu. Neatklājot nekā krustmātei, viņš veikli izmanījās kopā ar to atveidot notikumu gaitu. Silvija māsasdēlam pirmo reizi pastāstīja visu, ko uzzinājusi par Anetes atlaišanu no darba, par atlaišanas iemesliem, par notikumu kapsētā, kā arī par to, ka Anete izrādījusi interesi par kādu kara gūstekni. Marks ilgi pārdomāja visu, ko Silvija bija stāstījusi. Un mātes tēls pēkšņi parādījās pilnīgi citā gaismā. Marks pārrevidēja visus savus uzskatus. Pacifisms, ko viņš līdz šim bija nicinājis kā banālu politisku strāvu, kas piemērota tikai sievietēm un garā vājiem, sāka viņu valdzināt, tiklīdz izrādījās, ka tas var kļūt bīstams un spēj aizraut. Marks iztēlojās varonības un mīlas pārpilnu dēku — veselu romānu; viņš izjuta smeldzošu greizsirdību un nemierpilnu. valdzinājumu. Tagad mātes neuzticēšanās, kas tik ļoti bija aizvainojusi, kļuva saprotama. Un visļaunākais bija tas, ka Markam vajadzēja atzīt, — lai kā viņš bija sašutis un plosījies, — ka tieši ar savu uzvedību viņš šo neuzticību arī izraisījis . . . Tas bija neciešami! … Bet viņam te nebija nekādas nozīmes. Māte atradās briesmās. Un, kad Anete pārbrauca, Marks ne mirkli nešaubījās, ka viņa apzinīgi dodas pretī briesmām. Šī doma atstūma visas. pārējās. Marks nenovērsa acu no mātes. Domās viņš to lūdza uzticēt viņam visas draudošās briesmas. Bet zināja gluži labi, ka māte to nedarīs. Marks cieta un apbrīnoja māti. Apbrīnoja mātes lepnumu, viņas mieru un prasmi klusēt. Beidzot Marks redzēja māti tādu, kāda viņa patiesībā bija! Un drebēja aiz bailēm viņu zaudēt, jo viņai taču draudēja briesmas.

Anete nekā nemanīja. Viņa domāja vienīgi par savu pienākumu un steidzās. Nesagaidījusi māsu, tikko atspirgusi un atpūtusies, viņa apģērbās un izgāja. Marks kautri nomurmināja, ka labprāt viņu pavadītu; Anete ar rokas mājienu to noraidīja, un Marks vairs neuzplijās. Pazemots viņš trīcēja aiz bailēm izraisīt jaunu apvainojumu.

Anete devās pie Marsela Franka. Viņš tagad bija kļuvis par iznīcināšanas aparāta svarīgu sastāvdaļu. Marsels Franks bija veikli iekārtojies premjerministra personīgajā sekretariātā. Nešķiežot laiku veltām aplinku runām, Anete izstāstīja visu notikumu. Marsels nokrita no saviem augstumiem. (Jūtas, kas pārņēma Marselu, nebūt nebija labvēlīgas.) Anete pirmo reizi ieraudzīja Franku bez parastā smaida, bez šās kosmētiskās ironijas, kas piešķīra viņa sejai otru raksturu, un daudz pat netrūka, ka viņš uz mirkli būtu piemirsis viselementārāko pieklājību. Šai dēkā Marsels Franks skaidri saskatīja tikai vienu: to, ka šās jukušās sievietes dēļ iekūlies pamatīgā ķezā! No tā, ka šajā ķezā iekulsies arī viņa pati, Marselam Frankam nebūt nekļuva jautrāk; viņš nemaz nebija noskaņots, lai apmierinātos ar kādu vārdu rotaļu; viņš bija noskaities uz Aneti, ka tā viņu kompromitējusi. Taču Anetes ironiskais skatiens, kas no Marsela vaibstiem nolasīja ikvienu viņa domu, atgādināja viņam sabiedriskā cilvēka lomu. Marsela stāja atkal kļuva nepiespiesta. Šās sievietes drošsirdība, kura pati ieradās, lai nostātos vaigu vaigā ar draudošajām briesmām, lika viņam nokaunēties par savu mazdūšību. Un tas bija atkal seno dienu Marsels, kas iejautājās:

— Bet, sakiet, dieva dēļ, Anete, — kāds velns jūs trieca šurp? Jūs taču gluži mierīgi dzīvojāt Šveicē, un neviens par jums nelikās zinis. . . Kāds jods jūs kūdīja braukt atpakaļ un mesties pašam sātanam rīklē?

Anete rāmi paskaidroja, ka gribot stāties Pitāna vietā vai arī uzņemties savu daļu vainas.

Marsels pacēla rokas pret debesīm:

— To jūs nedarīsiet!

— Es ierados pie jums, lai palūgtu izmeklēšanas tiesneša uzvārdu, jo vēlos iesniegt viņam savu atzīšanos.

— To es nepieļaušu.

— Vai jūs domājat, ka ļaušu savā vietā notiesāt nevainīgu cilvēku?

— Viņš nebūt nav bez vainas: viņš ir profesionālais, liela, mēroga nelegālās sarakstes un bēgšanas organizētājs. Pati sevi nododot, jūs neglābtu arī viņu. Un, starp citu, viņš jūs nav pat pieminējis.

— Tāpēc, ka ir augstsirdīgs. Es neredzu iemesla, kāpēc arī es nevarētu tāda būt.

— Jums ir dēls.

— Tieši tāpēc! Es nevēlos, lai viņš izaugtu par gļēvuli.

— Jūs esat pilnīgi zaudējusi prātu!

— Jā, pilnīgi. Bet tagad, mīļais draugs, pasakiet man tikai šo vārdu, kura dēļ esmu ieradusies. Un nomierinieties. Jūsu. vārdu es nekur nepieminēšu.

Marsels Franks domāja:

«Stāsti vien! Ja tiesu iestādes reiz tiks uz īstā ceļa, tad pakāpeniski nokļūs arī līdz manam vārdam!»

Tomēr Marsela pašlepnums bija aizskarts. Un viņš iecirtās:

— Te nav runa par mani. Es raizējos par jums. Jūs nepazīstat «šefu». (Viņš runāja par cilvēku, kas kurina karu. [115] ) Vai nu viens nāves spriedums vairāk, vai mazāk — viņam vienalga. Tas, ka jūs esat sieviete, viņu no tā neatturēs! Viņam, piemēram, patīk uzstāties pret senām konvencijām, laipnu uzmanību un svētajām cieņas un uzmanības apliecināšanas paražām . . .

— Man arī patīk, ja pret mani izturas kā līdzīgs pret līdzīgu. Un kaut vai man draudētu karātavas!

Marsels vairs nepretojās. Viņš pazina Aneti.

— Lai notiek! . . . Bet ļaujiet man vispirms iepazīties ar lietu!

— Laiks negaida.

— Tas nebūs velti zaudēts.

— Mani nomāc neizteiktā liecība.

— Jūs esat pietiekami spēcīga, lai nestu šo nastu vēl pāris dienu. Varbūt rodas iespēja lietu pārtraukt; vai tā nebūtu labāk nekā iet bojā abiem?

— Bet kas man var apgalvot, ka rīt vai parīt nesaņemu ziņu, ka Pitāns kļuvis par upuri šim steidzīgajam nāves spriedumam, par kādu jūs nupat stāstījāt?

— Es pazīstu tiesas izmeklētāju. Es jums ziņošu par lietas gaitu. Nedomāju jūs maldināt. To es neriskētu! …. Un visļaunākajā gadījumā, ja arī bez manas ziņas pēkšņi tiktu pasludināts tiesas spriedums, jums taču joprojām paliek — kā pirms, tā pēc šā sprieduma — iespēja nodot sevi tiesai. Neviens nekad nav spējis aizkavēt sievieti sevi pazudināt.

— Es no tā nebaidos, Marsel. Bet arī netīkoju pēc tā. Veltīgai varonībai nejūtu līdzi un arī to necienu.

— Paldies dievam, beidzot jūs runājat saprātīgi! Uf!… Un par to veltīgo varonību . .. Anete, runāsim atklāti — es tik un tā darīšu jūsu labā visu, kas manos spēkos . . . Kāpēc jūs noslēpāt no manis, ka viņš ir jūsu mīļākais?

— Kurš?

— Šis skaistais zēns, ko jūs izglābāt,

— Neiespējami!

— Ko jūs! Vai vēl tagad mēģināsiet man visu noslēpt? Es jums to nepārmetu. Ja jums tas sagādā prieku, jūs rīkojaties pareizi!

— Bet es jums apgalvoju, ka tā tas nav.

— Ko jūs sakāt! Anete pietvīka:

— Nē, nē, nē un nē! Marsels pasmaidīja:

— Labi, nedusmojieties! Es jūs vairs netincināšu. . . Bet, starp mums runājot, noslēpumainā kundze, atzīstieties, ka būtu iedzīta strupceļā, ja jums lūgtu paskaidrot, kāpēc tad jūs viņu glābāt, ja jau nemīlējāt?

— Tāpēc, ka . .. — Anete brāzmaini iesāka.

Bet tūdaļ arī aprāvās. Viņa atskārta — ja tagad sāks paskaidrot īstos iemeslus, Marsels nenoticēs nevienam vārdam, nesapratīs .. . Nu, lai notiek! Lai viņš domā, ko grib.

Marsels uzvaroši pasmaidīja. Viņu neviens ap stūri neapvedīs! . . .

Marsels bija lāga puisis . . . Mīla piešķīra šai dēkai pikantēriju. Šī Anete tomēr … Viņa varēja velnišķīgi sakompromitēt. .. Taču patiesībā viņš ar Aneti lepojās! . . .

Marsels tūdaļ darīja visu nepieciešamo. Viņš tikās ar kapteini, kas pildīja izmeklēšanas tiesneša pienākumus. Tas bija laipns, labi audzināts cilvēks, kas bez mazākās piepūles pacēlies tai necilvēcības pakāpē, kādu no viņa prasīja pašreizējais amats. Liekuļots nacionālais fanātisms un diletanta ziņkāre izmeklēšanas tiesnesī apvienojās tādā kā pieklājīgā vienaldzībā. Viņš bija sevišķi bīstams apsūdzētajiem tajos gadījumos, kad par tiem ieinteresējās.

Par Pitānu tiesas izmeklētājs ieinteresējās. Tas viņam likās ļoti simpātisks. Starp abiem noritēja ilgas un visai laipnas sarunas, no kurām tiesas izmeklētājs mēģināja izvilkt kaņepājus, ar ko novīt karātavu cilpu Pitānam. Taču šī virve bija pārlieku tieva: to viņš labvēlīgi un ar nožēlu atzina. Sīkais vecu lietu tirgotājs izlikās par klusu sapņotāju, diezgan nekaitīgu un bezgala nesavtīgu. Pitānam labprāt patika runāt; viņš laikam jutās laimīgs, ka var izklāstīt savas iemīļotās utopijas, bija pateicīgs, ka viņu uzklausa, gaidīja nāves sodu ar apvaldītām gavilēm, gluži kā suns, kas mirdzošām acīm šķielē uz cukura gabaliņu, taču nekas nespēja šo vīru piespiest minēt kaut vienu no līdzvainīgajiem vai sīkāk pastāstīt par noziegumu, kādu viņam piedēvēja. Sava pļāpīguma vai vientiesīgā un šķelmīgā naivuma dēļ Pitāns vienmēr novirzīja sarunu no notikumiem uz prātošanu. Likās — viņš nepiešķir nekādu vērtību faktiem, bet gan ļoti augstu vērtē idejas.

Tienesis parādīja Frankam vēstules, kuras Pitāns no cietuma sūtījis kādam jaunam draugam; to sauca — Marks Rivjērs. Franks uz mirkli satraukts apmulsa: vai šis mazais muļķis pats nebūs izpaudis noslēpumu? No šiem Rivjēriem varēja sagaidīt visu! . . . Taču viņš nomierinājās, izdzirdis, ka tiesnesis melodiskā balsī nolasa šā vēstījuma fragmentus, uzrakstītus cildeni jūsmīgā valodā, kas lāgiem atgādināja Šilleru jaunības dienās, Flobēru, Žanu Žaku un Rembo. Pitāna vēstulēs jaucās Bernardēna de Sen-Pjera un Edgara Kinē stils. Jauneklis izteica vecajam vīram pārspīlētu līdzjūtību, sašutumu par vardarbību un kvēlas ilgas dalīties ar viņu liktenī, lai tas būtu kāds būdams. Vecais vīrs tēvišķīgi centās to mierināt, attēlodams savu kluso prieku un dvēseles mieru, kādu izjūtot; likās — cietums ir izraudzīta vieta viedajam vīram, vientuļnieka pasaulīga mītne, ar ko valsts visžēlīgi apveltījusi domātāju. Pa augsto, aizrežģoto kameras logu vējš bija iepūtis kastaņas ziedu no Sēnas krastiem un reize ar to kamerā ielauzies ziedonis: Pitāns sāka rakstīt bukoliskā stilā. Zieds, rūpīgi nospiests, bija ielikts starp vēstules lapām, kuru tiesnesis turēja rokā. Un abi parīzieši, pārmijuši uzjautrinātus skatienus, noteica:

— Šo lāga večuku pašu derētu uzspraust uz adatiņas.

Taču ne lāga večuks, ne dedzīgais jauneklis nebija nodevuši

savas slēptākās domas: Marks — savu nemieru par mātes likteni un nožēlu un Pitāns — vēlēšanos izkliedēt šo nemieru: viņi sapratās no pusvārdiem, bet parīzieši saskatīja šai vēstulē vienīgi dialogu no «Emīla» [116] .

Tiesnesis aizvēra lietas aktis.

— Un gala rezultātā?

— Gala rezultātā viss noved pie savādās bēgšanas lietas. Nav visai labi izprotams, kāds labums te bijis vecajam Anaharsisam [117] . Kara gūstekni personīgi viņš nav pazinis. Mēs likām izsekot jauno putnēnu Šveicē. To uzņēmusi pie sevis kāda franču

provinciešu ģimene . . .

Franks sāka klausīties vērīgāk.

— … Tie ir godājami cilvēki, kas stāv pāri jebkurām aizdomām: viens dēls ievainots, pārējie vīrieši visi frontē — dzīvi vai krituši; trīs sievietes: māte, precējusies meita un slimnieku kopēja. Ir pamats domāt, ka starp skaisto jaunekli un precējušos meitu pastāv mīlas romāns. Ikdienišķa parādība! Vīrs cīnās.

Aizmugurē morāle kā nu kuro reizi. Pārsteidz vienīgi tas, ka tāda laba patriote izvēlējusies bošu. Bet bada laikā velns … Iespējams, ka abi bijuši pazīstami jau pirms kara.

Franks, galīgi nomierinājies, piecēlās:

— Naktī visi kaķi pelēki.

— Jūs saprotat, ka mēs neatbalstām kaut ko tamlīdzīgu: atalgot cīnītāju par kaujas degsmi ar to, ka publiski parādām viņam uzliktos ragus. Valsts glābšanas intereses te nebūt nav iejauktas . . .

— Un kā ar veco?

— Veco, ja grib, var pakārt. . . vai, ja grib, — palaist vaļā . .. Argumentu «par» ir tikpat daudz, cik «pret». Svaru kausi līdzsvara stāvoklī. Un nav arī svarīgi, lai viens vai otrs noslīgtu lejup. Lai to izlemj valsts!

«Valsts» — te nu Marsels Franks jutās kā zivs ūdenī. Viņš devās pie «šefa». Marsels pazina viņu jau sen. Bet kas gan varēja lepoties ar to, ka viņu pazīst! Šis neciešamais cilvēks izdarīja allaž to, ko no viņa nemaz negaidīja. Tā bija dzelkšņiem un lamatām nosēta zeme… Franks piesardzīgi devās uz priekšu…

Viņam uzsmaidīja laime. Ātri aizkaitināmais meža kuilis, kas parasti pagodināja savus kuilēnus ar rupjībām, šoreiz bija gluži jautrā omā: «viņš šķita labi izgulējies»; viņš bija varen kustīgs… Šis vīrs ar mongolisko seju bija tikko atgriezies no brauciena uz fronti; viss bija kārtībā, cilvēki mira uz vietas, pēc pavēles, nelikdami neko lūgties. Aizsardzības līnija bija nostiprināta un vācu ordu uzbrukums vēlreiz apturēts. Bargais sirmgalvis atgriezās uzmundrināts. Nogurums viņu bija skāris tikpat maz kā sentimentāla jūtelība. Viņš tikko ātrumā bija veicis steidzamo darbu vairumu, ko sekretāri jau priekšlaikus sagatavojuši. Tagad viņš pirms palātas sēdes atļāvās pusstundu atpūtai. Vecajam patika tenkas, un viņa personīgajai policijai, kas pazina viņa gaumi, allaž bija vesels krājums visjaunāko skandalozo notikumu. Vecais tūdaļ nojauta, ka arī Franks, kas nāca tam pretī ar atturīgu un daudzsološu smaidu, nav ieradies tukšām rokām.

— Re, kur nāk de Franžipāna [118] kungs (viņš izrunāja: Frankdžipāna kungs) ar savu preci! . . . Nu, veikli, mazais, ver grozu vaļā!

Franks, šādas nepiespiestas uzrunas glaimots, tomēr juzdamies neērti no iesaukas, kas tam piestāvēja tik labi, ka labāk nemaz nevarēja iedomāties, centās pielāgoties šefa jautrajam tonim un, piesardzīgi mēģinādams izdibināt briesmoņa domas, sāka attēlot Pitāna simpātisko un smieklīgo būtību. Viņš netika ne cik tālu, jo nepacietīgais klausītājs pārtrauca tēlojumu ar izsmējīgu izsaucienu:

— Kā sacīt jāsaka — daiļa dvēsele .. . Vai tev nekā labāka nav?…

Bet te stāstītājs sāka uz šā paša materiāla izšūt fantastiskus rakstus, kurus improvizēja, izdabājot publikas gaumei. Un tā nu izrādījās, ka Pitāns liegi iemīlējies kādā «kārtīgā» dāmā, kas savukārt kļuvusi par kvēlu mīļāko austrietim, kuram Pitāns palīdzējis izbēgt…

Šoreiz «šefs» iedegās:

— Kas viņa ir? .. . Kas viņa ir? . . . (Vecais kliedza, saķēris Franku aiz elkoņa . . .) Deru, ka es viņu pazīstu! Vai tā ir X sieva? …

(X bija kāds no viņa ministriem.)

Viņa mazajās ačtelēs iegailējās niknas ļaunprātības uguntiņa.

— Nē? . . . Nav? . . . Žēl! Es viņu ietupinātu Senlazāra [119] cietumā svētās vienības vārdā! . . .

«Šefs» minēja vēl dažus uzvārdus. Viņš ātrāk nemitētos, iekams Franks nebūtu pateicis īsto. Ne jau nu uzreiz Franks to uzdrošinājās: risks bija liels. Taču atkāpties šķita par vēlu, un pļāpa bija spiests izstāstīt visu līdz galam …

Izdzirdis Anetes Rivjēras vārdu, vecais pārsteigts izsaucās:

— Rivjēra! . . .

Viņš kādreiz bija pazinis Rivjēru, arhitektu, jautru uzdzīvotāju, asprātīgu cilvēku, brīvdomātāju, Dreifusa piekritēju. Viņi abi bija vienas paaudzes, viena kaluma cilvēki un ne reizi vien lauzuši šķēpus par kādu divdomību vai cinisku ironiju. Rivjēra meitai «šefs» bija kniebis vaigā, kad tā vēl bija skuķēns. Pēc tam viņš to pazaudēja no redzesloka. Bet Anete likās tam simpātiska, tāpēc, ka bija pametusi Rožē Briso, «šo idiotu» … (Vecais nevarēja ciest Briso ģimenes oratoru dāvanas. «Šefam» bija viena laba īpašība: viņš nīstin nīda liekulību un juta to it visur, dažreiz pat patiesībā . . .) Tāpēc viņš arī sajūsminājās par enerģisko knipi, kādu Anete bija iesitusi šai lipīgajai ciltij ģīmī un pati aizmukusi, atstādama viņu Rožē, šo sašļukušo balamuti, ar garu degunu. Bezgala kārs uz tenkām «šefs» ne mazumu papūlējās, lai arī šīs baumas izplatītos pa visu Parīzi un pārkaitinātu Briso ģimeni, kas tomēr izlikās nekā nezinām. Kā nu ne, tās taču bija vienas no viņa jaukākajām atmiņām! Tagad, raugoties no attāluma, «šefam» šķita, ka šo lielisko joku viņi būtu izspēlējuši abi: viņš un Anete, un viņš bija par to pateicīgs bezbēdei meitenei (tādu viņš to iedomājās). Pret Anetes jauno dēku «šefs» izturējās iecietīgi… Ak, šī Rivjēra! … Tai nu gan bija gallu temperaments! . . .

— Bet sakiet, Franžipan, viņa taču vairs nav nekāda jauniņā . . . Viņai jābūt. . . Pagaidiet! Phē! Tas taču ir vēl jaukāk! Man tādas patīk; viņai ir uguns dzīslās … Nu, kā tad, izrādās, ka visa šī lieta izbeidzas ar spēlīti? . . . Kas gan te kopējs ar

politiku? . . . Vai tad tāpēc jāvelk šī lāgā francūziete Futrikjē-Tenvila [120] priekšā? (Tā «šefs» dēvēja savu prokuroru.) Tas jau nu gan laizītos vien … Nē, nē! Lai viņa guļ ar savu vīnieti! Nākamajā karā būs viens karavīrs par taisno lietu vairāk… Un attiecībā uz veco Pitānu (vēl viens īsts franču vārds!), «vislaimīgāko no visiem trim», — lai tas izmēģina savu laimi! .. . Pārtrauciet, manu zēn, šo izmeklēšanu . . . Izbeidziet prāvu, pie velna! … Un tagad parunāsim par nopietnākām lietām! … Mēs dosimies uz palātu . . . Ko lai ziņoju šiem teļiem?

Lietu nodeva aizmirstībai. Pēc tam kad Anetes labā slava bija aptraipīta, viņu izglāba.

Aptraipīšana džungļos ir simpātijas apliecinājuma veids.

*

Bet, par laimi, Anete nekā nezināja. Franks pāris vārdos paziņoja, ka viss esot kārtībā. Anete ar to gan neapmierinājās. Neuzticēdamās Frankam, viņa tomēr bija aizrakstījusi izmeklēšanas tiesnesim, lūgdama apmeklējumu. Tiesnesis vēlāk, izlaižot Pitānu brīvībā, parādīja tam iesniegumu.

Atgriezusies mājās, Anete sastapa Silviju, kas bija atskrējusi pie viņas, un izstāstīja, kā rīkojusies. Silvija tai uzbruka, neskopodamās izteicieniem. Viņa bija pārskaitusies par šādu Anetes neprātu. Anete ļāva viņai runāt. Un Silvija, atcerējusies, ka ļaunums jau izdarīts un atlika vienīgi samierināties, pēkšņi apklusa un, mezdamās māsai ap kaklu, to noskūpstīja. Taisnību sakot, arī viņa neparko nebūtu gribējusi, ka Anete rīkotos citādi. Zinādama, ka pati nekad tā nedarītu, Silvija lepojās ar vecāko māsu un arī ar to, ka viņa tā rīkojusies. Anetes gribasspēks un miers iedvesa Silvijai cieņu.

Aiz starpsienas Marks klausījās, gan lāgā nesaprazdams abu māsu neskaidro murmināšanu, tikai dzirdēdams sašutuma pilnos Silvijas izsaucienus, kurus Anete droši vien apvaldīja ar rokas mājienu, piespiezdama māsu runāt klusāk, pēc tam brāzmainus skūpstus un klusumu; Silvija šņauca degunu; viņa, kas nekad neprata liet asaras, tagad raudāja . . .

Abas sievietes stāvēja, maigi apskāvušās, un raudzījās viena otrā, un Anete, skūpstīdama Silvijai acis, apslāpētā balsī izstāstīja visu — par draudzību ar Žermēnu, par Franča bēgšanu, par Žermēna nāvi. Silvijai tagad nenāca ne prātā bārt māsu par tās neprātīgo augstsirdību. Viņa vairs to nemēroja ar savu parasto mērauklu; viņa atzina, ka māsai ir privilēģija rīkoties un dzīvot pēc kāda augstāka likuma, pārāka par parasto. Bet aiz sienas greizsirdīgais zēns jutās sāpināts, ka māsas viņam neuzticēja savu noslēpumu. Marks neparko nebūtu lūdzis, lai to viņam uztic. Zēna lepnums prasīja, lai tās pašas atklātu šo noslēpumu. Nākamajā dienā Marks nespēja valdīties no nepacietības, bet tad pēkšņi ieradās Pitāns. Viņš bija tikko iznācis no sava «vientuļnieku patvēruma». Anete izdzirdēja dēla priecīgo izsaucienu, atverot durvis, un viņai no rokām izkrita darbs, ko viņa strādāja. Marks aiz pārsteiguma nevarēja vien beigt klaigāt, sāpīgi spiezdams viesa rokas. Pitāns smējās bārdā mierīgus, sirsnīgus smiekliņus, kas atgādināja vistas klukstēšanu. Ieraudzījusi Pitānu, Anete piecēlās un to noskūpstīja. Tad viņa atcerējās dēla klātbūtni un samulsa. Marks apmulsa vēl vairāk; viņš izzagās no istabas, aizbildinādamies, ka jāaiztaisot ārdurvis, un īsu brīdi atstāja abus vienus. Anete un Pitāns, satraukti smaidīdami, steigā pārmija dažus vārdus. Marks atgriezās; saruna trijatā noritēja pusvārdiem un aplinkiem mājieniem. Anete ar Marku mēģināja pierunāt Pitānu palikt uz brokastīm, taču Pitānam zeme dega zem kājām: viņš gribēja apstaigāt Parīzi un apciemot biedrus. Marks aizgāja līdzi. Abiem kopā soļojot, Marks ierunājās:

—  Pitān, es zinu, ko tu rakstīji manai krustmātei.

—  Ā! —novilka sirmgalvis. Un nekā vairs nepiemetināja. Marks norija siekalas:

—  Tu uzupurējies mūsu dēļ. Tu biji augstsirdīgs.

—  Ne tik augstsirdīgs kā tava māte.

—  Bet ar ko viņa riskēja?

—  Vai māte nekā nav tev par to teikusi?

—  Nē.

—  Tad tu taču negribēsi, lai es tev stāstu viņas vieta?

—  Nē . . .

Marks sapīka, tomēr Pitānam bija taisnība. Viņi devās tālāk. Marks ar mokām atsāka:

— Bet es gribētu vismaz zināt. .. Vai mātei joprojām draud

briesmas?

— Pagaidām, manuprāt, ne. Bet šajā laikā, kad visapkārt tik daudz zaķpastalu un neliešu, tāda drosmīga un atklāta sieviete riskē vienmēr.

— Vai tad nevar viņu no tā atturēt?

— Atturēt nevajag. Gluži otrādi — vajag palīdzēt.

— Bet kā?

— Riskējot kopā ar viņu.

— Marks nevarēja tam pateikt:

«Riskēt — jā. Bet kā gan, ja es nekā nezinu par viņu, ja māte man neuztic nekā no savām bīstamajām, pārdrošajām un draudošajām briesmām?»

Marks vēl pārspīlēja sarūgtinājumu par to, ka jutās atstumts. Viņš pats sev teica:

— No visiem, no it visiem man viņa uzticas vismazāk. Zēns neko neiebilda, un Pitāns viņa klusēšanu iztulkoja nepareizi.

— Manu zēn, tu vari būt lepns ar savu māti, — Pitāns teica.

— Vai tu domā, ka es gaidīju uz tevi, lai tāds būtu? — Marks pārskaities uzsauca.

Viņš pagrieza Pitānam muguru un sašutis devās projām.

Juzdama, ka no sirds novēlies smagais slogs, Anete atsāka savu kluso un pieticīgo dzīvi. Šķita, ka ne karš, kas joprojām nebeidzās, ne apkārtējo cilvēku satraukums to neskāra. Anete dalījās ar viņiem draudošajās briesmās, taču neuzskatīja par savu pienākumu dalīties arī viņu uzskatos. Darba Anetei netrūka. Lai arī cik modrs bija Silvijas skatiens, kas Anetes prombūtnē uzraudzīja Marku, ir vesels daudzums niecīgu, tomēr visai svarīgu sīkumu, kurus mātes acs vienīgā pamana, kad tie skar viņas bērnu: viņa apģērbu un labsajūtu. Viņa pārbaudīja Marka veļu un drēbes un šķelmīgi nopriecājās, kad atklāja kādu trūkumu, kas bija pagājis secen Silvijas modrajām acīm. Anetei netrūka ko darīt, lai sakārtotu dzīvokli, kas nu jau divus gadus bija atstāts vienīgi kožu varā. Silvija allaž atrada māsu šujot vai uzpošot telpas. Ik vakaru māsas ilgi tērzēja. Bet Marks, kas strādāja blakus istabā, vēroja tās pa atvērtajām durvīm un, raudzīdamies uz tām ar cālēna aci, kas prot lūkoties no sāniem, neatrada šajās runās neviena vienīga graudiņa, ko varētu paknābāt: intīmie temati bija reiz par visām reizēm iztirzāti; māsas runāja tikai par ikdienišķiem jautājumiem, par dienas notikumiem, par visādām blēņām, kas attiecās uz sievietēm, drēbēm un produktu cenām . . . Zaudējis pacietību, Marks pievēra durvis. Kā gan viņas varēja stundām ilgi atgremot vienus un tos pašus niekus! Silvija — tā nu vēl! Bet viņa, šī sieviete, viņa māte, kura nule bija riskējusi ar savu dzīvību un varbūt jau rīt atkal liks to uz spēles, viņa, kuras kvēles pilnos noslēpumus Marks neskaidri nojauta, lai gan pilnībā nespēja aptvert, — viņa tikpat dedzīgi interesējās par šiem niekiem — maizes cenām, sviesta un cukura patēriņa ierobežojumiem, cik par savu apslēpto pasauli (kuru tam slēpa tikai daļēji! . . .). Marks ar savu greizsirdīgo skatienu pamanīja spožumu, kas staroja uguntiņas vidū. Un iespējams, ka Anete pati to nemaz neredzēja. Bet runājot vai klusējot viņu apstaroja tās rāmais mirdzums . . .

Tacet, sed loquitur[121]

Uguntiņa dega klusām; dienas gaismā tā nebija pamanāma, bet vanaģelis, nenovērsis acu, vēroja kluso mirdzumu aiz alabastra apvalka . . . No kurienes tas nāca? Un kam tas staroja?

Kāda cita dvēsele, nakts dvēsele, arī pamanīja šā jāņtārpiņa gaismu, kurš spīguļoja zālē, un savaldzināta zagās tai klāt. . .

Urzula Bernardēna, sastapusi kāpnēs nevērīgi garām ejošo Aneti, kautri viņu aizturēja un, liegi satvērusi aiz rokas, iečukstēja viņai ausī:

— Piedodiet, kundze … Vai jūs neatļautu kādu reizi ieiet pie jums parunāties?

Anete bija visai pārsteigta. Viņa zināja, cik bezgala kautras bija abas Bernardēnu jaunkundzes un cik cītīgi tās līdz šim no viņas vairījušās. Lai gan kāpnēs valdīja krēsla, Anete ieraudzīja samulsušajā sejā sārtumu: cimdotā roka, kas bija satvērusi viņu aiz elkoņa, drebēja.

— Nāciet tūliņ! — Anete dedzīgi iesaucās.

Jaunā meitene, atkal baiļu pārņemta, jau gribēja atkāpties un piedāvājās atlikt apciemojumu. Bet Anete satvēra to aiz rokas un vilka līdzi:

— Mēs būsim vienas. Nāciet!

Anetes istabā Urzula Bernardēna apstājās kā sastingusi, cīnīdamās pēc elpas.

— Vai pārāk ātri kāpām? Atvainojiet, es vienmēr piemirstu… Es kāpju augšā pa trepēm skriešus, pa vairākiem pakāpieniem … Apsēdieties! … Nē, šeit, šajā stūrī, pret gaismu, tā jums būs labāk. Atvelciet elpu! Nesteidzieties runāt! … Kā jūs

esat aizelsusies!

Anete smaidīdama noraudzījās tajā un mēģināja nomierināt meiteni, kas, mulsumā sastingusi, sēdēja neveiklā pozā; viņas krūtis saviļņojumā smagi cilājās zem cieši apspīlētā auduma. Anete pirmo reizi varēja vērot šo seju un augumu, tie bija kā radīti lauku dzīvei, bet panīkuši mietpilsoniskā ieslodzījumā. Vaibsti likās parupji, augums it kā saplacināts, bet laukos, kādā fermā, viņu varēja viegli iedomāties ikdienas darbā, mājdzīvnieku un bērnu ielenktu, laimīgu un rosīgu; šī labsirdīgā, jaunā seja pat liktos pievilcīga, ja tā būtu veselīga, smejoša, norūpējusies, brūni iedegusi, siltu sviedru aprasotiem un saules staru apvizētiem vaigiem. Bet smiekli un saule tai nebija pieejami. Asinis šķita atplūdušas. Tāpēc jo vairāk izcēlās strupais deguns, biezās lūpas, smagnējais, mazasinīgais un sakumpušais augums, kas neuzdrīkstējās ne kustēties, ne lāga elpot.

Redzēdama, ka Urzula neuzdrošinās runāt, Anete, lai dotu tai laiku kaut cik attapties, uzdeva pāris draudzīgu jautājumu. Urzula ar pūlēm atbildēja, apmulsa, nerazdama vajadzīgos vārdus. Viņas domas klīda kaut kur tālumā. Viņa gribēja uzsākt sarunu par kādu citu tematu, bet baiļojās jau no domas vien par to ieminēties; Urzula cieta, viņai bija viena vienīga vēlēšanās:

«Mans dievs, kā lai tieku projām no šejienes?»

Viņa piecēlās:

— Kundze, es jūs lūgtin lūdzu… ļaujiet man iet! Es pati nezinu, kas man pēkšņi iešāvās prātā. Piedodiet, ka jūs aizkavēju …

Anete smiedamās satvēra viņu aiz rokas:

—  Nu ko jūs! Atpūtieties brītiņu! … Uz kurieni jums jāsteidzas? Vai jums bail no manis?

—  Nē, kundze… Piedodiet, es gribētu iet projām… Es nevaru runāt. . . Šodien ne . . .

—  Nu nerunājiet! Es jums nekā neprasu. . . Tikai palieciet vēl dažus mirkļus; jūs taču uzkāpāt pie manis, lai mani apmeklētu, un es gribu izmantot šo gadījumu; nevar taču cilvēks, tikko ienācis, tūlīt skriet mājās! Tik ilgi mēs dzīvojam līdzas un vēl ne vārdiņa neesam pārmijušas! Turklāt es ilgi vairs šeit nepalikšu. Braukšu atkal projām. Ļaujiet man reiz mierīgi uz jums paskatīties! Nu, parādiet savas acis! … Es taču jums neslēpju savējās. Tajās nav nekā, kas varētu jums iedvest bailes.

Urzula nokaunējusies un saviļņota, pamazām nomierinādamās, sāka neveikli atvainoties par savu kautrīgumu un nepieklājību; Urzula teica, ka nekad neaizmirsīšot Anetes sirsnīgos vārdus, kādus tā viņai teikusi pagājušajā gadā, kad viņai bijušas sēras; tie viņu esot aizkustinājuši, un viņa gribējusi tai rakstīt, tomēr neesot uzdrošinājusies. Viņu ģimenē neciešot, ja draudzējoties ar svešiem. Anete laipni piekrita:

— Protams . . . Protams … Es saprotu . . . Urzula, pamazām kļūdama arvien drošāka, beidza stomīties un saņēmusies izstāstīja Anetei, cik ļoti cietusi četrus gadus no šā kara, naida un šās cilvēku ļaunprātības. Un, lai gan viņa nepazīstot Aneti, viņai licies, ka arī tā visu to nosodot.. . (Anete, nesacīdama ne vārda, maigi satvēra viešņas roku.) . . . Bet savā apkārtnē viņa nerodot vietu, kur varētu brīvi elpot. Pat tuvinieki, ļoti labi cilvēki, alkstot pēc atriebības (Urzula pārlaboja) — pēc nežēlīgas atmaksas. Nelaimīgo dēlu nāve tos saniknojusi. Jau vārds «miers» vien izraisot tajos sašutumu. Visnegantākā esot viņas māsa Žistīne, ar kuru viņa kopš bērnu dienām dzīvojusi vienā istabā un dalījusies visapslēptākajās domās. Ik vakaru pirms iemigšanas Žistīne skaļā balsī lūdzoties: «Mīļais dievs, svētā jaunava Marija, svēto Miķeli, iznīciniet viņus! . ..» Vai prātu varot zaudēt. Un viņai vēl jāizliekoties, it kā viņa piebiedrotos tās lūgšanām, citādi tie pārmetīšot, ka viņa esot vienaldzīga pret visas zemes nelaimēm, pret abu brāļu nāvi! . . .

— Vienaldzīga? Nē, tāda es neesmu! .. . Ai! Tieši tāpēc, ka esam nelaimīgi, man liekas — vajadzētu vēlēties, lai citi tādi nebūtu . ..

Viņa neveikli izteica aizkustinošas domas. Anete, kurai tās nebija nekas jauns, piekrita, izsakoties skaidrāk. Urzula jutās laimīga, to dzirdot; viņa klusēja un klausījās. Beidzot uzticības pilna iejautājās:

— Kundze, jūs esat kristīgā?

— Nē.

Urzula bija bezgala pārsteigta.

—  Ak, mans dievs! … Bet tad jau jūs nevarēsiet mani saprast!

—  Mans bērns, nemaz nevajag būt kristīgai, lai saprastu un mīlētu visu, kas cilvēcisks.

—  Cilvēcisks! … Ar to vien nepietiek. Vai ļaunums nav cilvēcisks? Un cilvēki. . . Tie man iedveš šausmas! Paraugieties, kādas nežēlības, kādas šausmas tie dara! . . . Tikai Kristus asinis var to izpirkt!

—  Vai arī mūsējās. Ikviena cilvēka asinis — vīrieša vai sievietes, kurš ziedojas citu labā.

—  Ja tas notiek Kristus vārdā.

—  Kāda gan nozīme vārdam!

— Bet ja tas ir dieva vārds!

— Kas gan būtu dievs, ja viņš nemājotu ikvienā, kas uzupurējas? Ja viens no šiem cilvēkiem — es saku: kaut vai viens pats cilvēks atrastos ārpus dieva, cik šauras gan būtu dieva robežas! Cilvēka sirds tad būtu plašāka.

— Nē, nekas nevar būt plašāks par dievu. Viss, kas ir labs, mājo viņā.

— Tātad pietiek ar labo vien.

— Kas man norādīs, kas ir labs, ja man atņemsiet dievu?

— Mīļā, es jums to nekādā ziņā neatņemu. Paturiet to! Es cienu to jūsu dēļ. Vai tiešām jūs domājat, ka vēlos satricināt jūsu balstu?

— Tad sakiet man, kundze, ka arī jūs viņam ticat!

— Mans bērns, kā lai saku, ka ticu tam, ko nepazīstu. Jūs taču negribēsiet, lai meloju?

— Nē, Rivjēra kundze, bet ticiet, ticiet, es jūs lūgtin lūdzu! Anete viņai sirsnīgi uzsmaidīja:

— Es darbojos, mans bērns. Man nav vajadzības ticēt.

— Darboties ir tas pats, kas ticēt.

— Varbūt. Tas ir mans ticības veids.

— Ja darbošanos neapspīd Kristus gaisma, tā viegli var izrādīties maldi vai noziegums.

— Un jūs domājat, ka Kristus atturējis ticīgos no maldiem un noziegumiem visus šos četrus gadus?

— Ai, nesakiet man to, kundze! Es zinu to gluži labi! Tik maz taču ir īstu kristīgo! Tas ir visapbēdinošākais! Es nezinu ne divus starp visiem tiem, ko pazīstu. Viņi mani dziļi skumdina, viņi mani bendē nost! Mani pārņem sāpes un šausmas. Man bail no šās dzīves. Man bail no šiem cilvēkiem. Es gribētu izpirkt viņu pārkāpumus. Es nevaru vairs palikt viņu vidū, neprotu darboties kā jūs, ikviena darbība man iedveš bailes. Es neesmu radīta dzīvei šai pasaulē. Es gribu aiziet, es aiziešu, ieslēgšos kādā karmelītu klosterī. Tēvs ir ar mieru, māte raud, un māsa mani nosoda; bet es vairs nevaru dzīvot kopā ar savējiem: man liekas — viņi ik mirkli sagādā ciešanas mūsu kungam Jēzum Kristum! . . . Mans dievs, ko es sacīju? Neticiet man, Rivjēra kundze! . . . Viņi ir labi, es viņus mīlu, man nav tiesību viņus nosodīt… Nē, neklausieties manī! Ak, ja jūs būtu kristīgā!

Urzula paslēpa seju plaukstās.

Anete to mierināja kā māte, uzlikusi roku uz Urzulas noliektā pakauša. Viņa sacīja:

— Nabaga maziņā. Jā, jums taisnība. Urzula pacēla galvu:

— Jūs nenopeļat manu nodomu?

— Nē.

— Vai es rīkojos pareizi aiziedama?

— Iespējams, ka tā jums būs labāk.

— Un jūs mani nenosodāt, ka atsakos no pasaulīgās dzīves, nevis darbojos kā jūs?

— Arī tā ir darbība. Ikviens rīkojas pēc sava prāta. Es neesmu no tiem, kas noliedz to, ka lūgšana ir — darbība. Ir labi, ka dažas dvēseles uztur dievišķās gremdēšanās svēto uguni, kas atver asiņu upei slūžas, kuras šķir no mums mūžību… Lūdziet par mums, manu meitiņ, par tiem, kas darbojas jūsu vietā! Varbūt izrādīsies, ka mēs kopā esam — aklais un paralītiķis!

Urzula pateicīgi noliecās, lai noskūpstītu Anetei rokas. Anete viņu apskāva. Tad pavadīja meiteni līdz izejai uz kāpnēm. Urzula nopūtās:

— Ai, kāpēc, kāpēc jūs neesat kristīgā?

Bet uz sliekšņa piebilda:

— Jūs tā esat.

— Nedomāju vis, — smaidīdama sacīja Anete.

Urzula starojošām acīm noteica:

— Dievs izvēlas tos, kurus grib. Viņš nejautā, vai tiem tas pa prātam.

*

Anete kopš aizbraukšanas nebija saņēmusi nevienu vēstuli no Franča. Viņa jutās sarūgtināta, taču nebrīnījās. Ko tad citu varēja sagaidīt! Pieaugušais bērns pukojās; viņš gribēja to sodīt: klusēšana bija labākais ierocis, lai atriebtos un varbūt pat piespiestu viņu ātrāk atgriezties. Aneti uzjautrināja Franča taktika, un (dots pret dotu!) Anete izlikās, it kā neko nemanītu. Anete rakstīja tam katru nedēļu mierīgā, sirsnīgā un jautrā noskaņā, nekā negrozot savos līdzšinējos plānos. Viņa labprāt tiktos, bet uzskatot par neprātīgu darīt to tagad, kad tik daudz pienākumu neļauj aizbraukt no Parīzes. Anete nolēma nogaidīt vasaru, kad varēs aizbildināties, ka brauciens uz kalniem darīs labu Markam, kas pārlieku ilgi nīcis četrās sienās. Tomēr šī gaidīšana Aneti nomāca vairāk, nekā viņa gribētu.

Ceturtajā nedēļā pēc atgriešanās Parīzē, viņa pēkšņi saņēma vēstuli no Franča … Beidzot! . . . Anete smaidīdama iegāja savā istabā, lai to klusībā izlasītu. Kādus pārmetumus, kādu sašutumu vajadzēs izturēt!… Taču Francis neko nepārmeta. Tas nemaz nedusmojās. Bija pavisam mierīgs, pieklājīgs, labi audzināts. Viņš jūtoties lieliski. Iesakot Anetei palikt Parīzē . . .

Kamēr Francis nebija rakstījis, Anete bija mierīga. Izlasījusi šo vēstuli, viņa sāka uztraukties.

Kāpēc — to viņai būtu grūti pateikt. Anetei vajadzēja priecāties, ka Francis neizrāda nekādu nepacietību. Taču viņa pati zaudēja pacietību. Anete nespēja novaldīties un atbildēja tai pašā dienā. Protams, viņa neizpauda nenieka no tā, kas viņu uztrauca (un vai Anete maz to pati zināja?), viņa jokoja: ja Francis vairs tik ļoti nevēloties viņu redzēt, viņa neatgriezīšoties pirms gada beigām. Anete gaidīja, ka jau parīt saņems no Franča iebildumu pilnu vēstuli. Bet nekādu iebildumu. Nedz arī vēstules.

Anete kļuva nepacietīga. Viņa skaitīja nedēļas, kas vēl atlikušas līdz vasarai. Aizrakstīja Vintergrīna kundzei, aizbildinādamās, ka gribot pārliecināties, vai Francis stāstot patiesību par savu veselību. Vintergrīna kundze atrakstīja, ka mīļajam Lenca kungam klājoties ļoti labi, ka šajā vecumā sēras pēc aizgājējiem, paldies dievam, drīz vien izgaistot, ka tas esot laipns un dzīvespriecīgs, tagad dzīvojot tai pašā mājā, kur viņas, un abas to uzskatot par savu ģimenes locekli. ..

Anete nomierinājās. Nomierinājās daudz vairāk, nekā pati gribēja. Nākamo nakti un arī dažas naktis vēlāk Anete gulēja slikti. Bet viņa tikai paraustīja plecus un centās atvairīt kādu uzmācīgu domu. Tomēr šī doma, neatlaidīga un miglaina, negribēja atkāpties. Pašcieņas jūtas vēl veselu nedēļu to apkaroja. Bet tad, kādu rītu pamodusies, Anete padevās. Viņa nolēma doties ceļā… Viņa nemeklēja nekādus ieganstus. Tā vajadzēja …

Tieši šajās dienās Marks dedzīgi ilgojās salabt ar māti. Pirmās nedēļas viņš bija palaidis garām neizmantotas. Cerējis uz izdevīgu gadījumu, kas nebija radies. Tagad zēns mēģināja pats tādu izraisīt. Bet tas iespējams tikai divatā, taču Marks piedalījās spēlē viens: māte bija pilnīgi vienaldzīga. Marks tai sekoja pa pēdām, uzmanīja ikvienu tās skatienu, priekšlaikus atminēja visas vēlēšanās. Mātei vajadzēja pamanīt šos uzmanības pierādījumus: viņš taču līdz šim nebija pārlieku šķiedies.. . Var jau būt, ka Anete tos arī pamanīja, varbūt gluži neviļus ierakstīja atmiņā, lai uzglabātu labvēlīgākām dienām, kad būs vairāk laika . . . Bet tagad — tagad Anetei šā laika nebija. Viņa bija noraizējusies. Marks velti izmēģinājās pievērst sev viņas tālumā klīstošās domas. Viņš krita izmisumā. Nevar taču mūžīgi viens pats izdarīt pretimnākšanu. Arī otram jāpalīdz . . . Tad Marks ierāvās kādā istabas kaktā un tur nepamanīts raudzījās mātes profilā, skatījās, kā tā piešuj viņa drēbēm iztrūkušās pogas (māte rūpējās par viņu, domādama par citiem . . . Ai, cik daudz labāk Markam būtu paticis, ka tā domātu par viņu un pamestu novārtā viņa drēbes! . . .). Marks pētīja mātes noraizējušos seju. . . Kādas bija šīs raizes? Kādas atmiņas lika satumst mātes vaigam? Kāds tēls aizslīdēja garām viņas acīm? Parasti modrā Anete būtu jutusi šo skatienu, kas neatlaidīgi viņu pētīja. Taču Anetes jūtas klīda kur citur. Pie darba kavējās tikai pirksti, viņa pati bija pa daļai iegrimusi trulumā. Pamanījusi klusumu, Anete vērsās pie Marka ar jautājumu, kādus parasti uzdod mātes, izklaidīgi uzklausīdamas dēla atbildi, vai arī mudināja viņu iziet pastaigā, lai izmantotu jauko laiku. Un tas notika tieši tādā brīdī, kad Marks dzīrās ar viņu runāt. Viņš piecēlās pavisam sagrauzts. Markam nebija nekā, ko mātei pārmest. Viņa bija pret to mīļa un tomēr — tāla. Markam uzmācās vēlēšanās apkampt māti cieši jo cieši, sapurināt viņu, iekost viņai vaigā vai auss ļipiņā, līdz viņa iekliegtos aiz sāpēm, un teikt mātei:

«Es esmu šeit! Skūpsti mani vai sit! Mīli vai ienīsti! Tikai esi šeit, kopā ar mani! Atgriezies! …»

Viņa neatgriezās.

Tad Marks izšķīrās. Viņš nolēma runāt nākamajā svētdienā, vakarā, pēc vakariņām.

Un tieši svētdienas rītā māte pēkšņi paziņoja, ka aizceļošot … Tā jau kravāja ceļa somu. Mazliet apmulsusi Anete aizbildinājās ar nule saņemtām ziņām, kas to saucot atpakaļ uz Šveici daudz ātrāk, nekā domājusi. Vairāk viņa neko nepaskaidroja, un Marks arī neprasīja paskaidrojumus… Viņš jutās dziļi satriekts.

Visu nedēļu Marks bija gaidījis šo dienu. Nebija pat lāgā gulējis; krietnu nakts cēlienu bija klusībā atkārtojis to, ko sacīs mātei. Un tagad . . . Tie šķiras, pirms viņš būs paguvis ar māti parunāt! Pēdējās dienas trauksmainībā Marks to vairs nevarēja. Viņam nepieciešams laiks, vesels vakars, lai iespētu sakopot domas un lai māte tobrīd domātu tikai par viņu. Kas tā par iedziļināšanos, ja mātes izklaidīgais skatiens sekotu pulksteņa rādītājiem, kuri steidzas pretī aizceļošanas mirklim? . . .

Marks bija tā pieradis apvaldīt jūtas, ka uzklausīja pārsteidzošo ziņu, neizrādot ne mazāko izbrīnu. Klusēdams viņš palīdzēja mātei sakārtoties. Tikai pašā pēdējā mirklī Marks sajuta, ka ir drošs par savu balsi, lai mierīgi pateiktu:

— Tu apsolīji palikt līdz brīvlaikam. Tu man nozagi trīs mēnešus . . .

(Šai domai viņš bieži vien pievērsās ar ļaunu prātu . . .)

Aneti šis tonis pievīla: viņa uztvēra dēla vārdus kā radnieciskas pieklājības izpausmi, ieradumu atvadu stundā, kad droši zināms, ka otrs aizbrauc, tāpēc var pateikt:

«Paliec vēl!»

Viņa atbildēja tādā pašā draudzīgā, jautrā balsī:

— Gluži otrādi, es tev tos dāvinu.

Šāda netaisnība Marku aizvainoja, bet viņš nekā neiebilda. Kāda tam gan nozīme? Galu galā māte pasacīja tikai to, ko viņš pirms pusgada pats būtu domājis. Kā gan māte varēja zināt, ka viņš šajā laikā pārvērties?

Vēlāk Anete atcerējās, cik dēlam bija nopietna seja, kad tas raudzījās viņā, stāvēdams pie vagona loga. Arī Silvija bija turpat un tērgāja vienā tērgāšanā. Anete tai atbildējā, bet, runādama ar māsu, redzēja mēmo dēlu, kas stāvēja kā sastindzis un nenolaida no viņas acu. Anete aiznesa līdzi šo skatienu, kad vilciens, izdzēsdams tālumā abus siluetus, — bet tikai viens viņai māja ar roku, — aiztraucās nakts tumsā.

Marks atgriezās mājas kopā ar krustmāti. Silvija domāja skaļi, neuzmanīdama vārdus, ko izteica. Viņa bija ieradusi (mazliet par daudz) uzlūkot māsasdēlu par pieaugušu. Silvija sacīja:

— Manu draudziņ, mēs viņai vairs neesam nekas. Viņai prātā kāds cits. Viņai ir neprātīga sirds.

Marks cieta, dzirdot šādus vārdus. Viņš to asi pārtrauca:

— Viņai ir tādas tiesības!

Viņš tagad jau zināja no Silvijas notikumu ar kara gūstekni; viņš zināja, ka Silvija, līdzīgi citiem, dēkai piedēvēja mīlas raksturu. Taču viņš vienīgais no visiem tā nedomāja. Marks vienīgais ticēja, ka māte paklausījusi kādam citam, cēlākam pamudinājumam. Tāpēc Silvijas ironija viņu aizvainoja, it kā tā būtu turējusi aizdomās Cēzara sievu. Taču labāk attaisnot māti, lai ko tā arī būtu izdarījusi, nekā uzsākt strīdu . . .

«Viņai ir tiesības . . . «Mēs viņai vairs neesam nekas . . .» Tā ir mana vaina. Esmu to zaudējis. Mea culpa . . .»

Bet, ja arī Marks pats sev atzinās, tad tikai tādēļ, lai tūdaļ paceltu galvu un piebilstu:

— Bet es atgūšu zaudēto, agri vai vēlu, ar viņas piekrišanu vai ar varu.

*

Līdz pašam atbraukšanas brīdim Anete bija mierīga. Viņai tagad bija izveidojušās neapzinātas spējas atvairīt mokpilnās domas; Anete tās nenomāca, bet atlika uz vēlāku laiku.

Tikai pašā pēdējā stacijā Anete sāka just nemieru. Viņa izliecās pa vilciena logu, lai redzētu tuvojamies pazīstamo nelielo piestātni… Jā, viss bija tāds pats, kādu to saglabājusi atmiņa. Nelielā stacija atradās savā vietā. Taču sagaidītāja nebija . . .

Anete bija izsūtījusi Francim telegrammu no robežstacijas. Bet šajos kara laikos Merkūram spārnoto kāju vietā bija kurpes ar svina zolēm … Un vai tad varēja paļauties uz Franci, šo mīļo zēnu? . . . Anete nebija pārsteigta, tomēr jutās vīlusies.

Viņa devās kalnu mājiņas virzienā. Pusceļā Anete ieraudzīja tuvojamies Franci. Sirdī uzšalca prieks, bet tūdaļ atkal noplaka: Francis nebija viens, viņu pavadīja Vintergrīna jaunkundze. Francis, mazliet paātrinādams soļus, noskūpstīja Anetei roku un pieklājīgi lūdza to atvainot par nosebošanos. Anete gribēja jaunekli pavilkt uz zoba, taču sastomījās: viņu uzraudzīja svešās skatiens. Anete pagriezās pret Vintergrīna jaunkundzi, Meitene, lepni izslējusies, gaidīja. Anetes acis sastapās ar saltām, zilām acīm, kas kāri vēroja viņas sejā lasāmo apjukumu. Abas sievietes ar saltu smaidu pārmija dažus izmeklēti laipnus vārdus. Viņi devās atkal tālāk — trijatā. Visi bija laipni cits pret citu, tērzēja gan par šo, gan to… Vēlāk Anete neparko nevarēja atcerēties, ko tie īsti runājuši. Nonākuši līdz kalnu mājiņai, viņi atstāja Aneti vienu, aizbildinoties ar ticamu ieganstu, ka tai jāatpūšoties, un Francis, allaž būdams pieklājīgs, pavadīja meiteni mājup. Vakarā tie bija norunājuši tikties pie Vintergrīna kundzes, kas bija ielūgusi Aneti vakariņās.

Anete, ienākusi istabā, palika stāvam pie spoguļa, cepuri galvā un ceļa mēteli mugurā. Viņa raudzījās spogulī, neredzēdama sevi. Viņa domāja . . . Nē, nedomāja! . .. Izlauzās nervozi, sīki smiekli, un viņa mēģināja atbrīvoties no šās hipnozes, bet tūdaļ atkrita tajā atpakaļ, jo no spoguļa atrāvās tikai tādēļ, lai atkal kā pamirusi paliktu stāvam pie loga, raudzīdamās kalnos un debesīs, kurus neredzēja, un pat nebija vēl noņēmusi ne cepuri, ne novilkusi cimdus. Anetei pēkšņi bija uzbrucis nogurums … Tas radīja tukšuma sajūtu. Domāt varēs rīt…

Taču domāt vajadzēja jau vakariņu laikā, domāt par to, kā neizrādīt pārējiem domu, kas viņu vajāja. Tagad viņa visu saprata … Cik mokpilnas bija šīs laipnās runas! Anetei uzdeva jautājumus par braucienu, par Parīzi, par noskaņojumu un modēm, par pārtikas cenām un kara ilgumu. Runāja vienā laidā, un bija skaidri redzams, ka ikviens (varbūt tikai Francis ne) — meloja! Lai kā abas sievietes arī centās izvairīties, Anetes acis vienmēr krustojās ar Vintergrīna jaunkundzes neciešami aso, vērojošo skatienu. Neviena vienīga grumbiņa Anetes sejā nepaslīdēja garām sāncenses uzskaitei. Tomēr tā neatrada tik daudz grumbu, cik būtu vēlējusies. Cīņas kaismē iedegoties, Anetes nogurums pazuda bez miņas. Seja bija atguvusi maigo, zeltaino vizmu. Anete smaidīja pašapziņā, it kā atspirgusi un atkal atjaunota. Un tieši meitene šoreiz izskatījās vecāka. Tās vaibsti bija kļuvuši asi. Lepnajai pašpārliecībai pievienojās drudžaina saspīlētība. Vintergrīna jaunkundze sajuta nepieciešamību pierādīt savas priekšrocības. Taču, mēģinādama to darīt pārmērīgi, viņa tās tikai apdraudēja.

Meitene uzrunāja Franci ar pārspīlētu draudzīgumu. Anete viegli sarauca uzacis. Tas nepaslīdēja garām Ērikas fon Vintergrīnas vērībai. Tā pierakstīja sev par labu vienu punktu. Tā gribētu atzīmēt divus. Kad visi piecēlās no vakariņu galda, meitene augstprātības dēļ pieļāva kļūdu — aizveda mulso un izklaidīgo Franci tālāk no Rivjēra kundzes, kurā tas raudzījās tā, it kā tikko būtu atklājis. Ievedusi Franci mazajā blakus salonā, Ērika nelaida to vairs projām. Vintergrīna kundze centās piesaistīt Anetes uzmanību. Pieliekusies pie Franča auss un māksloti smiedamās, meitene izlikās, it kā uzticētu tam nez kādus nodevīgus noslēpumus, un viņas spīdīgo acu skatiens iesānis slīdēja pār Anetes seju. Vintergrīna kundze nosvepstēja:

— Mīļie bērni! Viņi nespēj viens no otra šķirties! …

Un, izlikdamās iztaujājam Aneti par Franci, kundze ar saviem jautājumiem pierādīja, cik labi informēta par viņa mantību un tuviniekiem.

Anetes kustības pauda nesatricināmu mieru, bet sirds dziļumos mutuļoja dusmas, viņa bija dīvaini gaišredzīga pret visu, kas risinājās apkārt, bet pavisam akla pret to, kas kūsāja viņā pašā; piecēlusies, visu laiku tērzēdama, Anete aplūkoja ģīmetnes, kas atradās uz klavierēm, tad, joprojām tērzēdama, it kā neviļus pavēra instrumenta vāku, lai izlasītu firmu; automātiski, izmēģinot skanējumu, viņas pirksti pārskrēja pār taustiņiem. Tad pēkšņi Anete uzsita spēju akordu… Bet ne tikvien klaviatūra saņēma spēcīgu triecienu. Ikviens no trijiem saņēma šo triecienu pašās krūtīs. Nepiederīgā persona iesvieda tiem sejā izaicinājumu:

«Es esmu šeit…»

Valdonīga vēja brāzma … Trīs vareni akordi. Trīs aizkaitinātas kaisles kliedzieni… Tad klusums, žēlabas . . . No kalnu virsotnēm, kas slejas augšup tukšajās debesīs, kā mākoņu virtene slīd lejup lēnām gaistoši arpedžo … Kā izmests burvestības tīkls, kas grimst, sagūstot savās cilpiņās dvēseles . . .

Pati sava guvuma savaldzināta, Anete, pārliekusies pār skanīgo bezdibeni, klausījās, kā no nejaušajiem akordiem veidojas lamento[122], kas ievada «Manfrēda» uvertīru.

Klāt piesteidzās Francis. Viņš bija mūziķis pēc dabas, kā jau visi vācieši, tāpēc nespēja turēties pretī maģiskajam aicinājumam. Jauneklis kā apmāts raudzījās Kirkē, kas izsauca garus …

Anete nu jau daudzus gadus nebija pieskārusies klavieru taustiņiem. Jaunībā viņa bija virtuoza spēlētāja, taču apstākļi piespieda vecās klavieres pārdot. Raižu pilnie gadi, nemitīgais darbs tikai retumis atļāva pavingrināties. Kopš kara sākuma Anetei pret mūziku bija radies kaut kas līdzīgs derdzīgumam; viņai šķita, ka nerīkotos pareizi, spēlēdama vispārēju ciešanu dienās. Kad Anetei gadījās atvērt klavieres, viņa to darīja slepus, it kā tas būtu kāds noziegums. Taču mūzikas vara prāta nosodījuma dēļ kļuva vēl spēcīgāka. Šādos mirkļos mūzikas skaņas pieveica Aneti kā mīļākais un iekļāva savās skaujās, un viņa it kā sastingusi kvēlojošām lūpām juta mutuļojam straumi, kas rāva viņu līdzi, un tikai ar acs kaktiņu vēroja garām traucošos krastus un reibinošās ūdens vērpetes: augums Anetei bija kā sasaistīts, kā paralizēts, viss gribasspēks koncentrējies skatienā . . .

Šis satrauktais, skadrais skatiens atrāvās no skaņu straumes, kas plūda no taustiņiem, smagi pārslīdēja pāri trim sejām, kuras to vēroja: mūzikas burvībai pakļautajam Francim ar pārsteigumā pavērtu muti, dusmu un baiļu tirdītajai meitenei un izbiedētajai, neziņā mulstošajai mātei. . . Anetes skatiens dzēlās viņos, turpretī dvēseles dēmons joprojām runāja ar viņas rokām.

Tajā prelūdijas vietā, kur elēģiskajā lamento ielaužas drudžains nemiers, kur ritms paātrinās un zvanu skaņas vēstī par negantās straumes ielaušanos, tieši tajā mirklī, kad dambji grūst, Anete pārtrauca spēli: pirksti pēkšņi aprima frāzes vidū, sastingstot uz piesistajiem taustiņiem; klusumā, kas iestājās, akordu gari salauztiem spārniem joprojām turpināja lidojumu. Bet tad trīsošie skaņu spārni sakļāvās, noslīga . . . Anete piecēlās. Viņa pati sev likās smieklīga . . . Francis kaismi un mulsi lūdza Aneti spēlēt vēl. Vintergrīna kundze bez jebkādas degsmes piespieda sevi pieklājīgi uzstāt, lai tā turpinot. Ērika klusēja, ļauni sakniebusi lūpas. Anete palūkojās viņos un, salti pasmaidījusi, sacīja:

— Došos mājup. Esmu nogurusi.

Tad, pievērsusi skatienu padevīgajam Francim, piebilda:

— Jūs mani pavadīsiet.

Aizejot viņa izlasīja meitenes acīs šausmas un naidu. . .

Viņi soļoja blakus zem spožajām zvaigznēm. Abi klusēja. Plašuma bezdibenis, kas pletās ap viņiem, šķita it kā skaņu bezdibeņa turpinājums. Nakts Erebs [123] un zvērojošas zivis . . . Viņi neizrunāja ne vārda līdz pašām mājas durvīm. Tumsa… Arī viņi bija šās tumsas daļiņa . . .

— Ar labu nakti…— Francis nomurmināja.

Tad pēkšņi Francim pretī sakustējās ēna un viņu apskāva. Lūpas sakusa . ..

Anete pazuda. Francis bija palicis viens aizcirsto durvju priekšā. Viņš devās atpakaļ nakts tumsā . . .

Bez vienas vienīgas domas galvā Anete bija uzkāpusi savā istabā. Nē! Tikai nedomāt, vēl ne! .. .

Bija auksts. Visapkārt valdīja tumsa. Nogurums spieda kā kapa akmens plāksne, un iekšējās tumsas vāli noslīcināja apziņu it kā dīķī, kur sakrājusies nafta … Smagām rokām viņa aši izģērbās, nepaceļot norautās drēbes. Nolaidusi galvu uz spilvena un izdzēsusi gaismu, Anete ieraudzīja melnajās debesīs Greizos Ratus. Un galvā atplaiksnījās zibens: tas bija jau noticis, tā bija pagātne… Gluži kā akmens, kas atlūzis… Hā!… Kā tas gāzās!…

Bet tieši šajā mirklī (vai tikai mirklī?), kad tik ļoti sažņaudzās sirds, saslējās apziņa. Viņa atkal ieraudzīja sevi sēžam gultā, spiežot rokas pie krūtīm.

— Nē! Tas nav iespējams! — viņa iekliedzās.

Kas tad nav iespējams? . . . Viņa gaidīja, līdz aprims drudžainie sirds puksti. Tie pārgāja, bet tad sākās atkal. Un gaidot Anete redzēja, ka apgāzušies Greizie Rati bija nozuduši no debesu pamales. Viens vienīgs pēdējais ritenis vēl slējās pāri kalnu korei… Anetes savilktie pirksti iecirtās krūtīs, un viņa nerima klusītēm vaidēt:

—   Nē, tas nav iespējams . . .

—   Kas tad īsti? . . . Viņa to zināja …

— Tātad esmu pati sev melojusi? Tātad esmu iekritusi? Vēlreiz? . . . Tātad esmu viņu mīlējusi? . . .

Redz, kas slēpies aiz mātes mīlas, ar kuru tā sevi bija ieaijājusi! . . . Tātad tiem bija taisnība — Marselam Frankam, Silvijai, šiem Parīzes viltniekiem, kuru ironija nojauta viņas uzupurēšanās īstos, netīros iemeslus! . . .

— Tomēr dievs vien zina, ka es patiesi piemirsu sevi, ka atdevu sevi visu, nekādu atalgojumu negaidīdama, uzskatīju sevi par nesavtīgu! … Bet savtīgums ielavījās kā zaglis manā mājoklī. Esmu bijusi līdzvaininiece, izlikusies, ka guļu, lai gan dzirdēju kaisles zaglīgos soļus. Es mēdzu sev sacīt: «Mīlu viņu viņa paša dēļ…» — un mīlēju viņu sevis dēļ.. . Es gribu viņu iegūt. Es gribu!… Ai, kāds izsmiekls! Kas tas ir — šis «es»? Kas «grib»?… Es — mani sirmie mati, mana miesa, kas klāta ceļa putekļiem, es — ar savu nekam nederīgo pieredzi un ciešanām, es, kuru šķir no viņa divdesmit gadu starpība, — ar kādām acīm šis bērns noraudzīsies uz šo milzīgo attālumu! …

Kauns un bēdas! …

Anete jutās satriekta no pazemojuma. Bet tad viņa sašutusi pacēla galvu:

— Kāpēc?… Vai tad es to gribēju? Vai tad es to meklēju? Kāpēc esmu pievārēta? Kāpēc degu? Kāpēc šīs slāpes pēc mīlas? Kāpēc man dota sirds, kura nenoveco, miesā, kas noveco …

Anete plosīja sev krūtis. Kā lai satver šo dabu, kas it kā zirneklis tur gūstā cilvēku! Ja tas slēpjas viņas miesā, viņa to nogalinās. Tomēr satvert tīklā okeānu nav iespējams …

Anete sašuta:

— Es mīlu … Es mīlu … Esmu vēl mīlas cienīga! … To apliecina šās meitenes greizsirdīgās dusmas . . . Esmu viņu sagūstījusi un paturēšu. Tas atkarīgs no manis; viņš būs mans, kad to gribēšu. Es gribu. Es mīlu. Tās ir manas tiesības.

Viņas tiesības? Aneti pēkšņi pārsteidza šis smieklīgais vārds. Tiesības ir fikcija, ko cilvēks izgudrojis, radīdams sabiedrību! Sadumpojušos vergu sarkanais karogs neizlīdzināmajā karā, kas kopš Prometeja laikiem mūžīgi beidzies ar sakāvi! Vai arī uzvārētāja liekulība, kurš iznīcina vārgāko, apspiesto, kamēr to savukārt apspiež kāds cits! Dabai neeksistē tiesības. Vienaldzīgo varu uztur miljoniem dzīvu būtņu. Kā viena no miljoniem — arī Anete bija tās upuris. Viņa varēja paildzināt sakāvi par vienu dienu, par vienu stundu uz citu upuru rēķina. Taču sakāve neizbēgami tuvojas. Vai vērts to atlikt uz citu upuru ciešanu rēķina?

Viņa iesaucās:

— Kāpēc gan ne? … Uz vienu dienu, uz vienu stundu, kaut uz mirkli iegūt, — vai tas nav nekas? Mūžība ietveras vienā mirklī, tāpat kā vienā būtnē — visums… Bet otra upura ciešanas, tavas sāncenses ciešanas, kurai tu atrieb, — vai tas nav nekas, vai tas nav nekas? Un šī aizslīdošā laime, kuru nolaupa zagle, — vai tas nekas? Nolaupīt to savukārt viņai, likt viņai ciest, iznīcināt viņu — vai tas nav nekas?

Ar aizsmakušu ķērcienu Anetei uzbruka plēsīgu putnu ņūklis. Spīvs lepnums, gandarītas greizsirdības un atriebes nežēlīgais prieks. . . Viņa bija kā apdullusi no to spārnu vēzieniem un klaigām . .. No kurienes tie gadījušies? …

«Tas viss bijis manī! …»

Anete sajuta lepnumu un izbailes — kausēta svina radītu apdeguma brūci, asu ciešanu baudu līdz samaņas zaudēšanai, mokpilnu apmierinājumu . . . Viņa nedarīja nekā, lai padzītu šīs jūtas … Tas nebija viņas varā.

Anete gulēja sastingusi kā mironis zem maitas putnu ņudzekļa, kuri laukā plēsās ap viņas mirstīgajām atliekām. Tur bija divi bari — naidīgie un radniecīgie: iegūšanas alkas un izsalkusi pašuzupurēšanās. Pašuzupurēšanās putnam bija tādi paši asi nagi un rijīgs knābis. Un labums un ļaunums (un kurš no tiem ir labums? Un kurš — ļaunums?) bija vienlīdz nežēlīgi necilvēcīgs.

Sakrustotām rokām, kaila, izstiepusies viņa gaidīja kā nobeidzies dzīvnieks zem vārnu ņudzekļa . . .

Gaidīdama Anete skatījās. Nekas, ne bailes, ne kaisle, nekavēja viņai redzēt. Viņa redzēja sevi kailu. Un saprata — jau kopš paša pirmā mirkļa bija sev melojusi. Viņa zināja, ka mīl Franci; vienmēr to zinājusi… Kopš kura laika? Vai kopš mirkļa, kad Žermēns bija teicis — «Nemīliet viņu pārāk!»? Jau labu laiku pirms tam! Vai kopš pašas bēgšanas? Daudz daudz ātrāk!… Un ko tad nozīmē pirmītējais izbrīns, šis tikumiskais izbrīns, atklājot šo mīlu, kuru jau sen sevī lolojusi! …

Komediante! … Kā tu gan melo! . . .

Anete nicīgi iesmējās. Lai kā viņa cieta, gaišredzīgais prāts un ironija pieprasīja atpakaļ savas tiesības. Dialogā piedalījās divi: juteklība, kas visu panāk ar viltu, un skarbais izsmējējs, kurš visu redz un bez žēlastības atmasko.

*

Ja arī mēs redzam kaislību, tāpēc tā nebūt neizgaist pat ne stundu ātrāk, tikai kļūst skaudrāka.

Nakts pagāja. Diena aiztrenca plēsīgos putnus. Bet tie palika tupam visapkārt kokos, cits citam draudēdami. Neviens no abiem bariem nepadevās. Katrs klaigājot aizstāvēja savas tiesības. Pārgurusi un apdullināta Anete piecēlās. Viņa nebija nekā izlēmusi. Ausīs dūca. Apsēdusies Anete sāka gaidīt. . .

Viņa gaidīja, kamēr parādījās Francis. Viņa ieraudzīja pa logu, ka tas nāk. Viņa zināja, ka Francis nāks.

Viņš pienāca pie durvīm. Skatījās uz tām. Vilcinājās. Aizgāja. Trīsdesmit soļus pagājis, Francis apstājās un nāca atpakaļ. Cauri aizkariem Anete redzēja tā satraukto seju, nemierpilno nenoteiktību, apmulsumu. Pie pašām durvīm Francis apstājās un paspēra soli uz priekšu, lai ienāktu. Tomēr neienāca. Francis pacēla acis pret Anetes logu — Anete atkāpās nostāk. Viņa vairs nedzirdēja neko, tikai divu siržu nemierīgos pukstus. Bet viņas sirds pamazām norima: nedaudz lēnu, gausu sitienu, un elpa kļuva vienmērīga. Pievērtiem plakstiem viņa redzēja tā mulsumu, iekāri, vājību. Anete sajuta pret jaunekli pateicību — līdzjūtību un nicinājumu …

Pēc dažiem mirkļiem nolēmusi atkal palūkoties uz ceļu, Anete ieraudzīja, ka Franča tur vairs nav. Taču Anete bija pārliecināta, ka tas paslēpies ceļa līkumā un uzglūn viņas durvīm, gaidīdams, kad viņa nāks ārā . . .

Un tad debesīs atskanēja smagu spārnu šalkas. Putni aizlaidās. Plēsīgo putnu bars bija pametis Anetes dvēseli. Un dvēsele jutās tukša kā atstāta māja, no kuras aizvestas mēbeles. Durvis bija līdz galam vaļā. Un tajā ienāca būtnes no ārienes. Skaudras sāpes, krampjaini savilktā Ērikas Vintergrīnas seja, Franča aklās alkas . . . Anete tagad zināja savas varas robežas pār šiem nevarīgajiem bērniem. Un to izmantoja. Pati pret sevi. Pati pret sevi, tomēr ne viņu labā. Viņa pētīja tos ar saltu lietišķumu, pūlēdamās spriest par tiem objektīvi. Tomēr spriedums, kas apmierinās tikai ar taisnīgumu, piemirstot labsirdību, ir nežēlīgs. Anete tiesāja Ēriku un Franci bez jebkādas saudzības. Lai arī Anetes sirds bija nesavtīga (tā viņa domāja) un viņa tikai apsvēra laimes iespējas abiem jauniešiem, vēl atradās daža laba plaisa, pa kuru varēja iespraukties atvairītais savtīgums. Vintergrīna jaunkundze Anetei nebūt nelikās skaista. Arī labsirdīga tā, pēc viņas domām, nebija. Par meitenes veselības stāvokli Anete izteica drūmu, pesimisma pilnu pareģojumu. Anete domās pētīja to izģērbtu. Ērika nebija tā sieviete, kuru Anete novēlētu Francim . . . (Kuru gan viņa būtu novēlējusi? Kāda ironija! . . .) Atriebdamās Anete tiesāja Franci tikpat nesaudzīgi. Izsijāja kā caur sietu. Cik daudz pelavu! Anete nebija augstās domās par Franča raksturu. Viņa bargi to nosodīja par jūtu nepastāvību. No šādas savienības neko lielu nevarēja sagaidīt. . . Tikai — vai viņa sprieda ar prātu vien?

Diena pagāja. Anete visu rītu palika mājās. Viņa nekā vēl nebija izlēmusi. Izlems tad, kad pienāks laiks. Diezgan domāts! . . . Viņā valdīja tukšums. Klusums . . .

Pēcpusdienā Anete piecēlās un izgāja no mājas. Viņa devās tieši pie Vintergrīna jaunkundzes.

Anete atrada to viesistabā. Meitenes sirds sāka strauji pukstēt, bet viņa apslāpēja satraukumu. Sirds viņai sažņaudzās. Rūpīgi ģērbusies, it kā būtu gaidījusi šo apmeklējumu, gludi saglausto bāli zeltaino matu rotā, bez vienas vienīgas atrisušas sprodziņas, atsegtu gribasspēka pilnu apaļu pieri, augstprātīgu un lepnu seju — Ērika bez steigas piecēlās un, atbildējusi uz Anetes sveicienu ar īsu labdienu, dzedri smaidot, norādīja viešņai krēslu. Viņa bija apbruņojusies no galvas līdz kājām. Taču Anetes ievingrinātais skatiens prata redzēt dvēseles bez plīvuriem. Izteikdama Ērikai nodrāztas, sabiedrībā pieņemtas laipnības, Anete vēroja viņas iekritušās, drebošās krūtis. Mutes kreisais kaktiņš, it kā turot iekniebtu izaicinošu ziedu, bija savilkts iecirtīgā smīnā, un Ērika nekādi nevarēja apvaldīt bālo lūpu trīsas, aprauto valodu, mulsumu, dusmas, bailes un sarūgtinājumu. Anete to izbaudīja lēnām, prasmīgi, bez sirdsapziņas pārmetumiem: tagad viņa zināja, kāds būs šās drāmas turpinājums …. Bet turpinājums bija atkarīgs vienīgi no viņas, un viņa nebūt nesteidzās. Abas tērzēja par tērpiem, par jaunajām dejām, par apkārtni un laiku. Anete ar mēles galiņu viegli slapināja lūpas . . .

Viņa mitējās runāt; tīšuprāt apklusa. Ērika modri un saspringti gaidīja — viņa nojauta, ka šis klusums slēpj sevī izlikšanos un slazdus. Izbaudījusi šo pēdējo gaidu mirkļu aso burvīgumu, jau priekšlaikus pārliecināta par efektu, kādu radīs viņas vārdi, un apskurbusi no to līdzjūtīgās ironijas, Anete nosvērti pateica:

— Rīt no rīta es braucu projām!

Ērikai fon Vintergrīnai sejā iesitās sārtums. Pat piere pietvīka, un ausu ļipiņas iegailējās kā asins lāses. Viņa zaudēja apvaldu un nespēja apslēpt neprātīgo satraukumu, kas viņu sagrāba savā varā. Un Anete pirmo reizi kopš atbraukšanas pasmaidīja. Ērika, to iesānis vērodama, joprojām izbijusies, neuzticīga, baiļodamās no kāda viltīga gājiena, saprata, ka šajā smaidā nav naidīguma. Anete raudzījās meitenē vēl vienmēr ar ironiju, tomēr šī ironija bija pilna līdzjūtības. Anete nodomāja: «Kā viņa to mīl!»

Vintergrīna jaunkundze apmulsusi nodūra galvu un pēkšņi nolieca to uz Anetes pleca. Anete uzlika roku uz meitenes trauslā kakla, uz viņas smalkajiem matiem un noglāstīja tos, klusi, sirsnīgi iesmiedamās. Anete redzēja tikai neaizsargātu bērnu. No neuzticības nebija palicis pāri ne miņas. Ērika pavērsa pret viņu pazemīgas, pateicīgas un laimīgas acis. Un Anete sirds dziļumos novēlēja: «Esi laimīga!»

Abas sievietes lasīja visu otras dvēselē. Un vairs nekaunējās par to, ko atklāja, jo abām bija daudz kas vienai otrai piedodams.

Tad Anete iejautājās:

— Kad jūs precēsieties? Nevajag pārāk vilcināties. Un Anete sāka runāt par Franci; viņa to attēloja ar sirsnību, tomēr pareizi; brīdināja Ēriku no draudošajām briesmām. Ērika tās zināja; arī viņai bija skadras acis. Abas runāja bez liekulības, turēdamas viena otru aiz rokas. Ērika neslēpa to, ko bija novērojusi Franča raksturā un kas viņu biedēja, bet meitene pateica, ka esot stingri nolēmusi iegūt sev šo valdzinošo un grūti nosargājamo dvēseli, pēc kuras tik bezgala alkusi. Viņa jau iepriekš bija samierinājusies ar sagaidāmajām slepenajām cīņām, negulētajām naktīm, nemierpilnajām dienām — atmaksu par laimi, kura atkal un atkal būs jāiekaro no jauna bez jebkādas pārliecības saistīt uz ilgu laiku.

Anete spieda runātājas nervozo roku un juta mežonīgu enerģiju, kuru vēl pirms mirkļa iemīlējusies meitene bija gatava vērst pret viņu, lai aizstāvētu savu apdraudēto laimi, šo mūža laimi, kuru šī dzīves ievainotā, šī slimniece vairs nebija gaidījusi.

«Tas ir taisnīgi,» Anete nodomāja. Viņa teica pati sev: «Šī roka būs spējīga noturēt un vadīt to, kuru es tai uzticu.» Ērika ar savām zilgani zaļganajām, ledum līdzīgajām acīm gandrīz bez skropstām un gaišajām uzacīm joprojām mazliet bikli paslepus pētīja Anetes vaigus, muti, kaklu, krūtis un rokas. Un nodomāja:

«Viņa ir skaista . . . Daudz skaistāka par mani…»

Un ar ilgās slimības laikā nobriedušo instinktu meitene nojauta, ka šai sievietei atteikties bijis grūti un nav pat taisnīgi to prasīt.

Bet tas ilga tikai acumirkli.

«Taisnīgi vai ne — tā ir mana laime, tā pieder man!»

Anete piecēlās. Viņa sacīja:

— Atsūtiet šurp Franci! Es gribu ar viņu parunāt.

Vintergrīna jaunkundze mirkli vilcinājās. Viņu no jauna pārņēma aizdomas. Ērika izbiedēti pavērās sāncensē, kas nenolaida no viņas acu. Viņa redzēja, ka Anete prasa pilnīgu uzticību. Vajadzēja vai nu tai ticēt, vai pārtraukt ar to pazīšanos. Viņa noticēja. Un padevīgi atteica:

— Es atsūtīšu viņu pie jums.

Pēdējo reizi abas sievietes saskatījās kā māsas. Un uz sliekšņa sniedza viena otrai miera skūpstu.

Pēc stundas atnāca Francis.

Viņš nemaz nejutās pārsteigts, ka Ērika viņu sūta pie Anetes. Jauneklis nebija paradis domāt par citu jūtām; viņu visnotaļ aizrāva paša jūtas, un tās bija mainīgas. Pat ja Francis būtu papūlējies ielūkoties Anetes un Ērikas dvēselēs, viņš uzskatītu par gluži dabisku, ka tās abas viņu mīl. Taču tas neuzlika jauneklim nekādus pienākumus. Šādi viņš domāja — pavisam neliekuļoti! Patiess viņš bija ik mirkli. Tā bija drausmīga neliekuļotība, jo šie mirkļi tiešām cits pēc cita nemanot izgaisa … Taču viņš tādēļ necieta.

Tagad Francis domāja tikai par neseno atklājumu: par burves rokām uz klavieru taustiņiem un apskāvienu pie mājas durvīm, zem klajām debesīm . . . Viņš atnāca satraukts, kaislē iededzies, pārliecināts par uzvaru. Likās bikls un naivi augstprātīgs. Bet jau pēc pirmajiem vārdiem Anetes dzedrums viņu izsita no sliedēm.

Anete sagaidīja Franci, stāvēdama kājās, un arī nepiedāvāja apsēsties; pametusi skatienu spogulī, viņa nevērīgi pieglauda matus un sacīja:

— Iesim ārā!

Viņi devās pa kalnu ceļu, pa kuru ne reizi vien bija kopā soļojuši. Kā jau labi gājēji, abi spēra platus soļus. Anete klusēja. Francis, sākumā apmulsis, drīz vien atguva pašapziņu. Jauneklim bija jautri un viegli ap sirdi, to pildīja sajūsma par jaunajām paijām — šīm abām sievietēm. (Par viņu mīlu tas bija drošs.) Tas, kā šīs abas mīlas saskaņosies, bija blakus jautājums, kas to neinteresēja. Francis tik maz apzinājās savu egoismu un bija tik pārņemts pats no sevis, ka, lai gan neparko pasaulē nebūtu gribējis izraisīt Anetē greizsirdību, sāka uzskaitīt Vintergrīna jaunkundzes lieliskās īpašības un vientiesīgi jūsmoja par laimīgo gadījumu, kas viņu atvedis te atrast laimi.

Anetes sirds sažņaudzās un lūpas tikko neizteica: «Par šo laimīgo gadījumu kāds cits ir samaksājis ar savu dzīvību.»

Taču Anete nebūt negribēja to mocīt ar atmiņām. Viņa tikai pateica:

— Žermēns būtu bijis laimīgs.

Bet arī tas jau bija par daudz. Francis sadrūma. Viņam gan labāk patiktu šajā mirklī nedomāt par Žermēnu. Tomēr viņš to atcerējās, un patiesu skumju ēna pārslīdēja pār jaunekļa vaigu. Taču tur nepalika. Franča atjautīgais gars, prazdams izvairīties no visa, kas varēja satraukt viņa mieru, uztvēra Anetes pēdējo vārdu, un viņš sacīja:

— Jā, cik jauki būtu laimē dalīties ar viņu!

Kā grūtsirdība, tā laime bija vienlīdz patiesa, tomēr teikums vēl nebija izteikts līdz galam, kad palika pāri tikai prieks. Un drauga vārds tā ir netika izrunāts. Anetei ienāca prātā mirēja sūrie vārdi:

«Ja aizmirstība kavējas, mēs ejam tai pretī paši.» Francis atkal sāka tērzēt kā iemīlējies dzejnieks. Kurā tad viņš bija iemīlējies? Viņš runāja kā par vienu, tā arī par otru. Bet Anetes klātbūtne saistīja jaunekļa domas daudz vairāk nekā tās tēls, par kuru viņš runāja. Francis nenovērsa acu no Anetes, viņa skatiens to glāstīja; viņš dzertin dzēra gaisu, kas strāvoja ap Aneti. Un pēkšņi Francis apstājās, ieraudzījis ainavu, kas saistīja viņa kāro mākslinieka skatienu, un sāka jūsmot par šā apvidus līnijām, krāsu niansēm un saskaņu. Taču Anete neapstājās. Viņa devās uz priekšu, augstprātīga un izklaidīga, nepagriezdama galvu, sarauktām uzacīm. Viņu māca sašutuma pilns nicinājums pret šīm mākslinieku dvēselēm, tik nepastāvīgām, ka ik nākamais mirklis gaina iepriekšējo: dzīvība un nāve plūst tām cauri kā sietam … Anete sāka kāpt pa krauju nogāzi, kas veda uz klinšainu laukumiņu, šauru un iegarenu sedlveida ieliekumu. Viņa uzkāpa, elpu neatvilkusi. Tur, augšā, debesis bija gaišas un dzedras kā Vintergrīna jaunkundzes acis. Bet svaigais un spēcīgais pavasara vējš, pūzdams pāri kalna virsotnei, brāzmoja pa nogāzi, liekdams pie zemes garos zāļu stiebrus. Tas šaustīja Anetes un viņas ceļa biedra seju. Viņi apsēdās nokalnē, kur zeme nobrūkot bija izveidojusi iedobumu, zemu, līku koku skupsnas pavēnī. Ganības stāvi slīga lejup līdz ielejai, kur šalca kalnu strauts. Visapkārt baltmetālam līdzīgs debesu loks, ko ietvēra tumšu mākoņu bārkstis, kuri blīvējās ap kalnu korēm kā pret klintīm plīstošas viļņu bangas.

Anete bija apsēdusies uz lauku piparmētrām un pērnās zāles, ko sildīja rietošās saules pēdējie stari. No skaudrā ziemeļa brāzmām un dusmām, kas plosījās Anetes sirdī, viņas vaigi kaita purpura sārtumā. Francim blakus sēdēdama, Anete neskatījās uz viņu, bet uz priekšu, pacēlusi galvu un nicīgi smaidīdama. Viņa staroja spēkā un lepnumā. Francis nenovērsa no viņas acis un mitējās tērzēt. Šis klusums kveldināja Aneti. Nicinājuma pilnā noslēgtībā Anete juta skatienu uguni, kas slīdēja viņai pāri. Viņa joprojām smaidīja. Taču pēdējās kaisles šalkas pārbrāzās pār Aneti kā viesulis pāri koku galotnēm, kuri bija izplētuši pār viņu savus zaru spārnus. Anete teica šīm acīm, kuras viņa redzēja, lai arī neskatījās:

«Beidzot tu mani ieraugi! . . .»

Un, vērsdamās pie sāncenses tur lejā, zem viņas kājām, pie tās, kuras slimās kājas nebūtu varējušas uzkāpt šai stāvajā nogāzē, Anete domās tai uzsauca:

«Tiklīdz es gribēšu … viņš būs mans! Nāc man viņu atņemt! . . .»

Bet Anete to negribēja.

Reizē ar rietošās saules ugunsgrēku viņas acīm pāršalca pāri asiņu vilnis. Tad mēmā aizraušanās izgaisa kā saule aiz kalniem. Anete viegli nodrebēja, piecēlās un, stāvēdama uz nokalnes, pašā vējā, pagriezās pret Franci, kas devās tai nopakaļus kā šunelis. Jaunekļa acis kāri alka Anetes skatiena, lūgtin lūdzās, bet, to sastapis, Francis izlasīja tajā tikai dzedru atsvešinātību. Anete redzēja viņa vilšanos, pasmaidīja un pavērās jauneklī ar rāmu mātes labvēlību.

— Franci, tu neesi ļauns, — viņa ierunājās, — bet vari nodarīt daudz ļaunuma … Vai tu zini to? … Ir laiks zināt, manu zēn! . .. Protams, tu neesi vienīgais … Arī es esmu tāda! … Mēs visi to radām ka ābele ābolus. Bet šie augļi no mūsu kokiem jābauda mums vieniem pašiem. Nedosim tos citiem!

Francis apjucis mēģināja izvairīties no šo vārdu jēgas un pētījošā skatiena. Taču skatiens urbās viņā, un vārdi iezagās dvēselē. Spēcīgajām rokām bija viegli atstāt pēdas jaunekļa pakļāvīgajā raksturā. Cik ilgi tās tur paliks? Anete šajā ziņā ilūzijas neloloja. Bet tagad viņš tai bija rokās, un viņa veidoja Franča sirdi ar maigu bargumu. Anete izjuta pat tīksmi just pirkstos šo viegli veidojamo, drebošo, dzīvo mālu.

— Ērika tevi mīl, — viņa runāja, — un arī tu viņu mīli. Tas ir labi. Bet sargies, jo esi apveltīts ar bīstamo māku mocīt tos, kurus mīli, — ak vai, bez kāda ļauna nolūka! . . . Tas ir šās mākslas kalngals . . . Vajag no tās atradināties. Tu zini — esmu

tev ļoti pieķērusies, par daudz pieķērusies … Es neprotu melot. Un kāpēc lai es melotu? To, ko tev saku, tu pats zini… Tu man esi kā dēls — un varbūt pat vairāk. Es vēlu tev laimi. Bet labāk es vēlētos redzēt tevi visu mūžu nelaimīgu nekā to, ka

tu rotaļātos ar mīlu un aiz vieglprātības liktu ciest šai meitenei, kas tev uzticējusies . .. Ērika tev dāvā daudz vairāk, nekā tu vari sniegt. Visu sevi. Turpretim tu vari dot tikai daļu no sevis. Jūs, vīrieši, taupāt labāko, lauvas tiesu, šim briesmonim krātiņā, šim rīmam — jūsu smadzenēm, jūsu māņiem, jūsu idejām, mākslai, godkārei, darbam. Es jums to nepārmetu. Jūsu vietā es darītu to pašu. . . Bet lai šī daļiņa, ko jūs veltījat mums, būtu skaidra! Lai tā būtu droša! Neatraujiet to tūdaļ, kad esat iedevis! Neblēdījieties spēlē! No jums neprasa daudz. Bet par šo mazumu mēs gribam būt drošas. Vai tu spēsi dot Ērikai šo mazumu? Pārbaudi sevi līdz pašiem sirds dziļumiem! Vai tu vēlies viņu? Vai tu Ēriku mīli? Nu, tad ņem viņu! Taču atdodies

arī pats! Dots pret dotu! Mācies ņemt un glabāt un — uz visiem laikiem! Mākoņdvēsele! Vēja gars! . . .

Nodurtu galvu Francis stāvēja kā sastindzis, paciezdams skarbos vārdus un zibšņojošās acis, kurās tagad iedzirkstījās smiekli. Anete palaida vaļā savu laupījumu, sirsnīgi iesmējās un piebilda:

— Dosimies mājup!

Viņi klusēdami kāpa lejā no kalna. Anete gāja pa priekšu. Franča acis nenovērsās no viņas tumši zeltainā pakauša. Viņš vēlējās, kaut kāpšana nebeigtos nemūžam.

Neaizgājusi līdz pirmajām mājām, Anete apstājās. Viņa pagriezās un izstiepa Francim pretī rokas. Tāpat kā pirmajā vakarā, kara gūstekņu nometnē jauneklis noliecās un apbēra viņas rokas skūpstiem. Anete atbrīvoja rokas, uzlika tās Francim uz pleciem, ielūkojās viņam acīs un teica: — Ardievu, manu zēn!

Anete atgriezās mājās viena un negaidīja nākamo rītu, kā bija solījusi: viņa aizbrauca to pašu nakti.

Nākamajā dienā Ērika un Francis atnāca, lai atvadītos. Viņi atrada būrīti tukšu. Viņus pārņēma nožēla un reizē arī atvieglojums.

PIEKTĀ NODAĻA.

Anete neaizbrauca līdz Parīzei. Viņa izkāpa pa ceļam kādā nomaļā stacijā, kur neviens viņu neiedomātos meklēt. Anete jutās kā pamatu zaudējusi. Vajadzēja tikt ar sevi skaidrībā. No jauna atrast zaudēto virzienu.

Pēdējo mēnešu nogurums pēkšņi kļuva nepanesams: nemitīgais sasprindzinājums, pēdējais trieciens, kas atmodināja Anetē mokpilno apziņu, ka tuvojas nenovēršamais vecums, un veltās alkas pēc mīlestības, nedalītas mīlestības, kādu viņa vēl nekad nebija pieredzējusi. Nenoteikta, novārdzinoša grūtsirdība. Atdodot sevi visu — kam gan? Tagad, kad Anete bija visu sevi atdevusi un no visa atteikusies, viņa jutās šausminoši brīva. Visas saites sarautas. Bet kur lai pieķeras, ja tās jūs netur? Viņai vairs nebija kur pietverties. Tas bija ļaunākais no visa: viņa bija pazaudējusi pati sevi; viņa vairs neticēja pati sev, vairs neticēja savai ticībai uz cilvēci. Pati ļaunākā nelaime! Cik daudz reižu ļaunāk nekā vienkārši vairs neticēt cilvēcei! . .. Zaudējusi ticību, spēcīga dvēsele rada sev jaunu, tā atkal vij ligzdu. Bet, ja pati dvēsele mūs piekrāpj … Atklājas, tā bijusi no smiltīm, kā smiltis arī sabrukusi . . . Savā kvēlajā godīguma nesamierināmā Anete iededzināja sev pierē melu kauna zīmi. Viņas mute nemitējās runāt par cilvēci, bet alkatīgā sirds kā zirneklis zem tīmekļa bija uzglūnējusi laupījumam. Atklājās, ka cilvēce viņas izpratnē ir cilvēks . . . Vīrietis . . . Pirmais, kas gadījās ceļā, — laipns un nenozīmīgs! . . . Cik tas gan smieklīgi! . . . Cik spēka viņa bija izšķiedusi ticības un uzupurēšanās tieksmei un ko visu likusi uz spēles — sevi un citus — un tas viss, lai uzķertos uz šās makšķeres! Visa uzupurēšanās sajūsma šai ēsmai, šim zēnam (šim vai kādam citam! Gadījums bija izvēlējies viņu par pievilinātāju!), un pašuzupurēšanās jau izrotāta kā elks, un iekāre, lai prieks būtu pilnīgs, izgreznota ar ideālisma vizuļiem un nosaukta svētā vārdā, liekulīgā vārdā — «humanitāte».

Viņa bija nikna pati uz sevi. Viņa apmeloja sevi. Sadugusi, atbalstījusi zodu dūrēs, saliekusi elkoņus un piespiedusi tos pie sāniem, viņa ļāvās pazemojuma un sakāves jūtām … Anete bija apmetusies nelielā miestiņā pļavu vidū. Viņa pat nezināja šā miestiņa nosaukumu. Uz labu laimi naktī izkāpusi no vilciena un iegriezusies pirmajā viesnīcā, kas gadījās ceļā. Vienā no Bernes apkaimes lielajām viesnīcām ar platajiem jumtiem, kas pārkarājas pāri mazām, sīkos kvadrātiņos sadalītam logu rūtīm, aiz kurām ziedēja ģerānijas.

Aiz šiem sarkanajiem aizkariem platās nojumes pavēnī satrauktā dvēsele pamazām nomierinājās un iegāja savā gultnē. Bet ne reizi vien tā vēlāk atkal sadauzīsies pret klintīm. Velti tā sev teica:

«Diezgan! Es nometu ieročus un vairs neaizsargājos. Esmu uzvarēta. Padodos . . . Vai tev ar to nepietiek?»

Nē, tai nepietiek. Daba atgādina, ka līgums tikai tad stājas spēkā, kad tas parakstīts. Anetei vēl ilgi pēc tam vajadzēja no jauna sākt cīņu pret trīskāršām mokām, kuras sagādāja bezjēdzīgā kaisle, mūžīgā pakļautība un zudusī jaunība — maldinošā uguns, nožēlojamais sārts, dzīves pelni. No rīta viņa pamodās nogurusi, klusa, mazvērtības apziņas pārņemta pēc jūtu vētrām naktī.

Un ne jau viņa vien! Cik daudz mierīgu seju, kas dienā liekas trulas un saltas, slēpj aiz šīs maskas cīņas pēdas, kas ik nakti noris dvēselēs!

Beidzot Anete tikusi ar sevi skaidrībā. Viņa atzina, ka bankrotējusi. Atzina sevi par uzvarētu. Naidā degošai cilvēcei, kas, pati sevi plosīdama, vaidēja agonijā, Anete gribēja likt pretī savu brīvās un vientuļās sievietes sirdi, kura nepakļaujas naidam un nāvei, svētī dzīvību un, negribēdama redzēt atšķirību starp naidīgajiem brāļiem, izstiepj pretī rokas visiem saviem bērniem … Tā bija pārlieku liela augstprātība. Anete bija sevi pārvērtējusi. Viņa nebija brīva. Viņai nebija spēka būt vienai. Anete nebija māte, kas aizmirst sevi savu bērnu labā. Viņa aizmirsa bērnu, pati savu miesīgo bērnu. Viņa bija mūžīga verdzene, viltus pilna verdzene, kas slēpjas un kā kuce alkatīgi tiecas apmierināt savu iekāri. Jauka nesavtība, neko teikt! Viss viņas ideālisms bija tikai ēsma, kuru daba bija izmantojusi, lai ar pātagu iedzītu to atpakaļ suņu būdā, Viņa vēl nebija spējīga atbrīvoties no suņu puiša .. .

«Nu, lai arī tā! Man tagad jāmācās būt pazemīgai… Es gribēju. Bet nevarēju . .. Tomēr arī tas kaut ko nozīmē, ja esmu gribējusi! … Es nespēju… Bet var jau būt, ka reiz kāds cits, labāks, stiprāks par mani, to varēs … Uzvarēta un samierinājusies — tomēr lolodama vēl iespēju sacelties — Anete nolēma atgriezties Parīzē.

Kupejā viņa bija viena ar diviem vīriešiem, diviem frančiem, — jaunu, sejā ievainotu virsnieku ar melnu saiti pār acīm un satītu galvu un sanitāru, kas to pavadīja. Sanitārs bija neveikls, spēcīgs laucinieks, vienaldzīgs pret ciešanām, kuras viņu notrulinājušas (pārlieku daudz viņš bija tās redzējis!). Kaut kā novietojis slimo kaktā, viņš vairs nelikās gar to ne zinis. Notiesāja dažas šķiņķa šķēles, piedzerot klāt no pudeles, pēc tam, noāvis smagos zābakus, izstiepās visā garumā uz sola iepretī slimniekam un sāka krākt. Ievainotais sēdēja tai pašā pusē, kur Anete. Viņa ieraudzīja, ka tas sāka taustīties visapkārt, ar pūlēm piecēlās un kaut ko meklēja tīkliņā virs galvas, bet neatradis apsēdās un nopūtās.

— Vai jūs ko meklējat? — Anete pajautāja, — Vai nevaru jums palīdzēt?

Ievainotais pateicās. Viņš gribot atrast pulveri, lai remdinātu durstošās sāpes pierē. Anete izšķīdināja pulveri ūdenī un deva to iedzert. Abiem nenāca miegs. Viņi sāka tērzēt, vilcienam dārdot un kratoties. Apsēdusies blakus slimajam, Anete to sargāja no grūdieniem; viņa uzsedza tā drebošajiem ceļiem segu, Ievainoto uzmundrināja Anetes līdzjūtība. Un tas — kā gandrīz visi pamestie, kad pār tiem līdzjūtīgi noliecas sieviete, — kā bērns tūdaļ tai visu uzticēja. Ievainotais uzticēja Anetei to, ko nekad nebūtu teicis nevienam vīrietim un varbūt arī viņai pašai, ja vien varētu viņu redzēt.

Lode bija izgājusi cauri abiem deniņiem. Divas dienas ievainotais akls nogulējis kaujas laukā. Pamazām acu gaisma šķitusi atgriežamies. Bet tad atkal pazudusi un izdzisusi uz visiem laikiem. To zaudējot, ievainotais zaudējis visu. Viņš bija gleznotājs. Acu gaisma bija jaunā cilvēka manta un maize. Un vēl nebija zināms, vai nav skartas pat smadzenes. Ievainoto mocīja sāpes…

Tas vēl nebija pats ļaunākais . . . Dvēsele cieta nāves mokas. Tā raudāja bez asarām satumsušajā naktī, lēja asiņainus sviedrus . . . Tai vairs nebija palicis nekas. Viss bija atņemts. Jauneklis bija devies karā bez naida, aiz mīlestības pret tuviniekiem, pret cilvēkiem, svētām idejām. Viņš devās iznīdēt karu. Devās atbrīvot no tā cilvēci. Pat — savus ienaidniekus. Jauneklis sapņoja, ka varēs atnest tiem brīvību. Viņš bija atdevis visu. Un zaudējis visu. Pasaule bija ievainoto apvedusi ap stūri. Pārāk vēlu jauneklis saprata milzīgo netaisnīgumu, politisko spēlmaņu zemiskos aprēķinus, kuriem viņš bija tikai bandinieks uz šaha galdiņa. Jaunais cilvēks vairs neticēja nekam. Viņš bija piekrāpts. Un gulēja sakauts, nevēlēdamies sacelties … Drīzāk iet bojā, nogrimt bedrē, neeksistēt un pat neatcerēties, ka būtu kādreiz eksistējis, nogrimt kapa dibenā, kur apņems mūžīga aizmirstība!

Viņš runāja bez pacēluma, gurdā un apslāpētā balsī, kas piepildīja Aneti ar māsas līdzjūtību . . . Ai, cik daudz kopēja bija viņu likteņos, kas gan šķita dažādi! Šis cilvēks karā bija redzējis tikai mīlestību, bet viņa — tikai naidu, un abi bija upurēti. Kam? Kādam nolūkam? Šādu upuru traģisma pilnais neprāts! … Un tomēr un tomēr! . . . Šai rūgtuma pārmērībā (šāda posta priekšā Anete gandrīz neuzdrošinājās atzīties pati sev) ir arī traģiskā bauda! . . . Nē, ne jau nu velti mūs plosa, mīda kājām, samaļ kā vīnogu ķekarus! Un, ja arī viss bijis veltīgi, vai gan tas ir maz — būt vīnam! Šis spēks, kas iztukšo mūs, — kas gan tas būtu bez mums? Kāds šausminošs dižums! . . .

Pārliekusies pār aklo, viņa teica klusi un dedzīgi:

— It visi, kas uzupurējas, ir muļķi! Iespējams . . . Nu lai, labāk būt muļķim! Arī es tāda biju. Bet es sākšu visu no gala.Un jūs?

Anetes vārdi ievainoto saviļņoja:

— Es arī.

Viņu rokas sakļāvās.

— Vismaz mēs neguvām nekādu labumu no tā, ka mūs apkrāpa. Būt apkrāptam — arī tur slēpjas savs skaistums.

Vilciens apstājās. Dižona. Sanitārs pamodies izkāpa, lai dotos uz bufeti apslacīt rīkli. Anete ieraudzīja, ka ievainotais mēģina atbīdīt marles saiti.

— Ko jūs darāt? Neaiztieciet!

— Nē, ļaujiet!

— Ko jūs gribat darīt?

— Jūs redzēt, iekams nav uzbrukusi mūžīgā nakts. Viņš atstūma apsēju. Un ievaidējās:

— Par vēlu! … Es jūs vairs neredzu. Ievainotais paslēpa seju rokās.

— Manu nabaga zēn! — Anete sacīja. — Jūs mani redzat labāk nekā ar acīm. Man arī nevajadzēja acu, lai pazītu jūs. Pieskarieties manām rokām! Mūsu sirdis saskaras.

Aklais satvēra tās plaukstu, it kā baidīdamies sevi pazudināt. Viņš lūdzās:

— Runājiet vēl! Runājiet ar mani! Runājiet! Anetes balss viņa mirušajām acīm bija kā siluets uz sienas, Ievainotais kāri vērās tajā, kamēr Anete īsumā attēloja četrdesmit gadu cerību, vēlmju, pašaizliedzības, sakāvju, atjaunotu cīņu stāstu — četrdesmit īstenības un sapņu (viss ir sapnis) gadus, kas bija atstājuši pēdas viņas sejā.

«Jā, tie droši vien to ir labi izveidojuši,» viņš nodomāja. «Dvēsele atstāj savas pēdas . . .»

Tagad aklais redzēja skaistāko no savām gleznām. Taču nevienam. citam nebija lemts to skatīt.

Anete apklusa. Abi līdz pašam rītam neteica ne vārda. Īsi pirms vilciena apstāšanās gala stacijā Anete atbrīvoja savu roku, kuru visu laiku bija ļāvusi turēt, un teica:

— Es neesmu nekas cits kā vien tava nelaimes biedrene. Bet es svētīju tavas nabaga acis, svētīju tavu miesu un domas, tavu uzupurēšanos un labsirdību. Un tu savukārt svētī mani! Kad tēvs aizmirst savus bērnus, bērniem nekas cits neatliek kā būt viens otram tēva vietā.

*

Marks no rīta saņēma telegrammu, kas ziņoja par mātes atgriešanos. Satraukumā viņš pietrūkās kājās. Kopš viņi šķīrušies, māte bija atsūtījusi no Šveices tikai vienu atklātni. Marks rakstīja mātei ik dienas. Taču nevienu no šīm vēstulēm Anete nebija lasījusi. Visas bija palikušas pastā, nodaļā «uz pieprasījumu» mazajā Šveices pilsētiņā, kuru Anete atstāja jau nākamajā dienā pēc ierašanās Šveicē; apmulsumā viņa nebija iedomājusies pateikt adresi, uz kurieni pārsūtīt vēstules. Mātes klusēšana, kas Markam likās tīšprātīga, zēnu stindzināja.

Viņš dzīvoja pamestajā mātes dzīvoklī. Lai kā arī Silvija aicināja viņu pie sevis, Marks atteicās. Viņš uzskatīja, ka ir pietiekami liels, lai dzīvotu viens. Dzīvotu kopā ar promesošo. Marks juta tās klātbūtni it visur: viņš velti nopūlējās savākt vienkop mātes neredzamās pēdas uz lietām, mēbelēm, grāmatām, gultā. Marks cieta no vienaldzības, kādu viņam izrādīja māte. Bet viņš nedusmojās uz to; pirmo reizi mūžā Marks nedusmojās par netaisnību, kāda tam nodarīta. Viņš dusmojās pats uz sevi, nemitīgi domāja, ka šis dārgums vēl nesen bija viņa rokās, bet paša vainas dēļ to pazaudējis. Sirdi pārņēma saltums. Tad zēns devās pie mātes gultas un nolika galvu uz spilvena, lai labāk varētu domāt par viņu. Un, jo vairāk viņš domāja par māti, jo skaidrāk atskārta atšķirību starp viņu un visiem pārējiem, kurus mīlēja. Marks bija mēģinājis atjaunot saites ar dažiem draugiem. Viņš bija sadraudzējies ar Pitānu. Markam gribējās ielūkoties tajā līdz pašiem dziļumiem . . . Ai, cik tukšas viņam likās šīs dzīles! Pitāna ticībai, šai pūdelim raksturīgai padevībai trūka jebkuras personiskas nokrāsas! Kādas ēnas un kādi atspulgi! Tiklīdz Marks mēģināja Pitānu ievilkt vaļsirdīgā sarunā, iedziļināties tā nenobriedušajās domās, viņš tūdaļ pārliecinājās, ka tas kā šunelis stāv uz pakaļkājām, savaldzināts no skanīgiem vārdiem: Pitānu varēja uz vietas nogalināt, tas nenovērstu no slepkavām savas loto bumbiņām līdzīgās acis . . . (Velti būtu brīdināt, ka Marks sprieda netaisni! Netaisns viņš bija jau pēc dabas. Kā visi tie, kuriem mīlēt nozīmē — dot priekšrocības! Taisnība viņam rūpēja vismazāk . . .) Marks nejuta simpātijas pret vārdu vergiem. Mazais Diogens meklēja cilvēku, kas būtu īsts cilvēks, ik dzīves mirkli būtu pats, nevis kāda cita atbalss. Un par sievietēm nav vērts ne runāt! Tās ir mūžīgās serve padrone[124]. It kā tās kāds skubināt skubināja ar viltu ievilkt vīriešus, ar kuriem tās apskāvušās, lipīgajā melu tīklā, kuru izmanto dzimums — šis aklais briesmonis ar nepiepildāmo vēderu . . .

Bet Marks redzēja tikai vienu (vai varbūt tās bija viņa iedomas?), kas — cik tālu vien sniedzās zēna atmiņas — cīnījās ar šo zirnekļa tīklu, ārdīja to, izlauzās un, no jauna saķerta, atkal sāka cīņu . . . Savu māti. . . Šajās dienās, kad viņš sarunājās pats ar sevi, atrazdamies kā ieslodzīts tukšā dzīvokļa četrās sienās, no kurām, kā likās, viņa bija aizgājusi uz visiem laikiem, Marks, viss degdams, devās atpakaļ pa atmiņu taku pagātnē, tiekdamies atjaunot šās sievietes dzīves ainu pēdējo gadu laikā, šo vientuļo dzīvi ar nezināmajiem priekiem un ciešanām, kaislēm un cīņām, kādas to pārpildījušas. Tagad Marks bija pietiekami iepazinis šo dvēseli, lai būtu pārliecināts, ka tā nekad nav bijusi tukša. Viņš bija to pametis vienu, atstādams savai iekšējai pasaulei, — kādas gan tiesības viņam tagad bija uz šo pasauli? Māte bija paradusi viena cīnīties, uzvarēt, paciest sakāvi un viena turpināt iesākto ceļu. Uz kurieni veda šis ceļš, kas turpmāk vīsies tik tālu projām no viņa? . . . Marks tik daudz par to domāja, tik daudz domāja par māti, ka mitējās domāt pats par sevi. Viņš vēlējās tikai vienu: nolīdzināt mātei šo ceļu, lai arī kāds tas būtu . . .

Un tieši šādā garastāvoklī Marks pēkšņi saņēma telegrammu. Tā šķita kā sprādziens, kuri tagad iezīmēja aplenktās pilsētas dienas. Viņš pārlasīja telegrammu vairākas reizes, iekams ticēja pats savām acīm. Atgriešanās, ko sagaidīt Marks vairs necerēja, radīja viņā baiļpilnu prieku. Kas māti veda atpakaļ uz šejieni? Marks sargājās domāt, ka tā brauktu šurp viņa dēļ. Māņticīga nojausma sacīja, ka vislabākais līdzeklis iegūt vēlamo, ir — to vairs negaidīt.

Atbraukusi Anete dēlu stacijā neatrada. Vilciens bija nokavējies par astoņām stundām; tas pienāca Lionas stacijā tikai pēcpusdienā. Marks bija atnācis un, ilgu laiku velti izgaidījies, izmisumā devies atpakaļ uz mājām. Bet viņš nekur nevarēja rast mieru. Kad Anete beidzot pārradās mājās, viņa dēlu vairs dzīvoklī nesastapa, jo viņš tikko bija atkal aizgājis uz staciju. Anete uzkāpa savā dzīvoklī un sāka gaidīt. Viņa jutās aizkustināta, redzēdama, ka Marks nolicis ziedus viņas istabā. Anete apsēdās un atbalstīja galvu pret krēsla atzveltni. Pārlieku nogurusi viņa klausījās mājas un ielas trokšņos. Tad aizsnaudās. Kā pa miglu Anete izdzirdēja kāda soļus, kas skriešus skrēja augšup pa kāpnēm. Ienāca Marks. Viņš iekliedzās aiz prieka. Anete pusnomodā, pusmiegā pasmaidīja un nodomāja:

«Viņš taču mani mīl!»

Anete gribēja piecelties, bet kājas neklausīja. Viņa izstiepa pretī rokas. Marks metās mātes apkampienos.

— Ai, kā es tevi gaidīju! Kā tu atbrauci?

Anete neatbildēja, tikai glāstīja dēla vaigus un matus. Ar vienu pašu acu uzmetienu Marks ieraudzīja mātes novājējušajā sejā paguruma un sāpju pēdas, un iekšēja balss brīdināja būt atturīgam. Marks apvaldīja jautājumus un piezīmes, kas dzīrās nolidot no lūpām. Apkampjoties Marks bija pacēlis māti no krēsla. (Cik spēcīgs tas kļuvis! . . . Bet viņa — tik vārga! . . .) Anete pietrausās kājās un, dēla atbalstīta, paspēra kopā ar viņu dažus soļus uz loga pusi. Dzeltenajā vakara blāzmā viņas seja šķita ārkārtīgi bāla.

— Tev tūdaļ jāatgulstas … — Marks sacīja.

Anete pretojās, tomēr galva reiba, un viņa ļāva sevi aizvest, gandrīz vai nešus aiznest līdz gultai; Marks piespieda māti atgulties, novilka viņai apavus, palīdzēja attaisīt virsdrēbes; Anete vairs nepretojās; bija tik jauki pakļauties cita gribai, kurš viņu mīlēja . . .

. . . Kurš viņu mīlēja . . . Tātad dēls viņu mīlēja? . . . Cik nogurdinoši likās domāt! . . . Anete to atstāja uz rītdienu … Un Marks varbūt jutās laimīgs, ka bija iemesls atlikt izskaidrošanos. Viens vienīgs jautājums šķita Markam steidzams. Tas bija mēles galā. Bet viņš vēl nebija paguvis to izteikt, kad māte atgūlusies atvainojās par nogurumu:

— Kauns, es atbraucu un nu ļauju sevi tā lutināt!… Piedod, manu puisēn! … Es taču biju tik stipra! . . . Bet nu vairs neturos uz kājām. Neesmu vairākas naktis pēc kārtas gulējusi. . . Apsēdies pie manis! Pastāsti, ko šodien darīji, kādēļ mēs tā pārmijāmies . . .

Marks sāka juceklīgi stāstīt, kā skraidelējis šurp un turp. Anete nesekoja stāsta pavedienam; drīz vien viņai zuda arī vārdu jēga; aijāja tikai dēla balss skaņa. Anetes acis aizvērās. Marks pārtrauca stāstījumu, piecēlās, paskatījās uz māti un negribīgi atkāpās. Neizteiktais jautājums joprojām dedzināja . . . Viņš vilcinādamies atgriezās un noliecās pār gulētāju. Anete atkal atvēra acis … Marks neveikli sakārtoja mātei spilvenu un aši iejautājās:

— Tu taču šoreiz paliksi?

Anete nesaprata un izbrīnījusies pavērās dēlā. Viņš cik vien spēdams nepiespiesti atkārtoja jautājumu:

— Tu paliksi? Anete pasmaidīja:

— Palikšu . . . Un aizmiga.

Marks, atviegloti uzelpodams, izgāja.

*

Savas istabas durvis Marks bija atstājis puspievērtas. Viņš klausījās mātes vienmērīgajā elpā un teica pats sev:

— Māte ir šeit. . . Viņa ir kopā ar mani. . . Man vēl ir laiks . . .

Šajā naktī Parīzei atkal uzlidoja ienaidnieka bumbvedēji. Sirēnas gaudoja. Mājā sākās parastais satraukums: iedzīvotāji cēlās augšā un traucās pa kāpnēm patvertnē. Marks pietrūkās no gultas un piegāja pie mātes. Tā gulēja tik cieši, ka Marks neuzdrošinājās to modināt.

«Lai bumbas tagad krīt! Mēs esam kopā!» viņš nodomāja.

Lai arī cik drosmīgs Marks sev likās, vienatnē trauksmes naktīs viņu pārņēma bailes. Bet tagad (nez kāpēc?) Marks izjuta gandrīz vai patiku.

Nākamajā rītā Silvija, raizēdamās par māsasdēlu, atnāca to apmeklēt. Uzzinājusi par Anetes atbraukšanu, viņa nosauca Marku par «mazo kamieli» (Marks bija greizsirdīgi noslēpis telegrammu, lai māte pirmajā dienā piederētu tikai viņam). Bet Anete vēl gulēja, un Marks kā pūķis nelaida nevienu tās istabā. Strīda kņada uzmodināja Aneti, un Silvija ienāca iekšā. Viņai bija daudz kas sakāms māsai: bet arī viņa uzreiz ieraudzīja, ka lieti un vēja brāzmas sabangojušas viņas upi [125] , un, — kā vienmēr piesardzīga pret tiem, ko mīlēja, — Silvija runāja tikai par to, kas varēja Aneti izklaidēt: dzīves pieredze bija iemācījusi, ka vislabākās zāles satrauktai dvēselei ir — to neaiztikt, iekams pašas no sevis, pamazām, palēnām nogulsnējas smiltis. Viņa zoboja Aneti par ciešo miegu, jo tā nebija dzirdējusi pat bombardēšanu pagājušajā naktī, un pukojās uz Marku, šo tiepīgo kustonīti, kurš kopš Anetes aizbraukšanas iecirtīgi atteicies atstāt mātes dzīvokli un apmesties pie viņas. Silvija jokodamās izteica aizdomas, ka viņš droši vien gribējis naktīs darīt visādas palaidnības. Bet Marks noskaitās un pateica, ka viņš tai esot devis vārdu būt prātīgs un nepieļaušot savu solījumu apšaubīt: ja viņš būtu gribējis izklaidēties pret Silvijas gribu, tad esot diezgan pieaudzis, lai viņai to pateiktu acīs. Vēlāk Marks nožēloja, ka mātes klātbūtnē izsacījis tādus vārdus, un sakaunējies devās savā istabā. Kad Marks bija izgājis, Silvija lepni atzina:

— Kas par ķildnieku! Vai ne? Cik gan viņš mums līdzīgs!

Anete nodomāja:

«Vai tad viņš ir man līdzīgs?»

Anete mēģināja atkal ķerties pie mājas darbiem, taču dvēseles pagurums vēl ilgi neizzuda. Viņa drīz vien nokusa. Marks prata iekārtoties tā, lai atvieglotu mātei pūles. Viņš izlikās, it kā neko neredzētu, bet vienmēr gadījās klāt, kad vajadzēja māti pasaudzēt no piepūles — vai nu pārvietot mēbeles, vai uzkāpt pa pieslienamām kāpnēm, lai piestiprinātu aizkarus. Šī pakalpība bija kaut kas jauns gan viņam pašam, gan arī mātei: kā visi patiesi cilvēki, Marks baidījās, ka māte nesaskata viņa rīcībā to pārspīlēto centību, kura šķiet kā radinieku liekulība, un tad viņš centās izlikties vienaldzīgs. Anete aizkustināta un apmulsusi beidza pateikties daudz dzedrāk, nekā bija sākusi. Abi nogaidīja — uzmanīgi, laipni, nerunīgi, viens otru iesānis vērodami… Vai otrs ko teiks? … Ikvienam bija bail sākt pirmajam runāt, lai nepiedzīvotu vilšanos. Marks vairījās mātei jautāt par pēdējo ceļojumu un pēkšņo atgriešanos. Un, ja māte kādreiz pavisam neapzināti iegrima sevī, Marks novērsa acis it kā aiz kautrīgām bailēm nolasīt tās domas vai arī iegāja blakus istabā, lai netraucētu māti. Bet, kad Anete apjautājās, ko viņš darījis tās prombūtnē, Marku sāpināja jautājumi, uz kuriem viņš jau priekšlaikus bija atbildējis vēstulēs. Vai viņa tik maz mīlēja viņu, ja tik pavirši bija tās pārlasījusi?

Anete nemūžam nebūtu uzzinājusi par šo vēstuļu esamību, ja Silvija reiz par tām neviļus neieminētos. Silvija mēdza ierasties pie «jaunlaulātajiem», kā viņa tos dēvēja, lai uzzinātu, kā tiem klājas; viņa bija pamanījusi, ka Anete un Marks «atklāj» viens otra sirdī līdz šim nepazītas īpašības, tāpēc nozvērējās neiejaukties un ļaut tiem visā pilnībā izbaudīt šā atklājuma grūtības un priekus; tomēr Silvija uzskatīja, ka abi virzās uz priekšu pārāk gausi. Viņa nolēma palīdzēt tiem izkulties no grūtībām. Silvija nosauca abus par «mīlētājiem». Marks nebija klāt. Anete iebilda.

— Es nerunāju par tevi, cietsirde! — smiedamās attrauca Silvija. — Tev patīk, ka tevis dēļ cieš, tāda nu reiz ir tava loma.

— Tu nu gan vari melsties! — iesaucās Anete.

Bet Silvija zināja, uz ko tēmēt.

— Toties tavs jaunais pielūdzējs, kas tavā prombūtnē rakstīja tev ik dienas . ..

Anete vairs nedzirdēja stāstījuma turpinājumu. . . Marks rakstījis ik dienas! Viņai nebija ienācis prātā atstāt adresi vēstuļu pārsūtīšanai, tās tagad mētājas tur!… Jā, Silvijai taisnība, viņai ir cieta sirds.. . Anete tūdaļ aizrakstīja, lai atsūtot svešajā malā palikušās vēstules. Taču viņa negribēja, ka Marks to uzzinātu. Kaut tikai vēstuļu sainītis nenokļūtu dēla rokās! Anete uzmanīja pastnieku, kas vairākas dienas nenāca; aizsteidzoties Markam dažus soļus priekšā, viņai tomēr laimējās tās veikli izraut vārtu sardzei no rokām. Viņa gaidīja, kamēr Marks aizies, lai tās izlasītu.

Pavisam bija astoņas vēstules. Vesela bagātība! . . . Jau pirmās rindas lasot, Anetei ieriesās acīs asaras. Viņa gribēja izlasīt visas vienā elpas vilcienā, bet nespēja. Anete mēģināja sakārtot vēstules pēc datumiem, lai vēlāk tās izlasītu lēnām, pēc kārtas. Taču nebija spēka ievērot šo noteikumu. Viņa tās vai rītin aprija. Anete lasīja aizgūdamās, kā pagadījās, pārlēkdama pāri rindiņām, apstādamās, alkatīgi atgriezdamās pie sevišķi maigiem vārdiem. Pēc tam kad pirmais izsalkums bija kaut cik remdēts, viņa varēja vēlreiz visu izlasīt pēc kārtas, izbaudot ik rindu. Anete bija pietvīkusi aiz pāri plūstošās mīlas un kauna… Cik viņa gan bijusi netaisna pret dēlu!

Nevar teikt, ka vēstulēs būtu tikai jūtu atklājumi. Marks necieta sentimentalitāti (jo vairāk tāpēc, ka baiļojās, ka pašam tā pielipusi), un pat šajās vēstulēs jauneklis atturējās no maigiem vārdiem, kas dzīrās nolidot no viņa lūpām. Bet māti, kura pazina ik rieviņu ap dēla muti, šī mākslotā atturība tikai vēl vairāk aizkustināja. Marks, mātei rakstot, vairījās pat no vārda «mīļā». Pirmajā vēstulē viņš rakstīja:

«Māt, Tu mani nemīli.. .»

(Anetei sažņaudzās sirds.)

«Arī es pats nemīlu sevi. Neesmu darījis nekā tāda, lai mani iemīļotu. Tātad tas ir taisnīgi. Bet es tomēr esmu Tavs dēls! Un jūtos Tev daudz tuvāks nekā jebkuram citam. Es nespēju Tev to pateikt. Ļauj man par to uzrakstīt vēstulē! Man vajadzīgs draugs. Man tāda nav. Man jātic, ka Tu esi mans draugs, kaut arī tā nebūtu taisnība. Neatbildi man! Negribu, ka Tu man to pateiktu aiz labsirdības, aiz līdzjūtības. Es ienīstu līdzjūtību. Negribu, ka mani pazemo. Negribu, ka mani krāpj. Un es Tevi mīlu ne jau tāpēc, ka Tu esi laba. Es nezinu, vai Tu esi laba. Mīlu Tevi tāpēc, ka esi patiesa… Neatbildi man! Lai ko Tu par mani domātu, man Tev jāraksta. Lai arī mana māte nebūtu man draugs, es rakstu savam draugam, es nerakstu mātei. Man ir kādam jāuzticas. Mani pārāk daudz kas nomāc … Esmu pārāk vientuļš. Pārlieku neveikls. Palīdzi man! Es zinu, ka Tu palīdzi citiem. Tu vari palīdzēt arī man. Tev tikai mani jāuzklausa. Atbildi es neprasu … Man daudz kas Tev sakāms. Neesmu vairs tas, kas biju agrāk. Pēdējā gadā esmu pārvērties, ļoti pārvērties … Šo vēstuli iesākot, man gribējās Tev pastāstīt par visu, ko esmu darījis šā gada laikā un kas mani tik ļoti pārvērtis. Bet tagad vairs neuzdrošinos, pārlieku daudz ir tāda, par ko jākaunas. Man bail, ka tas mūs vēl vairāk attālinās vienu no otra, un Tu jau esi man pietiekami tāla! Un tomēr reiz vajadzēs Tev pateikt visu, vienalga, kaut Tu sāktu mani pat nicināt. Es nicinātu sevi vēl vairāk, ja Tev to nepateiktu. Es pateikšu. Vēlāk. Kādu citu reizi. Šai dienai pietiek. Šodien esmu Tev diezgan devis. — Skūpstu Tevi, mans draugs.»

Šās valdonīgās mīlas tonis aizrāva, uztrauca, savaldzināja Aneti. Nākamās vēstules bija tādas pašas kaismes pārpilnas. Marks neuzdrošinājās atklāt, kas to nomāca visvairāk. Ik vēstulē viņš sacīja:

«Vai tas būs šoreiz? Nē, es vēl nevaru. Noteikti nevaru! Man taču jāaizmirst, ka Tu esi sieviete. Mans draugs … Vai gribi tas būt? Vai Tu vari tas būt? … Tu tomēr esi sieviete, un es neuzticos sievietēm. Es tās ne visai cienu. Piedod! Tu — tas ir pavisam kas cits. Kopš neilga laika! Līdz pat pagājušajam gadam es spriedu par Tevi tāpat kā par citām. Biju Tev pieķēries (tikai to neizrādīju), taču uzticības man nebija. Tagad vairs tā nav. Daudz kas ir mainījies, esmu daudz ko pieredzējis, daudz ko uzzinājis un droši vien uzminējis . . . Par Tevi, par sevi, par citiem . . . Redzi, esmu daudz ko uzzinājis… Pārāk daudz! … Un, starp citu, daudz ko tādu, kas nebūt nav skaists un kas man sagādāja sāpes. Bet es teicu pats sev, ka labāk, ja to zinu, reiz nu tā ir patiesība. Pasaule ir riebīga. Sievietes es necienu. Vīriešus nicinu. Un arī pats sevi nicinu. Tomēr Tevi — Tevi es cienu. Esmu mācījies Tevi saprast. Esmu uzzinājis par Tevi kaut ko tādu, par ko Tu neesi man neko daudz stāstījusi un ko man pateica krustmāte. Un esmu dabūjis zināt kaut ko citu, par ko man krustmāte nav stāstījusi, jo viņai par to nav ne jausmas: Silvija ir lāga sieviete, taču kaut ko tādu viņa nespēj saprast… Bet es — es to saprotu … (Es tā domāju.. . Nē! Esmu par to pārliecināts …) Un tas man palīdz izprast daudz ko manī pašā, ko agrāk nespēju izskaidrot. . . Ai, cik tas viss ir neskaidri, ko Tev te rakstu! …» (Aiz īgnuma spalva bija iedūrusies papīrā un to pārplēsusi.) «Cik grūti ir runāt ar Tevi gan no tāluma, gan arī vaigu vaigā! Mēle ir kā saistīta. Man šķiet, ka es Tev to izskaidrotu labāk, ja Tu būtu tepat man blakus … Un tomēr nē! Nezinu . . . Tavas acis, kad Tu raugies manī, ir iecietīgas, augstprātīgi labvēlīgas vai izsmējīgas (kā viens, tā otrs mani kaitina), vai arī izklaidīgas un tālas … Tu raugies kaut kur citur, man garām . . . Raugies manī, manā sirdī, pašās dzīlēs, raugies manī kā savā dēlā, kā draugā, kā vīrietī! . ..»

Anete redzēja šo skatienu, kas cieši lūkojās viņā, prasīgs un bargs. Un viņa sakautrējusies novērsa acis. .. Viņas dēls — vīrietis! … To viņa nebija iedomājusies. Māte bērnā allaž redz tikai bērnu. Šais jaunekļa vēstulēs — tik grubuļainās, nedrošās, sašutuma pilnās — viņa dzirdēja pavēlniecisku toni. Un kā sensenos laikos, kad māte, zaudējusi vīru, mēdza atdoties vecākā dēla aizbildnībā, Anete nolieca galvu.

Bet tūdaļ to pacēla …

— Mans dēls. Vīrietis, kuru es esmu radījusi. Mans darbs. . . Mēs esam līdzīgi.

*

Anete lasīja un lasīja tumsā, nemaz nepamanīdama, ka iestājusies nakts . . . Pārnāca Marks. Ar plaukstu viņa notrausa vēstules no galda zemē. Anete negribēja, ka dēls viņu pārsteigtu, lasot vēstules. Viņa nevarēja atzīties, ka nav tās līdz šim laikam lasījusi.

Marks bija pārsteigts, redzot māti sēžam tumsā, un gribēja iedegt gaismu. Anete neļāva. Abi piegāja pie loga un stāvēdami sāka sarunāties. Viņi raudzījās ārā uz ielu: skatlogos iedegās gaisma, gar tiem steidzīgi slīdēja garāmgājēju ēnas. Abi bija samulsuši. Anete centās sakārtot juceklīgo jūtu bangas. Marks neuzticējās mātei; viņš turēja ļaunu prātu, jo māte nelika manīt, ka zina visu, ko tai uzticējis. Viņi runāja dzedri un miglaini. Brīžiem iestājās klusums. Marks stāstīja, ko uzzinājis pievakarē: pēdējās ziņas par karu, par kaujām, kritušajiem … Nekā interesanta! Anete neklausījās . . .

Un pēkšņi viņa klusēdama piekļāva dēlu pie krūtīm. Marks ļāvās, kā sastindzis aiz saviļņojuma.

— Iededz gaismu!—Anete sacīja.

Marks pagrieza elektriskās lampas slēdzi. Tad ieraudzīja pa grīdu izkaisītās vēstules. Viņa parādīja tās dēlam. Un atzinās it visā, ko bija nolēmusi noslēpt. Anete lūdza piedošanu un uzrunāja dēlu:

— Mans draugs . . .

Taču tagad tas, kas vēstulēs bija klāstījis sašutuma pilnu lepnumu, vairs nebija nekāds vīrietis, bet gan mazs zēns, kurš ieskrēja savā istabā, lai slēptu aizkustinājumu.

Anete palika. Vajadzēja pārvarēt aizkustinājumu. Viņa stāvēja tai pašā vietā, kur dēls viņu bija atstājis, un klusēja tāpat kā viņš.

Silvijas ierašanās salauza burvību, kas abus bija sakalusi. Viņi trijatā paēda pusdienas, un Silvija, lai cik arī modra būdama, šoreiz nenojauta nekā no viņu domām. Abi bija klusi un noslēgušies.

Bet, tiklīdz Silvija bija aizgājusi, māte un dēls apsēdās pie galda un, turēdami viens otra rokas, stundām ilgi klusā balsī uzticēja apslēptākās domas. Un, kad beidzot, nolēmuši doties gulēt, iegāja katrs savā istabā, joprojām vēl nemitējās sarunāties. Taču nakts vidū Marks piecēlās, basām kājām piegāja pie Anetes gultas un apsēdās uz zema krēsla pie galvgaļa. Viņi vairs nerunāja. Tikai alka būt viens otra tuvumā.

Visapkārt valdīja klusums, un tajā lidoja augšup nama izmocītā dvēsele. Liesmu pārņemtā nama bēdas un kaislības .. . Vienu stāvu zemāk Bernardēnu ģimene, kura ar dēlu zaudējumu atstāta bez galvas, de profundis clamat[126] pretī mūžīgajam klusumam. Divus stāvus zemāk sēro Žirērs, kuram laupīts vienīgais dēls, panīcis savā patriotiskajā elkdievības kultā, kas ir viņa vienīgais glābiņš no izmisuma . . . Stāvu augstāk, kur dzīvo jaunlaulātie Šardonē, uzmācīgais, apkaunojošais, neizteiktais noslēpums kā ar nokaitētu dzelzi dedzina miesu un dvēseli; tas divus cilvēkus, kas mīlējuši viens otru un saistījušies uz mūžu, uz laiku laikiem padarījis svešus… Pat Anetes dzīvoklī, gaiteņa otrā pusē, stāv tukša, bailīgi aizslēgta istaba, kas joprojām glabā asinsgrēkam nodevušās pašnāvnieces kaislo elpu … Nams ir kā gruzdoša, kūpoša, pa pusei izdegusi lāpa. Un no tiem, kas palikuši dzīvi, šai nakts stundā neviens nav aizvēris acu. Tos moka drudzis, sāpes, uzmācīgas domas…

Tikai viņi vienīgie, dēls un māte, palikuši neskarti virs kvēlojošo dvēseļu grēdas. Daži vārdi pierāda, ka abi domājuši vienu un to pašu. Viņi vairās par to runāt, taču saķeras rokās, it kā baiļodamies viens otru pazaudēt. Viņi kopā glābjas no liesmām kā Borgo [127] ugunsgrēkā . . .

Anete atkal atgriežas pie mātes lomas. Viņa saka savam mazajam Enejam:

— Bet tagad ej gulēt! Tas ir neprātīgi, manu zēn. Tā tu sasirgsi.

Marks ietiepīgi papurina galvu un saka:

— Diezgan ilgi tu esi bijusi nomodā par mani. Nu mana reize.

Svīda gaismiņa. Marks sēžot bija aizmidzis, pieglaudis galvu gultas segai. Anete piecēlās un apguldīja to savā guļvietā; Marks nepamodās. Un, apsēdusies krēslā pie loga, viņa sagaidīja dienu.

*

Norunājuši visu vakaru un nakti, abi tomēr nebija pateikuši gandrīz nekā, vienīgi pašu svarīgāko — ka atraduši viens otru un soļos pa dzīvi kopā. Taču sīku grēksūdzi par to, kas pildīja abu sirdis un prātu, viņi bija atlikuši; un atlika arī nākamajās dienās. Anete tikai pamazām uzzināja, kā pēdējā gadā izmainījušies Marka uzskati par karu un sabiedrību. Un aizkustināta nojauta no atsevišķiem vārdiem (jo viņam bija neērti to pateikt mātei acīs, bet viņai — neērti klausīties), ka dēls atklājis, kāda ir mātes dvēsele, un sācis viņu dievināt.

Bet Marks joprojām neuzdrošinājās atvieglot savu nomākto sirdi ar mokpilno atzīšanos. Un Anete nebūt netiecās to izraisīt. Taču viņa atskārta, ka tā nemitīgi urdīs Marku, kamēr viņš nebūs visu pastāstījis, tāpēc kā laba vecmāte nāca talkā šim nemierpilnajam garam.

Kādu vakaru krēslā — atzīšanās stundā, kad viņi tik tikko varēja viens otru saredzēt, — Anete, stāvot viņam aiz muguras, ierunājās:

— Uz tavas sirds guļ kāds smagums. Ļauj man to nest. Nodūris galvu, Marks atteica:

— Es to gribu, tomēr nespēju.

Viņa pievilka dēlu klāt, aizklāja tam acis ar delnu un teica:

— Tu esi viens pats.

Marks sāka stāstīt — ar pūlēm, klusā balsī. Stāstīja par pēdējo gadu piedzīvojumiem — labiem un ļauniem. Viņš bija apņēmies runāt stingri un nelokāmi, kā par kādu citu. Taču bija grūti brīži, kad zēns apklusa teikuma vidū un nezināja, vai būs drosme turpināt. Anete klusēja. Zem saviem pirkstiem viņa juta kaistam dēla plakstus, manīja, ka dēlam kauns. Viegli piespiežot pirkstus, viņa, likās, to drošināja:

«Stāsti! Es uzņemos tavu kaunu.»

Anete nebrīnījās par dēla vārdiem. Visu, ko dēls viņai noklusējis un tagad atklāja, Anete jau zināja sen. Tāda nu reiz bija pasaule, kurā viņa iemetusi savu dēlu un kurā pati bija nezināmas varas iemesta… Viņa žēloja dēlu un žēloja sevi… Bet ko lai dara! Galvu augšā! Tā nu tas reiz ir. Pieņemsim to! . ..

Kad Marks beidza, viņam kļuva baismi, gaidot, ko sacīs māte. Anete noliecās pār dēla nokārto galvu un viņu noskūpstīja. Marks ierunājās:

— Vai tu varēsi to aizmirst?

— Nē.

— Tātad tu mani nicini?

— Tu vai es — tas ir viens un tas pats.

— Bet es — es sevi nicinu.

— Vai tu domā, ka es sevi nenicinu?

— Nē. Tikai ne tu!

— Es esmu cilvēks, un tāpat kā visiem cilvēkiem man ir ar ko lepoties un par ko kaunēties.

— Nē. Tikai ne tev.

— Manu puisēn, mana dzīve nemaz nav tik nevainojama. Esmu maldījusies un maldos vēl tagad… Un nav jau svarīga rīcība vien! Tādiem cilvēkiem kā mēs sirdsapziņa nav kaut kāda policejiska vara, kas soda tikai par rīcību. Tas, ko gribam, ko alkstam, ko domās lolojam sevī, ir tikpat pazemojošs kā tas, ko esam izdarījuši. Un cik šausmīgs ir tas, ko esam pārdzīvojuši domās!

— Arī tu? Es to jau zināju.

— Tu zināji?

— Jā, man šķiet, ka tieši tāpēc . . . tieši tāpēc tevi mīlu . . .

Es nevarētu iemīļot cilvēku, kas nebūtu nojautis, atskārtis, iekārojis šo aizliegto pasauli.

Stāvēdama dēlam aiz muguras, viņa, nesacīdama ne vārda, to apkampa. Pēc brīža Marks nopūzdamies sacīja:

— Tagad saprotu, kas ir grēksūdze. Es jūtos daudz vieglāk.

— Jā, ir labi, ja viens var visu izteikt un otrs — visu uzklausīt. Bet es —kam lai es izsūdzu savus grēkus? Man nav atļauts tos stāstīt.

— Tev tie nav jāstāsta.

Klusumā un nakts tumsā viņš sāka lasīt:

— «Tu nāc un mani skaujās slēdz, — es skūpstu roku tavu.

Ar mīlas kvēli, baiļu trīsām, — skūpstu roku tavu.»

Anete nodrebēja … Šī pagātnes balss! . . .

—  Mans dievs, kā tu to uzzināji? Marks neatbildēja. Viņš turpināja:

—  «Tu nāc, ak, mīla, mani bendēt. ..» Anete aizspieda ar rokām dēla muti:

—  Klusē!

Apmulsums . . . Bet tas viss tik tāls!

— Vai tā esmu es? . . . Nē, kāda cita … Šī cita es kādreiz biju … Viņa ir mirusi. ..

— «Es skūpstu tavu roku,» — sacīja Marks.

—  Kā tu to uzzināji? Marks klusēja.

—  Kopš kura laika tu zini to?

—  Kopš viņa to pateica. Es iemācījos to no galvas.

—  Tu zināji to no galvas un nēsāji sevī visus šos gadus? . . . Kāda nodevība!

—  Piedod!

—  Tu tiešām esi savāds zēns.

—  Un vai tu domā, ka tu neesi savāda sieviete?

— Ko tu zini par sievietēm? Tu tās nepazīsti. Marks apvainojies sāka iebilst. Anete pasmaidīja:

— Nejauko gaili! Gailēn! Nelepojies ar savām zināšanām! Savām nožēlojamām zināšanām… Tas, ko tu zini par sievietēm, ko iedomājies zinām, tev traucē viņas saprast. Vīrietis redz sievietē vienīgi baudu objektu. Lai sievieti patiesi pazītu, jāprot

aizmirst sevi. Tu vēl neesi tiktāl izaudzis. Tāda, kāda esmu es, ir miljoniem sieviešu. Neesmu izņēmums. Tās sievietes, kas pratīs lasīt manā dvēselē, ieraudzīs pašas sevi. Bet viņas tur aizvērtus sava nama slēģus, un vīrieši, kuri dzīvo viņām tuvumā, nepapūlas ieskatīties: tos neinteresē, kas notiek aiz šiem slēģiem. Tu, resgali, esi kaut ko redzējis, esi pielicis aci pie spraugas. Un tas, ko ieraudzīji, tev šķiet dīvains. Dīvaini ir tikai tas, ka tu to saskatīji. Bet tas, ko tu redzēji, mans draugs, ir — sieviete.

— Nu, tad jau tas nebūt nav tik vienkāršs.

— Un tu ne tik. Vienā cilvēkā mājo vairākas būtnes.

— Tomēr kopā tās veido vienu.

— Ne jau nu katrā gadījumā.

— Tevī. Manī. Un tieši šī vienotā būtne ir tas, ko es tevī mīlu un gribu, lai tu mīlētu arī manī.

— Redzēsim! Es neko neapsolu.

— Tu tā saki, lai man iedzeltu. Bet gan es tevi piespiedīšu!

— Tu zini, ka despotismam pār mani nav varas.

— Taču sirds dziļumos tu to mīli.

— Ja mīlu pašu despotu.

— Tu viņu iemīļosi.

Tagad Marks jutās vareni spēcīgs! Lai māte izliekas, it kā vienmēr uzskatītu viņu par bērnu; viņu tā vairs nepiemānīs. Viņš tai pierādījis savu pārākumu. Tā viņam ļāvusi sagrābt savās rokās noteicēju varu kopējā dzīvē. Un Anete izjuta slepenu prieku, pakļaudamās dēlam.

Marks rīkojās tāpat kā visi vīrieši. Tiklīdz bija iekarojis šo varu, viņš to izmantoja ļaunprātīgi.

Marks nule bija pārnācis mājās. Anete sēdēja un šuva. Zēns piegāja mātei klāt un to noskūpstīja. Viņš bija noraizējies. Pavērās mātē, atgāja nostāk, izlikās meklējam kādu sējumu grāmatu skapī, paraudzījās laukā pa logu, tad atgriezās atpakaļ, apsēdās Anetei pretī pie galda, atvēra grāmatu, pašķirstīja it kā lasīdams un tad, izstiepis roku, satvēra mātes plaukstu un it kā grūšus izgrūda:

— Man tev kas jājautā .. .

Jau sen Marks gribēja to jautāt, taču nebija uzdrošinājies. Tāpēc arī šoreiz tā steidzās runāt. Jau dēlam ienākot, Anete juta, ka uz lūpām tam deg kāds jautājums, un viņai kļuva baigi. Anete mēģināja izvairīties. Izlikās, it kā būtu jāpieceļas, lai ko paņemtu, un nevērīgi sacīja:

— Nu, prasi vien, puisēniņ!

Bet viņš to stingri atturēja. Gribot negribot viņai bija jāapsēžas. Marks neizlaida no rokām laupījumu; acis viņam bija nodurtas. Zēns pūlējās izskatīties drošs. Viņš skarbi teica:

— Māt, ir kaut kas, par ko mēs nekad neesam runājuši.. . Viss pārējais ir tavs, man nav tiesības tevi izjautāt. . . Bet uz to man ir tiesības, tas attiecas arī uz mani. . . Pastāsti par manu tēvu! .. .

Marks bija bezgala uztraukts.

Ne jau nu šodien viņš pirmo reizi cieta savas nelikumīgās dzimšanas dēļ. Saskaroties ar sabiedrību, Marks bija pieredzējis diezgan nepatikšanu, kas viegli aizvainoja zēna pašlepnumu. Tomēr viņš bija pārlieku lepns, lai to atzītu.

Jau pirmajos mēnešos licejā Marks bija dabūjis dzirdēt aizvainojošus vārdus, kurus neatstāja neatriebtus. Taču šie aizvainojumi viņu pārāk dziļi neskāra. Turklāt Parīzes skolēniem arī tāpat bija pietiekami ko darīt, lai vēl nodarbotos ar tēvu un māšu uzvedības kritiku, jo sevišķi kara laikā, kad visa morāle un sabiedrība sašķobījusies. Vairums zēnu, kas klīrējās ar cinisku nicinājumu pret sievietēm, apgalvoja, ka sievietes esot labas vienīgi gultai; tie nebūtu izteikuši pretenzijas arī par sieviešu pārāk brīvo uzvedību, jo baidītos izlikties atpalikuši. Markam vienīgi bija jāpacieš daža laba labsirdīgi parupja piezīme no viena otra nekaunīga smuļa, kas šādi varbūt pat gribēja viņam paglaimot. Turpretī Marks to neuztvēra tā. Viņam jau skrēja šermuļi pār kauliem no niecīgākā mājiena, kas varēja tikai iztālēm skart māti; pret Anetes godu Marks bija daudz jūtīgāks nekā viņa pati. Un atbilde šādos gadījumos allaž ātra kā zibens: trieciens ar dūri.

Vēlāk, aizbraucis uz divām nedēļām pie mātes uz provinci, viņš uztvēra tenkotāju skatienus, kuras tarkšķēdamas uzglūnēja viņiem, un ievēroja, ka daža mietpilsoniska dāmiņa izlikās viņus neredzam, kad abi ar māti gāja garām. Par šiem iespaidiem Marks nekā nebija teicis. Taču tie ne mazumu veicināja Markā riebumu pret provinci un apņemšanos tur neatgriezties.

Bet tas vēl nebija nekas. Viegli ir neievērot to cilvēku ieskatus, kurus necienām. Tie mūsu acīs nav nekas vairāk kā putekļi. Pietiek pārbraukt tiem ar suku, uzspļaujot, lai vieglāk notraustu … Bet tie, kuriem esam pieķērušies? Tie, pēc kā alkst mūsu sirds? .. .

Markam jau bija astoņpadsmitais gads un kopš dažiem mēnešiem viņa ceļš ievijies mīlas zeltainajā ēnā. Maigas jūtas bija iezagušās šai jaunajā, viengabalainajā un vētrainajā sirdī. Markam šķita, ka viņš iemīlējies kāda skolas biedra māsā, kuru bija saticis uz ielas, sākumā kopā ar brāli, bet vēlāk — vienu pašu; abi meklēja izdevību, lai viņu gaitas krustotos; viņi juta abpusēju patiku. Reiz Marks bija ciemojies pie šā drauga. Bet vēlāk nekad vairs nebija saņēmis uzaicinājumu. Varbūt Marks tik skaudri neizjustu apkaunojumu, ja draugs neapdomīgi nemudinātu šo ielūgumu gaidīt. Taču drauga apjukums, neveiklā steiga izvairīties no tikšanās skaidri pierādīja, ka Marks aizmirsts tīšuprāt. Ģimene uzskatīja, ka nevēlamais viesis jātur zināmā attālumā. Šis asais apvainojums lika Markam saskatīt — bet varbūt arī iztēloties — citus nievājumus, kuriem viņš agrāk nebija pievērsis ne mazāko uzmanību. Marks pamanīja, ka viņu ne reizi neuzaicināja tai buržuāziskajā vidē, kurā mēdza uzturēties viņa draugi. Zēns nekad arī nopietni neilgojās tajā iekļūt. Bet nu viņam šķita, ka durvis aizcirtušās tieši deguna priekšā. Marks jutās kā izpļaukāts. Un viņu pārņēma pēkšņs niknums pret šo sabiedrību.

Taču, lai arī cik kaisli zēns vienmēr nostājās mātes pusē, viņā nemitīgi virda kluss sašutums pret māti, kas bija izraisījusi šos apvainojumus. Un aizvainotās domas allaž atgriezās pie jautājuma: kas bija tēvs? Kāpēc tas viņam atņemts?… Marks zināja, ka sāpinās māti, par to jautājot. Bet viņš pats taču arī cieta. Katram sava tiesa. Viņš gribēja zināt.

Anete bija paredzējusi, ka Marks reiz to jautās. Un tomēr cerēja, ka dēls šo jautājumu neizteiks. Protams, viņa bija dēlam parādā pagātnes noslēpuma izskaidrojumu; Anete bija apņēmusies to dēlam izstāstīt, iekams viņš vēl būs paguvis jautāt. Taču vienmēr atlika uz vēlāku laiku, jo baidījās… Un tagad Marks aizsteidzies priekšā.

— Manu puisēn, — Anete samulsusi sacīja, — viņš nekad nav tevi redzējis. Jo (es jau esmu tev kādreiz teikusi, ka sabiedrības acīs neesmu bez vainas) … izšķīros ar tavu tēvu pirms tavas piedzimšanas …

— Tas nav svarīgi! — Marks attrauca. — Es — es gribu zināt, kas ir mans tēvs. Man ir tiesības . ..

Tiesības? Arī viņam? Vai dēls tās vērsīs pret viņu? …

— Tev ir šīs tiesības, — Anete atbildēja.

— Vai tēvs vēl dzīvs?

— Viņš ir dzīvs.

— Kā viņu sauc? Kas viņš ir? Kur viņš ir?

— Es pateikšu visu. Tikai mazliet pagaidi…

— Anete jutās nomākta. Markam kļuva tās žēl. Tomēr viņš gribēja zināt.

— Māt, nav jau tik steidzīgi, — viņš dzedri ieminējas. — Parunāsim par to kādu citu reizi.

Anete redzēja, ka dēls tikai ar pūlēm apvalda nepacietību. Tāpēc viņa negribēja pacelt šo pamesto žēlastības dāvanu. Sakopojusi spēkus, Anete sacīja:

— Nē. Šovakar pat. Tev ļoti gribas zināt.Un man — man gribas tev to pateikt. Kā jau tu teici — šis noslēpums pieder tev. Esmu to tev saglabājusi. Es jau sen esmu tev to parādā. Un tu man šovakar atgādināji parādu.

Marks gribēja atvainoties.

— Klusē! — Anete uzsauca. — Šovakar runāšu es.

Un tagad, kad māte dzīrās runāt, Markam gandrīz gribējās, lai viņa klusētu.

— Iededz gaismu! — pavēlēja Anete. — Un pieslēdz durvis, lai neviens mūs netraucē!

Viņa tikko bija sākusi stāstīt, kad! tiešam kāds sāka klauvēt. Droši vien Silvija. Durvis palika aizslēgtas.

Bez ārēja satraukuma Anete plašos vilcienos pastāstīja par savu pagātni, par atsaukto saderināšanos. Viņa runāja ar lepnu atturību, neatklājot nekā no tā, kas piederēja viņai pašai, un nenoslēpjot neko, kas bija jāsaka un ko viņa gribēja pateikt. Stāstot Anete centās atvairīt uzmācīgo domu par klausītāja spriedumu. Taču Marks neko neizrādīja. Viņš klausījās saltā stingumā. Likās, it kā dēlam un mātei nav nekādas daļas gar šiem senajiem notikumiem, kuru ainas slīdēja viņu acu priekšā kā uz ekrāna. Bet ar kādu satraukumu Anete cerēja (nepieļaujot sev nekādas atlaides, lai to izraisītu) ieraudzīt dēla sejā līdzjūtības trīsas! Viņš palika neizdibināms līdz beigām. Un, kad Anete sastinga gaidās pēc dēla sprieduma, viņš tikai piebilda:

— Tu neesi pateikusi viņa uzvārdu.

(Anete dēla tēvu bija pieminējusi tikai vārdā.)

— Rožē Briso, — Anete sacīja.

(Dēla saltums stindzināja viņai sirdi.)

Marka uzmanību saistīja vienīgi uzvārds, kuru bija pateikusi māte. Viņš to labi pazina.

— Deputāts sociālists! — viņš iesaucas.

Marka pārsteigums vāji, pareizāk sakot, nemaz neapslēpa prieku.

Briso bija iekarojis žilbinošu slavu parlamenta oratoru vidu. Viņš apbūra jaunatni. Šās burvības atblāzma pavīdēja dēla skatienā, un Anete bailēs nodrebēja. Bet pārlieku lepna, lai tās izrādītu, un pārlieku godīga, lai vājinātu pretinieka autoritāti, Anete atbildēja:

— Jā, viņa vārds ir slavens. Tā dēļ tev nav jāsarkst.

Tikko Anete bija to izteikusi, viņa nolasīja no dēla lūpām:

«Kāpēc tu man viņu nolaupīji?»

Taču Marks klusēja. Viņš bija piecēlies un staigāja pa istabu šurp un turp, nesakot ne vārda. Anete ar acīm sekoja dēla kustībām. Viņa nolasīja dēla domas. Un viņai pat zuda vēlēšanās aizstāvēties. Ja jau dēls viņu neaizstāvēja, kālab tad? … Anete devās tieši pretī briesmām, nevis lai tās padzītu, bet lai ielaistu iekšā.

—  Vai tu gribi ar viņu iepazīties? — viņa iejautājās.

—  Jā.

—  To tu vari… Es tev nepateicu visu. Viņš zina par tavu esamību. Zina, ka tu esi viņa dēls. Un, bez šaubām, būtu ar mieru uzņemt tevi kā savu dēlu.

— Un tu man to neteici! — Marks aizkaitināts iekliedzās. Anete ļoti bāla pievēra acis. Tad atkal atvēra un, raudzīdamās dēlam cieši virsū, sacīja:

— Es gaidīju, kamēr tu būsi vīrs, lai tev to pateiktu. Redzu, ka tagad tu tāds esi kļuvis.

Marks nejuta mātes vārdu lepno rūgtumu.

—  Kur viņš dzīvo? — viņš jautāja.

—  To es nezinu, bet viņa adresi tu viegli atradīsi.

Marks joprojām lieliem soļiem staigāja šurp un turp pa istabu. Viņš vairs nedomāja par māti. Marks domāja tikai par sevi. Viņš jutās tā, it kā viņam būtu nodarīta pārestība.

Un bez žēluma pateica:

— Rīt pat došos pie tēva.

Kāpēc jaunu cilvēku sirdīs mājo tāda nežēlība? Palicis viens savā istabā, Marks to atskārta, tomēr tas viņam sagādāja baudu. Marks zināja, ka ievainojis būtni, ko mīlēja un kas mīlēja viņu, un nejutās gluži brīvs no sirdsapziņas pārmetumiem. Bet sirdēstu skaudrums tikai palielināja baudu. Marks atriebās. Par ko? . .. Par to, ka māte viņam nodarījusi pāri? Vai par to, ka viņu mīlējusi? Ja māte nebūtu viņu tik ļoti mīlējusi, viņš tai mazāk atriebtos. Un nemaz neatriebtos, ja tā viņu ne druskas nemīlētu. Māte bija viņa varā. Marks to izmantoja. Un attaisnojumu, kam pievienojas slepens prieks, parasti saskatām tai apstāklī, ka jūtamies arvien stāvokļa kungi; sak, es varu, kad vien uznāks vēlēšanās, pārtraukt šo spēlīti. Bet cik bieži gan notiek tā, ka, reiz iesākuši, vairs nespējam to pārtraukt!

Anete cieta. . . Viņa pārāk mīlēja Marku. Jā. Pārāk patmīlīgi . . . Bet kā lai mīl bez egoisma?

«Šo būtni esmu radījusi no sevis. Viņš ir — es pati. Vai gan var, mīlot viņu, aizmirst pati sevi?… Un tomēr tā vajadzēja. Es to nevarēju, nevaru … Tāpēc arī esmu sodīta …»

Anete sen zināja, ka šī diena pienāks. Un nu tā bija klāt. Pārāk ilgi viņa bija gaidījusi. Viņa drebēja bailēs zaudēt dēlu, kuru tik greizsirdīgi bija sagrābusi savā varā. Viņa to zaudēja. Pietika ar vienu vienīgu mirkli, lai dēls aizietu. Aneti pārņēma šausmas. Par vienu vienīgu iegūšanas vai kaislas cerības mirkli šādu jaunekļu sirdis mēdz aizmirst veselu pašaizliedzības pārpilnu mātes mūžu. Viņa jau iepriekš to nojauta un baiļojās. Bet īstenībā bija daudz ļaunāk par nojautu.. . Dēls nebija atradis neviena vienīga maiga vārda, neviena vienīga godbijīga skatienā. Vienā rāvienā dēls to bija aizmetis projām. Kas viņam pagātne! Viņš rēķinājās tikai ar rītdienu. Visu nakti Anete pavadīja, iztēlodamās šo rītdienu un nakti, kas tai sekos, kad viss būs galā. Un jau priekšlaikus jutās uzvarēta.

Anete pat nemēģināja pretoties. Lai dēls rīkojas pilnīgi brīvi! Lai ko tas arī izlems, viņa būs tā rīcībā. Ja jau viņas spēkos nebija to vairs ilgāk paturēt, viņa tam palīdzēs līdz pašam pēdējam mirklim.

Rītā, dēlu atkal ieraugot, Anete vairs neatgriezās pie tā, kas bija izlemts. Viņa sakārtoja dēla labākās drēbes, pārbaudīja, vai tās kārtībā, uz īsu brīdi izgāja no istabas, lai pasniegtu brokastis, un, kamēr abi sēdēja pie galda (Anete, piespiezdamās ēst, lai dēls nedomātu, ka viņa vēlas, lai viņu žēlotu, un Marks, — ēzdams steidzīgi un kāri, jo domās kavējās pie nākamajām stundām, kuras gaidīja ar nepacietību), Anete dēlam pateica, ka esot uzzinājusi vajadzīgo adresi, un ieteica apmeklēt Briso nevis dzīvoklī, bet gan viņa privātajā advokāta kantorī. Anetes argumenti bija pareizi; viņa runāja mierīgi. Viņš piekrita. Marks bija pateicīgs mātei, ka tā sevi tik ļoti apvalda. Taču to neizrādīja. Viņa plānos neietilpa tagad pakļauties jūtām. Viņš vispirms gribēja visu redzēt pats savām acīm un tad spriest. . . Nu un tā, kura gaidīs savu spriedumu un cietīs, lai tā arī cieš! … Dažas stundas vairāk vai mazāk! … Māte bija ar to apradusi. Vēlāk viņš būs maigs. Jā, to Marks apņēmās stingri, lai kāds arī būtu viņa lēmums. Un māte pēc pārciestās neziņas vēl labāk varēs baudīt laimi, kuru viņš tai atnesīs atpakaļ. . . Tagad viņš bija pārāk pārliecināts par savu varu pār māti! Māte varēja gaidīt. . . Viņam laika diezgan…

*

Ar tūkstoš deviņi simto gadu Rožē Briso bija taisījis spožu karjeru. Sensacionālas prāvas, panākumi tiesas zālē un vēlāk parlamentā bija viņu izvirzījuši pirmajās rindās. Palātā viņš mēdza turēties uz robežas starp divām partijām — radikāļu un sociālistu, modri vērodams, no kurienes pūš vējš, lai tad būtu gatavs pārlēkt no viena kuģa uz otru. Vairākas reizes viņš bija ministrs, turklāt dažādās nozarēs: izglītības, darba, tieslietu un kādu laiku pat jūras resorā, — tāpat kā viņa kolēģi. Rožē Briso jutās savā vietā it visos ministru krēslos: ikviens sēdeklis labs ikviena sēžamvietai, un galu galā — vai nu tajā, vai citā resora — pārvaldes aparāts bija viens un tas pats un arī pārvaldīšanas paņēmieni tie paši. Ja vien ir prasme, tad viss pārējais — tie, kuri jāpārvalda, — nav nekas īpašs. Gala rezultātā pats svarīgākais ir pārvaldīšana.

Iztirzājot tik daudz tematu, Rožē Briso bija bagātinājis savu idejisko balastu vai, pareizāk sakot, savu vārdu krājumu, pašā būtībā gan neko daudz neiemācoties, jo bija pārlieku aizņemts ar runu teikšanu, lai atliktu laika kādu uzklausīt. Bet runāt Rožē Briso runāja lieliski. Vienā nozarē viņa zināšanas tomēr bija ievērojami paplašinājušās — vēlētāju apstrādāšanā un izmantošanā. Šajā ziņā daži no Trešās republikas valstsvīriem bija izdaudzināti par meistariem: kā savus piecus pirkstus viņi pārvaldīja tā instrumenta klaviatūru, uz kura spēlēja, — masu, un zināja ikviena atsevišķa taustiņa noslēpumu: vēlētāju vājības, kaislības un dīvainības. Tomēr neviens nebija sasniedzis tādu virtuozitātes pilnību kā cienījamais Briso kungs; neviens neprata izvilināt tik varenus un krāšņus akordus valdošajai demokrātijai, šai skaļajai ideoloģijai, kas maskē, izraisa un iekairina tautas tikumus un apslēptos netikumus, kā to mācēja cienījamais Briso. Viņš bija parlamenta lielākais pianists. Viņa partija, viņa partijas (jo Briso ļāva sevi izvirzīt vairākām), ik izdevībai rodoties, izmantoja Rožē talantu, raidot viņu uzstāties palātas koncertos ar skanīgām runām, kuru muzikālais priekšnesums, izziņots lielās, baltās afišās (kuras pēc vienbalsīga palātas lēmuma iespieda uz vēlētāju rēķina), aplidoja visu Franciju. Rožē Briso nekad neatteicās; viņš vienmēr bija gatavs uzstāties; viņš vienlīdz labi pārzināja jebkuru tematu, — protams, ar darbīgu un labi informētu sekretāru palīdzību (un to viņam bija vesela komanda). Rožē Briso uzticība savai partijai — savām partijām — un savai slavai varēja pielīdzināties vienīgi viņa plaušām. Nekas tās nenokausēja.

Šī centība un šis orgāns, abi vienlīdz lieliski, noderēja republikai pasaules kara laikā. Republika tos mobilizēja. Tā uzdeva Rožē Briso ieskaidrot pasaulei un franču tautai visvienkāršākās patiesības, kuru vārdā tiem vajadzēja iet bojā. Ar šo misiju Rožē Briso sūtīja tālos braucienos. Kara sākumā viņš izskata pēc bija ietērpies rezerves kavalērijas majora formas ģērbā un pat kādu laiku piekomandēts pavēlnieka mītnei, kas atradās drošībā Kompjenas pilī. Bet viņam lika noprast, ka ar daudz lielāku veiksmi viņš varētu kalpot tēvzemei amerikāņu tranšejās, un Briso tur netaupīja savu nenogurdināmo rīkli. Starp citu, šajos neskaitāmajos ceļojumos pa jūru un sauszemi — uz Londonu, Ņujorku, Turciju, Krieviju un gandrīz visām neitrālajām vai sabiedroto zemēm — viņš dažreiz bija arī atradies nopietnās briesmās. Par Briso drošsirdību nebija ko šaubīties; viņš tikpat labi būtu kāvies kā Argonu kalnos, tā Flandrijā. Taču Briso saprata, kādus pienākumus viņam uzlika talants. Lai saglabātu šo talantu tautai, Rožē Briso ļāva, ka to atstāj drošā patvērumā. Toties, kalpojot tēvzemei ar mēli, viņš savus spēkus šķiestin šķieda. Viņa skaļā balss pieskandēja visas pasaules ausis. To dzirdēja Londonā, Bordo, Čikāgā, Ženēvā un Romā un līdz revolūcijai pat Sv. Pēterburgā; it visās Francijas pilsētās, frontē un aizmugurē, bēru ceremonijās un gada svētkos. Aiz robežas Rožē Briso dēvēja par Francijas daiļrunības iemiesojumu. Viņš piederēja pie lielā ministru kabineta, kuru vadīja Klemanso. Viņi neieredzēja viens otru. Briso nevarēja ciest šā mongolim līdzīgā cilvēka sirdsapziņas un principu trūkumu. Bet Klemanso nepieklājīgi zobojās par «skaļruni»:

«Turi muti, mazulīte. Tikumība!…»

Taču, ienaidniekam uzbrūkot, jebkurš naids uzreiz aprima. Un vakardienas sāncenši — Milerāns un Briāns, Briso un Klemanso, apvienodami savas zināšanas un sadalījuši peļņu, izveidoja ap stāvzvaigzni, šo revanša asi — mahināciju taisītāju Puankarē — spožu zvaigznāju. Ai, cik ātri bija aizritējis šis svētās vienības neaizmirstamais laikmets, kad it visu partiju politiskie vadoņi un pat bezpartejiskie, līdzīgi Eimona dēliem, visi kopā uztrausās uz vecā kaujas un darba klepera Francijas krustiem — nolēmuši uz tā noturēties, līdz tas uzvarēs vai nosprāgs.

Briso karjera bija bez vienas vienīgas ēnas, ja vien neskaita tās, kuras skaudīgie sāncenši centās mest uz šā runātāja pagātni, tas ir, dažus jūsmas pilnus, protams, gan mazliet pārsteidzīgus uzlidojumus internacionālā pacifisma augstumos. Bet tādam, kas runā bez mitas, gribot negribot jārunā par visu, un nevar prasīt, lai to sauktu pie atbildības par katru izteiktu vārdu: tad jau viņu saraustītu gabalos, kas būtu vēl ļaunāk nekā tad, ja to izdarītu ar četriem zirgiem. Turklāt pacifisms — kā jau norāda pats vārds — ir zāļu dzira, kas miera laikā ar likumu atļauta kā pilnīgi nekaitīga, bet tiklīdz iestājas karš, tās lietošana aizliegta, jo tikai tad tā varētu kļūt iedarbīga. Lielajam runātājam gan nebūtu grūti to pierādīt visiem, atskaitot negodīgos pretiniekus, kurus nekas nevarēja pārliecināt, pat ne degsmes pilnais Korneijam raksturīgais patoss, ar kādu Briso pienagloja pie kauna staba savus vakardienas cīņas biedrus, aizrautīgos pacifistus, šos nomaskojušos vāciešus, kas tīkoja turpināt savu spēli kara laikā, riskējot satraukt nokausēto tautu un atņemt mums uzvaras augļus, par kuriem tik dārgi samaksāts. Tāds nu reiz ir dižu vīru liktenis — tikt apmelotiem; Briso bija pietiekami spēcīgs, lai netaisnīgums viņu nesarūgtinātu. Viņš smējās par tiem savus skaļos gallu smieklus, kurus viņa apbrīnotāji pielīdzināja Dantona smiekliem (salīdzinājums nevietā! Jo Briso, jāpiebilst, nebūt nepiemita šis tirgus stils un nevīžīgais tonis). Turklāt viņš neturēja uz saviem ienaidniekiem ļaunu prātu un bija gatavs jau rīt tiem pakalpot. Galvenais bija tos apvest ap stūri.

Taču šai pasaulē nekas netiek dots par velti. Par veiksmi politikā Briso bija dārgi jāsamaksā ar ģimenes laimi. Mājas dzīvē Briso nebija laimīgs. Sieviete, ar kuru viņš apprecējās, bagāta, tukla, mazasinīga baltvaidze, — uzbarota vista, kas pildīta ar prāviem bankas vērtspapīriem, — nepavisam nebija piemērota dzīvesbiedre tādam vīram kā Briso. Viņai trūka tiklab prāta, kā jūtu bagātības. Bez personības un diemžēl arī bez prasmes sajust mazvērtību un ar to neizcelties — šī īpašība dažkārt atsver dažu galīgi nevērtīgu cilvēku trūkumus — viņa aizklāja apvārsni ar savu nekam nevajadzīgo esamību. Rožē Briso laulātā draudzene nemitīgi gaudās un neko neapbrīnoja, pat sava vīra talantus un slavu ne. Viņai bija liktenīga un, bez šaubām, slimīga tieksme saskatīt savā dzīvē, kas bija tik bagāta priekšrocībām, tikai tumšās puses. Šī sieviete kurnēja par visu. Un uz visiem. Tā savā ziņā bija viņas mūža sūtība. Starp citu, Briso laulātā draudzene neko nedarīja, lai kaut ko mainītu šai dzīvē. Šķita, ka no viņas izplūst īgnumu viesoša, drūma migla, līdzīga oktobra lietum. Visi, kas tai tuvojās, dabūja iesnas. Var iedomāties, ka šādā klimatā spēka pārpilnais Briso nebūt nejutās labi. Viņš centās, cik vien iespējams, īsu brīdi uzturēties šai miglā un tad bēga projām, skaļi šķaudīdams. Briso devās tīkamāka klimata meklējumos, un baumas par viņa sekmēm tikai vēl vairāk sabiezināja sarūgtinājuma piesātināto mākoni paša mājās.

Tomēr dēkas ārpus mājas netraucēja šo apzinīgo vīru pildīt savu pienākumu pret laulāto draudzeni. Ne jau nu viņš bija vainojams, ka skopā sieva dāvāja viņam tikai vienu meitu. Briso bērnu dievināja. Bet jautrā, smejošā, veselīgā spulgace ar tuklajiem vaidziņiem nomira. Piepeši. Pēc niecīgas operācijas, pareizāk sakot, no anestēzijas, no kuras vairs nepamodās. Viņai bija trīspadsmit gadu. Briso laulātais pāris jutās ļoti satriekts. Šoreiz Briso kundzei tiešām bija iemesls kurnēt uz pasauli. Viņa klimta ar savām bēdām un žēlabām pie altāriem un biktskrēsliem. Viņa kļuva dievbijīga. Tas radīja neērtības Briso politiskajā darbībā: klerikālisma mode vēl nebija atgriezusies! Nabaga vīram netrūka dieva vai dieva kalpu, kas varētu viņu mierināt. Viņš bija dabūjis smagu triecienu un, palicis viens, lēja rūgtas asaras, raugoties meitenītes ģīmetnē, kas atradās uz viņa rakstāmgalda. Karš izklaidēja Briso domas. Sasprindzinātais darbs bija patvērums, kurā viņš paglābās no domām. Briso bēga no mājas, no sievas, no mirušās meitiņas. Viņš bēga no tām — ak vai! — un meklēja aizmiršanos izpriecās, kur izlietoja spēku pārpalikumu, ko nespēja izšķiest politiskajā darbībā. Lišķi šai Briso rīcībā saskatīja vēl vienu lieku rakstura līdzību ar Dantonu un tā uzdzīvi. Taču Briso nerada apmierinājumu šajā uzdzīvē. Viņš pēc dabas, kā gandrīz visi franči, bija ģimenes cilvēks; Briso bija nepieciešams ģimenes siltums, un nekas to viņam nevarēja aizstāt; godkāre, slava, izpriecas, pēc kā šie vīrieši liekas tik kāri, patiesībā tiem ir tikai Ersatz[128]. Briso nevarēja samierināties ar to, ka viņam nav dēla.

Rožē Briso gan zināja, ka Anetes dēls ir viņa dēls. Viņš vairījās par to domāt, kamēr meitenīte vēl bija dzīva. Atmiņas par Aneti viņam nebija patīkamas. Briso tās mēdza atgainīt. Viņā vēl mita slēpts aizvainojums: aizskarta pašlepnuma vai arī atraidītas mīlas neaizdzijusī brūce. Briso šo sievieti bija pazaudējis no redzesloka, tomēr pāris reižu nebija varējis atturēties un mēģinājis aplinkus kaut ko uzzināt par viņas likteni! Briso nevēlēja Anetei ļauna, tomēr viņam nebija nepatīkami dzirdēt, ka tā cietusi dzīvē neveiksmi. Tas gan nenozīmēja, ka viņš nebūtu tai visai labprāt palīdzējis, ja tā vērstos pie viņa pēc atbalsta, taču pārāk labi saprata, ka šo slepeno gandarījumu Anete viņam nekad nenovēlēs.

Piecpadsmit gadu laikā Briso to bija paris reižu sastapis uz ielas kopā ar dēlu. Anete neizvairījās. Turpretī viņš pagāja garām, izlikdamies abus neredzam. Briso palika pāri mokpilna sajūta, kuru tas sargājās analizēt… Kāda šim slavenajam oratoram daļa gar šo seno notikumu, gar šo sievieti, šo mīklaino garāmgājēju, kas viņam reiz piederējusi un tagad kļuvusi sveša, kāda daļa gar to viņam, kam piederēja viss? . . . Mans dievs! Cilvēkam ir viss, šķiet, ka tam pieder viss, un tomēr tas nespēj aizkavēt no pagātnes dzīlēm augšup kāpjošo nožēlu, rūgtuma pilnos sirdsapziņas pārmetumus par kaut kādu zaudētu nieku! Un šis nieks kļūst viss. Un viss kļūst nekas. Tas ir kā plaisiņa, kā neredzama spraudziņa dzīves traukā, pa kuru tomēr viss aizplūst un pazūd…

Par laimi, šīs pagātnes balsis uzmācās reti, un tādam pie nepatiesības pieradušam cilvēkam kā Briso bija viegli sevi pārliecināt, ka viņš tās nedzird. Ja mūžā bijusi stunda bez slavas, labākais ir sev iegalvot, ka tā nekad nav bijusi. Briso būtu to izsvītrojis no savas rosmes pilnās dzīves panorāmas, ja vien tā ietvertu tikai šās sievietes kluso ēnu, kas saplūdusi ar viņējo. Bet bija vēl kāds cits, kuru nevarēja izsvītrot, — dēls.

Kopš meitiņas nāves šis dzīvais viņu vajāja. Briso bez mitas sadūrās ar dēlu savās domu gaitās. Viņš to nepazina. Pāris reižu tiekoties ar Aneti, Briso nepaguva zēnu apskatīt, turklāt nezināja, cik pareizs ir steigā uztvertais tēls. Vienu vienīgu reizi autobusā Rožē Briso iedomājās pazīstam jaunekli, kas sēdēja dažas rindas tālāk; viņam likās — tas ir tas pats, kuru bija sastapis roku rokā ar Aneti; jaunā cilvēka acis, pavirši pārslīdējušas Briso sejai, pievērsās kādai skaistai kaimiņienei, un Briso vēroja jaunekli ar atmaigušu skatienu; jā, tādam jābūt viņa dēlam . . . Bet vai viņš varēja par to būt drošs?

Cik ļoti viņam trūka šā dēla! Sev pašam, mājai, alkām pēc mīlestības, dabiskajai priekpilnajai dziņai atstāt savai miesai un asinīm savu vārdu, iegūto slavu, mantu un misiju! Lai būtu tiesības atbildēt uz drūmo jautājumu «Kam tas viss?» Haronam, kurš atsakās pārcelt uz otru krastu cilvēku bez dēla, dzimtu bez nākotnes, to, kas mirs un nemūžam neatdzims . . . Bet tās ir ciešanas, kuras nemēdz rādīt citiem, un neviens par tām arī nebūtu uzzinājis, ja kādu nakti tūkstoš deviņi simti piecpadsmitajā gadā, — kad Briso atradās visai jaukā sabiedrībā kopā ar jaukām personām, godīgām, tomēr bezgala ziņkārām, no kurām gan neviena nebija profesionāle šajā spēlē, — gadījums nebūtu viņu savedis kopā ar Silviju (tas bija tai samērā īsajā, tomēr nemierpilnajā laikā, kad viņa «uzdzīvoja»). Silvija bija kopā ar kādu Briso paziņu. Pie vakariņu galda abi vīrieši samainījās ar dāmām. Briso nebūtu Silviju pazinis, bet viņa papūlējās atsvaidzināt tā atmiņu. Šī sastapšanās Briso gluži negaidīti ļoti saviļņoja, lai gan senāk viņš ne visai augstu vērtētu radniecību ar svaini šuvēju, ar kuru nevarēja lepoties. Silvijai tas bija zināms, taču šī dēka viņu uzjautrināja. Galda biedrs bija tai stāvoklī, kad cilvēks vairs neatšķir, ko drīkst teikt un ko ne. Silvija viņam atraisīja mēli. Briso atmaiga. Viņš kāri apjautājās par Aneti un Marku. Neslēpdams pārlieku dziļo aizvainojumu pret Aneti, — lai nenodotu klausītājai, kas visu laiku viņam piebalsoja, sapīkumu un nožēlu, — Briso izrādīja dzīvu interesi par bērnu. Viņš apjautājās par zēna veselību, mācībām, veiksmi skolā un iztikas līdzekļiem. Silvija cildināja māsasdēlu, ar kuru lepojās. Tas vēl vairāk saviļņoja Briso tēva jūtas. Viņš uzticēja Silvijai, cik laimīgs būtu, ja varētu dēlu redzēt, paturēt to savā tuvumā, un izteica vēlēšanos nodrošināt dēla nākotni.

Nākamajā dienā Silvija visu atstāstīja māsai. Anete nobāla. Viņa piekodināja Silvijai neko neteikt Markam. Silvijai nebija ne mazākās vēlēšanās par to stāstīt; viņa tikpat greizsirdīgi mīlēja Marku kā māsa un nevēlējās zēnu izlaist no rokām. Taču Silvijai nebūt nebija ilūziju par Marka jūtām. Viņa sacīja:

— Tu domā, ka es viņam to stāstīšu! Tad jau viņš mūs «pamestu» !

Anete sašuta. Viņa negribēja pieļaut, ka zēnu «apved ap stūri». (Silvija, tieši acīs smiedamās, pateica: «Kas tur nu liels! Katrs sev tas tuvākais! . . .») Anete gribēja Marku paturēt sev tikai viņa paša labā, lai viņu glābtu. Anete vēlējās dēlu pasargāt no visa, kas varētu sadragāt to ideālu, pēc kura viņa bija tiekusies, dēlu audzinādama… Bet Anete gluži labi zināja, ka aizstāvēja arī pati sevi! Piecpadsmit gadu audzināt dēlu, kad prieka brīžu bija daudz mazāk nekā grūtību un pūļu, kuras Anete gan uzskatīja par vērtīgām, izveidot no viņa cilvēku un tad noskatīties, kā to atņem kāds cits, lai bez raizēm baudītu tikai augļus, pieļaut, ka tas, kuram nekad nerūpēja pildīt savu pienākumu, tagad atsauksies uz savām tiesībām, uz savām asins tiesībām … Ienaidnieks! … Nemūžam tā nenotiks!

— Vai esmu netaisna? … Lai! Netaisna, jā, netaisna … Jā! Tāda es esmu . . . Sava dēla dēļ, viņa labklājības dēļ! . . .

*

Savu labklājību tad nu arī Marks uzņēmās izlemt pats, viens pats! Un nepiedeva citiem, ka tie steidzās viņa vietā to izlemt priekšlaikus.

Sirds dziļumos Markam joprojām gruzdēja dusmas uz māti, kad tas salti aizgāja no viņas, aizrāvies no dīvainās dēkas — «dzīt pēdas» tēvam. Marks bija daudz vairāk satraukts, nekā izrādīja. Kas viņu sagaida? Viņš nebūt nebija mierīgs, domājot par to, ko nesīs diena. Jo vairāk Marks attālinājās no mātes, jo spēcīgāk viņu pārņēma vēlēšanās griezties atpakaļ. Tagad viņam šis solis sāka likties pārdrošs. Taču viņš nolēma:

«Es iešu, būšu pārdrošs līdz nekaunībai! … Pie velna visu kaunu! Es gribu viņu redzēt. Un es redzēšu.»

Marks nebija vairs tālu no adresē minētās vietas, kad pēkšņi skatienu piesaistīja kāds vārds afišā… Tur bija minēts tā cilvēka vārds, kuru viņš meklēja! Tas bija paziņojums par mītiņu; tās pašas dienas pievakarē tajā runās Rožē Briso.

Marks gāja uz afišā norādīto vietu. Tā bija manēžas zāle. Vēl vajadzēja gaidīt vairākas stundas. Marks labāk pasēdēja uz sola ielas malā nekā devās mājās; pagriezis muguru garāmgājējiem, viņš apcerēja savu plānu. Kā lai tuvojas tam, kura balsi tūdaļ dzirdēs? Ko lai saka? Nekādus ievadvārdus viņš neteiks. Bez aplinkiem pasacīs:

«Es esmu jūsu dēls.»

Šos vārdus atkārtojot, Markam aiz šausmām neklausīja mēle. Un kas gan to varētu domāt, ka par spīti uztraukumam viņam ienāca prātā de Pursonjaka [129] kungs, šis mazais galls! Viņš sāka skaļi smieties … Nomākta cilvēka daba instinktīvi, ņemot palīgā viltu, tiecas pēc izklaidēšanās … Satrauktajām jūtām ietiepīgi jaucās klāt šās tikšanās smieklīgā daļa. Marks svilpodams devās iedzert tasi melnas kafijas. Sēdēdams terases stūrī, viņš neizlaida no acīm manēžas durvis. Un, tiklīdz tās atvērās, iegāja reizē ar pirmajiem dalībniekiem.

Marks ielavījās pirmajā rindā, tuvāk paaugstinājumam. Viņu izraidīja vienu, otru, trešo reizi, un varētu to darīt neskaitāmas reizes, taču viņš iecirtīgi atgriezās, līdz palika kā iemiets izvēlētajā vietā. Lai labāk redzētu, zēns stāvēja, atbalstījis muguru pret čuguna stabu, tieši runātāja tribīnes pakājē, kad ienāca Briso. Marks, kaut gan vēlējās būt vienaldzīgs, tomēr tā uztraucās, ka ieraudzīja Briso tikai tad, kad tas jau bija uzkāpis tribīnē. Marks pārdzīvoja satricinājumu, kāds rodas, kad pēkšņi piepildās kāds ilgi gaidīts notikums: tas gan noris pavisam citādi, nekā esam iztēlojušies, bet īstenība piešķir visam tādu spilgtumu, ka viss iedomātais sabrūk kā kāršu namiņš. Vairs nav jāprāto: «Ja nu viņš ir tāds … vai arī tāds? …» Viņš ir dzīvs cilvēks, ar miesu un asinīm tāpat kā es, atrodas acu priekšā, un nav vairs manā varā viņu pārveidot, tāds nu viņš paliks uz laiku laikiem …

«Viņš! … Šis vīrs! . . . Mans tēvs! …»

Kāds trieciens! … Sākumā zēnā ieskanējās kāda balss: «Nē!» Sašutums. Vajadzīgs laiks, lai pierastu… Un tad pēkšņi viņš izšķīrās. Ko te strīdēties! Fakts paliek fakts. Es to pieņemu. Eoce homo![130]

Un šis cilvēks — esmu es? . .. Es? . . .

Ar alkatīgu ziņkāri Marks ieurbjas šajā sejā, pētī ik sīkāko vaibstu, mēģina saskatīt sevi…

Liels un resns vīrs gludi noskūtu, platu seju, skaistu pieri, taisnu un spēcīgu degunu, ieplestām nāsīm, kas ar vienādu patiku ieelpotu rožu smaržu vai zirgu mēslu smaku, gaļīgiem vaigiem un zodu, cienīgu izturēšanos, atpakaļ atmestu galvu, izrieztām, tuklām krūtīm — aktiera, virsnieka, garīdznieka un lauku muižnieka mistrojums . . .

Briso spiež rokas pa labi un pa kreisi, māj sveicienus paziņām, kas pagadās redzes lokā, pētījot publiku, un tai pašā laikā, kā liekas, uzklausa tos, kas atrodas tuvumā; Briso seja atplaukst, viņš smejas, līksmi, uz labu laimi skaļā balsī atbild ikvienam pēc kārtas vai visiem reizē ar labsirdīga cilvēka glaimīgo un familiāro runas veidu . . . Šķiet, ka vienlaikus čalotu vesels bars pieaugušu bērnu, un šī kņada traucē sadzirdēt vārdus… Tikai duna, līdzīga zvanu dimdoņai. . . Briso ir savā elementā …

— Es! Es! … Šis! … Šis gaļas blāķis! Šie smiekli, šie roku spiedieni!…

Vājais, mazais Marks, bāls un lepns kā Arkolas [131] bundzinieks, bargām acīm noraugās šai resnajā, ziedošajā un spēkpilnajā vīrietī. Viņš tomēr ir skaists! Un valdzinošs. Marks gribot negribot pakļaujas šim valdzinājumam. Tomēr viņš tam neuzticas. It kā to aposta. Smarža Markam nav pazīstama. Viņš gaida, lai tas sāktu runāt.

Briso sāk runāt… Un Marks ļaujas valdzinājumam …

Briso ar lielu prasmi sargājas jau pašā sākumā parādīt visu savas mākslas pilnību. Tikai noskaņo instrumentu un spēlē rāmi, vienkārši, sotto voce. Viņš zina, ka īstiem virtuoziem viens no līdzekļiem, kā nomierināt bangojošo zāli, ir — spēlēt piano [132] . Daži jau pašā sākumā uzstājas valdonīgi un iesāk ar vareniem akordiem, bet kāpinājums izpaliek, un uzmanība atslābst: nepārtraukta meistarība nogurdina. Turpretī Briso prata tuvoties gluži atklāti, pavisam vaļsirdīgi, kā vienkāršs cilvēks, kā biedrs: jūs pasniedzat roku, un, kad viņš to satvēris … tad . . . Tad . . . Nu, to jūs redzēsiet!…

Marks neredzēja nekā. Viņš dzertin dzēra. Sākuma zēns neatšķīra vārdus. Viņš klausījās balsī. Tā bija silta un sirsnīga, atsauca atmiņā ziedošo Franciju, mīļo lauku smaržas. Marks pazina burgundiešu dārdošo «r», no kura māte tik ļoti nopūlējās viņu atradināt. Tā bija slepena saite, kas abus vienoja. Cilts zīme, visdziļāk iegriezusies miesā, pati neizdzēšamākā: valoda. Šīs laucinieciskās intonācijas, reizē vīrišķīgas un glāsainas, satvēra viņu, kā tēvs satver dēlu, lai uzsēdinātu sev uz ceļgaliem. Marku pāršalca sirsnīgas pateicības jūtas. Viņam bija labi. Viņš jutās laimīgs. Un aiz prieka uzsmaidīja runātājam …

Briso sāka ievērot zēnu, kas to vai acīm aprija.

Briso bija paradums, runājot uzmeklēt zālē vienu vai divus klausītājus, kas viņa daiļrunībai kalpoja par spoguli. To sejās raugoties, viņš it kā klausījās pats sevī. Viņš novērtēja savu vārdu radīto iespaidu un atbalsi. Ātri aptverdams šos rādītājus, Briso orientējās runā, kuru mēdza improvizēt pakāpeniski, pēc iepriekš izstrādāta plāna, atskaitot dažus lielākus fragmentus, kas bija kā kadence un orķestra bum-bum-bumi koncertos… Mazais iepretī sēdošais Arkolas bundzinieks ar spulgojošajām, smejošajām acīm satrauktajā sejā bija viņam lielisks reflektors.

Redzot sevi šajā spogulī, Briso iedegās . ..

Taču reflektors pēkšņi zaudēja spožumu . . .

Marks sāka ieklausīties vārdos.

Briso pats bija salauzis burvību. Viņa daiļrunības lidojums nupat bija atklājis jaunekļa skadrajam skatienam, ka runātāja spārni ir neīsti. Sajūsminātie klausītāji, kas, mutes atpletuši, sekoja viņa runai, lika Markam kļūt modram un pārvarēt paša saviļņojumu. Viņš bija no tiem, kas vienmēr instinktīvi nostājas aizsargāšanās pozīcijā pret masu psihozi. Zēnu pārņēma īgnums; tāpat kā tie, ļāvies skaistās balss valdzinājumam, viņš it kā sastinga un kopš šā mirkļa pakļāva bargai kontrolei ik vārdu, kas nolidoja no runātāja lūpām, un neļāva sirdī iešalkt siltām jūtām.

Sajutis, ka klausītāji iekaroti, Briso sāka taurēt par «nemirstīgajiem principiem». Viņš slavināja Francijas varonīgo misiju. Francija bija mūžīga lakta, uz kuras tika kaldinātas pasaules, tā bija upura altāris, tautu dievgalds. Katalonijas lauki [133] , Puatjē [134] , Marna un Verdena, Petēns, Bejārs [135] . Manžens, Šarls Martels, Žofrs un Orleānas jaunava . . . Francija nepagurusi upurējas cilvēces labklājībai. Divdesmit reižu upurēta, tā divdesmit reižu atdzimst. Viena pati visā pasaulē tā aizstāv pasauli, aizstāvēdama pati sevi. . .

Briso runāja par sabiedroto zelta un dzelzs loku. Viņu mīla ieslēdz Franciju, kā Kārli Lielo reiz ieslēdza drošsirdīgie bruņinieki. Briso bija aizbraucis pie sabiedrotajiem. Viņš varēja runāt de visu[136] par brālīgās republikas cildeno nesavtīgumu, kurai bija zvaigžņotais karogs [137] ; neko neprasot sev, tā steidzas palīgā, lai nomaksātu parādu Lafaijetam un atriebtu tiesības… Augstsirdīgā Anglija… Nepiekukuļojamā Itālija … Kopš krusta kara gājieniem neredzēta aina… Bet, ja krustneši cīnījās tikai par Kristus kapakmeni, vislielākais krusta kara gājiens, šāsdienas krusta kara gājiens, bija pats jaunais Kristus, kas dragā paverdzinātās cilvēces kapakmeni… Un tā tālāk un tā tālāk …

«Milzīgā neģēlība, kurā vainojama un par kuru nesīs atbildību tikai bošu impērija, tiks izdeldēta reizē ar šo impēriju. It visa politiskā un sociālā noziedzība cēlās vienīgi no šās valsts, no šā zaņķa: no tās zemiskajiem despotiem, pagrimušās masas, junkuriem, viltus sociālistiem, vergturiem, pikroholiem [138] — krupiem, hēgeļiem, bismarkiem, treičkēm un vilhelmiem otriem. Zvēriska cietsirdība, Sardanapala murgs, Nīče, kas uzskata sevi par dievu un rej, līzdams četrrāpus . . . Tautu vaidi un krāsmatu dūmi. Nevainīgā Beļģija un svētā Polija. Reimsa, Luvēnas melnie maitu ērgļi lidinās virs atklātajām pilsētām, lai nesodīti slepkavotu sievietes un bērnus. Taču Francijas baltie putni metas virsū laupītāj putniem un, izkliedēdami to barus, lido pāri Reinai, lai sodītu vainīgo nāciju . . . Tuvojas atbrīvošana. Atbrīvotās Eiropas, Āzijas un Āfrikas tautas brīvās Anglijas gādīgajā vadībā dzesēs slāpes pie brīvības avota. Sabrūk pēdējā impērija kontinentā. Republika izpleš spārnus. Tēlnieka Rida eņģelis. Lielās triumfa arkas ģēnijs … Uz priekšu, tēvu zemes dēli! . . .

Esmu tikko atgriezies no frontes. Tīrie brīnumi! Šie zēni smej. Mirstošie smej. Tie saka: «Īss, tomēr vērtīgs mūžs! Tas nav velti zaudēts . . .» Tiem piedāvā, lai tie evakuējas uz aizmuguri. Tie attrauc: «Nemūžam! Piesieniet mani pie dzeloņstieplēm! Es aizkavēšu ienaidnieku izlauzties cauri. . .»»

Marks sarka aiz kauna, viņa skatiens kļuva ledains … Kā viņš tos «izprot», šos vēršus! . . . Tukši vārdi, vulgāri paņēmieni gļēvi meli! … Saltā nicinājumā zēns cieši raugās oratorā, kas liedams sviedrus, izplūst daiļrunībā. Un Briso neapzinīgi noprot kā šā klausītāja dvēselē noris drāma. Viņš izliek slazdus un pūlas no jauna satvert laupījumu. Runātāju mulsina šis skatiens, kas viņu tiesā, viņš neuzdrošinās vairs raudzīties tam pretī. Tomēr joprojām klaigā:

— Francija … Vienprātīgā Francija …

Nepakļaudamies mulsumam, Briso kā veikls virtuozs, līdzīgi krellēm, ritina savus arpedžo un tomēr noraizējies kādā smadzeņu stūrītī glabā zēna tēlu: viņš to jau pazīst un nopūlas atcerēties, kur redzējis, bet, harmoniskās valodas plūsmas aizrauts, nespēj aprimt, lai sekotu atmiņu pēdām .. .

Briso nobeidz ar varenu akordu, ko simtkārt atbalso kliedzieni zālē. Visi pietrūkušies kājās, klaigā, skaļi apsveic runātāju, metas uz paaugstinājuma pusi, lai spiestu roku dižajam pilsonim. Visi saviļņojumā pietvīkuši, sasaucas cits ar citu, smejas, un dažam labam acīs pat ieriesušās asaras. Briso, laimīgs un gurds, pamet skatienu uz tiepšas pusi:

«Vai viņš atzīst sevi par uzvarētu?»

Bet vieta ir tukša. Marks ir pazudis.

Viņš nespēj izciest līdz beigām šās daiļrunības smirdoņu. Tāpēc pēkšņi dodas prom. Bet vēl nav nokļuvis līdz zāles durvīm, kad atskan pērkondimdošu aplausu vētra. Marks pagriežas, nicīgi uzrāvis virslūpu. Viņš mirkli paveras aiz sajūsmas trakojošajā zālē un triumfatorā. Tad iziet ārā un uz ielas aiz derdzīguma nospļaujas. Viņš runā skaļā balsī. Viņš zvēr:

— Zvēru, nelietīgo pūli, ka nemūžam neizpelnīšos tavus aplausus!

Šai pašā mirklī Briso, kas zālē skaļi smejas un sarunājas ar saviem apbrīnotājiem, pēkšņi atsauc atmiņā tēlu, kurš visu laiku nedod miera. Briso pazīst tajā reiz autobusā redzēto jaunekli.

*

Marks gāja lieliem soļiem. Viņš bēga. Bēga no tās vietas, kur tā vīlies. Bet vilšanās neatkāpās ne par soli… Kā gan pasaule pārvērtusies, kopš viņš šorīt nācis pa šo pašu ceļu! Lai arī, turp ejot, pats sev bija liedzis cerēt, tomēr tik ļoti spārnoja cerība! Kāds prieks, kādas satraukuma pilnas gaidas pēc cilvēka, ar kuru tiksies. Kā viņš bija tiecies šo cilvēku iemīļot un apbrīnot! Izdzirdis tēva balsi, gandrīz vai skriešus bija meties pie tā, lai to noskūpstītu . . . Noskūpstītu! . . . Pretīgi! … Marks noslaucīja lūpas, it kā tās būtu viņam pieskārušās! .. .

— Pretīgais mutes bajārs, varizejs, liekulis! … Melis, melis, melis, kas muļķo Franciju un pats sevi! … Nu, tā ir Francijas pašas darīšana, ja jau tā mīl melus, ja jau vēlas, lai to apmuļķotu! Bet pats sevi! … Te nu vairs nav nekādas piedošanas! . . . Tā ir sevis apkaunošana! . . . Cik viņš man pretīgs, cik pretīgs, un arī pats sev esmu pretīgs! … Jo viņš taču ir mani radījis, esmu šo melu dēls, šie meli mīt arī manī! .. .

Marks gāja kā negudrs. Viņš nonāca pie Sēnas. Pārliecās pāri krasta margām. Gribējās mazgāties, mazgāties līdz asinīm, berzt savu miesu līdz žēlumam, lai nokasītu smirdošo kauna traipu. Zēns bija kā bez prāta, nežēlīgs, — cik vien nežēlīgs spēj būt kaislē iededzies jauneklis septiņpadsmit gadu vecumā. Nevienu vienīgu mirkli Marks neiedomājās, ka šis vīrs varētu būt labsirdīgs, varētu būt vājš kā visi vidusmēra cilvēki un, ja pazītu viņā savu dēlu, tas būtu viņu sirsnīgi mīlējis, jo, tāpat kā visi vidusmēra cilvēki, viņš zem vājību, melu un netikumu grēdas slēpa tīru jūtu un neskartas patiesības svēto kaktiņu. Tāpat Marks neiedomājās, ka šie vecie matu skaldītāji, šie retori, šie balamutes pēc senatnes parauga (neīstie senatnes paraugi — gallu-romiešu grabažas!), it visa šī paaudze jau kopš bērnības pieradusi pie tukšvārdības un kļuvusi par šā paraduma upuri tāpat kā komedianti… Commediante… Tragediante .. . [139] Tā vairs nav spējīga — pat ja gribētu no jauna atrast kontaktu ar īstenību zem vārdu gūzmas, kas to smacē…

Bet tieši to Marks nespēja piedot! Jauns cilvēks ar veselām, dedzīgām asinīm, dodoties dzīves medībās, uzskata par labāku noziedzību nekā pretīgo nespēku un kladzināšanu! Ja noziegums arī nokauj, tad nespēks jau ir piedzimis nedzīvs …

«Veselas, dedzīgas asinis …» Bet viņā, Markā, rit meļa asinis …

Nemūžam!

Marks to zina, viņš to jūt, tagad atskārš šīs viltībiņas, pieķer sevi, ka atkārto tās pašas kustības, tās pašas intonācijas, kādas manījis tam otrajam; viņš atceras, ka to tēlojis, pirms vēl uzzinājis par sava modeļa esamību, kuru visu laiku atdarinājis … Lai arī kā viņš censtos atbrīvoties no šā cilvēka mantojuma, tas ir un paliek viņā . .. Nemūžam! Nemūžam! … Mums nav nekā kopēja! Nekā no viņa! Ja izrādīsies, ka es pats pret savu gribu būšu viņa kopija ja būšu viņa līdzinieks, ja manī atdzims viņš — es izdarīšu pašnāvību!

Marks klaiņāja vairākas stundas novārdzis, neēdis … Bija iestājusies nakts. Viņš nedomāja doties uz mājām. Kā lai rādās mātei? … Vai lai atzīstas savos maldos?

Pagāja garām kāds smagi ievainotais sakropļotu seju, tukšu acs dobumu, iekritušu, it kā izkausēta svina saēstu vaigu. Vienkārša sieviete iesirmiem matiem veda ievainoto aiz rokas, nenovēršot no tā mīlas un sāpju pilno skatienu: ievainotais gāja, piekļāvies viņai…

Un Marka drudžaini satrauktajās domās atkal uzpeldēja māte… Viņas lepnais tēls, klusēšana, pārbaudījumiem un neaptraipītām kaislībām bagātais mūžs, viņas neskartā, melu nesagandētā dvēsele, nievas pret skaļiem vārdiem, mūža ceļa vientulības dziļums un šis nesamierināmais gribasspēks, pret kuru viņš bija sacēlies, kuru nolādējis un kuru tagad svētīja, viņas nesatricināmais patiesības likums… Viņa auga augumā iepretim šim vīram, kuru šodien bija iepazinis un no kura atteicies, šim pūļa cilvēkam! Un tagad Markam kļuva saprotama un dārga mātes greizsirdīgā kaisle, ar kādu tā bija apstrīdējusi tēva tiesības uz viņu, viņa paša netaisnība …

— Netaisns! Netaisns! … Es skūpstu tavas rokas… Esi svētīta! …

Un piepeši atmiņas par to, cik cietsirdīgi viņš izturējies pret māti vakar vakarā un šorīt no rīta, kā pļauka trāpīja sejā … Marks metās skriešus mājup. Pie mātes. Viņš bija to sāpinājis. Viņš izpirks savu vainu. Paldies dievam, vēl ir laiks …

*

Marks pieskrēja pie kāpnēm. Viņu aizturēja vārtu sardze:

— Jūsu māte bija par mata tiesu no nāves! … Jūsu māte sasitās…

Marks vairs neklausījās. Viņš drāzās augšā pa četriem pakāpieniem reizē. Durvis atvēra Silvija. Sejā skarbums… Aizelsdamies Marks jautāja:

— Kā mātei?

— Labpatika gan pārnākt? … Veselu dienu tevi izgaidījās … — Silvija atcirta. Marks to rupji pagrūda un aizbrāzās garām.

Viņš atrāva durvis, kas veda uz mātes istabu. Anete gulēja pārsietu galvu. Viņš apvaldīja kliedzienu. Anete, redzēdama dēla uztraukumu, steidzās pateikt:

— Nieki, puisēn! … Tas viss manas muļķības dēļ. .. Es kritu…

Bet Marks pārbijies, drebošām rokām taustīja mātes augumu. Silvija to atgrūda nost:

— Ko tu! Liec viņu mierā! Neuztrauc vēl vairāk!

Un atriebes kārā balsī sāka stāstīt, kas noticis. Anete, nenovērsdama acu no dēla sejas, laboja māsas vārdus, cenzdamās mazināt notikušā nopietnību, mēģinādama jokot un vainot pati sevi…

(Bet lūk, ko Anete noklusēja.)

Pēc dēla aiziešanas Anete bija kā galvu zaudējusi.

«Viņš mani atstās,» viņa domās atkārtoja.

Anete vairs ne uz ko necerēja. Lai sagaidītu vakaru, viņa apņēmās strādāt.

«Vai nu viņš mani atstās, vai ne, es nezaudēšu drosmi,» viņa nodomāja.

Par spīti pārmērīgajam nogurumam viņa uzlika sev par pienākumu uzpost dzīvokli. Ievaskoja grīdu, nospodrināja vara traukus un sāka mazgāt logu. Uzkāpusi uz pieslienamām kāpnītēm, viņa slaucīja atvērtā loga rūtis; logs bija ielas pusē; pēc tam viņa sāka piestiprināt aizkarus… Vai kāpnes paslīdēja? … Vai uz dažiem mirkļiem uznāca nemaņa? … Vai tā bija pārpūlēšanās vai nemiera pārmērs, vai arī varbūt viena no tām dīvainajām nemaņām, kādas dažreiz Anetei uzbruka un pārgāja tik ātri, ka viņa nemaz nepaguva tās pamanīt?… Anete atģidās uz grīdas. Viņa tikko nebija izkritusi pa logu, taču pieslienamās kāpnītes slīdēdamas pagāzušās sānis un to aizcirtušas, saplīsusi tikai rūts. Piere un plauksta asiņoja, un, kad Anete gribēja piecelties, sāpes potītē liecināja, ka labā kāja izmežģīta. Dzirdēdama birstošo stiklu šķindas, vārtu sardze uzkāpa augšā. Tā atsauca šurp Silviju.

Lai arī cik spēcīgs bija kritiens, no kura Anete piecēlās vienos zilumos, viņa tomēr to juta mazāk nekā dusmas. Tieši šodien nekādā ziņā nebija pieļaujams nekāds nelaimes gadījums! Anete negribēja, ka šajā dienā viņai būtu vajadzīga palīdzība un jo vairāk nevēlējās rādīt Markam, it kā viņa lūgtos pēc līdzjūtības: to viņa uzskatītu par pretīgu pazemojumu kā sev pašai, tā dēlam. Anete sakopoja visus spēkus, lai noturētos kājās, bet viņu sagrāba tik skaudras sāpes, ka viņa gandrīz zaudēja samaņu; gribot negribot bija jāļauj sevi noguldīt. Anete jutās pazemota.

— Ko viņš teiks par mani, kad pārnāks? — viņa nemitējās atkārtot.

Taču sāpes mazina savaldību, tāpēc Anete ļāva Silvijai izvilt noslēpumu, kas to mocīja. Silvija uzzināja, ka Marks aizgājis apmeklēt savu tēvu. Silvija vairs negribēja atcerēties, ka tieši viņa bija kļuvusi starpniece šim notikumam. Viņa uzskatīja, ka Anete rīkojusies muļķīgi, visu atklādama dēlam. Bet šis nebija īstais brīdis, lai bargi apietos ar māsu; Silvijas sašutums vērsās pret Marku. Tāpat kā Anete, arī viņa nešaubījās, ka zēns tagad viņas pametīs. Silvija zināja, ka Marks ir egoistisks, iedomīgs, gatavs upurēt citus sava prieka labad. Tādēļ gan viņa to nemīlēja mazāk. Pat vēl vairāk. Zēna dabā viņa pazina pati sevi. Un tieši tāpēc arī Markam nepiedeva. Viņa tam nekad nepiedotu, ja tas viņas pamestu. Ja? … Bet tas jau bija izdarīts! Ja reiz māsasdēls tik ilgi kavējas, vai tas nebija pierādījums, ka viņš palicis Briso ģimenē, ka viņš pusdieno kopā ar tēvu? Silvija nepieļāva nekādu ticamu izskaidrojumu, nekādu iespējamu varbūtību. Viņa viena pati bija netaisnāka nekā Anete ar Marku kopā.

Tagad, kad Marks bija pārnācis, viņas naidīgums izpaudās ik skatienā, ik izteiktā vārdā. Marks, nebūdams nekāds pacietīgais, bozās, atbildot uz šo naidīgumu. Bet Anete, visai pazemīga, domāja tikai par vienu — kaut dēls viņai piedotu. Šķita, ka Anete pati vainojama, ja viņai bijis jānoliekas slimības gultā. Silvijas tonis viņu aizskāra vairāk nekā Marku. Anete neļāva tai runāt.

— Nu, — viņa sacīja, — pietiek! … Pietiek runāt par mani! Tas nav svarīgi…

Kas tad bija svarīgi? Marks to zināja. Anete arī. Silvija tāpat. Tomēr viņa ietiepīgi palika turpat, un Marks negribēja runāt, iekams krustmāte nebūs aizgājusi. Anetes skatieni māsu lūgtin lūdzās. Silvija izlikās neko nesaprotam… Bet tad piepeši nometa salveti, kuru turēja rokā, piecēlās un, ne vārda neteikusi, izgāja.

Māte un dēls palika vieni. Viņi gaidīja. Kā un ar ko sākt? Marks paskatījās uz māti. Anete vairījās no dēla skatiena, bija bailes, un viņa negribēja, ka acis viņu nodod, negribēja ietekmēt dēla lēmumu.

Marks staigāja šurp un turp. Viņš cīnījās pēc elpas, iekams sāka stāstīt par šāsdienas piedzīvojumiem. Vēlreiz uzmeta skatienu nekustīgi guļošajai mātei, kas stingi lūkojās laukā pa logu, iepretī gultai. Marks apstājās. Tad devās tieši pie mātes, nometas ceļos un, pieplacis ar muti segai, izstiepa rokas pār mātes augumu, skūpstīja viņas apsegtos ceļus un sacīja: — Tu esi man tēvs un māte.

Anete pagriezās pret sienu un sāka raudāt.

EPILOGS

Tavā rīcībā ir humanitātes kuģis

Pārpeldi taču sāpju upi!

Neprāti, tagad nav laika dusēt!

Slūžām bija atvērti visi aizsprosti — visas vēnas vaļā. Mobilizācija sekoja cita citai. Aizgāja jau divdesmitgadīgie. Tika iesaukti deviņpadsmitgadīgie. Astoņpadsmit gadīgos varēja iesaukt jau rīt. Tuvojās Marka kārta.

Par to domāja abi, māte un dēls. Taču neieminējās ne ar vārdu. Aneti biedēja ne tikai karš, viņu biedēja Marka klusēšana. Viņai bija bail uzzināt, ko domā dēls. Taču baiļošanās liecināja, ka viņai tas jau zināms.

Kam lai uztic savas bailes? Ja skarta būtu tikai viņa pati, Anete tās paglabātu sevī. Bet skarts bija Marks. Kam lai prasa padomu? Vai Silvijai? Jau pēc pirmajiem vārdiem Silvija, kā paradusi, iesaucās:

— Karš? Nepaies ne pusgads, kad tas būs beidzies. Bošiem pienācis gals.

— To tu saki ik pusgadu, — Anete iebilda.

— Šoreiz tā būs, — pārliecināti apgalvoja Silvija.

— Ar tavu ticību vien man nepietiek, — attrauca Anete.

— Man ne tik, — piebilda Silvija, — jo runa ir par Marku. Kamēr runa bija par citiem, vēl varēja maldīties; tas nebija tik svarīgi. Bet, kad pienākusi mūsu zēna kārta, maldīšanās būtu noziegums. Tev taisnība. Ko tad, ja karš ievilksies? Vai tad no šiem idiotiem var tikt gudrs? Kad liekas — nu jau viss beidzies, viņi atkal sāk no gala. Nu jau jeņķi arī iesaistījušies šai dancī! Un vēlāk būs Ķīna un papuasi! Ek, lai tie danco, cik tīk! Bet mūsu Marks viņu dancī nepiedalīsies!

— Kā tā?

— Es nezinu. Bet viņi to neiegūs. Ar to vēl var samierināties, ja karš arprij mūsu vīrus, draugus un mīļākos; tie ir redzējuši dzīvi! Bet mūsu bērns pieder mums, tas radīts mums, es viņu turu, es viņu neatdošu! …

— Visas mātes atdod savus dēlus.

— Bet es — es savējo neatdošu.

— Tavējo?

— Mūsējo. Tas pieder mums abām.

— Bet saki — ar kādiem līdzekļiem tu to panāksi?

— Līdzekļu ir tūkstošiem.

— Mini kaut vienu!

— Mums netrūkst draugu . .. Tavs Fīlips Vilārs . . . Viņš taču ir militārais ķirurgs, armijas ģenerālinspektors! . . . Viņam nebūs grūti zēnu nogādāt drošā vietā.

— Vai tikai tu nedomā, ka es iešu viņu lūgt?

— Un kāpēc gan ne? Vai tas ir tik grūti? Esi gan tu lepna! Es ne tikai to vien darītu! … Ja tas būtu nepieciešams, lai glābtu mūsu zēnu, vai tu gan domā, ka es vilcinātos atdoties jebkuram garāmgājējam?

— Nav tāda lepnuma, vai nu dibināta, vai nedibināta, — atteica Anete,—kuru es nebūtu gatava samīt kājām sava dēla labā! … Bet tikai sava dēla labad, viņa labā!

— Vai tas nav viņa labā?

— Nav viņa labā, ja es liktu sevi kaunā. Jo es — es taču esmu Marks. Viņš man to nepiedotu. Un es pati sev nepiedotu, ja spertu soli, kas pazemotu manu dēlu.

— Vai glābt viņu nozīmē viņu pazemot?

— Ja mani tā glābtu, es justos pazemota.

Silvija aizsvilās:

—Ir nu gan māte! … Man tas būtu viens pīpis, vai Marks būtu pazemots vai ne, vai viņš man piedotu vai ne, lai tikai es būtu viņu izglābusi!… Nu, ja to nedarīsi tu, tad to izdarīšu es …

— Es tev aizliedzu! — iesaucās Anete.

— Tu man neko nevari aizliegt.

— Ak tā! — attrauca Anete. —Vai tu domā, ka ar to pietiek, ja viņu pasargā no briesmām?

— No kā tad tu vēl baidies?

Anete baidījās, ka Marks pats varētu meklēt briesmas.

Marks ieslēdzās ar savām grāmatām un domām. Lai arī mātes un dēla sirdis tagad vienoja kvēla draudzība, Marks klusēdams augas dienas pavadīja savā istabā, un Anete cienīja šo nošķirtību. Viņa gaidīja, kad Marks pats atnāks pie viņas. Anete noprata, kādas lielas pārvērtības noris dēlā. Nobriešanas un šķīstīšanās process. Krīze, kas bija ilgusi četrus gadus, rada atrisinājumu.

Marks dedzīgi nopūlējās pabeigt iesākto pašnovērtējumu un tiesāja pats sevi — tāpat kā citus —bez žēlastības. Lai izrautos no sava dumpīgā rakstura kvēlajām dziņām, viņš pakļāva to skarbai disciplīnai: savaldīga dzīve, savaldīgas domas. Pēdējās cīņas pašam ar sevi nebūt nebija vieglākas. Marks jutās salauzts un izdedzis kā pēc kvēla kauna un sirdsapziņas ēdām, taču zem pelniem bija palicis neskarts ciets un vesels kodols.

Marks pakļāva pārbaudei visas domas, kas uzmācās viņa jaunajam, pāragri nobriedušajam prātam: gan tas, kuras bija izlasījis grāmatās, gan tās, kuras apguvis no savas paaudzes filozofiem un domu valdniekiem. Maz no tam bija tādu, kas izturēja pārbaudi. Labi, ja palika pāri kāds mazumiņš. Viss bija tukši, nekonkretizēti vārdi. Neviens no šiem vārdiem nebija iemiesojies darbos. Tikai viens, izliets un izkalts no dzelzs, mašīnu laikmeta produkts, vārds, kas arī cilvēci pārvērtis nebrīvā mašīnā, kurā viena šķira akli kā veseris dragā otru. Nevienas brīvas darbības. Nevienas vienīgas darbības, kas nāktu no sirds. Nevienas brīvas dvēseles, kas jūtas pārvērstu darbībā. Nav gribas, kura līdzīgi zibenim spētu izšauties no ieceru mākoņa, no virzošās matērijas sablīvētās masas.

Bet uguns plaiksnās zem tūces, zem atdzisušās garozas, gaisā, zemē un ūdenī . . .

Reiz vakarā Marks paņēma roka Hendeli. (Caur viņa pasaules uzskata prizmu viņš izlasīja svētās grāmatas.) «Izraelī» viņš lasīja:

Er sprach das Wort .. . [140]

Un izdzirdēja šo vārdu.

Nams asiņoja lāsi pa lāsei.

Drudžainā dzīšanās pēc peļņas nu jau četrus gadus uzturēja Nimā Ravusā — krodziņa un malkas tirgotavas īpašnieku, kas dzīvoja pirmajā stāvā. Un viņa veikali zēla un plauka. Jautrais vīrs bija uzaudzējis trīs kārtas tauku: pietvīcis, nosvīdis, bļaustīdamies un šļūkādams nošķiebtās tupeles, viņš vai plīsa no zelta un veselības pārpilnības. Tagad, iedzīvojies mantā, Nimā Ravusā tikai gaidīja atgriežamies mājā dēlu, lai kā Filopomens apmestos uz iepirktās zemes … Bet dēls neatgriezās. Kādu dienu Klovisa kauli palika karājamies uz dzeloņstiepļu žoga. Rītā, kad pienāca šī vēsts, no lejas atskanēja baurošana, it kā tur nemākulīgs miesnieks kautu vērsi… Kam nu visas pūles un sarausta nauda! … Resno vīru pēkšņi bija ķērusi trieka. Vēlāk viņš izkropļotu aci un stīvu mēli atkal tika uz kājām, bet nu viņa balsi vairs nedzirdēja. Muca bija sagāzusies.

Pēc tam pienāca ziņa, ka maigā Lidija mirusi gripas epidēmijas laikā Artuā kara slimnīcā, kur zem abu armiju krustugunīm kopusi ievainotos karavīrus. Jau sen viņa bija gaidījusi šo stundu. Viņa atkal savienosies ar savu līgavaini! . . . Ak vai! Ja viņa būtu tam ticējusi tā, kā vēlējās ticēt! Bet tas nemaz nav tik vienkārši, kā domā šie nabaga ļaudis, — ja reiz gribēsi, tad arī ticēsi! Griba atver visas dvēseles ārdurvis, taču apstājas pie pēdējām, un tās jau ir vienīgās, kas kaut ko vērtas tādām dvēselēm, kas pašas ir kaut ko vērtas! Dievs! Ja vismaz varētu būt drošs, ka pastāv kaut vai pekle, kur mūžam varēs degt kopā ar savu sirdsmīļoto!… Bet, vai nu Lidija bija par to pārliecināta, vai ne, tagad viņa bija atpestīta… Vai šī gleznā puķe, kas atdota atpakaļ zemei, lai ar savu miesu veidotu citus ziedus, kurus no jauna aprīs nāves žokļi, arī netiks atpestīta?

Un pēc tam atgriezās Kaijē dēls (Hektors), slavas apmirdzēts, tomēr sakropļots, bez deguna un apakšžokļa (valsts to augstsirdīgi apveltīja ar citu, patentētu, ar garantiju diviem, varbūt arī trim gadiem, tomēr ar noteikumu, ja ar to saudzīgi apiesies). Viņam drebēja rokas un kājas streipuļoja kā bērnam, kas mācās staigāt. Bet viņš bija apbalvots ar ordeni. Māte dēlu glāstīja ar maigu un līdzjūtīgu skatienu, laimīga un lepna. Viņš balstījās uz vecītes rokas, kad viņi tenterēdami atkal devās savā parastajā pastaigā. Viņiem klājās grūti. Taču, apbruņojoties ar pacietību, galus savilkt kopā varēja. Kaijē māte un dēls uzskatīja, ka viņiem vēl laimējies.

Bet Žozefēns Klapjē, kļuvis par morāles sargātāju aizmugurē, šim cēlajam dienestam upurēja savu veselību un pat prātu. Visu atkritēju trūkums ir tieksme pēc pārspīlējumiem. Klapjē, bezgala dižodamies ar jauno aicinājumu un visiem spēkiem apkarodams agrākos domubiedrus par ticību pacifismam un tā doktrīnām, kurām vēl nesen ticēja arī viņš, — beidzot pats sasirga ar vajāšanas māniju. Žozefēns Klapjē uzskatīja, ka viņu vajā, kad tie, kurus viņš vajāja, atbildēja Klapjē ar nicinājuma pilnu klusēšanu un pagrieza muguru. Klapjē klaigāja, ka tie ņirgājoties par tēvzemi. Tas bija bīstami citiem. Taču vēl bīstamāk viņam pašam. Žozefēns Klapjē varēja viegli nokļūt ārprātīgo namā.

Bet Brošons, mājas sargs, tāpat kā Eimenidas [141] , iedēvēts pretēji savai būtībai par miera sargu, dzīvoja kā niere taukos.

Marks, iedams garām sarga telpai, mēdza sacīt mātei:

— Man ir tāda sajūta, it kā es atrastos Pērlašēza kapsētā. Vai redzi kapu sargu? .. . Iesim, māt, kāpsim augšā mūsu baložu būdā!

— Kāpsim augšā, manu balodīt!—smaidīdama atsaucās Anete.

Viņi alegoriski izteica savas skumjas, mātei tās bija līdzjūtības, dēlam — derdzīguma pilnas, redzot šo Polifēma alu, — šo namu, šo pilsētu, šo pasauli, — kur ikviens ieslodzītais pacietīgi gaidīja savu kārtu, lai tiktu aprīts.

— Bet tagad, — ieminējās Marks, — pienākusi mana reize! Anete saķēra to aiz rokas:

— Nē! Nerunā tā!

Bet tad viņai kļuva žēl, ka nebija ļāvusi dēlam izteikties. Vajadzēja taču galu galā zināt, ko tas nodomājis.

Marks klusēdams raudzījās mātē, apsēdies pie tās kājām uz ķeblīša, apkampis rokām klāt pierautos ceļgalus; viņš ilgi vērās tajā apņēmības pilnām acīm. Un māte glāstīja viņu ar savu skatienu. Ai, kā tā bija viņam pieķērusies! . . . Taču viņš vairs netīkoja to izmantot. Māte bija viņa dārgums.

Marks uzsmaidīja mātei un teica:

— Dīvaini! Ne viens, ne otrs mēs līdz karam nebijām pacifisti.

— Atmet šo vārdu! —sacīja Anete.

— Tev taisnība. Viņi to apkaunojuši. Visi tie, kuriem tas allaž bija uz mēles, no tā atsacījušies.

— Ja tiem vismaz bijusi drosme atsacīties! Bet, to aizliegdami, viņi joprojām nēsā masku.

— Lai nēsā veseli!—iesaucās Marks. — Bet mēs, kas noliedzam karu, agrāk nenostājāmies pret to. Atceros, ka sākumā es par to pat priecājos. Un tu — tu samierinājies ar karu. Kas mūs tā pārvērtis?

— Kara nelietība! — attrauca Anete.

— Tā melīgums, — Marks piebilda.

— Kad es redzēju, — turpināja Anete,—šo nicinājumu pret vārgiem, atbruņotiem gūstekņiem, pret cilvēku ciešanām, pret svētām jūtām, kad redzēju, kā izmanto zemās dziņas, kā nomāc apzinīgumu, gļēvi baidās no sabiedriskās domas, kad redzēju šos aunus, kurus izgrimē par varoņiem un kuri tādi kļuva tieši tāpēc, ka bija auni, šos lāga ļautiņus, kurus piespieda slepkavot, šo nevarīgo masu, kas pati sevi neizprot un ļauj sevi vadīt mazai saujiņai neprāšu, — tad man kļuva nelabi aiz kauna un negoda.

— Kad es redzēju, — sacīja Marks, — šo zemisko karu slēpjam savu purnu, kad redzēju šo ķekatnieku baru, šos plēsoņus, kuri uzstājas zem tiesību maskas un aiz muguras bāž rokas citu kabatās, šo nežēlīgo verdzību, kas iedomājas mūs apkrāpt, kladzinādama nodrāzto vārdu «brīvība», šo liekulīgo varonību,— es sāku smieties tiem sejā.

— Neizaicini tos!—Anete brīdināja.—To ir daudz.

— Tieši tā! Nav gļēvāka tirāna kā miljons gļēvuļu kopā.

— Tie nezina, ko dara.

— Bet, kamēr to uzzinās, lai tos iekaļ važās!

— Tu esi pārlieku nežēlīgs, mans bērns. Jābūt žēlsirdīgam. Tie jau ir iekalti važās. Vienmēr bijuši važās. Šie arī ir demokrātijas visbriesmīgākie meli. Tiem iestāsta, ka tie ir Visvarenā tauta, un ar tiem rīkojas kā ar ūtrupējamiem lopiņiem.

— Man nav līdzjūtības pret visvareno stulbumu.

— Arī pats stulbākais ir mans brālis.

— Brālis — tā ir tukša skaņa! Es esmu brālis sunim, kas rakņājas atkritumu kaudzē uz ielas. Bet kas man kopējs ar to?

— Dzīvība.

— Jā, šī manta, kas iet bojā. Ar to vien nepietiek.

— Bet kas mums atliek bez tās?

— Un to jautā tu, kurai tas viss pieder? Atliek tas, kam nespēj piekļūt nāve: mūžības grauds.

— Kur tad tas ir, šis grauds? Ak, vai, es tādu nezinu! Manī nav nekā mūžīga.

— Bet viss, ko tu dari, viss, kas tu pati esi, —to tu nebūtu ne darījusi un tā tu nebūtu bijusi, ja tevī nebūtu bijis šā grauda.

— Tu esi pārlieku gudrs, mans bērns. Es daru to, ko man liek darīt jūtas. Es daru to godīgi un bieži vien maldos. Bet jāatzīst, ka līdz pat šim laikam vēl neesmu to sapratusi. Un varbūt man tas nemaz nav jāsaprot.

— Bet man tas jāsaprot. Man jāredz, uz kurieni eju, lai ietu uz turieni, kur gribu.

— Lai gribētu iet uz turieni, uz kurieni ej tu …

— Kaut vai tā! Es gribu redzēt.

— Nu, ko tad tu redzi? Ko tu gribi? Uz kurieni tu ej? …

Marks neatbildēja.

Anete sakopoja visu drosmi un aizžņaugtā balsī jautāja:

— Ja karš atnāktu pēc tevis, ko tu tam teiktu?

— Es tam pateiktu: «Nē!»

Anete sagaidīja šo sitienu. Un, kad tas viņu bija ķēris, viņa izstiepa rokas, taču pārāk vēlu, lai atvairītos.

— Tikai ne to!

— Vai tu gribi, lai es tam saku: «Jā»? — Marks mierīgi atjautāja.

— To ne tik, —Anete pretojās.

Marks raudzījās mātē, kas mulsa neziņā (bet vajadzēja tomēr jau sen būt gatavai, lai atbildētu!). Ar cieņu, ar līdzjūtību viņš gaidīja, kamēr māte sakārtos domas. Tomēr argumentu vietā viņa varēja atbildēt vienīgi ar kaislu jūtu izvirdumu:

— Nē! Nē! Neizlem neko! Tu vēl nevari zināt, nevari pats par to spriest. Nogaidi! Būtu noziegums likt uz spēli visu tavu dzīvi ar šo noliegumu, ar šo pārsteidzīgo bērna lēmumu, kurš vēl nemaz nav īsti dzīvojis!

— Bet tu taču esi dzīvojusi?

— Es — es esmu sieviete, es nezinu, neesmu pārliecināta, neviens nav mani virzījis, esmu sekojusi vienīgi savai nojautai un sirdsbalsij. Ar to nepietiek.

— Nē, ar to nepietiek. Bet kad tad būs pietiekami? Kurš gan pat sava mūža beigās varēs apgalvot, ka zina, ka ir pārliecināts, ka visu ir pārlicis? Vai tad cilvēks notiesāts uz laiku laikiem atlikt darbību no vienas dienas uz nākamo? Atliekot no vienas dienas uz otru, var nonākt līdz beidzamajai — pazemots, apkaunots, izvirtis kā ļaužu lielum lielais vairums. Kad man būs dotas tiesības dzīvot?

Anete negribēja dzirdēt. (Viņa dzirdēja pārlieku labi!)

— Tev nav tiesību sevi iznīcināt.

— Es taču negribu iznīcināt. Es gribu celt.

— Celt — bet ko? Un kam?

— Vispirms sev pašam. Tīru māju, kurā es varētu elpot. Es nespētu dzīvot kā citi viņu melu midzenī. . . Un tad — es mazliet pārspīlēju to, ko nule teicu … Tu saki — es esot nežēlīgs. Tāds es esmu. Tādam jābūt, ja grib palīdzēt cilvēkiem, kuru žēl. Jo māja jāceļ arī viņu labā.

— Tas nav vienas dienas darbs. Lai celtu, pašam stingri jānostājas uz kājām.

— Jānodrošina stingri pamati. Visaugstākā celtne sākas ar viena akmens ielikšanu. Eris Petrus[142] Es esmu akmens.

— Tu esi Marks. Tu piederi man.

— Esmu radies no tevis. Es esmu tas, kuru tu esi radījusi.

— Bet tu upurē mani! Tev nav tiesību.

— Māt, tā nu ir tava vaina. Tu gribēji, lai es būtu patiess. Lai būtu īsts cilvēks, godīgs cilvēks. Es nezinu, vai to varēšu. Bet gribu censties … Būsim vaļsirdīgi! Viss ļaunums ceļas no tā, ka neviens neuzdrošinās būt patiess, pārejot to robežu, kur paša intereses un kaislība tiek apdraudētas. Nonākot līdz šai robežai, ikviens meklē izlocīties, piekrāpt pats sevi kā šie pacifisti. Tu gribētu, lai es būtu patiess, bet tikai tik ilgi, kamēr neapdraudētu manu un tavu laimi. Vai tas ir labi? Vai tas ir godīgi?

— Jā! — Anete iecirtās.

— Kā? Vai tas ir godīgi?

— Tas ir labi.

Marks satvēra mātes rokas, kas tiecās izvairīties. Bet Markam bija stingrs tvēriens.

— Raugies manī!… Tu nesaki to, ko domā!… Es gribu, lai tu raudzītos man acīs! … Atbildi! Vai man nav taisnība? Kas no mums abiem ir godīgs? Tu vai es?

Anete nodūra galvu un teica:

— Tu.

Bet tūdaļ iesaucās:

— Tas ir neprāts! Es to nevēlos!

Beidzot Anete bija sakopojusi argumentus. Viņa mēģināja apstrīdēt Marka domas:

— Godīgums nozīmē būt godīgam ikvienā savā domā, nekrāpt nevienu un vispirms pašam sevi attiecībā uz to, kam tic. Taču godīgums neprasa no mums neiespējamo: lai mēs vienmēr rīkotos saskaņā ar to, kam ticam. Brīvs ir vienīgi mūsu gars. Miesa ir iekalta važās. Mēs esam iespiesti sabiedrībā, kurā dzīvojam. Mēs pakļaujamies tās kārtībai. Mēs nespējam to sagraut, nesagraudami paši sevi. Pat ja tā ir netaisna, mēs varam to tikai nosodīt, taču mums tai jāpaklausa.

— Māt, tu noliedz pati savu mūžu… Vai tu domā, ka es nezinu, kā esi dumpojusies, kā cīnījusies, kā neesi spējusi paciest netaisnību pret sevi un citiem? Mana nepakļāvīgā! Ja tu tāda nebūtu, es tevi tā nemīlētu!

— Nē, neņem no manis piemēru! Ai, tas man ir sods! … Tas nav taisnīgi… Es tev jau teicu, un arī tu pats zini, esmu dzīvojusi akli, mani vadīja vienīgi iedzimta nojauta, sievietes kaislības, viegli saviļņojama sirds, kas naktī iedrebas, sajūtot niecīgāko pieskārienu… Vīrietis — vīrietis, kuru esmu radījusi, nedrīkst ņemt par paraugu sievieti! Viņš var atbrīvoties, un tātad viņam arī jāatbrīvojas no neskaidrajiem dabas dzinuļiem; viņam jāredz kā skaidrāk, tā arī tālāk.

— Pagaidi! Mēs tūdaļ nonāksim arī tiktāl. Un, kad būsim tiktāl nonākuši, varbūt tu man lūgsi griezties atpakaļ. Pagaidām saki man — vai tu noliedz pati savu daudzkārtējo nepakļāvību?

— Tā ikreiz beidzās ar sakāvi.

— Bet ikviena sakāve kļuva (atzīsties!) par atbrīvošanos. Ak, es nekā cita nepanācu kā vien samainīju važas, pati sevi saskrambādama. Šīs važas ir neskaitāmas. Tiklīdz saraustīju vienas, sapinos citās. Varbūt važas ir vajadzīgas . . .

— Tu runā pati sev pretī. Līdz pēdējai dienai es redzu tevi vīlējam savas važas.

— Bet ja nu es maldos? Ja nu iesprostotais instinkts, važas laužot, sagādātu vēl vairāk ļaunuma kā sev, tā citiem? Ja kārtība pērkama par atteikšanās cenu?

— Māt, mēģini aizgūt tā ģeniālā egoista vārdus, kas pasaules kārtību uzskatīja par augstāku nekā sava tuvākā laimi un pārdomu mieru dārgāku par draudpilno cīņu pret pastāvošo ļaunumu! Kas Gētem atļauts, nav atļauts mums. Mums nepietiek ar mūžīgo pasaules kārtību. Mēs elpojam zemes atmosfērā. Un, ja tā netaisnības saindēta, mūsu pienākums ir izsist logu, lai varētu elpot.

— Var pārgriezt sev vēnas.

— Kaut es iekritīšu izsistajā lūkā, bet vismaz būšu to izsitis. Kļūs vieglāk elpot citiem.

— Manu puisēn, tu netici humanitātei (to tu man esi teicis savas simt reizes!)… Kāpēc tad tu tagad saki, ka gribi tai uzupurēties? Vai tu neesi zobojies par manu ticību humanitātei, par manu nabaga ticību, kas tik daudz reižu izpļaukāta, ka tai jau tagad vairs nav ne īsta lepnuma, ne pārliecības? …

— Piedod! … Es nekad neesmu izsmējis tevi! Lai kam tu arī ticētu, tu manās acīs stāvi augstāk par to, kam tici… Bet tev taisnība, man nebūt netīk šī klaigāšana par «humanitārismu» un «humanitāti», visi šie tukšie nieki, šī ideoloģija, šie vārdu maldi. Es redzu cilvēkus, cilvēkus, milzīgus barus, tie klaiņā, drūzmējas, skrien cits citam virsū, izklīst pa labi, pa kreisi, uz priekšu un atpakaļ, kājām saceldami ideju putekļus. Es redzu dzīvē — viņu un visas pasaules dzīvē — traģikomēdiju, kuras atrisinājums vēl nav uzrakstīts: scenārijs veidojas pakāpeniski, to sacer tie, kuru griba vada triecienuzbrukumu. Šai triecienuzbrukumā piedalos arī es, esmu tam izraudzīts, tāpēc, ka esmu tavs dēls, tāpēc, ka esmu Marks Rivjērs, — es vairs nevaru atkāpties. Ķīlā likts mans lepnums. Vai nu mana vienība uzvarēs šai cīņā, vai ne, es cīnīšos līdz galam, neatkāpjoties!

— Kas tā ir par cīņu? Kādai nometnei pieslieties? Jaunajai? Vecajai? Kas zina? Kā lai pārliecinās? Varbūt pagātne pavēl nākotnei, varbūt nākotne pavēl pagātnei. Kas mums to noskaidros? … Bieži savā dvēseles vientulībā es jūtu, ka mani pēkšņi pārņem pārliecība, un es nodomāju: «No kurienes šī pārliecība radusies, ja ne no tā, ka manī mājo uzvarētājs (nākamais dievs)!» Bet vēlāk, kad es redzēju, ka citos cilvēkos, veselās tautās, tāpat mājo tādas pašas vai gluži pretējas pārliecības un neprātīga ticība tēvzemei vai reliģijai, mākslai vai zinātnei, kārtībai vai brīvībai, vai pat mīlai, kurā sevi izšķiež aklā un negantā dzīve, — kur gan es būtu ņēmusi tik daudz augstprātības, lai ietiepīgi sev apgalvotu: «Tikai mana pārliecība ir tā pareizā?»

— Tikai mana pārliecība ir manējā. Man nav divu pārliecību.

— Man ir visu to cilvēku pārliecība, kurus es mīlu. Un mīla pret viņiem ir vienīgais, par ko esmu droša.

— Vai tu mīli daudzus? Vai tad ir daudz tādu, kurus vērts mīlēt?

— Mīlēt vai žēlot. Tas ir viens un tas pats.

— Es negribu, ka mani žēlotu. Es gribu citu mīlestību, to, kas izvēlas, mīlu, kas vērtē.

— Es tevi vērtēju pārlieku augstu, tu cietsirdīgo puisēn! Es atdotu visu pārējo pasaulē, lai tikai paturētu tevi.

— Nu, tad esi kopā ar mani: izvēlies! Tu pārāk nododies sapņiem! Tu svārsties kā paisums un bēgums, kas ceļas un krīt, netiekot uz priekšu. Bet ir jātiek uz priekšu, lai maksātu ko maksādams. Jāsalauž šķēršļi, lai dotos taisni pa savu ceļu uz priekšu!

— Bet ja nu tas noved pie mūra? Ja tu atradīsies uz šā ceļa viens pats? Ja visa pārējā pasaule nostājusies otrā pusē?

— Kas izgājis pirmais, tas soļo viens pats. Bet, ja viņš iet viens, tad uzskata sevi par celmlauzi. Ar katru soli uz priekšu šis vientuļais cilvēks lauž ceļu visai pasaulei.

— Tas ir credo. To ir gandrīz tikpat daudz, cik cilvēku. Es ticu vairāk cilvēkiem nekā viņu credo. Un man gribētos ieslēgt visus šos neprāšus mātes iecietības pilnajā apkampienā.

— Viņi to nemaz nevēlas. Viņi atsakās no mātes krūts. Viņi jau no tās atrauti. Mums jātic, jādarbojas, jāiznīcina, jāsoļo, jācīnās, tomēr jāiet uz priekšu … Tu zini tēvzemes definējumu: «Nometne tuksnesī…» Dosimies tālāk, nesot uz muguras telts mietiņus un audeklu!

— Mana nometne ir noteikta. Tas ir mans sirds likums. It visiem sabiedriskajiem pienākumiem — kas mainās, noliedzot cits citu, — manās acīs maz vērtības iepretī tām svētajām, mūžīgajām un nemainīgajām jūtām — mātes mīlestībai un pašaizliedzībai. Kas šīs jūtas aizvaino, aizvaino mani pašu. Esmu gatava aizstāvēt tās it visur, kur vien tās apdraudētas. Taču tālāk par to es neeju.

— Labi. Bet es eju tālāk! Kad sabiedriskais pienākums aizvaino dabiskās jūtas, tad vajag to aizstāt ar kādu citu sabiedrisku pienākumu — daudz plašāku un cilvēciskāku. Stunda ir situsi. Visa sabiedrība ar visu tās morāli — kas balstās uz likumu kodeksu un katķismu — jāpārveido: tas tā arī notiks. To prasa it visa mana būtne: mūsu saprāts, mūsu kaislības saceļas pret sabiedriskā līguma uzspiestajiem maldiem, kurš tagad jau noildzis. Dižie spēki, kas saviļņo cilvēka sirdi un ko nosoda likums, kļūst par ciešanām un dažreiz par noziegumu tikai likumu un sociālās sistēmas necilvēciskuma dēļ, kura uzspiež dabai ietvarus, kas kļuvuši par spīdzināmo ierīci. Ja tūkstošiem jaunu cilvēku uztver karu kā atbrīvotāju, ja mana sirds, to ieraudzīdama, sāka neprātīgi pukstēt, tad tikai tāpēc, ka mēs cerējām — tas atbrīvos mūsu locekļus. Novecojušos domu un noteikumu struktūras un savtīgās labklājības smacējošie žņaugi un līdz nāvei nomācošā garlaicība, izgreznota ar pretīgu ideālismu, tas ir, banalitāti un liekulību (jūsu pirmskara pacifisms!), kropļoja dabu, nobeidza dzīvotprieku — šo veselīgo, svēto, vareno dziņu. .. Sanctus… Mēs cerējām, ka nolādētie žņaugi krakšķot satrūks… Nelaimīgie! Nelaimīgie! … Kā atbrīvošanu mums piedāvāja tikai nelietīgo karu, lai iegrūstu mūs ciešanu un nāves bezdibenī, zemiskā un bezjēdzīgā! … Un žņaugi atkal savilkās, un mūsu jaunatne, važās iekalta, stāvus saliekta, tika iemesta šaurajā sprostā kā Balī [143] ! . .. Jāsalauž, jāsalauž šī postošā nāves iekārta, kas ir pretdabiska un sliktāka par jebkuru nekārtību. Tā jāsalauž, un tās vietā jārada cēlāka, plašāka kārtība pēc to cilvēku mērauklas, kas nāks, kas jau ir atnākuši, — pēc mūsu mērauklas! Gaisu! Vairāk gaisa! Paplašināsim izpratni par labu un ļaunu! Kā viens, tā otrs izaudzis reizē ar mums …

— Kur tu redzi šos cilvēkus? Es redzu savā tuvumā tikai savu pieaugušo zēnu. Un mani pārņem bailes par viņu. Kāpēc man vajadzēja dot viņam dzīvību šai nežēlīgajā laikmetā?

— Nenožēlo to! Nežēlo mani! Tā ir vētras brāzma. Lai dzīvo vējš! Un tu, kas radīji manas plaušas un manus spārnus! . . . Vai atceries «Teiksmu par pēdējo vikingu», ko mēs lasījām kopā, šo mūslaiku sāgu par norvēģu zvejnieku? Kad viņš beidzot izglābās no nāves, tad apmainīja Lofodenas vētras pret pilsētas stingo gaisu, taču vairs nejutās laimīgs … Lai notiek! Man labāk patīk, ka es piederu savai, nevis tavai paaudzei. Tavējā nevarīgi sapņoja par kaut kādu saltu cilvēces progresu. Uz šā pamatfona projicētā tagadne bija pelēka, vienmuļa. Privileģētā šķira to baudīja negribot, ar gariem zobiem. Neizteiksmīgi prieki, nenozīmīgas ciešanas, vienmuļa ironija un labsirdība. . . Garlaicība, garlaicība. Bet mums, kas nopūlējāmies apakšā, atlika viens — nakts tumsā bez mitas griezt riteni… Bet tagad plosās viesuļvētra, nams grūst, taču reizē ar vēju mūsu pagrabā ielijusi gaisma. Iedragātā celtne ik mirkli var sagrūt pār mums, — mēs to zinām, — bet caur plaisām redzamas debesis, vēja trenkātie mākoņi. Un bez ilūzijām par dzīvi un cilvēkiem, un par nākamo mirkli mēs dzīvojam ar plašu vērienu bezjēdzīgā un krāšņa bezdibeņa malā. Uz saviem pleciem mēs ceļam visumu, kam varbūt lemts tikai vienas dienas mūžs.

— «Mēs»? Kas tos redzējis, šos «mēs»? Kur tie ir? Kas tie ir?

— Pirmais, kas sāks darboties. No viņa dzims pārējie.

— Bet viņš mirs.

— Jā.

— Es negribu, ka tas būtu tu!

— Tikko tu vēl runāji par mātes pašaizliedzību, par savu tieksmi ietvert tajā visus cilvēku dēlus. Rau, kur tu vari likt lietā savas jūtas! Pārnes uz citiem savu mīlu pret mani!

— Esmu lielījusies! … To es nespēju! . . . Ak, kas gan to jebkad spējis! Tas būtu necilvēciski! Es tevī mīlu citus. Mīlu tevi citos. Es meklēju viņos tevi, kad tu no manis atsvešinies. Un tagad, kad tu piederi man, lai es tevi upurēju? Man viņi vairs nav vajadzīgi. Mana pasaule esi tu.

— Bet pasaule pakļauta gravitācijai, un tai ir savs liktenis. Tev jāseko tam kopā ar mani. Pat ja tas vestu uz Golgātu. Atceries mater dolorosa[144]

— Pat viņa to negribēja! Viņu piespieda.

— Mūs visus piespiež. Tevi un mani.

— Ar ko?

— Ar mūsu likumu.

— Kāpēc lai es tam pakļaujos, ja tas vērsts pret mani? Es saceļos, atmetu to tāpat kā citus likumus.

— Tu nevarēsi. Tad tu nebūtu patiesa.

— Nu, tad es melošu.

— Arī nevarēsi. Turklāt es — es to nevēlos.

Marks pavērās mātē, apklusa un tad (balss viņam drebēja) teica:

— Redzi, māt, ir divas lietas, kuras es nevēlētos, un tās ir — negodīgums un gļēvulība . . . Varbūt (viņš vilcinājās) — varbūt tāpēc, ka neesmu drosmīgs, un tāpēc, ka meloju … Anete aptvēra rokām dēla galvu:

— Tu melo?

Marks aizvēra acis un gurdā balsī sacīja:

— Jā. Jo kaut kur dziļi dziļi manī mājo bailes.

Anete to apskāva cieši jo cieši. Viņš nepakustējies ļāvās. Tā viņi palika stāvam: dēla vaigs pieglaudās mātes krūtīm. Vājumā tos spēcināja otra vājums.

Marks atbrīvojās no apskāviena un teica Anetei:

— Lai tu sacītu ko sacīdama, tomēr tu nemelo! — Es krāpju pati sevi.

— Tu nekrāp vis sevi. Tevi krāpj.

— Vai tad jebkad var zināt domas viltīgos paņēmienus? Vai diezgan neesmu sev melojusi?

— Ja tu esi to darījusi, tad tāpēc, ka neviens nespēj nodzīvot gluži bez meliem.

— Bet, ja meli izzustu no dzīves, vai tiem līdzi neizzustu arī pati dzīvība? Vai gan meli neuztur lielo ilūziju?

— Ja dzīve nevar iztikt bez meliem, ja dzīve ir lielā ilūzija, tas nozīmē, ka tā nav īstā dzīve. Īstā dzīve ir ārpus tās. Tā jāatrod.

— Kur tad tā ir?

— Manī. Tevī. Taisnības alkās. Kādēļ gan mēs pēc tās alktu, ja tās elpa nestrāvotu mūsu dvēselē?

Dēla balss dziļi ietiecās Anetes dvēselē. Bet viņa stingri turējās tai pretī. Uz spēles bija viņa dzīvība.

— Es tevi lūgtin lūdzu! Es tevi lūgtin lūdzu! Kam tas viss? Tu zini gluži labi, ka cilvēkus nevar pārveidot. Lai ko arī viņu labā darītu, viņi paliks tie paši: ar tām pašām kaislībām, ar tiem pašiem aizspriedumiem, ar to pašu apmātību, ko viņi dēvē par saprātu vai ticību un kas allaž ir tikai mūris, gliemežnīca, kura viņiem vajadzīgā, lai dzīvotu. No tās cilvēki nešķiras nemūžam, Tu nespēj šo gliemežnīcu salauzt. Salauzts tiksi tu. Paturi savu taisnību sev! Neatklāj acīm, kas nevar to paciest! Kam tas viss? Kam? Taisnība nonāvē tos, kas iznes to pasaulē.

— Kam tas viss? Kam tad viss tavs mūžs? Vai tad tu pati neesi dzīvojusi pēc taisnības likuma? Kam tu paklausīji — taisnībai vai draudošajām briesmām? Vai tu nožēlo, ka uzklausīji taisnību? . . . Atbildi! Atbildi! Vai tu nožēlo?

Anete cīnījās pati ar sevi. Tomēr atbildēja:

— Nē!

— Viņa jutās nomākta.

«Es pati to grūžu nāvē,» viņa domāja.

Dēls maigi uzlūkoja māti. Jaunajā sejā atplaiksnīja nopietns smaids. Viņš teica:

— Māt, nemocies! . . . Varbūt tas nemaz nepienāks, varbūt nekas nenotiks, varbūt karš beigsies, iekams . . . Vēl nekas nav izlemts. Es nezinu, ko darīšu… Es nezinu nekā. Vienīgais, ko zinu, ir tas, ka, pienākot šim brīdim, es būšu patiess . .. Vismaz centīšos tāds būt. . . Palīdzi man un lūdz!

— Es lūgšu. Bet ko?

— Manu avotu. Tavu dvēseli. Es esmu šā avota ūdens.

Pēc dažām vientuļu gaidu un satraukuma, nedēļām (viņi vairs nepieskārās šim tematam, tomēr abi par to domāja un paslepus vēroja otra seju, un Anetes modrā auss it kā uzmanīja gaisa svārstības, lidmašīnu rūkoņu, tās baigās stundas tuvošanos, kas nāks atņemt dēlu) kādu rītu nodunēja rātsnama lielgabals, un no ielas atplūda kņada kā jūras paisuma šalkas. Divas sirdis, vēl nezinot, kas notiek, kā negudras sāka dauzīties. Ieskrēja Silvija un, elpai aiztrūkstot, iekliedzās:

— Parakstīts pamiers!

Viņi apskāvās.

Bet tad Anete, atbrīvojusies no apkampieniem, aizgriezās un, aizklājusi seju ar rokām, mēģināja noslēpt saviļņojumu.

Marks un Silvija, cienīdami Anetes jūtas, ko viņa paslēpa zem plīvura, — neizdarīja ne mazāko kustību, lai to paceltu: abi klusēdami gaidīja, lai viņai pāriet satraukums. Tad maigi piegāja Anetei klāt, un Marks, apskāvis māti, sīkiem solīšiem to pieveda pie balkona durvīm un nosēdināja uz balkona margām un pats nosēdās līdzās. Silvija, pievilkusi kājas kā Buda, smaidīdama skatījās augšup uz viņiem.

Visi trīs sēž uz sagrautas pasaules drupām.

Anete, pievērusi acis, klausās baznīcu zvanos, klaigās un dziesmās, kas uzšalc no ielas, un jūt pie vaiga sava zēna vaigu … Viņa sapņo . . . Murgi beigušies. Draudpilnie murgi, kas bija savilkušies pār šo mīļo galvu, un cilvēku moku murgi, kuri māca viņas sirdi. Baismīgais pārbaudījums — karš — ir beidzies . . . Anete vēl nejūtas īsti droša. Viņa kautri mācās no jauna baudīt gaisu. Viņa uzelpo .. .

Arī Marks jūtas viegli. Nekādu prieku viņš nebija jutis, redzot tuvojamies draudošās briesmas. Aiz lepnuma Marks nebūtu darījis neko, lai no tām izvairītos. Taču viņš nebūt nebija drošs par saviem spēkiem un ticību. Marks dzird, kā kauc un smejas mainīgais pūlis. Viņš zina gaužām labi, ka pārbaudījums tikai atlikts . . . Bet viņa vecumā iegūt dažus gadus nozīmē iegūt veselu pasauli! Marks tīksminās par atelpu . . . Viņš priekšlaikus bauda nākamo dzīvi. Viņš sapņo …

Silvija redz, abi aizsapņojušies. Viņa nedomā ne par pagātni, ne nākotni. Pašreizējais mirklis ir tik salds un baudījums pilnīgs. Visi trīs veikuši draudpilno pārcelšanos, airi pamesti uz laivas malām, un laiva dus uz aprimušās jūras. Silvija sapņo. Cik brīnišķīgs vakars! . . .

Bet nams, ietinies sērās, klusē, un tā traģisma pilno klusumu vēl vairāk izceļ gavilējošā pūļa dzīru kņada.

Trešajā stāvā profesors Žirērs, sērās sastingušais, kā akmens cietais vīrs, rotā logus ar karogiem. Tagad ir sasniegts nepielūdzamais mērķis; nu viņa dzīves tuksnesī vairs nav cita mērķa: nu tas var sabrukt. Ceturtajā stāvā Bernardēni aizvēruši slēģus; meitas un tēvs aizgājuši uz baznīcu un sēž kādas kapelas tumsā. Bet māte palikusi gultā un lēnām dziest. Grūtību atsaukta, ieradusies slimība, un Bernardēns, lūdzot dievu, nezina, ka tā panīkušo miesu, kas vairs nepretojas slimībām, jau saēd vēzis. Pirmajā stāvā vīna tirgotava stāvgrūdām pilna. Bet aiz letes neredz Nimā. Saimnieks ieslēdzies istabā aiz veikala telpām. Viņš ir viens, viņš dzer, un vīna glāzē pil asaras . . .

Anete dzird, kā vienā vienīgā saskaņā kopā ar skudru pūžņa aklajām gavilēm saplūst sēras un sāpes pēc pazudinātām dzīvēm. Viņi visi līdz ar Aneti sapinušies ilūziju tīklos. Noliektu galvu visi metas virsū matadora sarkanajam apmetnim. Vieniem tas ir karogs, svētas tēvzemes niknums. Citiem — ticība cilvēku brālībai un mīlestībai, žilbinoša kā meteors . . . Un viņas dēls, kas iedomājas, ka viņu nekas nepiekrāps, kas nicina «vārdu ilūzijas», — vai viņš nav tas, kurš visvairāk ļaujas ilūzijām, kurš gatavs ziedot viņu un sevi nepiepildāmam sapnim: stāvēt un krist par patiesību pret visiem? Vai alkas pēc patiesības nav vislielākā ilūzija? … Un visi apskurbinās no šo ilūziju vīraka. Visi sapņo . . .

Un Anete ierauga it kā pēkšņi uzvijušos varavīkšņainu garaiņu mutuli, vispasaules sapni, kurā viņa iegremdējusies. Uz mirkli viņa paceļ galvu virs ūdens. Anete nokrata viltīgo un spēcīgo ietekmi… Vai viņa pamodīsies? Īsu īsu mirkli sapni pārtrauc atmodas spārnu vēdas. Apziņā caur pavērušos spraugu iezogas gaismas strēle.

Bet pie sejas viņa jūt vaiga siltumu, jūt miesu no savas miesas — dēlu, kas tur viņu gūstā ar mīlas un ciešanu spēku, ar nākamo pārbaudījumu, nākamā likteņa spēku, kurš abus sagaida un vieno .. .

(«Es zinu, es zinu . ..»)

Tas ir mater dolorosa liktenis . ..

(«Es nebēgu. Es atkal esmu šeit!»)

Un Anetes acis pievēršas dēlam, viņas dārgajam sapnim. Dzīvo acis no jauna atguvušas to savā varā. Viņa smaida un atkal ieslīgst sapnī.. .

Warte nur.. . [145]

Drīz mēs modīsimies!

1926. gada 20. maijs

ROMĒNS ROLĀNS

ABURTĀ DVĒSELE-II

ROMĀNS

Tulkojusi Marta Grantovska

II

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA RĪGĀ 1964

KĀDAS PASAULES BOJĀEJA

PIRMĀ NODAĻA SEPTIŅI PRET TĒBĀM

[146]

Stikla durvis uz balkonu vajadzēja aizvērt. Satraukums uz ielas auga augumā kā jūras paisums. Tas šalca pāri ielai spējām brāzmām. Gaudas, griezīgi kliedzieni, spalgu smieklu šaltis. Klusuma starplaikos kļuva dzirdama neredzamas, milzīgas masas soļu dima. Zvērs atvilka elpu. Tad no tā krūtīm izlauzās vērša māviens. Silvija nevarēja nosēdēt uz vietas. Viņas nāsis drebēja. Viņa aizskrēja, gribēdama aizraut līdzi arī māsasdēlu. Šādā dienā taču nedrīkstot kvernēt mājās, teica Silvija; ikviens varot domāt, ko vien vēloties, taču aiziet paskatīties un izbaudīt vajagot. (Bet Silvija nekad neko nebaudīja pa pusei! . . .) Tomēr Marks atsacījās sekot, — tiesa gan, ar tādu sašutumu un nicināšanu, kas tikai nodeva jaunekļa bailes un ilgas iet līdzi. Visu pēcpusdienu viņš pavadīja kopā ar māti, ieslēdzies dzīvoklī, kur jo agri iezagās novembra krēsla. Duna uz ielas pieauga ik stundu. Marks, apsēdies gultā, kodīja plaukstas. Anete mēģināja nodarbināt rokas un domas: visattālākajā kaktā no loga viņa lampas gaismā šuva. Taču, pamanījusi dēla satraukumu, nosvieda rokdarbu un apsēdās tam blakām uz gultas malas. Viņa saņēma dēla roku; Marks to neatvilka, tikai iecirtīgi aizgrieza seju pret sienu. Anete raudzījās jauneklī ar līdzjūtības pilnu skatienu, noskūpstīja aiz auss uz kakla un pačukstēja: «Ej laukā, manu puisēn! …» Marks nikni papurināja galvu: «Nē!»

Bet, kad iestājās nakts un Marks bija notiesājis mātes gatavoto pieticīgo maltīti, — ēdot abi tērzēja par vienaldzīgiem tematiem, — viņš atcerējās, ka līdz rītam jānodod kāda steidzama atbilde. Anete klausījās, kā attālinādamies kāpņu telpā nodunēja dēla soļi; kļuva mazliet baigi, tomēr viņa nodomāja: «Labāk lai viņš iet un nožēlo, ka nav palicis mājās, nekā paliek un nožēlo, ka nav gājis …» Anete atgriezās atpakaļ, lai apsēstos lampas gaismā, un mutes kaktiņos viņai iegūla raksturīgā gudrā smaida ironiskā ēna. «Varbūt sliktākais no visiem ļaunumiem ir tas, kuru vēlamies izdarīt, bet neizdarām…»

*

Marks nepaguva paspert ne trīs soļus, kad viņu ierāva virpulī. Viņš gribēja pāriet pāri ielai, lai nokļūtu bulvāra otrā malā. Acumirklī Marku saspieda kamolā, sāka mētāt šurp un turp, no vienas straumes otrā, uz priekšu un atpakaļ. Jauneklis nepaguva ne atģisties, kad jau viņu aizmēza piecsimt metru lejāk, pretējā virzienā. Straumes rauts, kā piestā grūsts, pieplacināts pie aurojošu augumu grēdām, Marks jutās, it kā viņu būtu noģērbuši, izrullējuši un samīcījuši kopā ar šo pūli vienā vienīgā cilvēku javā un tā stieptos visa šā prospekta garumā. Nikni airēdamies elkoņiem, sāniem un ceļgaliem, Marks tomēr atbrīvojās, taču tūdaļ nokļuva pretimplūstošajā straumē, cieši piespiests klāt, vēders pie vēdera, bariņam satrauktu sieviešu, kas, rupji stumdītas, pašas grūstījās un kā neprātīgas klaigāja aiz patikas un bailēm. Viena no tām, balta un kalsna, šaudīgām acīm, plaši ieplestu muti (redzama pat ūkas mēlīte), — meiču bija saķēris abām ķetnām kāds puisis un kā knaiblēs sažņaudzis tās gurnus, — metās virsū Markam un iezīdās jaunekļa mutē, skūpstīdama ar putām uz lūpām. Jaunekļa asinis iekvēlojās: viņš sagrāba kādu citu garām joņojošu mātīti un noslaucīja savas lūpas pret viņas muti, un tā — te apkampdams pats, te nokļūdams citas skaujās — šis neprāta pārņemtais mazais tēviņš gāja medībās no rokas rokā, laupīdams nodevu no visām, kas vien gadījās ceļā. Un, atrazdamies tādā pašā murgpilnā sajūsmā kā šis pūlis, kas rēca Madelonu[147], jauneklis nodomāja:

«Tas ir miers. Mans miers. Tā ir mana laupījuma daļa.»

Marks bija izglītotāks nekā pārējie, tāpēc spēja izdomāt vēl lielākus melus:

Mans skūpsts it visai pasaulei![148]

Nebūtu taču labi, ja pasaule atteiktos no šā skūpsta! . . . Marks uzdrāzās kādam citam, lielāka apmēra gailim, kas viņam izrāva no knābja laupījumu. Sākumā Marks nebija tam pārlieku pieķēries, tomēr vēlāk saniknojās, Sitiens zem zoda atsvieda Marku gluži apdullušu atpakaļ ļaužu bangās, kuras pavērās un izšķīra to no cilvēka, kas bija pametis tam uz zobiem savas dūres garšu. Velti Marks trakoja, pūlēdamies pretinieku panākt.

Svelošais naids prasīja pēc atmaksas. Jauneklim bija vajadzīgs kāds, kam tūlīt atriebties, citādi viņš aiz dusmām vai pārsprāgs! Acumirklī radās izdevība, un Marks to izlietoja visneģēlīgākajā veidā. Bez jebkādas šaubīšanas viņš alkatīgi pieķērās šai iespējai.

Dažus soļus tālāk pūlī atgaiņājās kāda meitene. Uzmetis tai tikai paviršu mirkli, Marks saprata, ka tā ir lauku sīkpilsone, droši vien izgājusi no viesnīcas, apmaldījusies un nokļuvusi straumē, kas to aizrāvusi līdz. Meitenei bija apaļa, naiva un izbiedēta sejiņa; viņa mēģināja izlauzties no virpuļa uz blakus ielu, bet straume par viņu tikai uzjautrinājās. Meitene bija gluži neaizsargāta pret neķītrajām bezkaunībām, un viņas pārsteiguma pilnās acis sauca palīgā. Marks metās virsū kā mazs vanadzēns. Taču, kamēr viņš spraucās tai līdzi cauri pūlim, irbe paguva izkļūt no aplenkuma; tā aizbēga pa šauro un tumšo blakus ieliņu, kas sliecās kalnup. Marks metās meitenei pakaļ un satvēra to aiz gurniem. Sajuzdams savos plēsonīgajos pirkstos maigo, drebošo augumu, aptvēra to ar visām četrām ķetnām un piespiedās ar vēderu viņai pie muguras. Meitene tikko nepakrita, jo ceļgali saļodzījās; kaklu bailīgi ierāvusi plecos, viņa nolieca galvu, pamirusi aiz bailēm. Pirmā stāva logu gaismā Marks ieraudzīja balto un trauslo kaklu un iekodās tajā. Upuris ievaidējās, aizsegdams ar rokām seju. Marks atrāva meitenes krampjaini savilktos pirkstus no tās sejas (viens pirksts izspraucās cauri novalkātajam cimdam), pagrieza šo seju pret sevi, pacēla zodu un brutāli iezīdās lūpās. Šajā mirklī Marks ieraudzīja acis, kas lūgtin lūdzās pažēlot; to skatiens ietriecās viņā kā šķēps, taču alkatīgais knābis jau pieplaka jaunavīgajām lūpām un uzspieda uz tām savu zīmogu. Marks sajuta uz mēles asins garšu, un tai pašā mirklī viņam acīs ieurbās meitenes skatiens. Marks atlēca atpakaļ un palaida vaļā laupījumu, kas, atbrīvojies no žņaugiem, sabruka zemē. Meitene bija nokritusi uz ceļiem, paslēpusi seju rokās, vairs nespēdama pakliegt, nekustīga, kā sasaistīta, razdama sevī vienīgi tik daudz spēka, cik nepieciešams, lai neatvērtu acis. Iela bija tukša. Līkumotā māju līnija aizsedza tuvējo bulvāri, kur rēca ļaužu straume, un, tāpat kā prožektora gaismas kūlis rada sev apkārt vēl dziļāku tumsu, arī klusums sakrājās ap šo ieplaku, kur, gūstā sastinguši, atradās suns un laupījums — abi bērni. Marks uzmeta apjukušu skatienu augumam, kas gulēja viņam pie kājām, un, neiedomājies to pat piecelt, skriešus metās projām . . .

Viņš maldījās pa ielu labirintu Sentženevjēvas kalnu nogāzē, pēkšņi kādā asā pagriezienā atkal uzskriedams virsū dzīrojošās uzvaras murdoņai un mukdams no tās tūlīt projām, kā aizšmauc žurka pa kanalizācijas cauruli. Bija vēls, kad Markam beidzot izdevās sasniegt savas mājas krēslaino kāpņu telpu. Sestā stāva dzīvokļa tumšajā gaitenī pa spraugu zem mātes istabas sliekšņa lauzās ārā gaismas strēle. Marks iezagās gultā, neiededzis gaismu. Gulēdams kails ledaini dzestrajos palagos, viņš beidzot tumsā no jauna atrada savu apgānīto dvēseli, kas saķēra viņu aiz rīkles, kliegdama: «Ko tu esi ar mani izdarījis?» Marks joprojām domāja tikai par sevi vien, nevis par to — otro. Gulēdams izstiepies gultā uz atsperu matrača, jauneklis paslēpa seju spilvenā. Un tad pēkšņi ieraudzīja sevi uz ielas cīniņā ar savu upuri: maigo kaklu, apsmieto meitenes augumu, varasdarbu… Un visvairāk aptraipīts dubļiem bija viņš . . . Tātad pēc visiem skaļajiem vārdiem, pēc visām cēla lepnuma pilnajām sarunām dienā ar māti, pēc visas šīs bruņnieciskās dižošanās, kas izpļaukāja lielā kara lapsas un vilkus, kuri, slēpdamies aiz tiesībām, sakapā gabalos pasauli ar viltību un spēku, — pēc visa tā arī viņš pats bija pasteidzies izmantot stiprā tiesības un pakampis savu daļu, turklāt visneģēlīgākajā veidā .. . Marks atkal garā skatīja meiteni, nokritušu ceļos uz bruģa akmeņiem, un ar spēju kustību atsvieda segas; doma par to, ka viņš bēdzis kā zaglis, jaunekli dedzināt dedzināja; viņš bija gatavs skriešus mesties turp, kur pametis meiteni. Kādēļ? Pacelt to? Idiots! Viņš palika kails sēžam uz matrača malas, Aiz starpsienas gultā sagrozījās māte. Marks aizturēja elpu un no jauna apgūlās … Viņš atkal sajuta meitenes izkaltušās mutes garšu . .. Sajuta šīs lūpas … Viņu atkal pārņēma nežēlības brāzma. «Vienalga! Es atstāju uz tām savas pēdas! Un, ja mēs sastapsimies, es tevi pazīšu, bet tu mani nepazīsi. . . Meitene dzīvo un nosoda mani!» Šī doma, dzīve ar šo domu kļuva Markam neizturama. «Kaut viņa nomirtu!» Un ar prāta rosīgumu, kas pārlēca no viņa uz pasauli, bez mitas griezdamies ap vienu un to pašu, jauneklis saprata, kāpēc cilvēks, tikai piedurdams pirkstu noziegumam, jau iegremdē tajā visu roku: lai aizmiglotu sev acis . . . Sekoja žēlsirdības uzplūds . . . «Lai viņa dzīvo, lai kļūst laimīga!» Markam uzmācās vēlēšanās skūpstīt meitenes apaļo ceļgalu nobrāzumus. Nonācis tiktāl, Marks neatradās tālu no dzīvnieciskās kaisles lēkmes, kas lika sagrābt meiteni, un viņš bija gatavs atkārtot sava skrējiena kaismo apli. . . Tā visu pārpalikušo nakts cēlienu jauneklis svaidījās no vienas noskaņas otrā: žēlums un nežēlība, naids pret sevi pašu un meiteni, sirdsapziņas pārmetumi un nožēla par to, ko izdarījis, un to, ko nav izdarījis … Bezprātīgs skrējiens — bez atelpas!

Bet galā — sakāve. Tas bija vienīgais skaidrais punkts visā šai haosā. Sakauts! . . . Marks bija nespēcīgs pret gadījuma triecieniem. Viņam nebija nekādas varas pār savu rīcību un domām: pēc pirmās sastapšanās ar lielāku vilni viņa griba jau izplūda kā medūza. Šajā brīdī Marks nezināja, ko dzīve no viņa izveidos gada laikā … Un šis kaunpilnais konstatējums trāpīja jaunekli kā pļauka . . . Nē! Nē! Tad jau labāk noziegums! . .. Viņš pietrūkās sēdus gultā un sāka dauzīt ar dūrēm krūtis:

«Es gribu, gribu! … Ko tad es gribu? . .. Būt tas, kas gribu būt! …»

No blakus istabas maigā mātes balss nomurmināja:

— Vai tu reiz gulēsi, manu vilcēn!

Marks neteica nekā. Viņu pārņēma niknums: «Māte mani novēro …» Tad mīlas uzliesmojums: «Viņa mani saprot…» Sašutums, pateicība, svaru kausi svārstās … Ne viens, ne otrs! «Esmu vientuļš un tāds arī vēlos palikt…»

Galvu iegremdējis spilvenā, Marks nekustējās. Abpus sienas māte un dēls palika guļam nakts tumsā vaļējām acīm. Arī Anete domāja:

«Nebija pareizi, ka es viņu uzrunāju. Tā ir tikai viņa darīšana. Dēlam pašam jātiek ar to galā.»

Bet, abiem klusējot, domas, līdzīgi viļņiem secīgi mijoties, plūda no viena pie otra. Un pamazām abi atguva līdzsvaru. Kad logu rūtīs jau svīda gaismiņa, tā atrada māti un dēlu gatavībā sākt jaunu dienu ar visām tās ilūzijām, slazdiem un cīņām; viņi gan bija pārcietuši vēl vienu sakāvi, tomēr raudzījās austošajai dienai tieši sejā, kaisdami alkās sākt visu no gala. Ak, šīs Rivjēru dvēseles! Kurš rīts gan pēc sakāves spējīgs pagriezt atpakaļ to gaitu!

Bet, pēc bezmiega nakts stāvēdams mazgājamā bļodā ar ledaino ūdeni, drebēdams un atkal izjuzdams savu miesu, jauneklis ar skatienu pētīja laikmeta un pasaules bezdibeni, kurā bija iemests, savu ārkārtīgo vārgumu, likstas un negodu, kas sagaidīja ceļā. Un viņš nopūtās:

«Tikt līdz galam! …»

«Tikt līdz galam»: tas ir, nepakrist ceļā. Kaut arī pakrist! Tikai nokļūt galā! Likstas, negods, nu lai! Tikai noiet līdz galam, lai maksātu ko maksādams! … Noiet? Mans dievs! Būt galā! . .. Jau priekšlaikus izbaudīdams mūžīgo mieru, Marks izstaipījās … Vairs neeksistēt! … Tas gan iespējams tikai pēc tam, kad esi eksistējis …

Marks uzrāva drānu čaulu par jauno, no astru cimda sasārtušo ādu. Un atspirgušu miesu, sakodis zobus, jaunais vilcēns atkal devās dzīves medībās.

*

Bet cik gan šīs medības citos laikos bijušas aizraujošas! Par spīti lamatām, kuras izlikusi daba, un visam, ko izgudrojusi sabiedrība, lai sagandētu jaunību, piekaldama to pie katorgas soliem (licejiem, armijas), kāds bērnišķīgs satraukums pārņem divdesmit gadus vecu cilvēku!

Tomēr tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitā gada divdesmit gadi nebija mērojami ar parastas dzīves mērogu. Tie līdzinājās tikpat labi gan četrpadsmit, gan astoņdesmit gadiem. Tie bija darināti no slikti pielāgotām dažāda vecuma daļām un gabaliem, pēc mēra, kas vienlaikus pārlieku plats un pārlieku šaurs; ik kustību izdarot, sprāga vaļā vīles; pa spraugām vīdēja kaila miesa un alkas . . .

Vakardienas ļaudis, kas šo paaudzi laiduši pasaulē, vairs nepazina savu sēklu. Un dēliem, kuri zaudējuši tēvus, vakardienas cilvēki likās sveši, gandrīz vai nīstami un nicināmi. Pat savā starpā šie jaunie cilvēki nerada gandrīz nekādu iespēju saprasties! Ikviens bija savā ziņā atšķirīga, grūti atrisināma spēle — mīkla… Ja tikai pati dzīve būtu spēle! . .. Daudzi nopūlējās, mēģinādami pārliecināt citus, ka tas tiešām tā ir, lai arī paši tam noticētu… Tomēr viņi gluži labi zināja — ja arī dzīve ir spēle, tad katrā gadījumā drausmīga spēle, ārprātīgo spēle . . . Viss bija sagrauts, un vējš, kas plosījās pār drupu lauku, atnesa līdzi lopkautuves smirdoņu. Kur lai ceļ jauno pasauli? No kādiem akmeņiem, uz kādas zemes un kādiem pamatiem? Viņi nekā nezināja, nekā neredzēja šai kūpošajā haosā. Vienīgais, kā viņiem netrūka, bija darba rokas. Taču bezgala grūti divdesmit gadu vecumā notiesāt sevi, savu strauji aizritošo, no visām pusēm apdraudēto giovinezza[149] uz visai nogurdinošo zemes racēja darbu bez jebkādas vadības. Vai tad varēja zināt, ka jauna zemestrīce atkal nesagraus mūrus, iekams viņi būs paguvuši tos uzcelt uz ļodzīgās zemes? Kas gan vairs ticēja pasaules pastāvībai, kura balstījās uz noziedzīgu un muļķīgu līgumu pamata? Viss grīļojās, nekas nebija drošs, dzīve bija bez nākotnes: jau rīt varēja atvērties bezdibenis — karš, kari — gan ārējie, gan iekšējie … Droša bija tikai šodiena. Ja neieķersies tajā ar visiem desmit, ar visiem divdesmit — kāju un roku — pirkstiem, tad beigas! Bet kur lai ieķeras šai šodienā? Kur lai iecērt nagus? To nevar satvert, tā ir bezveidīga, milzīga, gluma un lipīga. Tiklīdz kāds tuvojas šai rotējošai masai, tiek atsviests sānis kā akmens no lingas, iestieg un noiet dibenā.

Bet, kad tu esi Marks un tev ir divdesmit gadu (viņam pat nebija divdesmit, tikko apritējuši deviņpadsmit), tad kļūsti vai traks aiz dusmām, tev negribas ne tikt atsviestam sānis, ne iestigt, ne noiet dibenā, tu satver šodienu aiz rīkles un iezīdies tajā . . . Iegūt! . . . Bet tad kaut vai nobeigties, kā to dara kukaiņu tēviņi! …

Un cik daudz gurduma šajos satrauktajos, krampjos savilktajos pirkstos! Cik tā gan drausmīga nasta tik jauna zēna kamiešiem! Ai, cik pārmērīgi grūts uzdevums!

Laimīgi tie, kam dzīve vismaz ir ierobežota, tikai viens pats ceļš priekšā, apmierināma viena pati vajadzība. Bet Markam to bija četri vai pieci, un kā izbadējuši zvēri tie krimta jaunekļa iekšas. Viņam vajadzēja iepazīt, vajadzēja iegūt, vajadzēja baudīt, vajadzēja darboties, vajadzēja eksistēt. . . Un šie mazie lapsēni — kurus Marks turēja paslēptus zem drēbēm kā spartiešu zēns — koda cits citu un arī viņu pašu. Tie nespēja vien remdēt izsalkumu.

Kas ir pats steidzamākais: baudīt vai iepazīt? … Vispirms — iepazīt. . . Mazajam Rivjēram likās neciešama doma, ka viņš varētu aiziet no dzīves, to neredzējis un neiepazinis. Markam likās — visu savu mūžīgās eksistences pārpalikumu viņš maldīsies bezcerības tumsā, kas ļaunāka nekā visas cilvēku izgudrotās pekles mokas. (Lai arī kā ticētu, ka pēc šīs dzīves vairs nav nekas, divdesmit gadus vecai sirdij šis «nekas» ir visnepielūdzamākā mūžība.)

Kā lai uzzina? Un ko lai uzzina? Nekas nav zināms. Un vispirms — ar ko lai sāk? . . . Par visu vēl jāšaubās, un viss uzbrūk vienlaikus. Kara gados iegūtā izglītība atstājusi milzīgus robus, kas nekad netiks aizpildīti. Saprāts maldījies kur citur. Arī miesa. Marks biežāk bija atradies uz ielas nekā sēdējis liceja solā. Un, kad zēns visžēlīgi bija pagodinājis skolas solu, atbalstot uz tā savu lieso sēžamvietu, šā izkāmējušā lauvēna spriganajās un nežēlīgajās acīs mēdza iedegties dīvains spīdums; cauri drūmajām sienām viņš tīkoja panākt pavisam citu medījumu, nevis šos vecos kaulu kambarus no universitātes pasniedzēja kolektīva. Retajos mirkļos skolotāja balss noskaņa vai arī grūdiens, kuru bija radījis kāds vārds, atklāja izdibināmās dzīves atlūžņa siltos apveidus, un viņš metās tam virsū Taču Marks nespēja atrast vietu šim milzīgās īstenības fragmentam; izklāstā trūka visa iepriekš stāstītā, ko viņš neuzmanības dēļ bija palaidis garām; zēns ļāva laupījumam izslīdēt no rokām, un viss turpmākais iebruka bedrē. Ja vien kāds būtu sastādījis planisfēru pēc Marka priekšstatiem, — vienalga, kādā zināšanu novadā, — tad gūtu iespaidu, kāds rodas, aplūkojot Āfrikas senās kartes, kur tukšo laukumu daudz vairāk nekā izpētīto un lielās upes izzūd smiltīs, saraustītas gabalos kā ķirzaku astes, kas uz brīdi atradušās kaķa mutē; iztēle papildināja šīs kartes, izvietojot gan te, gan tur pilsētas un kalnus, radītus no iedomām un no smiltīm. Bija veseli vēstures laikmeti, veselas teorēmu virknes, gandrīz veseli apgabali šaurajā klasicisma nozarē, kur Alma mater[150] pasniedzēji bailīgi mēdza ieslēgt savus audzēkņus kaut kādos vecos, gan apzeltītos, tomēr izbalējušos un kožu saēstos mitekļos (Alma mater tos uzskata par skaistākajiem pasaulē!). Vietumis prāta ceļi pārtrūka, un par tiem Marka smadzenēs nebija palicis ne miņas. Gala eksāmenus zēns tomēr izturēja kopā ar pārējiem divdesmit pieciem sliņķiem, kas nezināja vairāk kā viņš, tomēr to acīs nedega saprāta izaicinošā uguns kā Markam. Toreiz pret varoņu dēliem un brāļiem izturējās iecietīgi (ja arī viņi nebija varoņi, tad tādi būtu varējuši kļūt). Taču Marks nesaglabāja ne kripatiņu iecietības pret tiem, kas reiz pret viņu izturējušies iecietīgi. Labs zirgs nemūžam nepiedod muļķim jātniekam, kas to saudzē, aizmirstot sadot ar pātagu. Šo gadu laikā iegūtā pieredze bija sagrāvusi to cilvēku un arī grāmatu autoritāti, kuri valdīja pār iepriekšējo paaudzi. Tas, ko šajos cilvēkos redzēja un šajās grāmatās izlasīja (maz un pavirši), neatbilda šodienas prasībām. Lai kā arī visi mūžīgie melkuļi un apmuļķotie krāpnieki centās noslēpt patiesību par karu un mieru, jaunos ļaudis brīdināja nojauta, svaigās uztveres spējas; viņi juta, ka it visu skolotāju uzskati nonākuši pilnīgā atkarībā no valsts un to retorikā jaušama vecuma nevarība. Pieļaut domu, ka vēl kaut kur Francijā vai ārpus tās būtu saglabājušies īsti un brīvi spēki, šie jaunieši nevarēja, jo par tiem nekā nezināja; tika jau gādāts, lai šos īstos un brīvos spēkus priekšlaikus diskreditētu, un jauniešiem trūka jebkādas vēlēšanās pārrevidēt netaisnos spriedumus: viņu uzticība bija iedragāta. Visu iepriekšējā pusgadsimta domu (un gandrīz vai pilnībā it visa pārējā laika domu) viņi apvienoja kopējā nicinošā ailē: «Blēņas! Vārdu uzpūstas plēšas!» Tie nenojauta, ka arī pašu jaunās plēšas tiks uzpūstas, vienīgi ar citiem vārdiem: tādas ir deviņas desmitdaļas cilvēku saprāta, ja tas negrib palikt tukšs, bet tukšums to padara traku; pareizi teikts, ka dabai esot bail no tukšuma, tā nevarot samierināties ar:

«Es nezinu.»

Jāzina! Citādi jāmirst!

*

Bet vispirms jāēd. Un maize pati no sevis nekritīs Marka Rivjēra mutē, ja viņš to nemeklēs. Ja nu vienīgi var atraut kumosu mātes mutei! Taču lepnums jauneklim teica: «Diezgan! Turpmāk es ēdīšu tikai to maizi, ko pats būšu nopelnījis.»

Šorīt Markam ir divi neatliekami uzdevumi. Divas laternas miglā, kas joprojām pilda viņa smadzenes, tāpat kā šo pilsētu. Konversācijas stunda ar kādu rudu amerikāni iesārtām acīm no Vilsona delegācijas; tas dzīvo Lamietas kvartālā. Un kāds manuskripts ar vismuļķīgākajām poēmām, kurās Markam nikni jāvētī pēc brazīliešu paņēmiena izkropļotā franču valoda; šo manuskriptu uzrakstījis kāds dzeltens kungs no Rio; viņš dzīvo Sorbonnas tuvumā. Klienta numurs viens durvis bija slēgtas. Kaimiņš pateica, ka vīrs ar zvaigžņoto kreklu vēl neesot atgriezies, un, — uzzinājis, kas Markam vajadzīgs, — izsmējīgi piebilda: neesot ko uztraukties, Marka skolnieks pašlaik mācoties franču valodu pēc daudz drošākas metodes. Marks pārskaities devās pie klienta numurs divi. Kāpnēs viņu aizturēja vārtu sardze: kungs ar cidonijas augļa krāsas seju nule esot nomiris no spāniešu gripas. Nekādu adresi tas nebija atstājis. Poēmas palika Markam mantojumā.

Nāve nevienu vairs nepārsteidza. Tomēr nākamajā dienā pēc lielgabalu zalves, kas vēstīja pamieru, radās neskaidra neveiksmes sajūta: «Tātad nekas nav mainījies? …» Marka sašutums vērsās pret nelaiķi, kas bija uzspiedis viņam nejēdzīgo soda darbu un pats neatlīdzinājis aizlaidies lapās.

Marks sarauca uzacis, nikns un drūms kā negaisa mākonis. Pēkšņi viņu trāpīja gaišs meitenes skatiens. Marks pazina šīs pelēkās acis; to īpašniece bija viņa studiju biedrene — melnīgsnēja meitene ar blāvu sejas krāsu. Viņas zobgalīgais smaids uzlaboja jaunekļa sasprindzināto omu. Meitene jau bija aizsteigusies tālu garām. Slaidās kājas rāmā un naskā solī devās Sorbonnas virzienā. Pēc īsa pārdomu mirkļa Marks viņai sekoja. Universitātes bibliotēka tobrīd dažiem jauniem cilvēkiem bija kļuvusi savā ziņā par ģenerālštābu: tie gāja tur dalīties savās šaubās. Marks panāca Anrietu Rišu kāpnēs. Šķelmīgās acis to nopētīja:

— Gurds izskats. Seja pelēka. Sadrūmusi. . . Un tas — nākamajā dienā pēc svētkiem! . ..

— Jūs, kā rādās, tie nebūt nav ietekmējuši. Pēc skata liekaties atpūtusies.— Jā, es lieliski izgulējos. Paldies.

— Un vai jūs nemaz nejūtat kārdinājumu pabāzt laukā savu smailo degunteli?

— Pa logu gan. Un redzēju pietiekami. Zvēru bedre.

— Es biju viens no tiem.

— Pats par sevi saprotams!

— Pateicos! — aizvainots iesaucās Marks. Viņa sāka smieties.

— Tātad jūs domājat, ka es par to šaubījos?

— Arvien labāk!

Viņi stāvēja pie bibliotēkas sliekšņa. Meitene, raudzīdamās durvju rūtīs, sakārtoja matus.

— Vai nu par vienu zvēru vairāk, vai mazāk! . . . Tādēļ nevajag sevi sarūgtināt.

Viņa iegāja lasītavā.

Marks ieraudzīja dažus draugus.

Vārds «draugs» bija gan mazliet par spēcīgu. Draudzības saites starp šiem jauniešiem nelikās nekādas stiprās. Ikviens bija pārlieku aizņemts pats ar sevi. Un it īpaši Rivjērs turējās savrup no sava vecuma biedriem. Marku lāgā nemīlēja gan neuzticīgā rakstura, gan atturības, gan allaž nicinājumā savilkto lūpu un skarbo spriedumu dēļ, gan arī izcilā pārākuma pēc mācībās un eksāmenos. Tomēr gribot negribot šie paši iemesli piešķīra Markam arī zināmu autoritāti. Turklāt mātes ietekme vairāk par citām bija viņu pasargājusi no inficēšanās ar vaidošo stulbumu; viņš negaidīja līdz kara beigām kā citi, lai atskārstu krāpšanu un to svinīgi pasludinātu. Šis pārākums pār biedriem, par kuru savā laikā Marks samaksāja ar pilnīgu atstumtību, iedvesa tiem zināmu uzticību tagad, kad to acis bija atdarījušās. Marka biedri bija pietiekami taisnīgi, lai atzītu, ka šim Markasēnam [151] taisnība.

Taču tobrīd viņiem bija vajadzīgs nevis kāds, — vīrietis vai sieviete, — ko mīlēt (mīla, tāpat kā naids, tolaik bija lēti!), bet gan kāds ar skaidru skatienu, kuram var ticēt. Tādu zēnu bija četri vai pieci, un tiem nebija nekā kopēja, vienīgi šis atklājums par atbaidošo krāpšanu, kas tos trāpīja kā pļauka sejā. Kauns un dusmas, ka ļāvuši sevi apkrāpt, vajadzība atriebties un jo sevišķi aizsargāties no nākamajām krāpšanām mudināja tos, lai maksātu ko maksādams, turēties savrup no pārējā bara. Jaunekļiem vajadzēja uz laiku atmest uzskatu dažādību un antipātiju, lai apvienotu vājības un spēkus, — viņi nebija draugi, bet sabiedrotie. Tie meklēja visi kopā līdzīgi akliem insektiem, kas ar saviem taustekļiem virzās pa tumsu. Un ikviens, cenzdamies to neizrādīt, gaidīja, ka varbūt kāds cits izteiks vārdu, kurš pamudinās un uzvedīs uz īstā ceļa.

Viņi visi — tiklab viens, kā otrs — lāgā nezināja, ko iesākt. Tomēr visi pieci nāca no dažādiem sabiedrības slāņiem; ikviens tātad ienesa kaut kādas pieredzes dzirkstis, kas trūka citiem, un sava temperamenta atšķirīgās iezīmes.

Ādolfs Ševaljē, mazs, drukns un mierīgs, bija jauns provinces buržuā no kādas senas tiesnešu ģimenes, kurai Berī apvidū piederēja skaista muiža. Ļoti izglītots un no tikpat kulturālas dzimtas, cik kultivēti bija viņu vīnogulāji un lauki, «vispieklājīgākais» no visiem pieciem (šā vārda vecmodīgajā, klasiskajā nozīmē), īsts francūzis pēc saprāta, daiļrunīgs, sīkumains, turklāt paradumu vergs. Kad Ādolfs Ševaljē sāka soļot, tie traucēja iet. Tomēr viņš gāja, ieplētis kājas, ne jau nu pārāk ātri, tomēr cienīgi. Pārējie, īsti zobgaļi, atsauca viņam atmiņā Buržas pilsētas ģerboni: «Ēzelis atzveltnes krēslā …»

Fernāns Verons-Kokārs nomāca viņu ar savu milzīgo augumu, skaļo rīkli un nicību. Liela auguma, resns un gaļīgs, izrieztām krūtīm, tik milzīgām kājām, ka, ik soli sperot, drebēja grīda, tik skaļu balsi, ka logu rūtis trīcēja no tās dārdiem, un platu jo platu seju, it kā tā būtu veidota no viena vienīga gaļas blāķa, — tādas radās kara laikā un likās piesūkušās asiņu, nevis piena. Redzot šādas sejas, jāmulst neziņā, vai šī maska atgādina Napoleona hercogus, kas cēlušies no staļļa puišiem, vai Koklēnu [152] , kurš taurē Skapēna [153] -triumfatora lomā. Verona tēvs bija rūpnieks, iedzīvojies uz kara rēķina, un dēls nebūt nekautrējās par to runāt atklāti «no visa spēka», kā pats mēdza izsacīties. («Nav vajadzības,» Verons uzsvēra, «zagļa mājā runāt par tiem, kas apzagti.») Iznīcinošā, bramanīgā nicināšana, kādu viņš juta pret tēvu un visu tā bandu, netraucēja Veronu sirsnīgi pieķerties tēvam un nekādā ziņā neizraisīja ne mazāko vēlēšanos atteikties no laupījumiem, no kuriem guva arī savu labumu. Verons nevilcinājās izvēlē starp «apzagtajiem» un «zagļiem». «Jo ļaunāk stulbeņiem! Un jo labāk, velns parāvis, man! Ja tiem būtu manas spējas, tie jau sen būtu uzspridzinājuši šo sabiedrību. Varbūt tie vēl to arī izdarīs. Un šajā ziņā es tiem palīdzēšu. Bet pagaidām es ēdu. Un neatteikšos kāda cita labā, kam ēšana nesagādās tikpat lielu baudījumu kā man. Mēs spļaujam virsū likumam: zinām jau, ko tas nozīmē! Mūsu vienīgais gods, mūsu šāsdienas gods ir — nemelot. Es zinu, ka esmu nelietis, un to arī pasaku. Iekams ķeros pie sabiedrisko ateju tīrīšanas, es vispirms uzšķērdīšu vēderus tukšgalvjiem, meliem un jebkuram ideālismam! Vilsonu uz atkritumu izgāztuvi!»

Ādolfs aizelsās. Tas bija viens no tiem retajiem tematiem, kad viņš piemirsa savu nemāksloto majestātiskumu. Simons Bušārs šķieda siekalas, un acis viņam bija izvelbtas. Bušāram nevedās ar runāšanu, viņš meklēja vārdus, bet, kad tie izlauzās, it kā katapultas raidīti, tad bija spēcīgi un moži. Vārdu sulīgums atvainoja to nepieklājīgumu. Likās — viņš un Verons noskaitušies viens uz otru līdz nāvei, un tomēr abus allaž redzēja kopā. Viņi bija radīti, lai mērotos spēkiem. Bušāram, lauku saimniecībās arendatora dēlam, liceja stipendiātam, nenogurstošam darba rūķim, — arī skolas solā Bušārs palicis īsts darba zirgs, neizkastrēts Peršeronas zirgs, — bija ciklopa augums un tāds prāts, kas veidots no rūpīgi izvēlētiem un iekaltiem argumentiem; viņš bija truls kā iekšēji, tā ārēji, smagnējs, skarbs un neaptēsts. Bušārs cieši ticēja kara ideoloģijai. Tagad viņš ne mazāk nesatricināmi ticēja amerikāņu mesijas [154] neaizskaramajiem «četrpadsmit punktiem» [155] . Bušārs juta nepieciešamību, lai viņu kāds nemitīgi krāptu. Taču tie, kas Bušāru piemuļķoja, samaksāja par to dārgi: Bušārs atjēdzies nekad nemēdza piedot, un neizlīdzināms naids krājās un krājās viņam mugursomā, no kuras viņš nešķīrās savā neatlaidīgajā jaunas patiesības meklētāja gaitā.

Sent-Liss (Žans-Kazimirs) neapgrūtināja sevi ne ar tamlīdzīgu bagāžu, ne (vēl mazāk!) ar tādu mērķi. Sent-Lisa lieliskais vārds bija vienīgais impedimentum[156], kas viņu izķēmoja: Sent-Liss bija stingri nolēmis pirmajā izdevīgajā gadījumā no tā atbrīvoties. Par šo vārdu viņš varēja pateikties tēva — pēc tautības poļa devīgumam, kurš ar to arī ierobežoja savu augstsirdību, kad bija dēlu iesējis kādas franču kinozvaigznes zīdainajā klēpī; viņa bija kreoliete no Antiļu salām un lielījās ar radniecību, kāda viņu saistīja ar daiļo netikli Žozefīni I, ko Pridons padarījis nemirstīgu. Sent-Liss no mātes bija mantojis kaulu glezno uzbūvi, samtainās acis un maigās bedrītes vaigos. Tas bija ņiprs jauneklis, kustīgs kā dzīvsudrabs, izveicīgs un degsmes pilns. Viņam nebija vajadzīgs iegansts, lai allaž rosītos. Nekas viņu nespēja savaldīt, nekāda konvencionalitāte — ne tikumiskā, ne saprāta. Sent-Liss nešķieda laiku, lauzdams šķēpus. Viņš noraudzījās, kā to dara citi, un skaļi smējās, kad trieciens gadījās trāpīgs. Sent-Liss bija dzimis skatītājs, viņu nekad nenogurdināja skati, un viņš nesaudzēja kājas, dzenoties pēc izrādēm. Īsts Paks [157] , kas pastaigājas pa zemes seju un kutina tai nāsis. Verons viņu nicīgi dēvēja par Svēto Blusu. Paks būtu varējis atbildēt ar desmit dzēlībām pret vienu. Taču savā možajā bezrūpībā viņš nosprieda, ka šis lopiņš jau pats par sevi ir jauks, to var cept tā paša — cūkas ādā: nekāda cita rota tam nav vajadzīga . . .

Tā viņi turējās kopā bez jebkādām ilūzijām citam par citu un bez pārāk lielām ilūzijām katram par sevi. Un tieši tas arī viņus visvairāk tuvināja. Ar to pašu ironiju un sirsnīgumu viņi pieņēma savā vidū Marku, šo Arkolas bundzinieku, — bālo, nemierpilno zēnu ar izsalkuša suņa purniņu. Viņiem trūka sirds siltuma, varbūt arī intereses par Marka personīgajām raizēm, par to, kas notika zem šīs maskas: ikvienam bija savas rūpes, un ikviens tās glabāja sevī. Marks gan būtu biedrus apgrūtinājis, ja vispār tos kaut kas spētu apgrūtināt! Pat savā nesamierināmajā ironijā Marks visu uzņēma pārlieku nopietni. Tas viņiem likās laika garam neatbilstoši. (Pārlieku agri vai vēlu? Nav svarīgi! Pulkstenis tik un tā meloja.) Taču kopējās lietas labā — lai paraktos zem pašreizējās pasaules un izlauztu no tās izeju — Marka skadrais skatiens un cietsirdīgās grumbas valdonīgās mutes kaktiņos tiem likās noderīgs pastiprinājums, ko tie prata novērtēt. Viņš bija viens no savējiem.

Un vēl ap viņiem pulcējās sīkalīši: daži lāga zēni, kas kāroja domāt, taču nedomāja patstāvīgi un klausījās viņos, cenzdamies iestarpināt arī savu vārdu. Piecnieks gan reti bija tik žēlīgs un tiem atbildēja; viņi runāja tikai savā starpā. Pārējie veidoja ietvaru. Tie noderēja, lai nodotu tālāk un izplatītu piecnieka gribu.

Zāles pretējā galā pulcējās otra skaita ziņā tikpat liela grupa: tie bija Action Francaise[158] piekritēji. Abi bari tēloja svešiniekus; tie juta viens pret otru dziļu nicināšanu, savircotu ar piparota naida šķipsniņu. Abos zāles galos runāja ļoti skaļi, pat pārāk skaļi, par spīti asajiem pārmetumiem, kurus izteica pārskaities bibliotekārs, ar ko neviens nerēķinājās, tāpēc izaicinošie vārdi varēja jebkuru mirkli likt verdošajam ūdenim iešļākties ugunī. Tieši tas arī bija viņu mērķis. Un vajadzības gadījumā vienmēr atradās kādi, kas nekavējās veikt savu pienākumu — mest skaudru izaicinājumu no vienas nometnes uz otru. Par laimi, jaunības jautrība vēl nebija mirusi šo kaujinieku sirdīs. Un bieži gadījās tā, ka aizvainojošā vārdiņa komiskums atbruņoja ienaidnieku.

Un tad vēl pavisam savrup, ar pārākuma smaidu uz lūpām bija apmetušies savā nometnē tie, kas šķita vienaldzīgi pret sabiedriskajiem darījumiem un kam šis karš, miers un līgumi likās tikai riebīga politika, no kuras labāk turēties nostāk, lai nodotos savai tirdzniecībai, savai karjerai, savām izpriecām, savai garīgajai virtuvei — mākslai, zinātnei, profesijai. Viņi šķita kā mājsaimnieces, kas nicināja dīkdienīgās un izlaidīgās sievietes. Viņu vidū bija arī ievērības cienīgi indivīdi: resns pūdelis īsām kājām, strupu degunu un tuvredzīgām acīm, apstulbušu izskatu, šauru pieri, cietām krēpēm, atplestu muti, kas, likās, bija allaž gatava saucienam: Eurкka[159] . . . Žokriss [160] Arhimeda vannā . . . Felisjenam Leronam, šim laimīgajam jauneklim, piemita noteiktas tieksmes uz zinātni. Tās Leronam aiztaupīja pūles domāt par to, kas norisa ap viņu. Ārpus savas specialitātes Felisjens Lerons būtu īsts idiots, ja to neglābtu franču zemnieka viltība. Bija vēl arī sīkie estetizējošie kretīni, kas sevi dēvēja par gara aristokrātiem, jo uzskatīja par pazemojumu nodarboties ar sabiedriskiem jautājumiem: bez šaubām, šie jautājumi tos pārāk nemocīja! Šiem kretīniem patika pretenciozi citēt pravietiskā Valerija [161] formulēto spriedumu: Nav iespējams nodarboties ar politiku, neizsakot savas domas par jautājumiem, par kuriem neviens cilvēks ar veselu saprātu nevar teikt, ka viņš tos pārzina. Tātad vienīgi pilnīgs muļķis vai galīgs nepraša var iedomāties, ka izprot problēmu vairumu, kuras izvirza politika . . . Tie lepojās, ka tiem nemaz nav savu ieskatu, un dziļi nicināja abas strīdnieku nometnes, kuras savukārt atbildēja ar to pašu.

Beidzot, otrā galda pusē, tieši pretī piecniekam, mierīgi slēpās zem garajām skropstām Anrietas Rišas pelēkās acis, smailais deguntiņš un smaidošās lūpas. Viņa bija lietišķīgi izlikusi sev apkārt grāmatu klāstu, kuras nodomājusi šodien izskatīt. Tomēr Rišas uzmanībai nepaslīdēja garām ne mazākais nieks no tā, ko runāja viņas tuvumā, kamēr meitenes garie un slaidie pirksti, no kuriem vienam vai diviem bija apgrauzti nagi, slīdēja pār papīru, atzīmēdami precīzi visu, ko viņa izlasīja. Rišas galvā ar veselo saprātu un pārāk augsto, matiem aizsegto pieri pietika vietas pat vēl veselai gūzmai tukšu vaļsirdību, kuras viņai čukstēja, uzraususies ar resno sēžamvietu uz galda, tuklā Elodī Bertēna, un Anrieta tās laida pa vienu ausi iekšā, pa otru — ārā. Vārdu «Elodī» tā īpašniece neatklāja nevienam, tikai slepus pateica katram atsevišķi, jo glabāt noslēpumus nebija spējīga; viņa bija sevi pārkristījusi par Elizabeti, pēc tam, pielāgodamās pašreizējai modei, pārveidojusi Babetē un vēlāk (saīsinot) Bete [162] . Šis pēdējais vārds — te piecnieks bija vienis prātis — viņai piestāvēja kā cimds rokai. Bete runāja vienā laidā. Viņa allaž bija redzama ar atplestu muti un paceltu zodu. Ir tādas sievietes, piemēram, anglietes, kas, tā sakot, jau runā, iekams atdarījušas muti: izskatās gandrīz tā, it kā tās runātu, nepaverot lūpas. Taču Bete no Parīzes aiz bailēm, ka nepagūs visu izstāstīt, atvēra muti, iekams vēl sāka runāt, turēja to vaļā, kamēr runāja, un arī pēc tam, kad atvilka elpu, lai sāktu no gala. Bete bija skaista, maiga, apaļīga un tukla. Viņa darīja godu namam, kurš viņu uzaudzinājis un kura vienīgā mantiniece viņa bija — lielajiem pārtikas veikaliem Odesas bulvārī. Mazliet mazāk goda Bete darīja Robēra Sorbonna [163] namam, kur bija ieņēmusi galvā — dievs vien zina, kāpēc, — iegūt zinātnisko grādu. Garīgā attīstība vilināja Beti kā tāla zeme. Patiesību sakot, viņu gan tik daudz nesaistīja pati šī zeme, cik tās iemītnieki, un vārds «zinātniskais grāds» izraisīja Betē ne priekšstatu par nogurdinošu, grūtu eksāmenu, bet gan ilgas pēc tās brīvības pakāpes, kāda pieļaujama savstarpējos sakaros ar pašu brīvdomīgāko jaunatni pasaulē, jo šie sakari skurbināja jauno komersanti. Anrietas Rišas draudzība — Bete ārkārtīgi jūsmoja par Anrietu, kas pieļāva šo dievināšanu ar noteikumu, ka tā notiktu piemērotā laikā un viņai tīkamā veidā, — ieveda Beti piecnieku pulciņā … Šie jaunekļi nepievērsa pārāk lielu uzmanību meiteņu saprātam, ja tikai tām pietika saprāta patikt. Taču tāda netrūkst pat pašai muļķīgākajai, ja vien viņa ir īsta parīziete. Tomēr meitenes nedrīkstēja cerēt uz pārāk lielu uzmanību no jauno cilvēku puses. Tiem trūka laika: mīlas lietās vairs nebija modē vilcināties. Kā saka Morāns, sievietei tagad jāatāķē tikai trīs apģērba gabali. Vajadzēja izšķirties par vienu no abām draudzenēm. Bija skaidrs, ka Bete iegūstama viegli. Anrieta — nē. Tomēr tie no viņas neatteicās, lai gan Rišas garais, kurtam līdzīgais kalsenums nekārdināja šo jauno plēsoņu ilkņus. Verons, kas, acīm redzot, jau bija pie viņas izmēģinājis savējos un vienu izlauzis, alkdams pēc atriebības par nodarīto pārestību, joprojām dēvēja abas meitenes par Nesmuko un Muļķi. Tomēr neviens no piecnieka nešaubījās, kuru izvēlēties. Tā bija Nesmukā (neviens to gan klaji neatzina), ko tie visi iekāroja. Un (šajā ziņā tie arī neatzinās) tieši viņas dēļ šie zēni tagad vārdu turnīrā paaugstināja balsi un dižojās, lai gan «sieviešu prātu» bija ieveduši nicināmo lietu sarakstā. Anrieta to ļoti labi saprata. Taču neizrādīja neko citu kā vien ironiju, kas pavīdēja meitenes vieglām pūciņām klātajos lūpu kaktiņos. Likās — Anrieta nekā nedzird, tomēr viņa atcerējās visu; runāt meitene nerunāja, tikai laiku pa laikam iemeta pa izklaidīgas piekrišanas vārdiņam Betes čalojošajā strautiņā un, acīm sekodama saviem pār papīru slīdošajiem pirkstiem, caur nolaistajām skropstām sīki nopētīja visu piecu toreadoru sejas. Vienīgais no pieciem, kas būtu notvēris skropstu tīkla aizsegtā garāmslīdošā skatiena skadrumu, bija Paks, kura mūžam nemierīgās, šaudīgās ačteles aptaustīja visus priekšmetus vienlaikus. Idejiskās ķildas Pakā radīja vienīgi mazliet blazētu interesi redzēt, kā strīdnieki lauž šķēpus, tāpēc viņam atlika vēl pāri pietiekami laika, lai piebiedrotos skatītājiem. Paks emigrēja uz galda otru pusi un uzsāka ar Beti tukšu sarunu, kas tomēr attiecās uz Nesmuko. Pļāpīgais strautiņš pārnēsāja dzēlīgās asprātības no viena pie otra. Verons, kļūdams greizsirdīgs, sacīja Bušāram: «Blusa metas virsū Orleānas jaunavai.» [164] Zēni bija iedēvējuši Anrietu par «Orleānas jaunavu». Viņa tāda arī bija (es tā saku dzimšanas vietas nozīmē), un tie apgalvoja, ka Riša to vēl arī esot saglabājusi (ar to es domāju jaunavīgumu). Tomēr tas bija viņu strīdu temats. Zēni strīdējās, pat Anrietai klātesot. Viņa neteica ne vārda. Ne jā, ne nē. Atbalstījusi zodu plaukstā, salta un izsmējīga Anrieta raudzījās tiem tieši acīs. Nu, kā tad īsti bija? Lai būtu kā būdams, tie par meiteni jūsmoja. Anrieta turēja tos rokā (turēja rokā visus to noslēpumus), bet tie nezināja nevienu no viņas noslēpumiem.

Un tāpēc arī, kad reiz sāka plosīties vētra (Verons, lai izraisītu traci, bija sācis dārdināt: «Nost tīģeri [165] no vairoga! Uz mieta! Es uztupināšu to uz … » — un Action Friancaise visi kā viens sāka klaigāt, pietrūkās kājās, gatavi mesties virsū pretiniekiem, un bibliotekārs, rēkdams spēcīgāk par citiem, beidzot nolēma atbrīvot zāli) un piecnieks un tā svīta, vienojušies, ka turpmāk šeit vairs nevarēs sapulcēties, apvaicājās cits citam par nākamo sanāksmju vietu, neviens nebrīnījās, dzirdot Bušāru ierosinām:

— Pie Orleānas jaunavas!

Anrieta to uzņēma labvēlīgi kā kaut ko tādu, kas viņai pienākas.

*

Anrietas tēvs bija prokurors, vīrs ar gaišu galvu un lielām kaislībām, taisnīgs, tomēr valdonīgs, lepns un ātrsirdīgs, tirāns gan pret sevi, gan arī pret tuviniekiem, īsts «Orleānas dundurs», «lapsenes gars», — kā par viņu izteicās kāds Ligas veterāns, labs cilvēku pazinējs: īgns, ķildīgs, iecirtīgs. Taču nelabais dīdīja prokuroru apgādāties ar meitu, ko viņš dievināja, un tā mīlēja arī viņu, — tikai bija tāda pati «lapsene», kurai ne prātā nenāca tēvam kādā ziņā piekāpties. Viss, ko Anrieta domāja, bija gluži pretējs tam, ko domāja tēvs. Nevaram būt arī droši: ja tēvs būtu domājis pretējo, vai arī Anrieta nebūtu mainījusi savus ieskatus. Tomēr tās nebija — kā to parasti pārāk vieglprātīgi mēdz apgalvot — sievietes tieksmes runāt pretī. Anrietai tas bija nepieciešams, lai dzīvotu. Kad despots jums pilnīgi laupa gaisu, kad viņš uztiepj savu taisnību, kaut tā būtu arī jūsējā, tā jūs nospiež, tā jūs bendē nost, jūs to neieredzat un tā jūs vilkšus velk mesties pavisam pretējā gultnē. Prokurors bija pārpilns seniem, uz likumiem dibinātiem uzskatiem par audzināšanu, ģimeni, valsti, meitenēm, sievietēm, laulībām un tikumību. Anrieta Riša bija no visa tā atbrīvojusies kā no apģērba gabaliem, kas izgājuši no modes.

Anrietai pietika laika par visu to pārdomāt. Cauri tirāniskā ideālisma tenkām — ar kurām tīksminājās vecais retors — Anrieta skaidri redzēja, kas viņu sagaida, — pelēka un salta nabadzīgas provinces meitenes nožēlojamā eksistence. Tas mazumiņš, kas viņiem kādreiz piederēja, bija izsīcis kara pēdējos gados. Prokurora algas tik tikko pietika, lai segtu kārtējos izdevumus. Kas būs pēc viņa nāves? Likās — par to vecais retors nemaz neuztraucās. Galvenais ir — pildīt, veikt savu pienākumu! Tiem, kas dzīvos ilgāk par viņu, jādara tas pats. Gan jau atradīsies kāds provinces tiesnesis — jauns vai vecs, vairāk vai mazāk neglīts, nabadzīgs tāpat kā viņš, — kas būs ar mieru apprecēt viņa meitu. Meita domāja pavisam citādi. Tas laiks pagājis, kad sieviete, līdzīgi viņas mātei, pazemīgi gaidīja, kad labpatiks kādam to apprecēt! . . . Kādā jaukā rītā meitene, kas ik dienas pacieta tēva runas plūdus par principiem, sakniebtām lūpām un ironiski saltu seju, lai gan iekšā viņai viss vārījās, mierīgā un skaidrā balsī noskaldīja:

— Tas, kas novecojies, nekad vairs neatgriezīsies. Tēvs apmulsis aprāvās:

— Un kas tad ir novecojies?

— Tu, — viņa atcirta.

Sekoja apnicīgas dienas un mēneši; atmosfēra mājā kļuva neciešama. Spēcīgs vējš mijās ar lēnu lietu. Visgrūtāk klājās mātei — bez ieročiem atrasties starp diviem kaujiniekiem. Visu mūžu viņa bija pacietusi tēva, brāļu un vīra augstās prasības! Samulsusi, ne bez bailēm un varbūt arī ne bez slepena atriebības prieka māte noraudzījās dumpī, kuru viņas vietā sacēla meita. Viss tiesneša spars salūza pret šās meitenes — viņa meitas izsmējīgās vienaldzības mūri; klausīdamās tēvā, Anrieta viņu caururba ar savu salto un skaidro skatienu. Vārdi iestrēga prokuroram kaklā: viņš juta, cik tie veltīgi; vēl ļaunāk — šīs acis, kas neļāva tēva skatienam izvairīties, teica: «Tu pats tam netici!» Prokurors iekaisa dusmās, vēlēdamies noticēt. Tas tomēr nebija nekāds drošais līdzeklis, lai sevi pārliecinātu. Anrieta nekad neiekaisa dusmās. Prokuroram bija vieglāk atkarot advokātu raudulīgajai daiļrunībai četras vai piecas apsūdzēto galvas nekā šo vienu iecirtīgo meitenes pauri, ko it kā bruņu cepure cieši iekļāva īsi, apcirpti mati. Tajā dienā mājās bija norisinājusies vesela traģēdija, kad Anrieta pārnāca nule nogrieztiem matiem, izaicinoši pacēlusi degunu, strauji pukstošu sirdi, atbrīvota: Dalila, kas nogriezusi matus, lai salauztu Samsona [166] važas! Veco buržuā tik tikko neķēra trieka. Un šis dons Djego [167] jutās apkaunots, ieraudzījis slaidās, beidzot no sava cietuma atbrīvotās meitas kājas, kuras sedza strupa kleitiņa, tik tikko sniegdamās līdz ceļgaliem. O tempora! O mores![168] … Ja arī tēvs nepagura skandināt, tad meita drīz vien piekusa viņā klausīties.

Kad pērkons grand un grand, un neapstājas,

Slej ragus gliemezītis pikts no mājas, —

saka tautas gudrība. Orleānas Riša izslēja abus ragus. Anrieta mierīgi paziņoja, ka «ķilda nevairo ne skaistumu, ne mantu», ka strīdoties tie vienīgi velti zaudējot laiku, viņai galvenais esot jaunība, un neviena varā neesot piekalt dzīvos pie mirušajiem, un viņa neatteikšoties no savām tiesībām braukt uz Parīzi studēt. Nekas nelīdzēja: nekādas lūgšanas, nekādi draudi, nekādi argumenti. Tēvs atteicās dot atļauju. Anrieta aizbrauca. Kādu vakaru žagatiņas vairs nebija ligzdiņā. Viņa atrakstīja no Latīņu kvartāla. Baidīdamies no skandāla, vecāki piekāpās. Anrieta izvirzīja savus noteikumus. Prokurors — savējos. Abi veda sarunas ar stīvu un ledainu vēstuļu palīdzību. Tēvs un meita mīlēja un neieredzēja viens otru. Tēvs asignēja uzturnaudu, ar kuru varēja nomirt badā, meita aiz lepnuma no tās atteicās. Vajadzēja iejaukties mātei ar savām lūgšanām, lai noteiktu kaut cik pieņemamu modus vivendi[169]; māte pierādīja «dunduram», ka piespiest «lapseni» pašai rast līdzekļus eksistencei Parīzē esot bīstami. Prokurors nodrebēja: niknajā iecirtībā viņš bija aizmirsis, uz ko savā ietiepībā spējīga viņa miesa un asinis. Prokurors steidza parakstīt līgumu. Niecīgu pabalstu pret saistību — neatlaidīgi mācīties, ko pārbaudīs eksāmeni. Saistības tika ievērotas: Anrietai Rišai, kura iedomājās, ka ir brīva no aizspriedumiem (par tādiem viņa uzskatīja veco morāli), piemita viens tikums un viens netikums, kas meitenei aizstāja tikumīgumu: tas bija viņas koncentrētais, trejkārša stipruma sievietes lepnums. Starp Anrietu un tēvu starp viņu un provinces sīko pasaulīti, kas meiteni nopulgoja un izspiegoja, noritēja apslēpta divkauja. Anrieta turējās stingri. Neko nevarēja iebilst arī par viņas uzvedību. Vismaz ārēji. Meitene sevi sargāja. Anrietas dzīves būtība bija viņas pašas ziņā: par to nevienam nevajadzēja atskaitīties. Jebkurš redzēja, ka meitene kārtīgi un sekmīgi lika eksāmenus, un, pēc pasniedzēju atsauksmēm, izcilā izpratne ļāva tai mēroties zināšanās vai pat pārspēt labākos biedrus, kurus padarīja izklaidīgus citas domas. Un tomēr ne jau nu saprāts vien piešķīra jēgu Anrietas Rišas dzīvei. Meitene palika mīkla tiem, kas mēģināja viņai tuvoties. Un varbūt arī pati sev.

Anrieta dzīvoja netālu no Valdegrasas, kādā no visšaurākajām vietām Senžaka ielā, kura stiepās pāri Sentženevjēvas pakalna šaurajām pārejām un krustcelēm līdzīgi nospēlētai vijoles stīgai pār steķi. Vecā māja locījās gluži kā zem vijoles lociņa un trīcēja, kad garām brauca smagie autobusi. Apakšstāvā, metālu tirgotavā, šķindēja dzelzs, un vīna mazumtirdzniecības veikalā tinkšķēja pudeles. Šaurās ārdurvis un tumšās, nodeldētās akmens kāpnes veda uz starpstāvu, kuru it kā nospieda otrā stāva izvirzījums. Dzīvoklis sastāvēja no vienas vienīgas istabas, tai nebija priekštelpas, un no tās tūlīt nokļuva kāpnēs; ar veikalu to primitīvi savienoja iekšējās kāpnes, pa kurām varēja nokļūt apakšējā stāvā. Skopo gaismu vēl apslāpēja no provinces atsūtītie smagie aizkari. Bet īstenībā šai garajai, līkumotajai istabai, kurai grope mājas fasādē piešķīra grūtnieces vēdera formu, bija trīs logi, turklāt viens no tiem, mazs un apaļš pašā stūrī, izvirzījumā, kas piebūvēts divus pakāpienus augstāk, izskatījās līdzīgs vijoles stīgas mezglam; tā arī bija vienīgā pietiekami apgaismotā istabas daļa. Varbūt tā kādreiz primitīvi veidojusi nelielu paaugstinājumu ar alkovu, kuru pie metāla stieņa piestiprināts aizkars varēja atdalīt no pārējās telpas. Anrieta bija te izveidojusi tīkamu kaktiņu: izklājusi šai labākajā stūrī savu vienīgo greznumu — vecu persiešu paklāju no Orleānas istabas, kurš droši vien piederēja viņas ģimenei kopš kādas baznīcas izlaupīšanas revolūcijas laikos. Šajā vietā Anrieta pavadīja daļu dienas, kad neskraidelēja pa Parīzes ielām; viņa mēdza tur apsēsties, sakrustojusi kājas, smēķēdama cigareti pēc cigaretes, nododamās sapņiem, gan raukdama uzacis, gan skaļi iesmiedamās par kādu garāmslīdošu domu (viņas draugi par to nekā nezināja: savus spalgos smieklus un domas Anrieta glabāja sev vienai) vai arī, bezgala pārgurusi no skraidelēšanas, apgūlās, neizstiepdamās visā garumā (niša bija pārlieku precīzi veidota, lai derētu šim kurtam līdzīgajam garajam augumam), bet saliekusies, ceļus pierāvusi zem zoda un rokām aptvērusi no iešanas pa ietvi piepūlētās kājas. Mācīties arī viņa mācījās, notupusies uz grīdas, izlikusi lokā sev apkārt grāmatas, pildspalvu rokā, izmantodama pēdējo gaismas stariņu, kas iespīdēja pa apaļo logu, iemirdzoties viņas nenogurdināmajās pelēkzilajās acīs, kamēr istabas kaktus jau pildīja tumsa. Aizslietņi visos četros stūros noslēpa dažādus tualetes, produktu un visa pārējā «intimitātes». Riša tos dēvēja par četrām debess pusēm.

Mēbeļu bija ļoti maz un tās pašas nevienādas. Daži taupīgi darināti dīvāni. Garš, papīriem apkrauts galds, kas varēja noderēt arī sēdēšanai. Pāris krēslu. Lāde malkai. (Uguni gan iekūra reti. No vecā kamīna allaž vilka vējš.) Drūmās sienas klātas spilgtas krāsas audumiem. Anrietas ievingrinājusies acs tos gaumīgi sakārtojusi: krāsas bija viņas vājība; bet, tāpat kā ungāru sievietes no tautas glabā atvilktnēs ieslēgtus savus viskrāšņākos izšuvumus, arī Riša, kā likās, visvairāk tīksminājās par sauli, kad tā tika sagūstīta viņas istabas mijkrēslī. Šur tur pie sienas piekārtās Gogēna, Matisa un Utrillo gleznu reprodukcijas atsauca pazinējiem atmiņā to oriģinālus, šo gleznu krāsu gammas gaišos toņus. Pie ieejas apmeklētājus apsveica no ģipša darināta galviņa, kas atveidoja mazu mūķeni no senajiem fablio[170] — ar šaurām acu spraugām un blēdīgu degunteli; galviņai bija attāla līdzība ar namamāti un tā veidota pirms kara pēc kāda tēla no Reimsas katedrāles fasādes Šās gallu Džokondas smalkais smaids brīdināja apmeklētājus. Lai visā pilnībā noskaņotu tos labvēlīgi (vai arī varbūt niespiestu kļūt modriem), maza, pārnēsājama bibliotēka, novietota zem spoguļa pie sienas, kur pažobelē bija apaļš lodziņš, un visiem labi pārredzama, ar manāmu izaicinājumu pauda namamātes francisko gaumi: Vijons, Voltēra stāsti un Lafontēns. Izlasē varēja manīt šķelmīgu tīšprātību, tomēr tā atbilda īstajam, neviltotajam rases instinktam. Jocīgākais bija tas, ka pat Orleānas prokurors, — kas dzīvē un tiesas zālē šķīla vārdu zibeņus par negodbijīgu izturēšanos pret valsts izdoto Likumu kodeksu, — ieraudzījis uz savas meitas galda šos nekautrā gallu gara dārgumus, tai laipni pamātu ar savu benīti. Lai kā arī Roma un Jūdeja pūlējās aizbāzt Francijai muti un piepūst pilnu tās atmiņu, galva tomēr palika gallu galva, un tajā mājoja daža laba jauka viltībiņa — lāga francūzis tas allaž uzokšķerēs un pratīs pienācīgi novērtēt. Bet Rišas plauktos, kā jau piederas, atradās kaimiņos Rasins ar Voltēru un Dekarts ar Lafontēnu — franču ģimene. Un, tā kā jaunas, tikko «izceptas» skolnieces brokastīm nepieciešamas garšvielas pedantiskuma šķipatiņas veidā, tad viņa bija pievienojusi klāt vēl Lukrēciju [171] . Lai arī Anrieta lasīja latīņu valodā mazliet labāk par saviem biedriem, starp mums runājot, man liekas — viņa to nemaz nelasīja un ar daudz lielāku patiku ielūkojās «Babilonijas princesē»[172]. Tomēr vairāk par visu viņai tikās lasīt zēnu sirdīs. Tā vienmēr bijusi jaunu meiteņu iemīļotākā grāmata. Taču ne jau nu visām ir spējas tajā lasīt pareizi. Riša šajā ziņā bija ieguvusi izmaņu. Neviens no zēniem to nenojauta. Anrieta redzēja viņus caur un cauri.

Viņi mēdza ierasties un ērti iekārtoties ar zēniem raksturīgu vaļīgumu. Un nebūt neuztraucās, ka pienēsāja istabu pilnu āra dubļiem, piepildīja to ar kņadu un dūmiem (pēc viņu aiziešanas bija plaši jāatrauj visi trīs logi, lai telpu izvēdinātu un tajā ieplūstu nakts ledainais, virmojošais gaiss). Zēni rīkojās ar Anrietas dzīvokli un laiku, it kā meitenei būtu pienākums tiem kalpot, turklāt nedzirdot neviena pateicības vārda. Taču dzīvokļa saimniece atalgoja pati sevi un prata iedvest cieņu: ja arī to neko daudz nevarēja manīt, tad tikai tāpēc, ka Anrieta bija par to pārliecināta un neprasīja nekādus sevišķus uzmanības pierādījumus. Domājams, Riša bija pat pārāk pārliecināta, bet tāda nu reiz mēdz būt jaunu meiteņu vājība. Tomēr Riša alka uzzināt visu, kas noris šo jauno vīriešu galvās, un ļāva tiem runāt pēc patikas, ne ar vārdu, ne ar mājienu, ne ar acu uzmetienu nepārtraukdama draugu sirds izkratīšanu. Mierīgi šūpodamās dārza šūpuļkrēslā, turēdama cigareti divos pirkstos un vērodama, kā pļāpīgā Bete pienes tiem tasēs kafiju (šajās vakara viesībās Bete gādāja par cienastu: viņa čiepa tēvam pupiņu kafiju), Anrieta tik tikko mēdza pavērt ironisko knābīti, kad viesiem labpatika uzdot namamātei kādu jautājumu vai arī pati gribēja ievirzīt sarunu sev vēlamā gultnē vai iekveldēt strīdu, vai arī to noslāpēt ar vienu vienīgu nevērīgu ķepiņas mājienu, pāris negaidītiem, tomēr trāpīgiem vārdiem, lai pēc tam ar izklaidīgu izteiksmi atkal noslēgtos šķietamajā vienaldzībā, it kā nemaz nebūtu tikko runājusi. Taču zem Rišas plakstiem, kas bija savilkti grumbās kā ģipša mūķenei, dzirkstīja modrs skatiens: suns, kas ieraudzījis medījumu . . . Bete Rišai bija noderīga tāpēc, ka nodarbināja šo zēnu acis un pat rokas. Taču Anrietas skatiens gan neliedza to darīt, tomēr nepieļāva pārkāpt rotaļas robežas, kādas viņa klusībā nospraudusi. Zēni mēdza aprauties tieši pie pašas robežas. Rišas likums! Aiz mājas sliekšņa viņi un arī Anrieta bija no šā likuma brīvi un varēja pārkāpt visus desmit baušļus tāpat kā pazīstamais anglis [173] aiz Suecas kanāla.

Bet vārdos zēni nebaidījās tos pārkāpt pat Rišas mājās. Meklējot izeju no saprāta un likuma izlaupītās pasaules, viņiem bija nepieciešams atriebties! Apspļaudīt visus trīs tikumus: ticību, cerību, tuvāku mīlestību! Bet šī apņemšanās ierobežojās ar to, ka vienatnē katram pašam bija sev jānoslauka seja. Nabaga bērni! …

Cilvēki vienmēr ir šaubījušies. Katra jauna paaudze atmetusi vecākās paaudzes murgus. Tomēr pastāvēja būtiska atšķirība starp kaiti, ar kādu visos laikos mēdza sasirgt jaunekļi no inteliģences aprindām — nākamie profesori, advokāti un rītdienas morālās un tiesiskās kārtības sargātāji, — un šā jaunā perējuma krampjaino sacelšanos, kurš radies no lielās krāpšanas, no kara par tiesībām. Agrākajos laikos šaubas bija piekāpīgas, tās samierinājās ar dzīvi un saprātu un pat tīkami saskaņojās ar teicienu: «Dzīvot tomēr ir jauki!» — kas lika vecajam Renānam [174] aplaizīt taukās lūpas. Šāsdienas šaubas bija kā taifūns no smiltīm un uguns, kas nomēza visu. Bet šī tabula rasa, kas nebūt netraucēja bronzas Dekartu un Anatolu Fransu, šiem jauniešiem likās nāvējoša parādība. Viņi vairs nevarēja neko nedz lasīt, nedz redzēt, nedz dzirdēt, nejūtot civilizācijas barībai it visur klāt piejauktu indi: reliģijai, morālei, vēsturei, mākslai filozofijai, publiskās daiļrunības vispārējām frāzēm, ikdienas «ideālismam». Tie izspļāva šo indi, izsmējīgā nicinājumā nikni un ņirdzīgi smīnēdami par iepriekšējo paaudžu muļķīgo dvēseles mieru. Zem visiem šiem sacelšanās veidiem — literāriem, intelektuāliem vai sociāliem — slēpās tas pats cilvēka gara vērtības, četrdesmit gadsimtu civilizācijas, pašas dzīves dzīvotjēgas noliegums . . . Un tomēr šī jaunatne nekādā ziņā nebija noskaņota izdarīt pašnāvību, tāpēc dzīves instinkts neatrada nekādu citu izeju kā vien — sagraušanu. Tie postīja sātaniskā niknumā un apsveica troksni un kņadu ar jaunu mežoņu sajūsmu: jo vairāk drupu, jo vairāk telpas murgiem. Taču, ja viņi iedomātos atmest šo deju ar skalpjiem un nostāties uz cīņas ceļa, tad būtu neziņā, kādu ceļu izvēlēties. Kad cilvēks noliedz visu, kālab darboties? Vai tāpēc, ka rokas, kājas, visa būtne, arī galva, nespēj iztikt bez darbības? Bet kā, pie velna, darboties? Kādā virzienā?

Jebkuros laikos divdesmit gadu vecumā daudz mēdz runāt par darbību, tomēr darboties galvenokārt uztic citiem. Un nebija viegli tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajā gadā — īstā nāves gadā — izvēlēties uzticības personu. Mierīgos laikos vienmēr ir liela mīluļu izvēle, vai nu oratori, vai rakstnieki, uz kuriem jaunatne var paļauties. Šie sacīkšu zirgi nekad nemēdz skriet un pārvarēt šķēršļus, tādēļ uz tiem var derēt ilgi. Taču kara laikā gandrīz visi kleperi ieklunkurojuši notekā. Un tas mazumiņš, kas palicis pāri, arī dzīrās paklupt, tiklīdz bija iestājies miers. Neviens neattaisnoja lolotās cerības. Dažās nedēļās viss bija galā. Vecā komanda likvidēta. Abi elki no pretējām nometnēm — Vilsons un Klemanso — izķīķēti: no viena izkratīja ārā klijas, no otra — asinis, citu asinis. Neīstais tīģeris bija pārvērties policijas sunī. Bet no naivā amerikāņu morālisma un četrpadsmit punktu sludinātāja nebija palicis pāri nekas. Un piekrāpto tautu taisnprātīgās netaisnības dēļ tieši pret viņu arī vērsās visu niknums. Galvas bija atbrīvojušās no sārņiem. Nu tās bija tukšas, galīgi tukšas … Bezdibenis . . . Vienalga, ar ko, tikai piepildīt to no jauna!

«Piecnieks» (izņemot Veronu) izšķieda savus pēdējos darbības spēkus manifestācijā Sorbonnas priekšā par godu Vilsonam, kuru tie pēc pāris dienām sakaunējušies iemeta atkritumu grozā, un nu velti meklēja dzīvus darbības piemērus un mācības, kam pieķerties. Vienīgais, pret ko tie vēl izjuta cieņu, tāpēc, ka šā vīra vārdu lojalitāte izturējusi skarbu pārbaudi darbībā — karā un personiskās dzīves stoicismā, — bija Alēns, kas sludināja sokrātisko doktrīnu, — lai arī tā bīstama vēl pietiekami nenobriedušiem raksturiem, — par pilnīgu gara brīvības atdalīšanu no pilsoņu pienākuma paklausīt. Alens mācīja, kā bija to apstiprinājis ar savu rīcību, doties nāvē, ja vajadzīgs, par valsti pat tad, ja šo valsti pats nosodītu. Bet viņa mācība par enerģijas apzinātu izmantošanu, kuras balss nepārsniedza neliela inteliģentu pulciņa robežas, tika pakļauta riskam: izlutinātākās dvēseles, meklēdamas morālus ieganstus, lai izvairītos no darbības un ar to saistītajām draudošajām briesmām, varēja šo mācību izskaidrot kā sirdsapziņas platonisku protestu, kura patiesībā bija ar mieru piekrist kompromisam. Paklausīt atsakoties? Vai tas nozīmē «paklausīt» vai «atteikties»? Darbība nekādā ziņā nav savienojama ar rotaļu starp «jā» un «nē». Darbība ir cirvis, kas pārcērt Janus bifrons[175] divos gabalos. Lai izprastu Alēna mācību, vajadzēja vismaz ilgu un pacietības pilnu gribas sasprindzinājumu un neaprobežotu laiku. Bet tieši tā arī visvairāk trūka mūsu zēniem: laika un pacietības. Miers, kas līdzīgi Jonasam [176] , bija atkal pacēlies no kara klēpja, traucās, traucās ar bolida ātrumu. Ātrāk! Ātrāk! Alēns vairs netika tam līdzi. Tāpat kā visi labākie pārstāvji, kas palikuši dzīvi no pirmskara paaudzes, viņš bija paradis dzīvot un domāt gadsimta mērogā. No «piecnieka» Ādolfs Ševaljē bija vienīgais, kura raksturs spēja pielāgoties šās elpas ritmam; tā bija dziļa un lēna kā zemnieka dvaša. Bet, par nelaimi, viņš nebija veidots no pietiekami stingras morālās mīklas, lai uzņemtu Alēna platā īkšķa nospiedumu, to neizkropļojot. Ar sofismu palīdzību viņš mēģināja atrast Alēnā kādu attaisnojumu savai filozofijai, kas tiecās pēc miera un komforta. Simons Bušārs, kurš fiziski ar savu pāri kūsājošo enerģiju bija tuvāks Alēnam kā cilvēkam, mīlēja Alēnā vairāk cilvēku nekā tā idejas, un Alēna brutālā, taisnā godprātība piespieda Bušāru ātri vien to pamest, lai mestos jebkādas doktrīnas meklējumos, kura sagādātu iespēju darboties. Darboties — kā viņš to izprata — ar dūres belzieniem. Bušāru valdzināja revolūcija. Bet šais sešos izšķirošajos mēnešos, kas sekoja pamieram, revolūcijai šeit, Rietumos, joprojām trūka noteikta veida un apzinīguma; partijas bez jebkādas organizācijas mīņājās uz vietas kā aklais, kas biksta ar nūju sienu. Nekas noteikts vēl nebija zināms arī par Klemanso karapulku bloķēto Krieviju; tikai ar šo pulku starpniecību un to dumpja dēļ nākamā gada aprīlī pamazām nāca gaismā patiesība, ka valstsvīriem, franču revolūcijas renegātiem, nav izdevies nožņaugt tautu-milzi, kas sarausta savas važas

Visrūgtākā vilšanās, kādu starp daudzām citām bija jāpārdzīvo jaunatnei pirmajos uzvaras-sakāves mēnešos (par to viņi gan skaļi nerunāja, pārāk sāpīga likās šī atziņa), bija cīnītāju — jauniešu vecāko brāļu atgriešanās. No viņu pieredzes —vienīgās, kuru jaunieši neapšaubīja, jo tā bija samaksāta ar tuvinieku asinīm, — jaunatne gaidīja padomu, kā dzīvot. Tikai viņu klātienē tie jutās kautri un klusēja. Viņi satraukti gaidīja vārdus no vecāko brāļu lūpām. Taču tie neteica neko. Klusēja tāpat kā viņi. Vairījās no jautājumiem. Tie runāja par atgūto dzīvi. Steidzās atgriezties ikdienas paradumu tīklā, no kura šie jaunieši tik kvēli tiecās atbrīvoties. Visļaunākais bija tas, ka daži no pārnācējiem pēc nedaudzām dienām vai nedēļām no jauna paguva pielāgoties melīgās un gļēvulīgās aizmugures konvencionalitātei un, lai labāk atkal iekļautos tās dzīvē, sāka lielīties tāpat kā tā. Un varbūt tikai nejaušs skatiens, kuru pārmija divi frontes biedri, nodeva viņu slepeno saprašanos. Bet šiem jaunākajiem brāļiem, kas, palikuši mājās, visu modri vēroja un tagad lūgtin lūdzās kādu noslēpumainu vārdu, viņi atteicās to sacīt. (Ak vai! Vai viņiem maz bija ko sacīt? Viņu mēle bija atradusi runāt. Kālab? . . .) Tā bija lielā nodevība. Likās — viņi atriebjas par tēvu un brāļu nodevību, kuri, paši palikuši aizmugurē, sūtīja viņus karā un ļāva mirt melu vārdā.

Piecnieks vai, pareizāk sakot, septiņnieks (ietverot tā orbītā, tāpat kā mūsu Saules sistēmā, divas sieviešu kārtas planētas) bija veicis ne vienu eksperimentu vien, bet no tiem mutē palika tikai rūgtums. Kādu vakaru zēni atveda pie Rišas kādu no vecākajiem — pie Eparžas kritušā Bušāra brāļa draugu; viņš bija liceja lepnums un beidza to, vaiņagots brāzmainām (un visai maldinošām) cerībām, kādas parasti rodas skolotāju un biedru lokā, redzot sekmes mācībās, — kad viņu ierāva karā un noturēja no pirmās dienas līdz pēdējai, izņemot trīs piespiestas atpūtas un remontēšanas laika posmus, kurus pēc ievainojumiem vajadzēja pavadīt lazaretēs. Hektors Lasī bija ieguvis visas varoņu uzšuves, tāpēc varēja cerēt, ka jaunākajiem būs drosmīgs un uzticams padomdevējs. Bušārs bija parādījis savam pulciņam vēstules, kuras Lasī rakstījis viņa brālim, kā arī brāļa atbildes pirmo divu kara gadu laikā; šajās vēstulēs abi draugi svinīgi pasludināja savu ciešo nodomu pēc atgriešanās kārtīgi izmēzt māju. Taču vēlāk viens apklusa — viņu bija pārsteigusi nāve, bet otrs, kas palika dzīvs, vairs nerunāja. Ārēji Hektors Lasī nebija daudz pārvērties: kļuvis tikai vīrišķīgāks, brangāks, sarkanu ādu kā apdedzināts māls, acīm redzot, spēcīgāks nekā agrāk (viņš nedižojās ar savām likstām, iedragātā organisma plaisām no uztraucošajām zemestrīcēm); Hektors Lasī bija vienkāršs un sirsnīgs; viņš prata smieties, un manieres — kas pirmajās dienās likās mazliet straujas, kamēr viņš no jauna iejutās parastajā dzīvo cilvēku sabiedrībā, — drīz vien pakļāvās uzvedības normām, tomēr neaizsniedzot to meža iemītnieku rupjo pārspīlējumu, kuru cinisko masku Hektora Lasī jaunie biedri uzskatīja par savu pienākumu dažreiz uzlikt; ar laipnu ironiju viņš noraudzījās, kā tie tēlo savas lomas. Hektora Lasī acu dzīlēs spulgoja gurds, lēnīgs smaids, neko no izrādes nepalaizdams garām; šīs acis snauduļoja, sapņoja, tiekdamās panākt tām nolaupītās miega stundas, skaidras un vienkāršas dzīves dienas un naktis, dzīves bez domām, bez mērķa, bez pagātnes, līdz malām aizpildītas ar tagadni — šo upi bez krastiem, kam pastāvīgā nāves klātbūtne un tās neģēlīgās skaujas gadu gadiem bija laupījušas vītolu ēnu un ūdeņu dzestrumu, it visu dzīves plašumu, kura aizplūst — mūžam mainīga un mūžam tā pati, pasauļu klusumu, kuras attālinās, attālinās un mūžam atgriežas. Neviens no šiem zēniem, kas grozījās un plātījās Hektora Lasī klātbūtnē, to nenojauta; viņiem nekad visa tā nebija trūcis, viņi pārāk pieraduši plunčāties ūdenī, lai izjustu tā labvēlīgo ietekmi. Kam gan mēģināt viņiem to ieskaidrot? Pārāk nogurdinoši! Kādreiz sapratīs. Izbaudi pats uz savas ādas! Es jau dabūju mācību . . . Šiem acu pāriem, kas urbās Hektorā Lasī tik ciešiem skatieniem, it kā zēni būtu pielikuši viņam pie deniņiem pistoles, niknā neatlaidībā jautādami, ko viņš darīšot, ko esot nodomājis darīt, bijušais karotājs atbildēja izsmējīgi un gurdi:

— Aiziet. Viņi pietrūkās kājās.

— Uz kurieni?

— Vienalga, uz kurieni. Uz savu kaktiņu, savu istabu, savu lauku.

— Un ko tu tur darīsi?

— Dzīvošu.

— Kā! Neiesaistoties nekādā darbībā? Pat neko nerakstīsi?

— Man nav nekādas citas vēlēšanās.

— Vai tad tas nozīmē dzīvot?

— Tieši to! Tā tieši ir dzīve . .. — Paskaidro! …

— To nav iespējams paskaidrot!

— Un tas ir viss, ko tu esi atnesis no turienes?

— Man pietiek. Ja jums kārojas vairāk, tad vajadzēs pašiem doties uz turieni meklēt. Es savu esmu samaksājis.

Kad Hektors Lasī bija aizgājis, septiņi pavērās cits citā, zilganbāli, sasārtuši, nikni, nomākti. Bušārs, valbīdams acis, iesaucās:

— Nelieši! Karš izkastrējis visus mūsu spēkavīrus.

Runājot par tiem nedaudzajiem, kuri kara laikā bija uzstājušies pret karu un pāri kautiņiem augstu pacēluši domu karogu un kurus kara kungi pratuši apkaunot ar iesauku «sakāvnieki», jāatzīst, ka pat visbrīvdomīgākie no šiem jaunekļiem, tie, kas zināja, cik šī iesauka nepamatota, baiļojās, vai tikai neizskatās tā, ka viņi to pelnījuši, un varbūt izjuta zināmu apslēptu nicināšanu pret tiem, kas nav no tās baidījušies. Bet vajadzēja, lai tiem būtu nekautrīgā drosme ar izaicinošu un kareivīgu žestu nēsāt šo iesauku kā oreolu, kā to reiz darījuši Nīderlandes «gēzi» [177] un kā pašreiz darīja Krievijas boļševiki. Bet šo jauniešu vājība bija viņu pārliecīgā saprātība un atteikšanās no domas varmācīgas ietekmes, no tās galējībām. Taču galējība pēckara paaudzes jaunajiem cilvēkiem bija normāla parādība. Un kara saindēto Rietumu acīs, kurus vēl līdz šim nebija skārusi Indijas Kristus [178] gaisma, atteikšanās no varmācības nozīmēja atteikšanos no jēgas. Būt vīrišķīgam šo jauno ļaužu izpratnē nozīmēja «apspiest kāda gribu», nozīmēja — «varmācību».

Izpostītajās pasaules ganībās, kur no jauna sāka augt lekna zāle, šie švīti, kas dižojās, ka «neesot vērši», — šie vērsēni, kurus spīdzināja pamodusies vīrišķība, meklēja teles, ar kurām pāroties. Un, piķis un zēvele, divkājainu teļu netrūka! Taču tās neskaitījās; to bija pārāk daudz, bet pārāk daudz nozīmē — pārāk maz! Viņiem gribējās saķert aiz krēpēm idejas-spēkus, idejas-teles, vaislas-idejas, kas varētu atjaunot Franciju un Eiropu. Bet kur tādas atrast? Viņu rokas velti taustījās nakts tumsā. Veselām stundām šie švauksti maldījās politisku un metafizisku jēdzienu haosā, jo visu jauca vienā jūklī, tiem nebija skaidrības nevienā jautājumā, tāpēc tie krita atpakaļ vispārīgās frāzēs, tik vispārīgās, ka ik reizes iestiga līdz kaklam. Lai arī kādu tematu šie jaunieši mēģināja apspriest, viņi nekad nezināja, no kuras vietas sākt, nekad nevarēja orientēties tajā līdz galam: ikviens zināja mazliet vairāk nekā citi (mazliet mazāk kā neko) kaut kādā detaļā, turpretim pārējiem tā šķita kā neziņas bezdibenis. Viņi slīka. Viņi novirzījās no temata. Viņi varēja izrāpties no purva vienīgi ar kādu rūgtu ironiju, kas vērsta pret visu pasaulē un pašiem pret sevi, vienīgi ar noliegšanu un varmācību. Marks ienesa strīdos visvairāk nopietnības un visvaļsirdīgāk atzinās, ka nekā nezina. Viņš atzina to ar rūgtumu. Betes acīs Marks tādēļ zaudēja daļu cienības, bet Rišas — ieguva, lai gan slepenībā: viņai patika to vērot. Bušārs nicīgi raustīja plecus: «Vispirms jārīkojas! Zināt pagūsim vēlāk!» Ševaljē saknieba lūpas un klusēja, pārāk saprātīgs, lai neapjēgtu savu nezināšanu, un pārāk lepns, lai to atzītu. Verons bombardēja tukšumu. Sent-Liss smaidīja. Viņš zobojās par Marku un pārējiem. Tas tomēr netraucēja viņam izvēlēties biedru vidū …

Tiku tikām izbradājušies nezināmos novados, — pasaule, darbība, rītdiena, — šie jaunie buržuāziskie inteliģenti kā mušas sīrupā atgriezās pie literatūras. Tas bija viņu gaismas avots. Te viņi rakņājās cukurā un atkritumos. Ikvienam bija savs iemīļotais stūrītis augļu vāzē, un, pieēdušies līdz acīm, viņi daudzināja tā pārākumu. Verons bija sirreālists, Ševaljē — Valerī [179] piekritējs, Sent-Liss atklāja Prustu [180] , Kokto un Žirodū [181] . Bušārs — Zolā un Gorkiju. Marks — Tolstoju un Ibsenu.. . Marks bija atpalicis, bet tie, kas viņu tāpēc zoboja, aplam apmulstu, ja tiem liktu kritizēt viņa izvēli: šos rakstniekus tie pazina tikai vārda pēc. Tajā laikā jaunie kuģinieki savus atklājumus veica viegli: viņiem viss likās Amerika. Riša pavisam mierīgi bija nule «atklājusi» Stendalu, un viņa glabāja to sev. No sava medus mazā «lapsene» neaizdeva nevienam. Bete nebija «atklājusi» neko, bet pieņēma visu no citu mutes: visu saldini un visu sīvumu. Dažreiz gan metās nelabi ap dūšu, bet viņa bija negause.

Pienāca mirklis, kad visiem septiņiem mutē radās sāja garša. Viņi apklusa, gurdi, pārsātināti, gausi gremodami, prāta atraugu mocīti, raudzīdamies cits citā smagām, bezdomu acīm. Un tomēr viņi labprāt te paliktu visu nakti, gurdi sēdēdami ap galdu meitenes istabā, kuru stundām ilgi bija gandējuši ar saviem cigāriem, savu elpu un savu niecību. Viņi te paliktu tāpēc, ka bija paguruši, nespēja ne drusciņu piepūlēties, tāpēc, ka jutās kā pieskrūvēti pie krēsla mūžīgās gaidās pēc tā, kas nenāca, un slepenās bailēs, ka jāatgriežas mājās, neko nesagaidījušiem. Tieši šādus brīžus Riša izvēlējās, lai atgādinātu, ka šajā dzīvoklī saimniece ir viņa. Rišsa pacēla zodu un stingri pateica:

— Pietiek! Man ir tiesības uz dzīvi! Jūs esat aprijuši man visu gaisu. Es veru vaļā durvis un logus . . . Zvēri, dodieties uz migu!

Un ar apņēmīgu garās un vājās rokas kustību, kura atgādināja quattrocentista[182] sieviešu rokas, viņa tos izstūma kāpņu telpā.

Pēc tam viņi atradās nakts saltuma, migla un dubļos. Un te nu draugi atkal sadūrās ar to, kas viņus šķīra. Notika sadalīšanās: tajos, kuri varēja atgriezties mājās, lai ērti atlaistos guļvietā, un tajos, kuriem vajadzēja rūpēties par maizi rītdienai. Verons un Ševaljē parasti devās mājup kopā ar Beti, un, ja gadījās braukt garām kādam taksometram, Verons to apturēja, pameta Ševaljē uz ietves stāvam un paķēra līdzi Beti, lai meiteni aizvestu uz mājām (kā viņš mēdza sacīt! …). Trīs pārējie brīdi soļoja kopā. Iestājās klusums. Sent-Liss vēlīgi paņēma Marku zem rokas. Markam tas nesagādāja nekādu patiku; viņš ļāva rokai atturīgi nokarāties. Sent-Liss nespēja pretoties prasībai pamelst vēl dažas blēņas, kurās tomēr bija vairāk jēgas, nekā likās; viņam vajadzēja iztukšot savu bultu maksti, un viņš izšāva pāri palikušās bultiņas pret šā vakara pļāpātavu un balamutēm. Taču abi pārējie sabozušies ļāva Sent-Lisa raķetēm iekrist notekā. Viņš jutās atstumts, tomēr neturēja ļaunu prātu. Sent-Liss bija pārlieku tāls viņiem visiem un labprāt vēl lieku reizi uzjautrinājās par viņu kvēlajām ilgām tikt no viņa vaļā. Tad pavisam negaidot Sent-Liss tos pameta, veikli iesizdams abiem knipi pa degunu; pirms tie vēl paguva nošņaukāties, Paks jau bija pazudis nakts tumsā. Bušārs noskaities spēji pagriezās un uz labu laimi miglā izšāva smagu lamu vārdu lādiņu pret Kazimiru. Atvieglojis savu sirdi, Bušārs kopā ar Marku beidzot pievērsās slepenajai problēmai, mokošāko raižu galvenajam cēlonim: «Kā būt brīvam, kā kļūt brīvam, ja nezini, no kā pārtikt?» Bušāru reti kad nemāca rītdienas rūpes un vienmēr vajadzēja domāt par turpmākajām dienām. Marku uzturēja māte, un viņš zināja, cik mātei grūti sagādāt abiem plāno maizes riecienu: Marks sarka, iedomājoties, ka, par spīti savam lēmumam, viņš joprojām dzīvoja uz mātes rēķina; ar to, ko jauneklis nopelnīja, nepietika pat, lai samaksātu pusi no savu pusdienu devas. Markam vienmēr bija jāiet un jālūdz kaut kas ēdams šai sievietei, kas darbā sevi novārdzināja līdz spēku izsīkumam . . . «Pietiek! Es gribu, lai maksātu ko maksādams, mesties dīķī un peldēt pats …»

Ai, kā gan visas citas raizes, kas saistīja draugu prātus, pirmītējie strīdi par mākslu, literatūru, politiku un aizsaules dzīvi, visu šo butaforisko zobenu žvadzināšana, ar kuriem tie paukojās, šajā mirklī šķita kā muļķīga operas skate! Pirms skaistā, pirms idejas, pirms kara, pirms cilvēces nākotnes vēl ir mute. Izsalkumā plaši ieplesta mute. . . Liec tai apklust! Dod tai ēst!

Anetes spēkos vairs nebija tikt galā ar divkāršo slodzi: viņas drosme te vairs nelīdzēja. Rast līdzekļus iztikai savā darbības lokā kļuva arvien grūtāk. Visa vecā tipa vidējās darba inteliģences šķira, labākā, godīgākā un objektīvākā liberālās buržuāzijas daļa, gāja bojā, degdama uz lēnas uguns; to bija izpostījis un varmācīgi iznīcinājis karš, maskēts bankrots, ar pūlēm iekrāto ietaupījumu zaudējums, pārāk niecīgā alga un nespēja pielāgoties jaunajiem noteikumiem, kas prasīja citas sugas — plēsoņu sugas cilvēkus. Tā dzisa lēnām, bez dumpīga kliedziena, vīrišķīgi, kā to jau bija darījušas tās māsas — vācu un austriešu inteliģence, kas tika pievārētas mazliet ātrāk. Tā nebija pirmā reize, kad vēsture atzīmēja šādas katastrofas, liktenīgas pēc lieliem kariem un sociālām krīzēm, kādas piemeklēja cilvēces ēkas dižciltīgāko spārnu. Taču vēsture nav paradusi uzkavēties pie šādām katastrofām. Vēsturi darina dzīvi cilvēki, kas aizsoļo pār mirušajiem, pēc tam kad tos aplaupījuši. Jo ļaunāk tiem, kas krīt! Lai viņu kapu kopas apaug ar zāli, un lai pār viņiem valda klusums!

Taču Anete nedomāja pakrist. Viņai bija stipras kājas un rokas. Nekāds darbs viņu nebiedēja. Viņa bija spēcīga un vingra. Un prata piemēroties. Tomēr Anetei, kaut arī viņas šķiras cilvēki vispār dzīvoja grūtos apstākļos, vēl bija jāsaduras ar grūtībām, kas skāra tikai viņu pašu. Pat savas šķiras ļaužu vidū, buržuāziskās inteliģences vidū, kura pati dzīvoja nabadzīgi, Anete ik uz soļa sadūrās ar nelabvēlīgu attieksmi. Jau bija ievāktas ziņas par Anetes uzskatiem kara laikā, un šie ļaudis to Anetei nepiedeva. Nezinādami neko sīkāk par Anetes dēku, tie zināja tikai to, ka viņa bijusi «starptautiskās sakāvniecības» līdzdalībniece (blakus stāvot šie divi vārdi apzīmē grēku, kuru nevar izpirkt); Anete bija ciniski novērsusies no tēvzemes un kara svētās Fйmas [183] . Atgriezties vairs nevarēja. Viņa pati bija aizcirtusi durvis. Lai gan arī paziņas nebija savstarpēji norunājuši, Anete visur atdūrās pret slēgtām durvīm un nevienu nesastapa mājās. Viņai neatradās vieta ne valsts, ne privātā skolā. Vairs nebija arī nekādu privātstundu buržuā ģimenēs kā senāk. Uz viņas vēstulēm viņai neatbildēja. Kāds no agrākajiem profesoriem Sorbonnas universitātē, kas allaž bija pret Aneti izturējies labvēlīgi, par atbildi atsūtīja vizītkartīti ar vārdiem: p. p. c. [184] Aneti boikotēja . . . Ai, šīs vecās, iesīkstējušās universitātes buržuāzijas cietie un ietiepīgie pauri! Tiem piemīt lieli tikumi, pašatteikšanās gars, kas tos tuvina to paraugiem (kurus tie pārlieku studējuši!) — Romas stoiķiem un senās Francijas stingrās tikumības sludinātājiem! Bet tie kultivē nesamierināmu gara neiecietību, zvērēdami pēc kārtas savam dievam, savam karalim, savam likumam, savai tēvzemei, un to nāsis vēl ieelpo ja ne miesas, tad dvēseļu smaku, kas ceļas no sārtiem, uz kuriem dedzināti ķeceri un atkritēji, jo viņi atsacījušies no to credo. Starp citu, lai tos netiesā tāpēc, ka paši tie tic vienīgi vārdos un veikli izvairās nest ticības nastu! Mēs tos nesajauksim ar tiem papīra smērētājiem, kas tēlo Tirtejus [185] un sēž mājās, pagriezuši ciskas pret pavardu uguni, paslēpuši tās no šrapneļiem, citādi tūdaļ būtu jālaižas lapās, un no frontiniekiem, kuri dega alkās atstāt uz tām savu dubļaino pazoļu pēdas. Šie nelokāmie buržuā lēja karā savas asinis. Nebija nevienas ģimenes, kas nebūtu samaksājusi ar savām asinīm. Anete to zināja. Un nebūt nepārmeta viņiem cietsirdību. Šī sāpju nežēlība ir cilvēciska, pārlieku cilvēciska, jo sevišķi tad, ja sāpēm trūkst pārliecības, vai tās nav alojušās un neģēlīgie priesteri nav uzlikuši upuri uz apšaubāma altāra. Tomēr to atzīt nozīmētu krist visdziļākajā izmisumā, tāpēc sāpes sakoda zobus un drīzāk bija ar mieru mirt nekā atzīt savus maldus. Ak, vai tam, kas nepadodas vispārējai aizrautībai, atsakās no paklausības un tikai ar to vien, ka stāv nomaļus no visa ganāmpulka, ierauj robu viņu credo!

Anete atkal devās meklēt tūkstoš vietās dienas vai nedēļas darbu, kā bija darījusi pirms divdesmit gadiem, kad Marks vēl gulēja šūpulī. Likās, tagad viņai vēl grūtāk būs pie tā pierast, jo nu jau gadi sniedzās pāri četrdesmitiem. Taču iznāca pavisam otrādi, Anete jutās vēl lokanāka nekā divdesmit piecu gadu vecumā. Dīvainā pacilātā labsajūta, kuru varbūt nevarētu izskaidrot tikai ar garīgā sasprindzinājuma atslābumu, kādu izraisīja kara izbeigšanās, šķiet, sakņojās tajā dvēseles līdzsvara stāvoklī, kāds dažkārt raksturīgs šim dzīves posmam, līdzīgi augstam plato divu krauju kalna nogāžu vidū: cilvēks tīksminās par kāpšanu kalnā, uzveiktajām kraujām, apietajām aizām, kurās tas varēja ievelties, par krietni piepūlēto muskuļu veselīgo gurdumu, kalnu virsotņu svaigo gaisu, kuru tas ieelpo ar pilnu krūti. Gan pagūs padomāt par to, kas sekos vēlāk! . . . «Man nav jāsteidzas. Kas ir mans, to es turu cieši. Šis elpas vilciens ir mans. Saelposimies pamatīgi! Murgi, kas smacēja Eiropu un mani, šī ciešanu gūzma, bija uz laiku izklīduši, un šis laiks paies pārlieku ātri, jo paiet taču viss, un arī es aiziešu, un šo laiku jāprot izbaudīt. Un to es protu! .. .»

Anete atradās tai attīstības posmā, kad cilvēks iepazīst pašreizējās stundas vērtību. Tā ir jauka, šī stunda, ja vien ir spēcīgi zobi. Kaut arī zālē no vienas vietas slēpjas ērkšķi, tā ir lekna un sulīga; pat rūgtums, kas piejaukts tai klāt, vērš to tikai vēl gardāku. Anete ganās savā pļavā. Viņa zina: vienalga, vai būs prieki vai grūtības, viņai vairs nav ilgi atlicis ar purniņu meklēt un plūkt šo gardo zāli. Tādēļ Anete nemoka sevi ar domām par rītdienu kā viņas dēls un pat par mūžu mūžiem, kā to dara Marks (tā ir jauno tiesa, viņa pati to iepazinusi). Marks sirds dziļumos viņu tādēļ nosodīja; dēla acis viņai to dažbrīd ar rūgtumu pauda. Viņš uzskatīja, ka māte rīkojas kā visi pārējie šā laika cilvēki — egoisti, tuvredzīgie, bezrūpīgie, visi, kas sacīja: «Pēc manis kaut vai ūdens plūdi!» — tie, kurus viņš nolādēja. Tomēr māti Marks nelādēja, kopējo pārbaudījumu laikā tā bija kļuvusi it kā daļa no viņa paša, un Marka ļaunais prāts izgaisa mīklainās skaidrības priekšā, kāda spulgoja mātes gaiši zilajās, dēla īgnajai sejai pievērstajās, smaidošajās acīs. To, ko Marks mātes raksturā neizprata, viņš tomēr atzina — pat tad, ja to neatzina citos . . . Netaisnība? Pretlikumīga labvēlība? Kāpēc gan ne? Jauki būt netaisnam pret to, kuru mīli! Un tur jau arī atrodama taisnība. Par to nemēdz prātot.

Tomēr — kāpēc gan smējās šīs acis pat par ciešanām, kuru ēna skāra mīļotā dēla seju, pat par šā laika likstām, pat par savām dzīves grūtībām? Pašreizējā dzīve, tik tiešām, nedeva Anetei pārāk daudz iemeslu smiekliem! Kad viņa par to iedomājās, tā vien gribējās pašai sev pārmest. Taču viens iemesls Anetei tomēr bija — noslēpumains un baiss, tāds, ko cilvēks nemēdz pat domās atzīt, jo tas liekas apvainojums pašam un savai sirdij, nepielūdzamas varas uzlikts apvainojums, kura nākusi nez no kurienes, nez no kādiem tumšiem dziļumiem . . . Saliedējoties kopā ar visu viņas mīlu pret visdārgākajām būtnēm, ar visu kaislību straumi, ar visu nodzīvotā mūža atjaunotni, savā atvasarā Anete juta, ka viņā rodas dīvaina vienaldzība . . . Tādu cilvēku vienaldzība, kas tik daudz reižu gan savā kaislībā, gan ciešanās un priekā ķērušies pie ilūzijām, tā, ka to pinums atslābis un, ja arī atstājis miesā dziļi iegrauztas pēdas, tad tikai tāpēc, ka tas sagādā baudu un cilvēks pats slepus savelk ciešāk tīklu: tās iztur, tāpēc, ka tev tā patīk, tāpēc, ka tu gribi, lai tās izturētu . . . Bet ja nu negribētu? . . . Zinām, zinām! Labāk par to nedomāt. . . Bet kāda jēga nedomāt? To taču tikpat zina! . . . Skaidrās, briesmīgās un smejošās atbrīvošanās acis . . .

Šādus noslēpumus nemēdz uzticēt jauniem ļaudīm, un labāk arī pašam tajos neiedziļināties, ja ir griba darboties. Taču, ja šāds serums tomēr iešļircināts asinīs, tas nekaitē spēcīgam un nosvērtam raksturam, neizjauc tā līdzsvaru, bet gan nostāda to uz daudz drošākiem pamatiem. Arī pati darbība tādēļ neko nezaudē; tā kļūst vēl noteiktāka, vēl līksmāka, jo atbrīvojas no bailēm un cerībām. Kāpēc tas tā, to grūti paskaidrot, ja nav pietiekami gudra izklāstītāja, bet tikai šajā attīstības fāzē cilvēks sāk visā pilnībā baudīt dzīvi un darbību, jo it visas viņa drudžainās trauksmes kopš šā brīža apmirdz šī kairinošā gaisma, šī atklāsme («Tikai neizpaud savu noslēpumu!»), ka «viss ir — spēle».

Tāds bija vispārējais laikmeta noskaņojums — pēckara parādība. Pēc tik šausmu pilnas darbības un tik spriegām kaislībām vajadzēja atslābināt pārmērīgo gara sasprindzinājumu, citādi nebija iespējams darbošanos turpināt: cilvēki spēlējās ar dzīvi, spēlējās ar šausmām, ar godkāri, ar naidu. Spēlējās neapzināti, lāgā paši sev neatzīdamies . . . Laikmeta draudīgās briesmas, kas uz laiku zaudējušas dzīves vērtības jēgu un kam vissvarīgākās vērtības kļuvušas rotaļlietas! Maz bija tādu, kas — vieni vairāk, otri mazāk — nebūtu aizrāvušies ar šo spēles garu. Anete, spēdama viegli uztvert visas garām traucošās plūsmas, arī pakļāvās infekcijai, taču piešķīra spēlei savu personisko stilu. Viņai bija uz to sliecība, šai «apburtajai dvēselei»! . ..

Taču, spēlējoties ar dzīvi, Anete mitējās interesēties vienīgi par savām kārtīm; viņa labāk orientējās kaimiņu kārtīs, nevis lai tos apspēlētu, bet lai spēlētu to vietā. Un, ja tie apspēlētu Aneti, viņa rastu iespēju, lai arī visu nezaudētu: pēc labības ievākšanas uz kaimiņu lauka Anete allaž bija pratusi uzlasīt sev kādu sauju uzjautrinājuma vārpu. Viņa mēdza uztvert komisko nepatīkamajos stāvokļos, kādus bija izvilkusi dzīves loterijā, un arī to, kas šķita smieklīgs laimētājos, kuri mēdza viņu izmantot. Tā daļa, kas Anetes raksturā bija no burgundiešiem, guva virsroku. Ne miņas vairs no puritānisma, no sarūgtinājuma pilnās tieksmes uz bezcerību, kuru varētu attaisnot ar laikmeta likstām un pašas neveiksmēm! Anete iet savu ceļu, viņa ir brīva no sakām, viņai nevienam savā ceļā nav jāskaita pamācības, lai kāds tas arī būtu — kuprains vai greizs; Anetes acis smejas, un viņa saka pati sev: «Pasaule ir tāda, kāda tā ir. Arī es esmu tāda, kāda esmu. Lai tā mēģina mani paciest! Es taču arī to paciešu!»

Pat šis sirsnīgi mīļotais dēls, pati dārgākā ilūzija («Mans dārgums! Tu arī, tāpat kā viss pārējais … Manu acu gaisma .. , Vai bez tevis es vēl redzēšu? .. .») — viņa vairs neprasīja, lai Marks kļūtu pašas attēls, lai tas domātu tā, kā domā viņa, lai mīlētu to, ko mīlējusi viņa… Anete smējās, ielūkodamās dēla dvēseles dzīlēs ar savām brīvajām un ziņkārajām acīm un redzēdama tur līdz baltkvēlei nokaitēto pasauli ar dūmu vērpetēm. Ai, ne viss tur bija skaists, nebūt ne viss! Anete redzēja tur ņudzam diezgan nejaukus zvēriņus, nežēlīgus un alkatīgus: naidu, lepnumu un baudkāri, visus varmācības izraisītos netikumus, taču («Lai slavēts dievs! … Bet vai man jāslavē dievs? Slavēts lai ir mans klēpis, kas tevi veidojis!») nebija nekāda zemiska netikuma … Tikai daudz mazu vilcēnu… Bez tiem jaunatnes meža nemēdz būt! «Bēdziet! Esmu ielaidusi mežā mednieku! Lai mācās savu amatu!»

Anete uzsmaidīja savam mīļotajam zēnam, kas pavērās mātē trauksmainām acīm . . . «Kāda bezsirde gan ir tava māte!» viņa uzjautrināta nodomāja. «Vai ne, manu nabaga Mark? Tevi sagaida grūtības un cīņas! Un viņa tevi nežēlo? . . . Nieki, viņa zina (un arī tu zini), ka tam jātiek pāri, jātiek vienam pašam, un tu tiksi tam pāri — gan sakauts, samalts aiz noguruma, tomēr norūdīts. Kāda jēga tikumībai, kas nav bijusi pakļauta riskam, glabāta drošā vietā. Riskē! Meties septiņi reiz septiņas reizes ugunī! Kad no tās izkļūsi, tu man pateiksi paldies.»

Tāpēc arī Anete saprata, ka Marks vēlētos aizbēgt no viņas un viņas mājas. Lai arī cik lielu brīvību Anete ļāva dēlam un piesardzīgi atturējās iztaujāt jaunekli, ja viņš nesāka runāt pirmais, — viegli aizvainojamam Markam šķita, ka māte viņu uzrauga. Marks nejutās brīvs savās kustībās, sašuta par to, ka jutās sasaistīts, un ar mokām apvaldīja nepārvaramo vēlēšanos izteikt to mātei. Bet Anetei tas nebija vajadzīgs: dēla pēc atriebības alkstošais asums un nemierpilnā klusēšana runāja pati par sevi. Viņa aizsteidzās priekšā. Arī materiālie apstākļi vērta kopīgo dzīvi grūtu. Jaunā īres maksa piespieda viņus atstāt veco dzīvokli, un dzīvokļu krīze nepavēra nekādu iespēju atrast Parīzē par pieejamu cenu piemērotu mitekli. Bez tam trūka arī naudas, un veltā dzīšanās pēc vietas, kā tas bija sagaidāms, draudēja piespiest Aneti atstāt Parīzi.

Varbūt lasītājiem liksies dīvaini, ka Anete nelūdza māsai līdzekļus, lai varētu palikt Parīzē, jo Silvija spēja palīdzēt un nebūtu arī atteikusies. Jāatceras abu māsu raksturs un, par spīti viņu savstarpējai mīlestībai, uztraucošās nesaskaņas starp šīm divām viengabalainajām un pretējām dabām. Lai arī abas viena otru sirsnīgi mīlēja un atzina otras pārākumu kaut kādā īpašā nozarē, tomēr (pats par sevi saprotams!) ikviena uzskatīja savu darba lauku pārāku un, to lāgā neapzinādamās, mēģināja dzīves gaitā iegūt morālu uzvaru pār otru. Un nekad neviena nebūtu labprāt padevusies liktenim un lūgusi otrai dažas acis spēlē uz priekšu. Viņas bija kaislas spēlētājas — ak, ne jau nu likmes dēļ! — un abas gribēja laimēt, neprasot atpakaļ kārtis.

Tomēr Anetei vajadzēja atvēlēt lepnajai un sirsnīgajai Silvijai gandarījumu un aizņemties dažus tūkstošus franku, lai segtu steidzami nokārtojamos parādus, Marka skolas naudu un nokavēto īres maksu. Viņā vēl mita seno buržuā gars, kuri nevarēja gulēt, tiklīdz bija kādam parādā. Taču sev par nepatikšanām, līdzko Anete no viena parāda atbrīvojās, tūlīt iekrita citā; viņa ne tikai nevarēja ilgu laiku atlīdzināt māsai parādu, bet redzēja, ka drīz vien radīsies nepieciešamība aizņemties atkal. Silvija par to tikai priecājās. Viņa bija iecerējusi izmantot Anetes rosīgo raksturu, iesaistot māsu savā uzņēmumā. Pirms gadiem divdesmit Silvija bija to mēģinājusi, tomēr nesekmīgi. Taču no sava nodoma viņa nebija atteikusies. Silvija, tāpat kā Anete, piederēja pie tām sievietēm, kas var klusēt visu mūžu, ja dzīve traucē piepildīties viņu nodomiem, tomēr nepiekāpjas ne par sprīdi, cerēdamas, ka drīzāk dzīve piekāpsies savā ietiepībā nekā viņas.

Tagad apstākļi bija Silvijai labvēlīgi. Izdarīgajai sievietei palīdzēja ceļa vējš, un viņa mācēja veikli manevrēt. Silvija bija pratusi gūt sev labumu no izpriecu un alku uzliesmojuma, no greznības, deju un uzjautrinājumu neprāta. Savu modes ateljē, kas bija devis milzīgu peļņu pēdēja kara gadā, viņa nolēma paplašināt; Silvija atvēra skaistuma kopšanas kabinetus, dejas lokālus un salonus, kuros notika izstādes, tējas, deju vakari un individuāli koncerti, un pat opija smēķētavas noslēpumainajās un komfortabli iekārtotajās pagraba telpās. Te darīja gandrīz visu, ko vien varēja darīt labas gaumes un pilnīgas brīvības robežās: jo šās abatijas priekšniece bija īsta Parīzes meita, brīva un pārlieku izsmalcināta, lai paciestu Telemā varmācību un rupjību. It visā pārējā valdīja gudra devīze: «Dari, ko gribi! . . .» Silvijai bija diezgan daudz parādnieku valdošajās aprindās, tā, ka viņa varēja būt droša, ka tie izdarīs pakalpojumu, parūpēdamies, lai uz viņas uzņēmumu skatītos mazliet caur pirkstiem.

Kopš pusgada Silvija bija pieņēmusi par palīgu kādu vīrieti, kas, būdams reizē kompanjons un mīļākais, uzskatīja sevi par neaizstājamu. Silvijai gan neatvietojamu cilvēku nebija: viņai nekad nesagādāja grūtības atrast aizstājēju. «Kad trūkst viena mūka, abatija nestāv dīkā …» Taču tieši šis mīļākais un kompanjons viņai sevišķi patika. Silvija viņā atrada uzņēmuma interesēm noderīgo reizē ar patīkamo. Utile dulci.. . [186] Šis āksts bija īsts meistars modes lietās. Kādā ģeniālas apgaismības brīdī viņš atklāja, ka pārvaldīt pasauli var tikai, vadājot to aiz deguna. Ātri vien viņš kļuva izcila figūra parfimērijas nozarē, kas guva slavu abpus Atlantijas okeāna ar savu flakonu formu un saturu. Viņa slava sacentās ar Foša [187] slavu. Šis nožēlojamais cilvēciņš gandrīz vai uzskatīja, ka sagādājis Francijai tikpat lielu slavu kā Fošs. Visu to ievērojot, viņa veids, kā kļūt slavenam, tomēr bija izmaksājis Francijai lētāk. Silvijas kompanjons labprāt mēdza lielīties, dēvēdams sevi par sieviešu Napoleonu, tas ir, cilvēces vienas puses Napoleonu: otru pusi viņš atstāja Napoleonam Pirmajam. Viņš parakstīja savus ražojumus: «Kokijs (Gijs)» (viņa īstais vārds bija Kokī [188] ) un, lai gan tas arī, kā mēdz sacīt, nesot laimi, tomēr reklamēt to nederēja: kas zin, Silvija vēl iedomājas kādu dienu attaisnot šādu uzvārdu! …

Pagaidām viņi turējās kopā, un tos saistīja kā juteklībā, tā saprāts, tas ir, — izdevīgums. Kokijs izskatījās ļoti glīts un dažu upuru dēļ, kurus viņš saprātīgi bija nesis kādam ietekmīgas preses šantāžistam par labu, bez jebkādām grūtībām varēja izrotāt pogcaurumu ar ordeņa lentīti, kas pacēla viņa flakonu cenu par piecdesmit procentiem.

Silvija bija lieliska partnere. Viņas četrdesmit gadu svaigais briedums tagad ieguvis Jordansa [189] nimfu krāšņo mirdzumu; asinis pārlieku strauji pieplūda pierē un krūtīs, taču Silvija nekā nedarīja, lai mazinātu to kvēli: tas bija viens no viņas pievilcības ieročiem; no visas viņas būtnes, tāpat kā no juteklīgajām acīm, izplūda saldkaisle; viņa, likās, peldēja tajā vizmaini kaila. Kad Silvija vērās spogulī (un arī tad neaizmiglotām acīm! Viņas acis ar izdzītajām uzacīm slīdēja, mērojot sevi no galvas līdz kājām ar skaidru, asu un modru skatienu kā Mazajam kaprālim [190] savas kampaņas skatē), mēģinot ar ironiju atrast agrākās Silvijas — šīs meitenītes bez krūtīm, divdesmitgadīgas vājas kaķenītes atveidu šais krāšņajos plecos, šo krūšu augļu dārzā — skaista raža pilnum pilniem groziem; viņa dižojās ar šiem augļiem, necenzdamās noslēpt to lepno tuklumu. Silvija bija par sevi tik pārliecināta, ka, radot modi, kas prasīja, lai sievietes atteiktos no polsteriem mugurpusē un priekšpusē, pati nepakļāvās šās modes likumiem. Lai dara citi, kā vēlas! . .. Lai staigā Venēras bez dibeniem! «Apcirpsim tev visu, mana dārgā, ko vien tu gribēsi.. .» Tikai ne par velti! Visvienkāršākie viņas ateljē mājas tērpi maksāja tik daudz, ka par šo naudu varētu apģērbt veselu ģimeni. Anete bija māsai palīdzējusi izrotāt modeļu tērpus slaveniem vārdiem, kas aizgūti noPrimaticco[191] un Fontenblo [192] skaistulēm (tādējādi cena paaugstinājās). Anete uzjautrinājuma dēļ bija pat uzzīmējusi pēc atmiņas dažus to portretus. Silvija izteica Anetei pārspīlētus komplimentus; viņa nopūlējās pārliecināt māsu, ka tās īstā vieta esot zīmējumu ateljē priekšgalā vai arī, ievērojot Anetes prasmi uzturēt kārtību, jauno veikalu pārzināšanā, kurus Silvija bija nodomājusi atvērt: firmai paplašinoties, nodaļas bija izkaisītas pa vairākiem Parīzes kvartāliem.

Taču Anete nebūt negrasījās kļūt par Silvijas zvaigznes pavadoni. Lai arī cik vilinošs būtu šā zvaigznāja aromāts, modes un saldkaisles karavānu novietnes izplatītā smarža Anetei šķita pārlieku spēcīga. Anete nenosodīja Silviju par tās paņēmienu, kā tikt pie mantas. Tomēr nepretendēja uz savu daļu no šās mantas; Anetes lepnums jau dabūja ciest tādēļ vien, ka bija spiesta pieņemt dažas drupačas: viņa neradīs miera, iekams nebūs tās māsai atdevusi.

Piebildīsim (Anete māsai, protams, ne domāt nedomāja par to stāstīt), ka flakonu Napoleons kādu vakaru, nejauši sastapis Aneti veikala gaitenī, bija atļāvies dažas vaļības, gan netikdams diez cik tālu, jo viņu tūdaļ piespieda atkāpties; bet, ja arī nicināšana bija izsvītrojusi šo gadījumu no Anetes atmiņas, apvainotā miesa to nepiedeva. Sievietei, kas nekad neatdodas daļēji, miesa ir lepna un vēl ilgāk neaizmirst nodarīto pārestību nekā saprāts.

Tātad Anete bija nolēmusi no māsas neko nepieņemt. Taču dēlam viņa ļāva brīvību neatteikties: Anete uzskatīja, ka viņai nav tiesību atraut dēlam palīdzību, ja viņš to vēlas. Marka vecumā pašam bija jāatbild par sevi. Anete dēlam to arī pateica, sargādamās mest uz māsu ēnu, kas varētu ietekmēt Marka lēmumu. Tomēr pārlieku vērīgais Marks nolasīja mātes domas, kas arī viņam bija kļuvušas tuvas. Marks saprata un slepus atbalstīja šo mierīgo nesamierināmību. Tomēr nebūt nedomāja to atdarināt. Vismaz ne tagad. Marks nesaprata, kāpēc būtu jāatsakās piedāvātajā ābolā iecirst zobus un izpētīt nejaušību pilno pasauli. Marks aptvēra gluži labi, ka viens pats kodiens neuzliek nekādus pienākumus, un neuzticīgais zēns (viņš pazina, tāpat kā māte, valdonīgo Silviju un tās viltībiņas, kad tā gribēja kādu pakļaut sev) jau priekšlaikus nolēma pieņemt iespējami maz: Marks zināja, ka krustmāte nekad nepiemirsa naudu, kuru reiz devusi pat tiem, kurus mīlēja . . . Ai, ne jau nu nauda bija tā, kam viņa pieķērusies, bet gan iespēja kaut ko no tiem iegūt! Silvijai bija tīkami domāt, ka parāda dēļ tie, kurus viņa mīl un kuri viņai vajadzīgi, pieder viņai. Nekad savā mūžā Silvija neatgādinātu parādu, taču viņa gaidīja, ka viņi paši to atcerēsies. Tā bija it kā slepena noruna, kuru tie parakstījuši kopā ar viņu, un pietika, lai tie tikai klusībā šo parādu atzīst, vairāk viņa neko nevēlējās. Silvija tomēr gribēja pārāk daudz. Un tieši to zēns, kas neieredzēja mutes dzelžus, nespēja paciest. Viņš jau nu neies pie redelēm.

Anete par to nebūt neuztraucās. Viņa bija pārliecināta par sava kumeliņa neatkarības tieksmēm. Un viņas nemierīgā mute jau priekšlaikus šķelmīgi smaidīja par neredzamo filmu, kas risinājās gara acu priekšā: uzspraudusi brunčus, Silvija ķer zivis, iemet makšķeri, lai notvertu mazo zivteli, kas ziņkāra, tomēr aizdomu pilna patrin degunteli pie āķa un tad nicīgi aizpeld projām. Pludiņš nodreb. Makšķeres aukla izstiepjas. Modra roka izrauj to ārā no ūdens. Āķis tukšs. Ēsma pazudusi. Zivtele arī. Anete smejas, iztēlodamās Silvijas saraukto degunu; viņa pazīst saniknoto, īgnuma pilno grimasi, kādu māsa savelk, tiklīdz kāds pretojas viņas gribai.

Marks, kādu brīdi vērojis māti, iejautājas:

— Māt, par ko tu smejies?

Anete raugās dēlā, viņa sejā, kas ir raižu pilna, drūma, allaž modra it kā visai pasaulei nebūtu citas neatliekamākas darīšanas kā vien tīkot, kā varētu viņu aprīt, un saka — Par tevi arī.

— Arī? Kas tad ir otrs?

Anete neatbild.

Nē, ne jau nu par to viņa ir nemierīga, ka atstāj dēlu vienu pašu šais Parīzes džungļos. Anete noteikti izlēmusi braukt projām! Pagadījies gluži nejaušs piedāvājums, un viņa to pieņēmusi. Izmēģinājusi kādu pusduci dažādu darba veidu, lai nopelnītu naudu, — pārrakstīšanu, kurjera pienākumus, etiķešu piestiprināšanu veikalos, izrakstu gatavošanu no bibliotēkas grāmatām kādam rakstniekam, kas fabricēja biogrāfiskus romānus (viņa atnesa tam dokumentus, kurus rakstnieks izkropļoja, lai smīdinātu lasītājus uz sava varoņa rēķina, kurš bija netiklis, histēriķis, savādnieks un āksts no Šekspīra laika cirka, jo jaunā noņēmēju šķira — neizglītotie cilvēki, dīkdieņi un mēlneši — tieši šādā veidā izprata vēsturi: kā sieviešu tenku krājumu), — Anete desmitiem reižu velti bija izskraidījusi no viena gala līdz otram it visu Parīzi, iemantodama varžacis, līdz beidzot dabūja sekretāres un kasieres vietu kādā Zvaigznes laukuma viesnīcā. Ilgi Anete tik un tā nebūtu tur noturējusies: viņai ar kaunu bija jāatzīst, ka viņas plašās izglītības nepietika, lai varētu tikt skaidrībā grāmatvedības kontu jūklī. Bet kantorī Anete iepazinās ar kādu rumāņu ģimeni, kas viņai dedzīgi pieķērās. Pārmijušas tikai dažus vārdus ar Aneti, visas trīs jaunās meitenes kaisli viņai pieķērās: tās Anetei tūdaļ uzticēja visu savu mazo sirsniņu noslēpumus. Arī māte neslēpa savējo, lūgdama viņai padomus par veikaliem, tualetēm un smiņķiem — Silvijas karaļvalsti, kurā Anete arī tās ieveda (šāda radniecība bija pievienojusi Anetes valdzinošajai ietekmei ne mazumu spožuma). Un pat tēvs izstāstīja Anetei savus mīlas piedzīvojumus un prasīja viņai padomus mākslā patikt parīzietēm. Tas bija diezgan skaists vīrietis ar apaļu galvu, brūnganu ādu, kurai žults kaite bija piešķīrusi dzeltenu nokrāsu, neizdibināmām, melnai slīkšņai līdzīgām acīm, kurās varēja vai iestigt, šauru pieri, īsu zodu un varenu kaklu; viņš drausmīgi cieti izrunāja «r» un izturējās klīrīgi. Viņš bija lielu zemes platību īpašnieks no Valahijas un piederēja pie kādas feodālās buržuāzijas klaniem, kura ekspluatēja šo zemi; viņa banda bija to deleģējusi uz reparāciju komisiju. Taču pēkšņās politikas svārstības izraisīja zirgu maiņu, vietas pie redelēm ieņēma citi, un Ferdinands Botilesku, labi paganījies, vēl ar salmu paliekām uz lūpām, atgriezās ar tuviniekiem Bukarestē. Reizē ar sieviešu ģērbu kastēm, kuras tie veda no Parīzes, viņiem pēkšņi ienāca prātā untums paķert līdzi arī Aneti. Anetes inteliģence, viņas nevainojamā parīzietes gaume, daudzpusīgā dzīves pieredze, dabiskā un tīkamā izturēšanās, iedzimtās spējas risināt sarunas — tas viss bija Ferdinanda Botilesku slepenās jūsmas un skaudības objekts. Nepagāja ne nedēļa, kad viņi jau bija nonākuši pie pārliecības, ka Anete tiem ir ieguvums, bez kā nav iespējams iztikt. Kādu vakaru meitenes plosīdamās metās viņai ap kaklu, reizē smiedamās un raudādamas, skanīgi viņu skūpstīdamas un čalodamas, ka vairs nespēj no viņas šķirties. Ģimenes galva piedāvāja Anetei pavadīt sievu un meitas kā guvernantei, draudzenei, skolotājai, laika kavētājai. Viņas lomas robežas bija nospraustas visai miglaini. Piedāvātie noteikumi, lai gan dāsni, arī nebija pietiekami skaidri izteikti. Taču viss tika sniegts ar tādu sirsnību, ka Anete, ilgodamās pamest Parīzi, pieņēma piedāvājumu. Viņa nepalika nejūtīga pret triju mīlošo meiteņu nesavaldīgo sirsnību, kas tai atsedza kailas savas vienkāršās un tomēr sarežģītās dvēselītes: viņu pārmērīgais jūtu izplūdums veidoja tik jauku kontrastu ar Marka noslēgto raksturu un atturību, kādu Anete pati pūlējās ievērot attieksmē pret dēlu. Tātad viņa nolemj atstāt Marku. Viņa apzinās risku. Tas ir milzīgs, bet neko nevar darīt. Tikai nepilnvērtīgs cilvēks baidās riskēt. Kas saka «dzīve», tas saka arī «nāve»: tā ir divkauja, kura nerimst ne mirkli.

Anete uzliek rokas dēlam uz pleciem: pēkšņi viņa ielūkojas tā dvēselē līdz pašām dzīlēm. Mātes skaidrajās acīs Marks redz sevi pavisam kailu un gluži neviļus sakustas, it kā gribēdams apslēpt savu domu kaunpilnās vietas. Bet viņa jau tās ieraudzījusi. . . Par vēlu! Sašutis viņš sakļauj nāsis un saņemas. Anete saka:

— Manu dārgo puisēn, esmu kā smaga nasta uz taviem pleciem … Jā gan! Es to redzu un saprotu, netaisnojies! Tu gan mani mīli, bet tev vajadzīga brīvība. Tas ir likumīgi. Šis mūžīgais liecinieks tevi traucē… Es atbrīvošu tevi no tā. Tu varēsi viens pats gūt pieredzi Kad cilvēks grib dabūt mācību dzīvē, partneri ir lieki: lai tie atbrīvo vietu! Šaut bukus vajag bez skatītājiem . . . Nu tad ej un šauj bukus! … Tu zini tikpat labi kā es, ka par dzīves pieredzi bieži vien tev pašam būs jāsamaksā. . . Centies tikai, lai tu maksātu biežāk pats nekā citi! … Jā, manu zēn, es runāju ar tevi kā vecs biedrs; varu to tev pateikt: es vairāk paļaujos uz tavas sirds taisnīgumu nekā uz prāta taisnīgumu… Un galu galā man labāk patīk, ka tas tā arī būtu… Tu esi neapvaldīts, iecirtīgs, viengabalaina rakstura, tu nerēķinies ne ar ko, esi straujš un gatavs iznīcināt… Es nevaru atturēt tevi no nepareizas rīcības un kļūdām . . . Taču (tas ir vienīgais, ko tev lūdzu) saudzē no tām vārgos, mazos, tos, kas lāgā nespēj aizstāvēties! . . . Nu, un par citiem — tā ir viņu darīšana un arī tavējā. Lai tie saņem, kas pienākas! Un arī tu! . . . Labība tādēļ ir, lai to kultu! Lai arī tevi pakuļ! Kā teikts sakāmvārdā:

Ik nāvei savs cīniņš,

Ik graudam savs salmiņš.

Es vēl neesmu savus salmus pazaudējusi. Tu esi mans grauds. Izej arī tu savukārt cauri piedarbam! Lai dievs iejauj savu maizi… Da nobis! . . . [193] bet ne jau nu viņš mums to dod. Mēs dodam to viņam. Tie esam mēs, kas, ar savām grūtībām kaujoties, sijājam viņa miltus .. .

— Mans nodoms nav ļaut sevi apēst, — sacīja Marks, — iekams nebūšu apēdis savu daļu.

Ar ārēju skarbumu Marks maskēja satraukumu, kādu radīja mātes vārdi. Tie iespiedās pašos sirds dziļumos. Nebija vajadzības izskaidroties. Abi sapratās no pusvārda.

Viņi palika vēl kādu mirkli, raudzīdamies viens otrā, un viņu maigumā slēpās izaicinājums:

«Es tevi mīlu. Bet tev to neteikšu.»

«Man nemaz nav vajadzīgs, lai tu to pateiktu.»

Anete saņēma dēlu aiz zoda un iesmējās:

— Nu labi, ēd savu daļu, manu vilcēn! Man ir manējā.

Viņa to noskūpstīja.

Mātei un dēlam nebija paradums skūpstīties. Viņi vairījās no jūtu izplūdumiem. Šis atvadu skūpsts tādēļ kļuva vēl nozīmīgāks. Mātes mute teica dēlam:

«Dedz, ja tu vēlies! Tikai neaptraipi sevi! Es uzlieku tev savu zīmogu.»

Tā vismaz, atmodies naktī, drebošais zēns izprata šo pavēli. Un viņš bija pārlieku patiess pret sevi, tāpēc zināja, ka to pārkāps. Bet Marks zināja arī, ka tas būs viņš pats, kuru viņš nodos: pavēle nāca no viņa paša, nevis no mātes. Un pret māti, kas bija pavēlējusi viņa vietā, Marks šai pēdējā naktī, ko pavadīja ar to kopā zem viena jumta, sajuta dziļas cieņas jūtas, kuras bija daudz kvēlākas nekā mīlestība. Marks aizturēja elpu, lai saklausītu mātes dvašas vilcienus, kas bija dzirdami no blakus istabas. Jaunekli māca neskaidras ilgas, smagas domas; viņš gribēja dalīties ar māti savās mokās, taču uzskatīja, ka māte ir pārāk taisna, pārāk veselīga, lai viņu saprastu, un pat uzticība, kādu māte viņam izrādīja, atturēja zēnu no vēlēšanās tai uzticēties: viņš baiļojās to pievilt cerībās. Anete gulēja. Viņa zināja gluži labi, ka dēls viņu nodos, nodos pats sevi. Kas dzīvo, tas nodod citus un pats sevi, iekams gailis divas reizes nodziedājis. Bet pietiek ar to, lai viņš būtu spējīgs sadzirdēt gaiļa dziedāšanu un pats sev teiktu ar katru jaunu ausmu: «Esmu sakauts. Sākšu no gala …» Anete zināja: viņas puisēns nekad nenometīs ieročus. Neko vairāk Anete arī nevēlējās. Viņa bija aizmigusi.

*

Brīvība Marku drīzāk traucēja nekā atviegloja. Par brīvību jau allaž jāsamaksā dārgāk nekā par visiem citiem labumiem. Šajā laikmetā tā bija postoša. Vajadzēja būt visai bagātam, lai to paciestu. Marks zināja: viņš neiegūs brīvību par velti, tomēr uzskatīja, ka spēs to iekarot pats saviem spēkiem. Anetei tikai ar pūlēm izdevās aizbraucot piespiest dēlu pieņemt nelielu avansu, lai tas varētu iztikt trīs četras nedēļas, līdz sameklēs kādu darbu. Anete nebūt nemaldījās par šo dēla jauno pašpārliecību: viņa pat labprāt vēlētos, ka Marks pats to pārbaudītu un dzīve sadotu tam pa nagiem — peļķe bija saviļņota, viņas pīlēnu pašūpos, taču pīlēns nemēdz noslīkt peļķē. Anete nešaubījās, starp citu, ka, tiklīdz viņa pagriezīs muguru, Silvija būs klāt uz krasta, saukdama: «Maziņo, maziņo!» Maziņais bija brīdināts. Lai nu abi ķepurojas kopā!

Marks bija nolēmis iztikt bez citu palīdzības. Viņš nevērīgi noraidīja Silvijas pirmo piedāvājumu. Silvija neuzstāja; viņa nebija mazāk par māsu pārliecināta, ka dzīve lielībnieku drīz vien pārmācīs. Marku aizvainoja izsmējīgā vienaldzība, ar kādu krustmāte pieņēma šo atteikšanos. Pārdomājis Marks nojauta kaut kādu neskaidru iemeslu nemieram, it kā sazvērestību pret savu brīvību. Tas viņu vēl jo vairāk pamudināja aizstāvēties.

Tomēr aizstāvēties bija grūti: ienaidnieks parādījās tai pusē, no kurienes to nemaz negaidīja. Taču neviens cits negatavoja sazvērestību pret viņu, vienīgi viņš pats pret sevi.

Marks galīgi nezināja, ko iesākt ar savu dzīvi. Un tomēr bija neatliekama nepieciešamība to izlemt. Tagadējā dzīve ir neganta cīņa par darba vietu. To iegūst tas, kas metīsies virsū pirmais! Bet, lai mestos, vispirms jāizvēlas. . . Nē, vispirms jāsaķer! Citādi vēlāk galds būs novākts . . . «Bet, ja nu nekas, kas atrodas uz šā galda, mani nekārdina?» — «Tad tev paliks pāri tikai tas, kas mētājas zem galda. Tu būsi suns.» — «Man labāk patiktu būt vilkam, kā to teica viņa.» Bet tā ir lieka greznība. Tā domāta ekspluatatoriem, dienas saimniekiem. Bet pārējiem, sīkalīšiem, domāta katorga!

Kur lai rod nodarbošanos, kas būtu tiem pa spēkam? Gatavu apģērbu veikalā nav vairs nevienas šiem jaunajiem augumiem noderīgas panckas. Inteliģentam un nabadzīgam puisim, kam augstskolas diploms kabatā, universitāte piedāvā (vēl nesen piedāvāja) gluži dabisku izeju: kļūt savukārt par pasniedzēju. Bet pašreiz universitāte atrodas pagrimuma stāvoklī. Tā iekritusi nabadzībā. Un savu nabadzību pieņem nekurnēdama. Agrāk šādu rīcību nosauktu par dižciltīgu lepnumu. Šodien jaunās mutes izspļauj šo appelējušo maizi. Daudz netrūka, un viņi to būtu nosaukuši par sīkalīšu riecienu. Un tomēr tieši par šādu cenu mūsu ievērojamie, nesavtīgie zinātnieki ieguvuši visu to, ar ko bagātinājuši cilvēci. Jā, bet tādējādi tie vismaz aizstāvēja savu neatkarību. Šodien tie aizstāv savu izdabāšanu. Šie kara gadi pierādījuši, ka zinātne ir labākā varas kalpone. Būt vienlaikus gan nabagiem, gan kalpiem, gan nesavtīgiem, gan verdziskiem bija par daudz prasīts no šādiem izsmējīgiem jauniem cilvēkiem. Tādiem viegli nicināt «ideālismu»! Un par atbildi viņi plātās, ka viņiem esot jābūt bagātiem un brīviem — un ka viņi tādi arī būšot. . . Norunāsim ar šiem jaunajiem cilvēkiem tikšanos pēc desmit gadiem!

No septiņiem divi izvēlējās, — ne jau nu sekodami aicinājumam, bet gan nepieciešamības spiesti, — drūmo augstskolas pasniedzēju ceļu: Bušārs, kas ar dusmām un niknumu kodīja laužņus kā Peršeronas zirgs meklēšanās laikā, un Riša, salta, izsmējīga, pilna apņēmības, neizpauzdama nevienu savu domu — sava sarūgtinājuma nepārredzamās stepes . . . «Soļo un klusē! Ja apstāsies, vairs nespēsi no jauna doties tālāk. . . Bet kāds tam mērķis? Es nekā no tā neizprotu. Un vai vispār ir kāds mērķis? Varbūt vēlāk, ceļā, tas radīsies … Ja ne, iztiksim arī bez tā! … »

Marks vilcinādamies devās tiem līdzi kādu gabalu, cieši apņēmies tos pamest pirmajā ceļa pagriezienā. Māte, ļaudama dēlam pilnīgu brīvību, tomēr ieteica — lai ko arī viņš vēlāk izlemtu — izmantot iegūtās priekšzināšanas un iegūt licenciāta grādu: tā gan šķita sīka kārts spēlē, tomēr prātīgāk bija neaizmest projām nevienu, jo kāršu tik maz. Anete saskatīja arī šai izraudzītajā mērķī, pārāk daudz gan tam neticēdama, veselīgas grūtības, kuras nāks par labu dēla nedisciplinētajam raksturam vismaz uz dažiem mēnešiem, kamēr viņš iemācīsies patstāvīgi spert pirmos soļus. Tā nu Marks gatavojās eksāmenam, — taču neticēdams, ka to noliks, un pat nebūdams pārliecināts, ka noturēsies līdz kursa beigām. Marka uzmanību saistīja milzums citu jautājumu. Kā lai ieslēdz pats sevi šai pieputējušo zināšanu būdā, kur neielaužas ne mazākā tagadējā laika vēsma! Turklāt tieši tādā laikā, kad saprāta orbis terrum[194] tik bezgalīgi ap viņu izplētusies! Ja grib to aptvert kaut vai tikai ar paviršu skatienu, nedrīkst zaudēt ne mirkli: jo nekas nav drošs, viss grīļojas, nav rītdienas; rīt jau kara un revolūciju bezdibenis var mani aprīt. Un lai es pats sevi notiesātu uz sholastiskā režīma askētismu! Un kādas ticības vārdā? Man ir viena vienīga ticība: es ticu tam, ko redzu un varu aptaustīt. Pārējais — vēlāk! Tas nav domāts šai dienai! Šodien — skatīt un redzēt! Un aptaustīt visu, ko vien spēju satvert.. .

Ne jau Marks vienīgais tā domā šās neticības kašķa apsēstās jaunatnes vidū, šo nekaunīgo apustuļa Toma līdzinieku vidū. Ap viņu skurbinošā ātrumā griežas gara dēku meklētāji . . . Nabaga meklētāji, tie traucas pa visām izplatījuma un laika joslām ar savu bezjēdzīgo vienas dienas «es» un tā aizspriedumiem un nekā nespēj ieraudzīt ārējā pasaulē, nešķielējot uz iekšējo pasauli, uz Kazbu [195] , uz Parīzi un savu: «Ko par mani teiks? . . .». Šie «Vai tu esi mani redzējis?» [196] , kuri uz visas zemeslodes, no poliem līdz pašam ekvatoram, izkrāšļo sev purnus, lai piesaistītu bulvāra pūļa uzmanību! . . . Pēckara grāmatu tirgotavas pārpilnas ar satrauktu rakstu nekaunību, tie smird pēc bāra un benzīna, tālsatiksmes ātrvilcieniem un radio. Šī skribelēšana uzspridzina domu, rada sajukumu mākslā, politikā, metafizikā un uzšauj pa dibenu reliģijai. Mazlietiņ ieskurbusi tā tomēr neļauj sevi apmuļķot, ir gatava izsmiet to, ko pati sludina vai nozākā; tā ir patiesa savā tieksmē visu grozīt; tās neapmierinātā ēdelība iecērtas ar zobiem it visā, taču jau pēc otrā kodiena visu izspļauj ārā; tai niez rokas un kājas un svilst sēžamvieta. Pasaule, visa zeme defilē tai garām tērgāšanā par mākslu, pasaules apceļotāju kabeļtelegrammās, romāna formā ietvertajā enciklopēdiju jūklī. Viss samests kaudzē. Velkam ārā no šīs kaudzes, steigā bāžam roku piedurknē, kāju bikšu starā — par īsu! Par garu! Sviežam projām, piesavināmies citu domas, neaplūkojot tās, un jau pēc stundas neatceramies, kādas acis bijušas tai, ar kuru pavadījām kopā visu nakti. Kas gan lai uzņemas pūles iepazīt dzīvo dvēseli, kura pukst šai apsmietajā miesā? Pasaule aizslīd gara acu priekšā kā kinofilma. Arvien ātrāk un ātrāk! Un ārējie apveidi saplūst, izkusdami cits citā. Pirksti nespēj saturēt nevienu. Tie ļauj šiem apveidiem izslīdēt. Visu vīna dārzu saknābājuši strazdu bari. Vīna šogad nebūs.

Tomēr strazdi apskurbuši. Bars žadzina viena laida. Vajadzīga necilvēciska piepūle, lai izsekotu kādai domai šā ņūkļa vidū. Bušārs pagurst, saraucis pieri: grumbas virs acīm pieplūdušas asinīm, viņš kaisli nopūlas sabāzt savās nepakļāvīgajās smadzenēs blīvo mācību grāmatu mālu. Bušārs nejūt, kāds polārs aukstums valda viņa bēniņos. Galva viņam deg. Bet varenais vēders rūc. Jāaizbāž rīkle vilkam, iekams smadzenes nav tikušas galā ar ikdienas māla devu. Kad Bušārs to veicis, mēle viņam veļas ārā no mutes. Kā ārprātīgs viņš nodrāžas lejā uz ielas. Bušārs dzen pēdas kādam, kas izmaksātu maltīti. Viņš sameklē Veronu un saka tam tieši acīs:

— Es palīdzēšu tev atdot nolaupīto naudu. Tautas vārdā es

ņemu to atpakaļ.

Verons sākumā smejas. Viņš tīko izsprukt, nicīgi jautādams:

— Vai tu gribi kaulu?

— Es gribu gaļu! — otrs atcērt. — Savu ģindeni vari paturēt pats sev.

Verons negribīgi iesmejas, bet aiz lepnuma cenšas to neizrādīt. Kad tēlojam Katalīnas [197] lomu, pūlis jāpabaro. Pagaidām vēl nav zināms, vai šim pūlim neradīsies spēki uzrausties uz drupām. Sabiedrība ir iedragāta. Pietiek dažu enerģisku un apņēmīgu cilvēku, lai iebruktu pa pārrāvumu, pirms vēl aizstāvji būs atvilkuši elpu. Taču vienīgie īstie vadoņi atrodas Krievijā, un tie paši ir bloķēti, tiem nav sakaru ar visas pasaules nabadzīgo masām, kas par tiem nekā nezina. Klemanso patlaban gatavojas ierīkot uz rumāņu-ukraiņu robežas aizsprostu no sabiedroto karaspēka, kam acis aizsējuši preses meli. Rietumos «sabiedrības balsti» vēl pagūs pārkārtoties.

Tomēr šajos tūkstoš deviņi simti deviņpadsmitā gada pirmajos mēnešos gaiss ir elektrības pārsātināts. Verons, kurš sakaru dēļ ar darījumu ļaudīm ir labāk informēts nekā pārējie, osta gaisu, vai drīz nedraud eksplozija. Verons ir pietiekami saprātīgs, un tuviniekiem no visa tā, ko uzzinājis, pasaka vienīgi to, kas nekaitē viņam un vairāk mudina runāt nekā darboties. Verons nebūt nav nedz blēdis, nedz arī gļēvulis (neviens no šiem jaunajiem cilvēkiem tāds nav; neviens no tiem nevērtē pārāk augstu savu ādu, bet tikai ar noteikumu — lai viņus nekrāpj, kā krāpa viņu vecākos brāļus, šos nelaimīgos, šos, viņu vārdiem runājot, muļķus). Bet Verons nevēlas arī, lai viņu piekrāptu kā revolūcija, tā reakcija. Viņš ir ar mieru apvērst visu sabiedrību, ja vien šis apvērsums var izdoties; ja ne, Verons izrēķināsies ar nemierniekiem. Jo ļaunāk tiem! Pie velna visus uzvarētos! Nicināšana pret vārgajiem ir veronu morāle. Lai vārgie piesargās nokļūt zem viņu platajām kāju pēdām!

Verons nogaida; viņš grib paskatīties, vai moskovitu sumbri pratīs sev izlauzt ceļu. Un pagaidām viņš kopā ar Bušāru izmeklē klēpi revolūcijai Parīzē. Veronam nav vajadzīgs ilgs laiks, lai pārliecinātos, ka auglis ir nedzīvs. Tam trūkst svarīgāko orgānu. Šīs revolucionārās jaunatnes bezveidīgajā masā, kura vismaz sevi uzskatīja par revolucionāru, nav neviena, kas būtu sagatavots revolucionārai darbībai. Vieni iztēlojas darbību pārlieku vienkārši: viņiem tā nozīmē tikai izplūkšanos. Sist pūlī pa labi un kreisi, kur vien pagadās. Otriem darboties nozīmē nodoties teorētiskiem strīdiem. Tie ne domāt nedomā beigt strīdēšanos un varbūt nemaz to arī nevēlas. Pienākums ievērot doktrīnas tīrību atbrīvo pašus fanātiskākos doktrinārus no nepieciešamības darboties: darbība vienmēr — lielākā vai mazākā mērā — ir kompromiss. Bet kā vieni, tā otri — gan enerģiskie, gan teorētiķi — nenieka nezina par dzīvo īstenību, par mūslaiku gigantisko valstu organismu, par to elpošanas un gremošanas sistēmu, ikdienas ekonomiskajām vajadzībām, dzīves likumiem, kuriem pakļauti šo Gargantiju vēderi un plaušas. Kur un kā varēja šie nabaga zēni — studenti, strādnieki vai bijušie cīnītāji rast iespēju to visu uzzināt? Verons labi pārzina kuņģi: naudu, bankas, darījumus, mūžīgo ekspluatācijas būvlaukuma burzmu, drausmīgo ierīci, kas bez mitas atgremo dabu, pārvēršot dabas elementus barībā, atkritumos un atkal barībā. . . Verons, kam žaunas kā līdakai, noskatās uz šiem nejēgām un paklausās viņos. Greizs smīns, cietsirdīga līdzjūtība! Un tomēr Verons tos nepamet. Vēl ne! Izdevīgam gadījumam rodoties, nenoliedzamais pārākums it visos šajos jautājumos var viņam nodrošināt vadošo lomu . . . Bet vai šāds gadījums radīsies? Verons nebūt nav drošs par to, vai šie muļķi tad būs ar mieru atzīt viņa pārākumu. Gan jau redzēs! Pagaidām viņš rītin rij Marksu un Bušāru dēvē par sīkpilsoni, jo Bušāra mute bāztin piebāzta ar Prudonu, šo lauķi! Bušārs, kam trūkst asprātību dzirksts, vai smok aiz niknuma, bet pēc mirkļa sāk kliegt, un beidzot tie par uzjautrinājumu galerijai metas viens otram virsū un abi kopā — pret sabiedrību. Varētu gandrīz teikt, ka tie iedomājušies sevi par Dantonu un Robespjēru, kuri konventā kaulējas galvu dēļ un ikviens pieprasa otra galvu. Bet Verons nav tik stulbs, lai tam visam ticētu. Jābūt Bušāram, lai visu to uztvertu nopietni. Un, jo vairāk Bušārs runā un iekaist dusmās, jo vairāk Verons nogrimst savas nopietnības bezdibenī. Izteiktais vārds Bušāru nebūt neatvieglo kā daudzus citus, kuri ļauj savai ugunij izkūpēt dūmos; vārds viņam uzliek atbildību: vārds Bušāram ir kliedziens, kas pavēl savilkties muskuļiem un pacelties dūrei — kā visām pirmatnējām būtnēm. Veronam sagādā velnišķīgu prieku noraudzīties, kā Bušārs, iekaisis dusmās, uzduras uz pikadora pīķa, un viņš tikai uzmusina Bušāru; ja vienlaikus izdosies nogāzt arī pašu pikadoru, šo vaboli, kas netiek laukā pati no savas čaulas, — būs vēl labāk. Lielisks skats! Verons neatsakās nokāpt arēnā, lai palūkotos tuvāk. Veronam nevar pārmest gļēvulību. Viņš pieder pie tiem, kas aprīļa sākumā nikni aģitē par manifestāciju par godu Žoresam un piedalās tajā arī pats.

Bušārs pierunāja Marku aiziet uz studentu — sociālistu-revolucionāru biedrības sapulcēm. Marks apmeklē šīs sapulces neregulāri, ne tik daudz aiz simpātijām, cik aiz ziņkāres (zinātkāre Markam pārgājusi kaislē, kuru viņš dēvē par pienākumu). Viņš mēģina lasīt Marksu, taču lasa pavirši. Viņš to pāršķirsta. Marka nedisciplinētais individuālisms saceļas pret vēsturiskā materiālisma nepielūdzamo nepieciešamību. Viņš velti nopūlas, tikai aiz askētisma, saliekt savu visaptverošo «es». «Es» spurojas pretī. Marks pieskaras marksisma pļavai vienīgi ar savu nievīgo nāsu maliņu. Šis pazemojošais «ekonomiskais» pārākums pār «garīgo» rada Markā sašutumu. Un tomēr Marks ir diezgan «dārgi maksājis», lai uzzinātu, — viņš un viņa māte, — ko nozīmē sadurties ar «ekonomisko» un ka ar to jārēķinās. Taču Marks un arī viņa māte ir no tiem romantiķiem (kā lai tos nosauc — par vecmodīgiem vai mūžīgiem?), kuriem īstā jēga dzīvot nozīmē aizstāvēt savu neatkarīgo dvēseli pret visāda veida fatalitātēm, kas to apspiež. Nebūt nav zināms, ka tas kaut kur un kaut kad būtu kādam izdevies. Bet abi to grib. Viņi nebūtu viņi, ja abiem trūktu šīs gribas. Pat ja viņu griba būtu uzvarēta, pietiek ar to, ka tā viņiem ir. Un pat ja liktenis šo gribu iznīcinātu, liktenim ar to jārēķinās: tas ir fakts, kas varētu pastāvēt tikpat ilgi, cik viņš pats. Markam nav tādu priekšnosacījumu, lai lasītu grāmatas, kas neatspoguļo viņa vēlmes. Marks raugās uz tām ar naidīgu skatienu. Viņš vēl atrodas tālu no tās augstās objektivitātes pakāpes, kādu aizsniedz nobrieduši, rūdīti kaujinieki, kad tie saduras ar ienaidnieku. Marks neuzklausa ienaidnieku līdz galam, viņš to pārtrauc un saka: «Nē!» Pat vairāk: Marks atteicas ne tikvien izsekot svešai domai, — lai varētu labāk izprast, pret ko viņš cīnās, — bet jebkādai domai, kuras uzklausīšana prasa zināmu piepūli. Marks nespēj neko lasīt, iedziļinoties lasāmvielā. Uzmanība ātri pagurst. Domas ir drudžainas. Viņš nekad nespēj koncentrēties. Iesāk lasīt divdesmit grāmatas reizē un līdz galam neizlasa nevienu. Pirmajā grāmatas nodaļas pavērsienā Marka doma dzenas pakaļ jaunām pēdām. Šo pēdu ir tik daudz, un tās mijas cita caur citu — ja vien kāds varētu redzēt Marka prātu kailu, tas ieraudzītu traku suni, kas riņķo līču loču pa mežu, plosīdams savu spalvu un uzskriedams virsū kokiem, kamēr pakrīt un acu priekšā sāk lēkāt asiņainas dzirkstis. Viņš apskauž Bušāra ātri aizkaitināmo stūrgalvību un Rišas stingrību, jo Riša pret visu ir vienaldzīga un viņai, kā liekas, viss iepriekš izkārtots kā līnijas nošu papīrā, — abi dara to, ko dara, lai pārējais gaida savu kārtu! Taču Marks negrib būt viņiem līdzīgs. Bušārs, kuram mugura kūp aiz piepūles, arot savu vagu, izraisa Markā līdzjūtību. Smieklīgā Rišas precizitāte rada sašutumu. Marks nespēj viņu iedomāties mīlas pārņemtu, bet, ja Riša arī kādreiz iemīlēsies, tas notiks pēc iepriekš atzīmēta laika izlietojuma grafika, un turklāt viņa paliks tikpat vienaldzīga. Viņam gribas izmest to no savas gultas (jo Marks, sapņodams par Anrietu, jau nonācis līdz mēnessērdzīgā halucinācijām un ieguldījis meiteni savā gultā. Lai slavēts dievs! Viņas tur nemaz nav! . . .). Taču gulta ir tukša un galva iztēles pilna. Ja meitenes nav ieņēmušas vietu gultā, tad tās ieņem to smadzenēs. Un te nu tām iznāk sadursme ar domām. Marku tās noved līdz trakumam. Atstāts kara laikā savu dziņu varā, jauneklis iepazina sievieti pārlieku agri un pārlieku nesaudzīgi; nekas viņu neatturēja — nekāda savaldība, nekādi plīvuri; trausls un kvēlojošs viņš tika iemests tuvcīņā kā izkausēta svina kublā. Marks izkļuva no tā apdedzinājies un ievainots. Brūces joprojām nav aizdzijušas. Viņa miesā dziļi ietriekts alku pīķis; aiz bailēm no baudas viņam reibst galva. Marka organisms, kam nervi trīcēja kā savilktas vijoles stīgas, satrūkstas no mazākā pieskāriena. Ar savu pāragri uzasināto prātu jauneklis apzinās draudošās briesmas, taču nevienam nekā nesaka. Marks ir bijis ļoti vientuļš, turklāt tik ilgi, ka uzskata par īsta vīrieša pienākumu klusēt, apzinoties draudošās briesmas, kas viņam draud, un aizstāvēties pašam. Tāpēc arī, palicis viens Parīzē, — bez cilvēka, kas varētu viņu morāliski savaldīt, — Marks sargās no sastapšanās ar sievietēm kā no uguns. Viņam ir bailes — nevis no sievietēm, bet no sevis paša. Marks nezina, vai tad vairs pratīs saglabāt varu pār sevi. Taču labi zina, ka nepratīs. Un jauneklis, kuram nav ne mazākās tieksmes uz askētismu, kurš iekšēji smejas par to, — pakļauj sevi šim askētismam, uzmāc to sev. Un apslēpj. Neviens to nenojauš (vienīgi Rišas acis). Turklāt Marks ir lepns un patvaļīgs kā tik daudzi no tiem, kas izturas greizsirdīgi pret savu pašu brīvību: tie nepieļauj arī, ka apkārtējie cilvēki būtu atkarīgi no to kaprīzes. Marks grib, lai tas, ko viņš mīl, piederētu viņam vienam. Marks nav tik naivs, tāpēc zina, ka nekad tā nebūs. (Un ko viņš iesāktu, ja tā būtu?) Marks saka: «Visu vai neko! . . . Neko!…» Neko — līdz nākamajam jūtu uzbrāzmojumam! Tolstojs apgalvo, ka miesa pievārējot tos, kas pārāk labi to barojot. Markam te būtu ko iebilst! Retas ir tās dienas, kad viņš pieēdas pilnu vēderu. Taču, kad vēders tukšs, uguns deg vēl kvēlāk.

Marks redzēja, cik ātri izkūst viņa niecīgais naudas ietaupījums, un sev par kaunu nebija spējīgs to papildināt. Viņš bija iztēlojies, ka pratīs gluži labi izkulties ar saviem līdzekļiem un ka jauns puisis, atturīgs, enerģisks un inteliģents, allaž nopelnīs Parīzē to mazumiņu, kas nepieciešams iztikas minimumam. Bet jādomā, ka šis «mazumiņš» tomēr vēl ir pārāk daudz: Marks tik daudz nenopelna. Un, starp citu, vai viņš prot ar nepieciešamo vien apmierināties? Marks varonīgi atsacīsies piecas dienas, bet sestajā nespēj turēties pretī, katls pārsprāgst: kādā ceturtdaļstundā Marks izšķiež visai nedēļai domāto naudu. Jaunam cilvēkam ir pārlieku daudz kārdinājumu! Viņam jābūt izdzimtenim, ja viņš nepazītu kārdinājumus, un vairāk nekā izdzimtenim, ja reizēm tiem nepadotos. Marks, protams, nav nedz izdzimtenis, nedz arī vairāk nekā izdzimtenis! Viņš padodas. Un tad nenovēršami jūtas dziļi skumdināts ne tik daudz savas vājības, cik muļķības dēļ. Marku vienmēr ir satriekusi atziņa, cik veltīgs un aplams izrādījies tas, pēc kā viņš ilgojies.

Kas gan paliek pāri no tā — lai tā būtu dzīva būtne vai nedzīvs priekšmets, — ko pirms mirkļa esi ieguvis? Nekas nepaliek rokās! Nekas nepaliek sirdī! Viss ir aiztraucies . . . Tad Marks nosoda sevi (visai nelāga zāles!) — uz jaunu askētisma periodu. Protams, viņš tikai lieku reizi eksplodēs savā trauksmē! Bet, ja arī Marks prot šķiest naudu, tad viņam nav ne mazāko dāvanu to nopelnīt. Markam trūkst lokana mugurkaula, lai izlauztu sev ceļu pie naudas. Ar šo velti Anetes dēlu daba nav apveltījusi. Viņš ir iesūnojis inteliģenta cilvēka sociālā vērtīguma novecojušajā apziņā (no dzīves saņemtās pļaukas nav vēl paguvušas padarīt Marku piekāpīgāku), un viņam liekas necienīgi pārkāpt šo tradīciju. Viņš veltīgi stiepj līdzi savus diplomus un meklē izlietojumu savām niecīgajām zināšanām. Bušārs viņam saka:

— Rīkojies tāpat kā es! Aizņemies no Verona! Kam vērta šī teļāda!

Tomēr Marks ir par lepnu, lai nostādītu sevi tādā stāvoklī, kad reizē ar žēlastības dāvanu būtu jāpacieš rupji apvainojoša pārākuma izpaudums, kuru gribētu piesavināties kreditors.

— Viņa pārākums! Neieteiktu vis Veronam ar to plātīties! Es viņam neko neesmu parādā, es gluži vienkārši no viņa paņemu! — rūc Bušārs, un nav izprotams, vai tas joko vai ne.

Marks dzedri attrauc, ka zaglis, kas apzog zagli, pats esot zaglis. Bušārs atbild ar greizu skatienu:

— Dzīve ir zādzība. Vai nu zodz, vai sprāgsti nost!

Jā, dzīvot nozīmē pārdzīvot tos, kas mūžīgā cīniņā apstrīd mums tiesības elpot un ieņemt vietu zemes virsū. Neviena būtne nedzīvo citādi kā uz miljoniem citu rēķina, kuri arī vēlas dzīvot. Marks to zina. Nav neviena no šo nežēlīgo gadu dēliem, kas to nezinātu. Bet, ja visi, — atskaitot tos, kuriem savu zīmogu uzspiedusi nāve, — iesaistījušies cīņā, tad ir vēl zināms skaits (lai slavēts dievs!) arī tādu, kas vēlas tajā saglabāt bruņniecības garu. Ja tie izdzirdētu šo vārdu, tie sāktu iebilst: tiem būtu bail kļūt smieklīgiem. Taču no modes iziet vienīgi vārdi. Turpretī gars, vienalga, kādai modei valdot, saglabā savu lielo tikumu un netikumu neiznīcīgās bruņas. Marks būtu palicis Marks pat Merovingu [198] laikos, un viņš paliks Marks līdz pašai mūžībai.

Nē, viņš neies vis lūgties — pat ne pavēloši — naudu Veronam, kuru savā sirdī nicina. Viņš pat vilcinās pieņemt, satiekoties ar to pie Rišas, biļetes uz teātriem un koncertiem, ar kurām Veronam allaž pilnas kabatas un kuras tam nemaksā nenieka. Tomēr dažas programmas Marka «nepieņemšanu» pakļauj pārbaudei, un viņš tik slikti prot to apslēpt: Riša visu redz meiteni uzjautrina apslēptā cīņa starp lepnu un greizsirdīgu neatkarību un bērnišķīgām alkām pieņemt piedāvāto izklaidēšanos: kā vienas, tā otras jūtas piemīt viņai pašai, un Marks tūdaļ kļūst vēl tuvāks. Reiz Riša novēl sev mātes pašaizliedzīgo prieku (vēl viens no modes izgājis vārds, kuru tā būtu noraidījusi!): redzot iedzirkstāmies Marka acīs ilgas, kuras viņš tūdaļ sašutumā nomāc, viņa paņem no Verona vienu biļeti uz koncertu un, palikuši divatā ar Marku, izliekas atceramies, ka nevar izmantot biļeti, un atdod to Markam: no Anrietas rokām Marks drīkst pieņemt biļeti, viņam nav ieganstu no tās atteikties. Un tikai tad, kad Marks jau apsēdies koncertzālē, viņš, neuzticības pārņemts, pats sev jautā, vai tiešām Riša ņēmusi biļeti sev, jo viņai mūzika neinteresē vairāk par lietu, kas grabinās pie loga rūtīm! Marks ir tik tramīgs, ka šī doma sagandē visu vakara baudījumu. Cits būtu Rišai pateicīgs. Viņš ir saīdzis, ka atklājis tai savu vēlēšanos . . .

Marks sāk domāt, ka galu galā — ja viņš spiests to darīt — ir mazāk pazemojoši pieņemt naudu no Silvijas nekā dāvanas no citiem. Taču pēc atteikšanās nav diez cik patīkami Silvijai to lūgt atkal. Un, lai gan kase tukša kopš iepriekšējā vakara, jauneklis turas lieliski; sirds sarukusi vēl vairāk nekā kuņģis … Viņam par laimi Silvija pēcpusdienā brauc savā automašīnā garām, pamana to ar savu vērīgo žagatas aci un pieaicina klāt. Markam jāsakopo visi spēki, lai apvaldītos un ar joni neielēktu mašīnā. . . Un tomēr viņš tajā ielec! Bet ir apmierināts, ka vismaz tūdaļ, klausoties krustmātes tērzēšanā, atguvis parasto augstprātīgi laipno sejas izteiksmi. Un, kad Silvija, izstāstījusi par visiem saviem darījumiem, beidzot apjautājas, kā māsasdēlam klājoties, un piedāvā:

— Zini, nauda man nāk kā pa reni, vai tu negribi mazliet? Man tikpat tās par daudz! — tad Marks attrauc savā nepiespiestajā, mazliet klīrīgajā balss noskaņā:

— Nu, lai iet! Ja tu tik ļoti vēlies! Gan jau atradīšu, kur

to izlietot.

— Palaidnis tāds! — iesaucas Silvija. — Tu darītu prātīgāk, ja atnāktu pie manis mazliet izklaidēties.

Tomēr viņa piestūķē jauneklim pilnas kabatas. Kad Marks grib krustmāti noskūpstīt, viņa parāda tam vietiņu vaiga galā, lai neciestu viņas smiņķis. Silvija iekniebj māsasdēlam sejā, atzīst, ka viņš bāls, mazliet iekritušiem vaigiem, taču skaists, nopietnu skatienu, kļuvis interesantāks: liekas, puisis nezaudē laiku, kopš palaists ganībās …

— Apsoli, ka atnāksi! Nu, apsoli! Marks attrauc ar Kerubino [199] nekaunību:

— Apsolu! Tu jau esi samaksājusi priekšlaikus . . . Silvija atgrūž tā seju, atstājot tajā abu īkšķu nospiedumus:

— Plikadīda! — viņa smiedamās saka. — Un tomēr atnāc! Gan redzēsi! Es nekad nemaksāju pirms laika …

Marks nogaida, kamēr automašīna pazudusi no redzesloka, un aizsteidzas uz tuvāko restorānu, lai apēstu šķēli gaļas, kas viducī būtu vēl sārta no asinīm. Viņa elastīgais kuņģis šajā vakarā atgūst divas izlaistās maltītes. Un viņš atceras, ka Silvija nule bijusi velnišķi skaista. Kāda uguns acīs! Un cik jauka smarža dvesa no viņas! Marks nolaiza šo smaržu no savām lūpām …

Tomēr Marks nebūt nesteidzas pildīt solījumu. Viņš izliekas kurls, kad pēc pāris nedēļām saņem krustmātes pēkšņu atgādinājumu:

«Palaidni! Kā ar tavu parādu?»

Nu nē, ja šādi vaicās, no viņa nu gan nekā nepanāks!

Bet ik dienas un jo sevišķi tad, kad Marks izlasījis parfimēriju karaļa presē, ka daiļā parfimērijas ražotāja sarīkojusi savos salonos krāšņus svētkus ar dejām, mūziku un vismodernāko joku lugu un ielūgusi finansu un politiskās dzīves dūžus, viņu draugaļas un ākstus no mākslas un preses pasaules, viņš kaist ilgās aiziet uz turieni paskatīties. Ar ko gan viņš riskē?

*

Marks riskē ar daudz ko vairāk, nekā pats grib atzīt. Negrib atzīt, tomēr nevar to nejust: viņam draud briesmas. Viņš ir kā jauns Herkuless krustcelēs, un, ja jau Herkuless izvēlējies ceļu uz sprēslenīcu un spilvenu, tad ir maz izredžu, ka pazudušais Parīzes bērns — kuru ik pagriezienā aicina Omfala [200] — nostāsies uz atteikšanās ceļa. Marks domās mēro baudas un grūtības, kraujās kalnu smailes, pa kurām būs jārāpjas augšā, un jau kopš pirmajiem soļiem jūtas tik noguris! Galva reibst, locekļi smeldz, nodevīgs vārgums ielīst kājās. Tāpat kā visus Markam pazīstamos jaunos cilvēkus, arī viņu pārņem tieksme mesties lejup aizmirstības bezdibenī; aizmirstība — pats spēcīgākais baudas vilinājums! . . . Atbrīvoties pašam no sevis . . . Izvairīties no pienākuma . . . «Kas man to uzspiež? Mūsu necilvēcisskā laika sūrais liktenis? Bet vai esmu lūdzis dzīvot tieši šajā laikā? Es noraidu šādu likteni! … Es nespēju . .. Liktenis — šajā laikā? tas esmu es pats. Un pats sev pavēlu uzrausties virsotnē. .. Bet kādas man izredzes sasniegt virsotni? Un ko gan tur atradīšu, kad pēc novārdzinošas piepūles pārguris, zaudējis savu būtību, nonākšu tur augšā? Un vai vispār ko atradīšu? Bet ja nu viņpus šās kalnu pārejas ir nebūtība? …»

It visur nebūtība un nāve. Karš, kuru uzskata par izbeigtu ( tomēr vēl turpinās), apjozis zemi ar smacīgo gāzu joslu. Tā aizklāj apvārsni. Tā ir īstenība, kas jaunekļus piespiež sevi atzīt Visas ideoloģijas, kuras to noliedz vai, neuzdrošinādamās noliegt, tīko celt godā, ir nekrietneles, kas pelnījušas pļauku! Es sapļaukāšu to purnus! Rau, kur ir karš! Ar nagiem tas iecirties man kaklā, es jūtu tā dvaku, kas smird pēc puvuma. Ja gribu dzīvot, man no tā jāatbrīvojas un jābēg vai jāizlaužas cauri. Izlauzties nozīmē uzzināt, kas atrodas viņā pusē. . . Uzzināt, spēt? Vai izdosies? … Un bēgt — tas ir otrs, tikai zemāks uzziņas veids. Uzzināt, ka cīņa zaudēta. Glābjas, kas var! . . . Bet tādi kā Marks Rivjērs var glābties, tikai izlaužoties cauri ienaidnieka rindām. Bēgt, taču uz priekšu! . . . Viņš visu laiku to atkārto, lai pats sevi pārliecinātu. . . Bet vai viņš pats ir par to pārliecināts? Visapkārt Markam gan jauni, gan veci panikā ņem kājas pār pleciem!

Visi strauji metas uz izeju: deju lokāliem, sportu, ceļojumiem, opija smēķētavām, netiklēm — baudu spēli, aizmirstību, — bēgšana, bēgšana . . .

Pastāvēja savi divdesmit veidi, kā mukt. Taču nebija divu no divdesmit cilvēkiem, kuriem būtu pieticis godprātības atzīt, ka ikviens no šiem veidiem ir bēgšana. Jābūt visai stipram, lai nicinātu pats sevi un nicinot saglabātu dziņu dzīvot! Tie, kas bija vairāk izsmalcināti, kā Ādolfs Ševaljē, atcerējās, ka var patverties mākslā un dabā. . . Pirmā ekloga [201] (otrā arī) . . . Ai, cik jauks piemērs ir šis maigais pēckara Vergīlijs, uzvarēts tāpat kā viņi, jauno bagātnieku galda dziedātājs — bagātnieku, kas paraksta proskripcijas . . . (Ai, kāda ironija, kā gan skarbais Dante varēja uzticēties šās ēnas vārgajai rokai! . . .) Mantuānietim vēl bija iespēja piesaukt savu Deus nobis haec otia .. . [202] Bet jaunajiem mūslaiku titiriem un koridoniem [203] nekāds Deus neradās. Tiem vajadzīga krietna deva pašapmāna, lai iztēlotos, ka vecās pasaules nākamais satricinājums saudzēs tos, kas, ievīstījušies sieviešu rītasvārkos, cenšas to aizmirst, hipnotizēdami sevi kā vista ar krītu uzvilktas svītras priekšā pie mākslas spēļu galdiem, kur krupjē pienākumus veic izkastrēts estētisms ar savām baltajām, taču netīrajajam rokam, kas allaž vairījušās no darba, — vai arī saudzēs tos, kuri cer, ka vecais pavards, tradīciju antīkā paspārne, gadsimtiem ilgais lauku dzīves veids, kas prata pasargāt tēvus, spēs joprojām pasargāt no vētras brāzmām arī dēlus! It kā nākamās vētras atstātu veselu kaut vienu vienīgu mūri! Ak vai tiem, kas spēlē uz flautas, ja tie aizies no cīņas arēnas, iekams izšķirsies šīs cīņas iznākums! Lai arī kāds būs tās iznākums, uzvarētājs tos nicinās. Un to dziesmas izgaisīs reizē ar putekļiem . . . Bet varbūt tie paslepus cer, ka vēl pagūs izspēlēties smiltīs, pirms tos sasniegs un aizmēzīs plūdi? . . . Tiem pietiks arī ar ceturto daļu no dienas, kas atlikusi. Tie apkrāpj paši savu dzīvi.

Kaut jel tiem piemistu vismaz vaļsirdīgais cinisms atzīties: «Rīt es būšu miris. Rītdien mani vairs nemocīs izsalkums. Man ir tikai šodiena. Un es ēdu.» Bet tie visiem spēkiem cenšas atrast sev vienu vai otru (vienalga, kādu!) ideoloģisku attaisnojumu . . . Kādēļ gan šī maldināšana? . . . Tādēļ, ka inteliģenti, no kaut kā atsacīdamies, izjūt vajadzību apslēpt savu atteikšanos ar visādiem ieganstiem. Vēl vairāk, tie meklē dažādus ieganstus, lai cildinātu atsacīšanos. Bez ieganstiem tie nekā nespēj izdarīt. To instinkts aizmirsis darboties patstāvīgi. Vienalga, vai gļēvuļi vai drosminieki, tiem allaž vajadzīgs kāds «kāpēc». Un, kad cilvēks kaut ko grib, viņš to vienmēr atrod. Tūkstoš deviņi simti deviņpadsmitā gada bēgļiem nekad netrūka gudru un pamatotu ieganstu, lai dotu kājām vaļu! . . .

Marks nicina tos, kas bēg. Nicina ar tādu niknumu, kas viņu pašu aizsargā no kārdinājuma laisties lapās. Marks jau priekšlaikus dreb no domas vien, ka nespēs pretoties šim kārdinājumam, tāpēc gatavo sev kaut kādu šķietamu attaisnojumu, pietaupīdams savu nelokāmību, lai apsūdzētu tos bēgļus, kas melo, cenzdamies šo bēgšanu «apzeltīt». Septiņnieka klana likums: «Esi, kas vien gribi būt! Dari, ko vien gribi! Ja gribi bēgt — bēdz! Tikai pasaki: «Es bēgu!»»

Viņi to nesacīja. Septiņnieks sāka pat laipot. Ādolfs Ševaljē pirmais ore rotundo[204] atsaucās atziņai, ka vajagot «pielāgoties īstenībai», un taisījās projām uz savu muižu. «Iekārtojieties, kā vēlaties! Es jau esmu iekārtojies! Esmu reālists. . .» (Šim vārdam tolaik bija lieli panākumi. Tas ļāva ikvienam kārtot savus darījumus, apgalvojot, ka lej valsts vēnās svaigas, veselīgas un vīrišķīgas politiskā pragmatisma [205] asinis, kam pietiks spēka pretoties iepriekšējo paaudžu tukšajai ideoloģijai… Tomēr šo paaudžu ideoloģija nekad nav kavējusi veikliem cilvēkiem iedzīvoties mantā! . ..)

Verons un Bušārs atmaskoja Ševaljē tikumisko georgiku [206] un iznīcināja to ar savu dzēlīgo izsmieklu. Taču arī viņi paši blēdījās. Visas viņu skaļās frāzes par revolūciju bija rotaļa, kas viņus paglāba no nepieciešamības darboties. Viņi stundām ilgi klaigāja savā biedru barā, satriekdami pīšļos sabiedrību, kad uzmeta kādas varenas manifestācijas plānu, tomēr tā bija rotaļāšanās ar alvas zaldātiņiem.

Vienīgais, kas pareizi novērtēja stāvokli, netīkodams to grozīt, bija Sent-Liss, no kā Marks vismazāk bija gaidījis vaļsirdību. Mācīdamies vienlaikus Politisko zinību skolā un Austrumu valodu skolā, viņš gatavojās konsula karjerai. Bet viņš nebūt nebija nodomājis sevi sasaistīt. Viņš neslēpa, ka viņa mērķis ir bēgšana. Tikai Sent-Liss nemeklēja izeju ārpus mašīnas, kuras siksnas un zobrati tik un tā drīz kādu sakamps, viņš tīkoja to atrast iekšpusē. Iekārtoties pašā viesuļvētras centrā un no turienes skatīties, iepazīt, darboties un baudīt, ne ar ko sevi nesasaistot. Palikt pats brīvs un visu skaidri redzēt, izbēgt no visu aptverošās verdzības, ciniski izmantojot dzīves saimnieku intereses, uz tām spēlējot, taču bez godkāres un pašlabuma meklēšanas, mēģinot tvert tikai mirkli, nekad tam neļaujot notvert sevi, un allaž būt gatavam šķirties no tā un dzīves, jo šāda veida radījumi atbrīvojušies no visa un paši no sevis. Viendienas mušas, kas dejo mirkļa virpulī. ..

Sent-Liss neuzskatīja par vajadzīgu skaidri izteikties biedriem, kas par viņu ironizēja. Verons labsirdīgi un rupji mēdza viņam jautāt:

— Vai tu pārdodies?

Un Bušārs, vērsdamies pie Verona, piebilda:

— Meiča uzticīga savai dabai.

Un turīgais Ādolfs nicīgi klusēja un nevarēja izprast, kā gan iespējams atteikties no savas brīvības valsts labā. Arī Marks klusēja, tomēr viņa klusēšana nebija aizvainojoša, jo viņš pa daļai uzminēja, kādi iemesli vada smalko un pieglaimīgo jaunekli, kas pat nepapūlējās aizstāvēties. Kālab gan? Taču, apzinādamies, ka Marks pret viņu izjūt valdzinājumu (jauktu ar pretīgumu), Liss, norādīdams uz trim auguriem, vaicāja ar savu jauko smaidu, no kura viņa vaigos iegūla bedrītes:

— Kurš no mums nodos pirmais?

— Un tūdaļ, uzlicis savu vēlīgo roku uz Marka plaukstas, piebilda:

— Tomēr pēdējais būsi tu.

Marks īgni atvairīja tā roku. Šī uzslava viņu aizvainoja. Lisa acis ietvēra Marku glāsainā skatienā. Liss zināja, ka arī Marks to nicina, bet jaunekļa nicināšana neaizskāra, tajā nebija apvainojuma, un no biedriem Liss tikai Markam piešķīra tiesības sevi apvainot, jo uzskatīja, ka Marks vienīgais ir godīgs un tāds arī paliks līdz galam. Varbūt arī Bušārs? Taču Bušāra rupjā vaļsirdība Lisu nevaldzināja. Aristokrātiskais jauneklis uzskatīja par sev līdzīgu tikai cilvēku, kas tikpat skaidrs un asprātīgs kā viņš pats, tādu, kurā pulsē dzīva doma. Tas neko nenozīmēja, ka Markam bija gluži pretējs un viņam naidīgs raksturs. Viņi tomēr līdzinājās viens otram! Arī Marks to juta. Ar sašutumu Marks klusībā atzina, ka no visiem biedriem Sent-Liss ir viņam pats tuvākais — vienīgais tuvākais cilvēks. Viņš ļāva, ka Liss viņu paņem zem rokas, un uzklausīja to, ko Liss neuzticēja nevienam citam: visu savu jauneklīgo un nesaudzīgo makiavellismu [207] , kas dibināts uz nepilnīgu, tomēr pāragri asu un vilšanās pilnu dzīves pieredzi. Un tas nebūt neradīja Markā sašutumu. Viņš pats labi pazina šos iedzimtos kārdinošos instinktus. Anetes asinis bija viņā sajaukušās ar Briso asinīm! Vai tad ir netaisni, nicinot cilvēkus, izmantot tos un to muļķīgos elkus? Briso vienmēr bijuši šai spēlē meistari. Viņi ir tik veikli, ka liekas, kuru katru mirkli ļaus sevi apspēlēt! Taču viņi nebūt neriskē! Briso leģions prot laikus veikli atkāpties, manīgi izlocīties . . . Ak, Marks tos pazīst gluži labi! Tie ir viņa asinīs. Bieži vien Marku pārņem negantas alkas patēlot Volpone[208]. Bet viņš to tēlotu slikti. Marks iekrīt galējībās, viņš nevarētu pretoties nevaldāmai dziņai izteikt tiem nicināšanu spēles karstākajā brīdī un beigās, samīdījis kājām citus, sāktu mīdīt pats sevi. Turpretī Sent-Liss bija apveltīts ar pareizi iedalītu nicinājumu — smejošu, laipnu, cilvēcisku, tādu, kas cilvēkiem tīk (jo nicināšana tiem patīk, ja tikai to pasniedz pieklājīgā veidā un mērenā devā).

Visdīvainākais ir tas, ka pretrunu dēļ, kuras viņš pats nespēj izskaidrot, Marks sirds dziļumos dusmojas, iedomājoties vien, ka vajag kādu glābt. Marks negrib atzīties un, kad Liss viņam to saka, skaišas. Tad Liss izsmējīgi un pieklājīgi piebilst: «Nē? Nu, tas tev pašam jāzina labāk. Ja jau tu saki «nē», mēs arī teiksim «nē» …» Taču Marks ir pārāk patiess, tāpēc pasaka «jā» . . . Cik tas muļķīgi! Glābt, glābt citus, kad ir tik daudz ko darīt, lai glābtu pats sevi, un kad citi nebūt nevēlas, lai tos glābtu! Marks to zina tikpat labi kā Liss. Tomēr nekā nevar darīt: tāds nu reiz viņš ir. Te izpaužas Marka rakstura pretrunīgie spēki. Un tas spēks, kuru jauneklis mantojis no mātes, varbūt ir aplams, bet to viņš pārņēmis reizē ar mātes asinīm. Un — lai Marks ir vaļsirdīgs! — viņš tam pieķēries. Ja arī Markam būtu kauns ļaut to citu apsmieklam, sirds dziļumos viņš ar to lepojas — lepojas ar šiem maldiem daudz vairāk nekā ar patiesībām, kuras tos noliedz, Šis spēks rada Markā dziņu dzīvot. Tas tur viņa galvu augstu virs putojošā līmeņa. Citādi Markam nebūtu nekā, tikai savs «es», interese pret sevi vien. . . Protams, būtu arī alkas izzināt, alkas redzēt, iegūt, pastāvēt, — bet tikai sevis paša labā . . . Viens pats! Cik drausmīgi! . . . Vajadzētu būt daudz spēcīgākam nekā šis divdesmit gadus vecais jauneklis, lai bez nodrebēšanas nestu šo vientulības slogu. Liss to nes, tāpēc, ka par to nedomā; viņš neatļaujas domāt, neapstājas, lai ieskatītos sevī dziļāk; viņš bēg, bēg pa virspusi. . .

Marks nespēj bēgt — ne no priekiem, ne no bēdām. Jūras dibens iznirst no dziļumiem kā vulkāniskas saliņas, kuras pazemes uguns izmet virspusē, un tās pēc tam iebrūk nemitīgi virmojošā bezdibenī. Marks ir apmeties uz mīnu lauka. Lūk, tāpēc viņš meklē tuvumā kādas acis, rokas, cilvēka roku, pie kuras varētu pieķerties . . . Vai šie cilvēki lai viņu glābtu? Nē, Marks zina gluži labi, ka no cilvēkiem viņam nav ko gaidīt. . . Varbūt lai glābtu tos! Pat iluzionāra doma par to, ka uz tevi gulstas rūpes par citiem, aizpilda vientulību, piešķir augstsirdīgiem raksturiem desmitkārtīgu enerģiju.

— Tēlo vien savu lomu! — iecietīgi nosaka Liss. — Es būšu publika.

— Ar tādu publiku kā tu, — rūgti iebilst Marks, — pietiks, lai izgāztu lugu.

— Tomēr publika tev vajadzīga.

— Es pats būšu publika. Gan publika, gan aktieris, gan luga. Es to zinu, es zinu, ka esmu tēls kādam sapnim.

— To zināt jau ir kaut kas! — piekrīt Liss, pārmijot ar viņu saprotošu skatienu. — To mūsu biedri nekad nesapratīs.

*

Tomēr viņi visi brīvprātīgi nolēma piedalīties aprīļa pirmās svētdienas manifestācijā.

Šajās dienās prāti bija visai uzbudināti. Martā notika slepkavas Žoresa noziedzīgā attaisnošana, — tā bija otrā slepkavība, — un tas jaunekļiem šķita tikpat kā pliķis sejā. Reizē ar pavasara sulu kāpa augšup niknums, žņaudzot Parīzes sirdi. Pat vismierīgākie no šiem studentiem, kristīgie jēriņi, blējot piesauca revolūcijas labo ganu [209] . Pat bukoliskās ganes spēlēja uz flautām kareivīgas ritorneles: «Ciešāk rindās stājieties! …» Pat Ādolfs Ševaljē, — kas nespēja iedomāties sev kādu citu nodarbību (ļaunas mēles melsa, ka arī kaisle viņu nespējot iekvēlināt) kā vien ar spalvu rokā sēdēt pie tintnīcas, — padevās liktenim, iesaistoties šā pūļa rindās, lai gan saskare vien ar to aizvainoja viņa smalkjūtību. Nebija ieteicams dot iemeslu domām, ka viņš vairās jau pašā pirmajā reizē, kad citi darbojas (vai izliekas darbojamies )— un kad tas var kļūt bīstami. Tā nu seši no septiņiem (vienīgi Riša, vienaldzīga, visu zinādama jau priekšlaikus, bija palikusi mājās) satikās Anrī Martena avēnijā gavilējošās tautas vidū. Dīvaina dižā cīnītāja piemiņas godināšana, kurš uzvarēts nevis vienu, bet gan divdesmit miljoniem reižu, uzvarēts miljoniem karā nogalinātajos, tāpat kā viņš pats, ko gļēvi no mugurpuses nogalinājuši ienaidnieki un gļēvi nodevuši draugi… Pretī Žoresa bistei neziņā stāvēja Anatols Franss. Nemaldīga instinkta vadīts, Ševaljē ar Beti zem rokas bija izlauzies pie vecā vīra, kura klātbūtne šai sēru burzmā palīdzēja tam saprātīgi domāt. Arī vecais vīrs jutās labi, ieraudzījis šajā viļņojošajā, nejauši sastapto ļaužu jūrā, kuru sejas un klaigas likās viņam aizdomīgas un svešas, starojošo, rožaino Betes sejiņu, kuras mutītei varēja pievērst savu skatienu. Viņš redzēja to tādu, kāda tā bija, — svaigu un tuklu, bezgala muļķīgu, tādu, kurā raugoties nomierinās prāts. Bet pašās satrauktākajās grupās, pirmajā rindā, Verons turēja stingri grožos rejošo Bušāru un gaidīja izdevīgu mirkli, lai to palaistu vaļā . . . Dažu soļu attālumā Sent-Liss un Marks, stāvēdami viens otram līdzās, pārmija izsmējīgas piezīmes, nenieka nepalaizdami garām no izrādes. Un, pats to nezinādams, Marks bija Lisam šās izrādes daļiņa: jo varēja redzēt, ka Marku pēkšņi sagrābj ikviens pūļa satraukuma uzliesmojums. Lai arī kā un cik skaudri Marks zobojās par šo pūli, viņš tomēr atradās tā gultnē. Pūļa trīsas strāvoja viņam cauri. Sent-Liss notvēra, kā biedra sejā savelkas muskuļi, kā uzliesmo dusmas, nāsu kaktiņos iegulstas ļaunas grumbiņas, redzēja, kā sacērtas žokļi, kā mutē krājas niknuma straume, kuru Marks norija reizē ar siekalām. Liss kļuva brālīgi modrs, vienmēr gatavs atturēt Marku no kādas nepiesardzības, prasmīgi atslābinādams saspiesto garaiņu spiedienu, atverot ventili gan ar smieklu šalti, gan ar negaidītu izlēcienu. Liss konstatēja, ka šāda seja ir okeanogrāfijas karte tām zemūdens straumēm, kas plūst cauri pūlim. Šai sejā varēja nolasīt, ka pēc dažām sekundēm sāksies auka

Un pēkšņi Sent-Liss šai sejā izlasīja, ka tuvojas viesuļvētra. Viņš nepaguva ne paskatīties apkārt, kad sāka sprakstēt revolveru šāvieni. Policija uzbruka anarhistiem, kas, attinuši melno karogu, metās uz Gišāra aģentiem, sizdami tos ar bozēm un čuguna treliņu gabaliem. Sent-Lisu un Marku aiznesa līdzi ļaužu straume; vienā mirklī viņi tika iemesti pašā trača centrā un, joprojām grūstīti, pārrāva policistu aizsprostojumu, izlauzdamies brīvē. Skrienot viņi bija redzējuši zalgojam dunču asmeņus un pazibam asinīm notašķītas sejas. Viņiem priekšā Bušārs triecās ar galvu kāda policijas Goliāta vēderā. Nokļuvis lejā pa Elizejas laukiem, stipri sarukušais pūlis pārkārtojās kolonā, taču Ševaljē tur nemanīja . .. «Un putniņš aizlaidies! . ..» Viņš bija pratis īstajā laikā kopā ar draudzeni uzlēkt uz Anatola Fransa laktas, lai būtu tam par miesassargu. Imperatora avēnijas lejas daļā manifestantus sagaidīja jaunas cīņas, bet te jau bija grūti pretoties pieaugošajam ienaidnieka pārspēkam. Pūlis sadrumstalojās un mazās grupiņās mēģināja pa šķērsieliņām atgriezties Parīzes centrā, lai pēc tam, atbrīvojies no vajātājiem, atkal sapulcētos Operas laukumā. Marks ieraudzīja, kā, ejot garām kanalizācijas lūkai, Verons iemet tajā revolveri; uztvēris Marka skatienu, Verons smiedamies pateica:

— Tam ir tiesības uz atpūtu. Dabūja krietni pastrādāt.

Taču Bušārs negribēja šķirties no garā dunča, kas rēgojās no kabatas un ko viņš tik atklāti turēja vienīgi bravūras dēļ, jo varēja gluži labi iztikt ar savām smagajām dūrēm.

Sent-Liss nelaida vaļā Marka roku; Marks bija pārlieku aizņemts, tāpēc nepamanīja šo aizgādniecību, kuru nevarēja ciest; Marks izskatījās bāls un uzbudināts, runāja skaļā balsī un neievēroja, ka gudrais locis pie stūres pagriež laivu un vada to šķērsām pāri avēnijas puķu dobēm, virzīdams Marku uz kādu noteiktu mērķi. Marks uzjautrinājās kā bērns, juzdams zem kājām aizliegto zāli, un labprāt gribētu apstāties, lai norautu ziedošas kastaņas zaru. Tomēr policija bija jau iepriekš paredzējusi šo apiešanas kustību un darīja visu, lai pasteidzinātu juceklīgo bēgšanu. Gribot negribot vispārējām cieņas jūtām vajadzēja pakļauties rūpēm par paša glābšanos: vajadzēja ņemt kājas pār pleciem. Sv. Madlēnas baznīcas apkaimē, kādas šauras ieliņas galā, četri biedri kopā ar dažiem no kolonas sveikā palikušiem rari nantes[210] manifestantiem uzdūrās privātās drēbēs ģērbtai policistu vienībai, kas tiem jo nikni uzbruka. Sadursme bija īsa, taču mežonīga. Marks paguva vienīgi ieraudzīt, ka Bušārs metas uz policistu bariņu un ripo pa zemi, uzkritis virsū kādam no tiem. Otrs metās uz Bušāru un sāka to dauzīt ar papēžiem. Verona varenais krūšu kurvis dunēja zem dūru sitienu krusas. Pēkšņi kāds parāva Marku tik spēji, ka viņš sagrīļojās, gandrīz pakrita un ieraudzīja cieši jo cieši gar acīm nodzalkstījam zobena tērauda asmeni, kas gandrīz ieskrambāja viņam seju; Marks atģidās tikai dažus soļus tālāk, viņu joprojām stingri saturēja Sent-Liss, paglābis no drošas nāves. Abi muka projām, policisti dzinās tiem pakaļ pa ielu labirintu, kas veidoja ap bulvāri kaut ko līdzīgu zirnekļa tīklam. Veikalu skatlogi steidzīgi vērās ciet. Marks nekā neredzēja, asinis tecēja pār uzacīm, galva dūca. Aiz muguras viņš dzirdēja dusmīgi kliedzam vajātājus. Marks ļāva, lai viņu rauj līdzi Sent-Liss, kas nešaubīgi zināja, kur doties. Kad tie bija apmetuši pāris līkumu, kādas ielas stūrī Liss piesardzīgi pabungoja pie kādas modistes veikala aizvērtajiem slēģiem, pasaukdams:

— Anij!

Tūlīt pacēlās dzelzs aizvirtnis, lejpus durvīm pavērās sprauga, un vajadzēja saliekties divos līkumos, lai pa to ielīstu: Liss pagrūda Marku un sekoja, nometies četrrāpus. Sieviešu rokas satvēra jaunekļus aiz ausīm un ievilka iekšā. Dzelzs aizvirtnis atkal aizkrita. Jaunekļi atradās tumsā, atspiedušies uz ceļiem. Kāds policists uz ielas kliedza pilnā rīklē, ar dūrēm dārdinādams slēģus. Marks, mēģinādams pietrausties kājās, izdzirdēja līdzās vaigam klusinātus smieklus, un kāds viņu apsauca: «Cst!» Marka rokas, meklēdamas atbalstu, satvēra divas apaļas ciskas pie ceļu locītavām. Visi klusēdami sastinga, un meitenes apslāpēja smieklus. Valdonīgs svilpiens atsauca atpakaļ vīru, kas ietiepīgi dārdināja slēģus; tas lamājās, taču bija spiests pievienoties policijas galvenajiem spēkiem: joprojām dunēja cīņa, un policistiem bija citas rūpes! Ielā no jauna iestājās klusums. Marka drudžaini satrauktās smadzenes sāka nomierināties, un viņš pamanīja, ka joprojām noslīdzis nakts tumsā uz ceļgaliem pretī meitenei, kura arī nokritusi ceļos; tās siltā pēc ambras smaržojošā mute pēkšņi bez jebkādas kautrēšanās pieplaka viņa lūpām, sacīdama: «Labdien!» Marks attrauca: «Ar labu nakti!» Meitene iesmējās un jautāja:

— Un kā būtu, ja mēs tagad palūkotos viens otrā?

Viņi piecēlās un iededza gaismu — nevis elektrību, bet sveci, aizsegdami tās garo un kūpošo liesmu ar delnu. Viņi iepazinās. Meitenes bija divas — Žinete un Melānija, abas māsas, vienai septiņpadsmit, otrai divdesmit gadu. Vecākā bija tumšmate, jaunākā — sarkanmate ar pienbaltu ādu; abas, protams, izsminķējušās; sīkas, smejošas grumbiņas spriganu un viegli izvelbtu acu kaktiņos; uz priekšu izstiepti zebiekstu purniņi. Melānija bija Sent-Lisa mīļākā. Žinete, domājams, arī. Visu labo, kā arī slikto te dalīja kā savējo vidū. Bija daudz smieklu un valodu. Māsas reizē stāstīja vienu un to pašu vai arī atkārtoja to viena pēc otras tādiem pašiem vārdiem un smējās vēl skaļāk, it kā atkārtojot stāsts kļūtu saistošāks. Viņas sita plaukstas, uzjautrinādamās par notikušo. Kāda gan laime, ka viņas tieši tajā mirklī stāvējušas, pakāpušās uz soliņa, un lūrējušas pa plaisu slēģos, kad Liss, bēgdams no vajātājiem, pieklauvējis! . . . Lai piešķirtu savam priekam mazliet kairinājuma, viņas sev iegalvoja, ka policisti vēl atgriezīšoties un izdarīšot kratīšanu.

— Gaidot uz ešafotu, tukšosim pēdējo kausu! — iesaucās Sent-Liss.

Un sāka dziedāt:

«Nav jaukāka likteņa kā mirt par Melāniju [211] …»

Bet Žinete, kas arī labprāt būtu gribējusi, lai viņas dēļ mirtu, ieintriģēta vēroja Marka seju, kurš īgni griezās sāņus. Uz ātru roku pustumsā visi kopā paēda, un Marks tā atmaiga, ka beigās ļāva sevi barot no rokas un pat nolaizīja Žinetei pirkstu, ko meitene bija notriepusi ar šokolādi. Žinete iesaucās: viņai esot iekodis šunelis! Marks sakaunējies atvainojās un pietrūkās kājās, sacīdams, ka tagad laiks doties mājup. Taču trīs pārējie sāka iebilst. Uz ielas vēl esot nemierīgi, draudot briesmas. Žinete izslīdēja laukā pa pavērtajām durvīm un devās izlūku gājienā. Viņa atgriezās, apgalvodama, ka policija esot aizsprostojusi visas kvartāla izejas. Marks nebija pārliecināts, ka viņa runā taisnību, un iecirtās, ka došoties uz mājām. Viņu nelaida. Skramba vaigā nodotu Marku no pirmā acu uzmetiena. Un Žinete vēl pamanīja, ka viņam uz pleca pārplēsti svārki. Meitene lika Markam tos novilkt, lai salāpītu. Krekls bija sadriskāts, un visi ieraudzīja, ka plecs Markam vienos zilumos. Kāpēc viņš to nebija pateicis? Žinetei un Melānijai radās izdevība parādīt savas zināšanas slimnieku kopšanā. Viņas ar patiku nodevās šim darbam.

Par iešanu mājās šovakar vairs nebija ko domāt. Sāka gatavoties pārnakšņošanai. Aiz veikala telpām atradās istabiņa bez logiem, tik liela kā divi sienas skapji; tajā bija kušete, no kuras noņēma matraci un uzlika uz grīdas — tā iznāca divas guļvietas … Kā jau kara laikā! … «Un tagad izvēlies, kuru gribi sev! …» Marks, bezgala apjucis, sašutis, juzdams riebumu, izmēģinājās visus līdzekļus, lai, citiem nemanot, nozustu. Tomēr to izdarīt nebija iespējams. Abas namamātes piedāvāja sevi pavisam vienkārši un atklāti. Kas gan var būt dabiskāks? Viņš taču nedrīkstēja apvainot šīs lāga meitenes un tēlot Jāzepu (šī loma nebija viņa gaumē!). Nekādas iespējas izskaidroties. Liss, jau izvēlējies, redzot Marka apjukumu, kā jau daždien labs biedrs, piedāvāja:

— Vai gribi, mainīsimies?

Markam gribējās to iepļaukāt. Nokaunējies un pārskaities viņš palīdzēja Žinetei apgriezt matraci. Mazā iečukstēja viņam ausī:

— Tas nekas! Ja nevēlaties, varam izlikties, taču gulēsim katrs savā maliņā.

Marks jutās aizkustināts. Nodzēsa gaismu. «Gulēt katrs sava maliņā» — to jau bija viegli pateikt! Apgulties varēja vai nu uz kušetes, vai grīdas. Un pietika izstiept roku, lai atdurtos pret otru guļvietu, kur abi mīlnieki nelikās traucēties. Žinete pazemīgi atvainojās:

— Es esmu neglīta.

— Nē! — Marks pārliecināti noteica.

Nē, tiešām, ne jau nu tāpēc. Žinete centās to saprast. Viņa iedomājās, ka Marks mīl kādu citu un grib palikt tai uzticīgs. Marks sargājās meitenei atvērt acis. Žinetei šķita, ka tas ir skaisti; viņa nebija radusi pie šāda apzinīguma. Gulēdama uz spilvena, viņa tērgāja — bērnišķīga, aizkustinoša, netikla, taču joprojām godīga. Marks, gribot negribot pieskardamies ar muti šo pļāpīgo lūpu kaktiņiem, kuras kustējās vienā laidā, izbaudīja to saldi rūgto mandeļu garšu. Visniecīgākā viņa sarosīšanās deva vaļu zemes gariem. Marks neuzdrošinājās pagrozīties. Un dabiski, ka tieši tajā mirklī, kad viņš enerģiski apgalvoja «Nē!», tie teica «Jā!» . . . Vēlāk Marks sašuta pats par sevi un šķita sev pretīgs. Bet Žinete, sajūsmināta un joprojām pārliecināta, ka Marks domā par savu pievilto daiļavu, mēģināja to mierināt, sacīdama: «Viņa nekā nedabūs zināt.» Taču Marks vairs nespēja izturēt! Viņš smaka nost šai pretīgajā miteklī. Žinete padevīgi piecēlās, lai slepus mazliet atvērtu veikala durvis, kamēr pārējie gulēja. Līzdams rāpus cauri spraugai, jauneklis tai noskūpstīja ceļgalus.

Marku atkal ieskāva aprīļa nakts dzestrums, seja bija vienos sviedros, apmulsušais prāts drudžaini kaisa. Jauneklis juta, ka nav spēka cīnīties pret pamodināto jutekļu aicinājumiem. Un viņa gara acu priekšā kā kinolenta atritinājās vakardienas notikumi: rīta manifestācija, dumpis, bēgšana un vajāšana …

Vēlāk, nākamajā dienā, Marks sajuta pret šo neveiksmīgo pasākumu vienīgi riebumu. . . Muļķīgā politiskā manifestācija bez plāna, bez vadības un bez jebkādas secības bija izvērsusies rupjā, dzīvnieciskā dumpī, kad kustonis, nespēdams salauzt savas ilksis, neiegūst nekā cita kā vien zilumus: tam pārlauzti krusti, atliek tikai saukt dīrātāju! …

Bušārs bija pazudis. Vienīgi Marks par to uztraucās. Pārējie nelikās zinis. Visi šķita saīguši un nikni: ikviens mēģināja uzvelt atbildību uz citiem gluži kā bumbu. Pēc trim četrām dienām Bušārs atkal ieradās — uztūkušu seju un stipri savainotu aci. Policijā viņu nežēlīgi piekāvuši, iemetuši uz dažām dienām aresta telpās un tad pēc nopratināšanas pagaidām palaiduši brīvē; lieta bija nodota tālāk labošanas tiesai. Bušāram pēc likuma draudēja dažu mēnešu cietumsods par aizliegtu ieroču nēsāšanu, nežēlīgu apiešanos ar policistiem un to piekaušanu, par varas apsmiešanu, sakariem ar anarhistiem un provocēšanu uz noziedzīgu rīcību. Kopš šā brīža iespēja kļūt par pasniedzēju Bušāram bija laupīta; tika izsludināts aizliegums pieņemt viņu universitātē: piesardzīgie biedri no viņa vairījās. Taču viņam kaislīgi gribējās atkal ķerties pie stūrgalvīgas gatavošanās eksāmeniem — lai izkristu!

Bet Verons — Verons tikai par visu zobojās! Viņu pat policija nebija piekāvusi. Biedri jautāja, kā tas izskaidrojams. Verons smiedamies lielījās, ka esot policistus piekukuļojis: ieminējies komisariātā par savu banku, un tā bijusi labāka garantija nekā deputāta mandāts.

— Tas stulbenis Bušārs jau pats iekrita. Iekrist nekad neatmaksājas. Jo ļaunāk viņam pašam! Jāzina taču, ar ko riskē . ..

— Bet tu, ar ko tad tu riskē? — skarbi jautā Marks. Verons smejas viņam sejā un, it kā dižodamies ar savu izaicinošo izturēšanos, atcērt:

— Ar tavu ādu! Kad vien tev patiks!

Tomēr viņš jūt, ka pārcirtis pār strīpu, un labsirdīgi piebilst:

— Galu galā Bušāram tikai izdarījuši pakalpojumu, izmetot viņu no Sorbonnas universitātes. Kas grib iedzīvoties mantā un nav gļēvulis, tam tikai jānoliecas, lai to paceltu.

— Tādam vajadzīga lunkana mugura! — Marks dzedri atcērt.

— Bet, kuram tā nav lunkana, dzīve ar rungu ielocīs, — iestarpina Verons.

Viņi pagriež viens otram muguru. Ardievu!

Neviens vairs nav redzējis Ādolfu Ševaljē. Taču par viņu nav ko uztraukties. Ādolfs Ševaljē aizbraucis uz savu muižu. Viņš lasa Montēnu. Ko vēl vairāk var no viņa prasīt? Acis atvērtas. Mute aizvērta. Prāts brīvs, un nekāda riska. Un dibens siltumā… Šo ierēdni neviens neapvainos nodevībā! Lai jau citi kompromitē savu brīvo garu ar darbiem!

Rišas zvērnīca kļuvusi tukša. Tajā atgriežas tikai Marks; viņi ir vieni, un Marks nezina, ko ar meiteni runāt. Atbalstījusi elkoņus uz galda un iespiedusi zodu plaukstās, Riša urbjas viņā ar skatienu, dīvaini smaidīdama; liekas, viņa gaida. . . Ko gan? Marks ir sašutis. Taču, jo rupjāks kļūst Marks, jo dzēlīgāks kļūst Anrietas smaids; jauneklim neizdodas padarīt maigāku šo skadro, mazo redzokļu saspringto skatienu, kas aptausta viņu visu. Tā viņu mulsina. Kaut kas Rišā ir mainījies vai mainās. Taču meitene vairs tik ļoti Marku nesaista, lai viņš sāktu tērēt laiku, mēģinot to saprast. Arī Markam nepatīk, ka tā uzdrošinās viņu saprast. Marks velti pats sev saka: «Riša neko nevar par mani zināt. Manas durvis viņai slēgtas,» — un nebūt nav pārliecināts, vai Riša nelūr par atslēgas caurumu. Tad Marks apklust pusvārdā, pieceļas, uzmet meitenei niknu skatienu un, neievērojot pieklājību, aiziet. Riša pat nepakustas. Iznācis uz ielas, Marks nodomā: ja viņš atgrieztos un atvērtu durvis, — vienalga, kādā brīdī, šonakt vai pēc nedēļas, — viņš sastaptu viņpus galda Anrietas Rišas redzokļu svārpstus starp puspievērtajiem plakstiem un meitenes izsmējīgo muti, un zilgano dūmu strūkliņu no cigaretes, kas sadeg starp viņas slaidajiem pirkstiem. Marks piecērt kāju pret ietvi. Viņš zvēr pats sev, ka paies krietns laiks, iekāms viņš tur atkal atgriezīsies! Bet gluži kā sapīkušam bērnam Markam pēkšņi galvā noplaiksnās kaisla vēlēšanās izdibināt šo nekauņu, izdibināt viņas nekautro skatienu, tāpat kā mēdz atvērt gliemežnīcu ar nazi, lai redzētu, kas tajā slēpjas …

Vientulība bija vēl lielāka nekā agrāk, tikai asinīs brāzmoja ugunsgrēks, kuru iedegusi meitene ar rūgti saldo ādu — meitene, ar ko viņš reiz pārlaidis nakti. Marks pavadīja dažas dienas fiziski un morāli nomāktā garastāvoklī. Viņš jutās it kā noklīdis no ceļa. Jauneklis mēģināja gremdēties darbā, kā mēdz mesties ūdenī, taču ūdens vraku izsvieda ārā. Nav vairs spēka! Nav vairs nekādu tieksmju! Darboties, domāt? Kālab? Kādam nolūkam? Un nemitīgi, ar katru stundu, šis gribas trūkums paplašinās un sūc viņu kā karameli. . . Markam ir tāda sajūta, it kā viņa sānos iezīdušās biezas, kāras lūpas. Viņa būtība iztek, enerģija aizplūst… Tā ir nogāze, uz kuras nav iespējams noturēties … Bēgšana, bēgšana … Nē! Marks ieķeras ar nagiem krantī… Ja nokritīšu, vairs nepiecelšos… Apakšā šalc straume. Velti jauneklis aizver acis, dzird straumes šalkoņu, zem nagiem nošņirkst smiltis, tās grūst, atsedzies akmens… Marks pats tvarstās, bet pēc viņa netver neviens.

Tad kādu vakaru iespurdz Silvija un, paspērusi ar papēdīti, aizripina tālu projām akmeni un zirnekli, kas tam pieķēries . . .

— Nu, veicīgāk! Es vedu tevi līdz! … Diezgan esi izniekojis laiku! … Nemēģini iegalvot, ka tu strādā! Tu skaiti vārnas! Žāvājies! Nu protams, žāvājies, es tevi pieķēru . . . Tad nu tā: žāvāsies pie manis, vismaz būs iemesls! Visdārgākie, visjaunākie garlaicības veidi, visas četras mākslas (nu nē, to ir vismaz ceturtdaļsimta!) — es ar tām tirgojos. Un mākslinieki! … Ja gribēsi redzēt teātri (Tutt и burla! . . . [212] ), es iedošu slēdzeni no kulisēm. Ne jau nu uz skatuves meklējami labākie un arī sliktākie komedianti. Lai varētu kādu dienu pats notēlot savu lomu farsā, — skaties, skaties, skaties, skaties! Un, kas daudz redzējis, ir karalis.

*

Bet pati karaliene valdīja pār modes pasauli un svinībām, kuras ar savu neprātīgo ekstravaganci bija Parīzes hronikas objekts. Silvija labprāt tur pievienotu klāt arī māsasdēlu kā savu izklaidēšanās un izpriecu ministru jeb, vienkārši sakot, daiļo mākslu pārzini; daiļās mākslas, pēc viņas uzskata, bija zemākas par izklaidēšanās augsto mākslu, jo no tām Silvija neko daudz neizprata, — viņai piemita tikai iedzimta gaume un nojauta. Tas nebija maz: ar to pilnīgi pietika, lai šur tur nošautu jocīgus bukus, kurus, starp citu, vispārējās aizraušanās laikā noturēja par asprātīgām aušībām. Bet šāsdienas aizraušanās ir rītdienas neslava. Šajā ziņā Silvija nemaldījās; viņa manīja, ka zem viņas kājām grīļojas zeme. Silvija justos priecīga, ja varētu atbalstīties pret māsasdēlu. Marks ieradās neuzticīgs, taču savaldzināts. Un, kā jau bija paredzams, šai negantajā izpriecu un izvirtības karnevālā, kur jaucās vienkop māksla, mīla, intrigas un neprāts, jauneklis līdz ar pirmajiem soļiem zaudēja pamatu. Marks bija izvirzījis par mērķi viņa vecumam neiespējamu nesatraucama skatītāja lomu, kurš vēlas visu redzēt, pats tam nepakļaujoties, lai kļūtu dzīves kungs: tādu Žiljēnu Sorelu, kas novājējis no ilga, nepietiekama uztura un kam apreibst galva jau no pāris malkiem vīna. No pirmajām lāsēm Markam sagriezās visi prāti.

Silvija to bija sagaidījusi. Viņa nepielika roku, lai Marku pazudinātu, taču nedarīja arī nekā, lai to pasargātu. Tikai zagšus vēroja māsasdēla cīņu un uzjautrinājās; tā Silvijai patika, viņa pazina Markā savu lepno Aneti un klusībā atspēlējās dē

lam, jo nespēja atspēlēties mātei… Torni, piesargies!.. . [214] Lieliskais, mazais tornis! Tas turas pretī savās bruņas! Silvija tam izsmējīgi aplaudē. Viņa noskaņota skeptiski. Silvija nogaida, kādas būs beigas. Lai gan zina gluži labi, ka šīs bruņas

reiz sāks krakšķēt, ka visi šie mūri kādu dienu viena mirklī sagrūs. Un viņa domā: «Ko gan tur var darīt? Vai nu cilvēks grib, vai negrib — tik un tā tam garam netiks! Lai jaunatne izbauda! Un uz savu pašas ādu! Jo ļaunāk tam, kas ies bojā! Bet

Šis ir stiprs. Tas izkulsies sveikā … Un galvenais ir, lai viņš visu izcieš. Tas nav nekāds vīrietis, kas nav izgājis tam cauri…» Silvijai par to maza bēda. Tā ir Marka darīšana. Māsasdēlam būtu lāča pakalpojums, ja krustmāte gribētu visu

darīt viņa vietā. .. Silvijai ir savas raizes, darīšanas un prieki. Zaudēt velti laiku Silvija nedrīkst! Viņai atvasara pilna plaukumā. Tātad Markam vienam jāpretojas visam, kas viņu lenc: daiļām meitenēm, vējgrābšļiem, krāpniekiem — visam šim rosolam, ar ko stāvgrūdām pieblīvēts šis kompota trauks. Bet Marks pats ir zaļš auglis, kas kārdina ne vienu vien spilgti krāsotu muti. Turklāt viņš ir māsasdēls, sultānietes lielākais mīlulis; viņu izmanto, lai izmantotu Silviju! Marks nav tāds muļķis, lai to nesaprastu. Viņš ir aizdomu pilns, šis puišelis! Markam tā vien šķiet, ka viņu tīko veikli apstrādāt, ka pat sievietes — kas jaunekli vajā nekaunīgā veidā, spēlē ar viņu savtīgu, neīstu rotaļu; jaunais, biklais mežonis tās satrauc. Satrauc pat

Marka neveiklība, skarbums, raupjums, ko pēkšņi apviz mulss, apburošs smaids, un zem sarauktajām uzacīm pavīd kautrs, jautājošs skatiens, kas piepeši atdodas kā jaunavīga neprāta pārņemta, piedzirdīta meitene, kurai apskurbusi galva … Šis

mazais Lisjēns de Ribamprē [215] ! . .. Taču būtībā tas ir tas pats Marks, jaunais meža kuilēns, kas attopas, tiklīdz to saķer ar kādu rupjību vai pēkšņu, asu izlēcienu… Bet tas zēnu vērš vēl pievilcīgāku. Pret viņu sadauzās. Divkārša bauda! Medības

sākušās. Un medījumam ne tikai jāsargās no tīkliem, bet no paša asiņu šalkām, kuras negaidot sāk trakot un liek tam mesties pa galvu pa kaklu uz priekšu. Markam bezgala grūti tam visam turēties pretī. Ik reizi viņš izkuļas arvien vairāk iedragāts. Un Marks paredz, kas notiks. vajadzētu bēgt! . . . Desmitiem reižu Marks nolēmis: «Iešu projām! …» Tomēr paliek. Te taču pārlieku interesanti! Viņa asais vanaga skatiens

pārāk daudz var redzēt un uztvert šajā rezervātā, kur viņš pats savukārt ir mednieks un no savas paslēptuves redz traucam garām visvisādu medījumu, gan lielu, gan sīku, gan zvērus, gan putnus, — Marks pat, garām ejot, notver ar knābi mazus putniņus; tomēr tas ir bīstami: šādos mirkļos Marka skatiens apmiglojas, viņš riskē, ka savukārt tiks notverts . .. Viņu notvers . . . Nē, nenotvers! . . . Marks iecērtas. Bēgt nozīmētu atzīt savu sakāvi. . . Marks paliek, un ar katru dienu vairāk mednieka soma pildās ar pieredzi. Taču gudrāks Marks no tā nav kļuvis. Tagad viņa acis ir vēl skurbākas. Un galvā valda viesulis . . . Viss, kam cilvēki ticējuši vai ko tikai pieņēmuši, lai spētu dzīvot, visi sociālās dzīves balsti — viss sabrūk. Ai, it visa vakardienas morāle (par vakardienu nerunāsim! Vakar bija karš!) — kas gan no tās palicis pāri? Veci grēki, aizspriedumi, likuma uzlikti spaidi, kurš allaž paliek iepakaļ sabiedrības attīstībai… Būtu par maz teikts, ka tos mīda kājām! Tur nav pat jāpiepūlas. Vienkārši staigā pāri, nemaz par tiem nedomājot. Vai tas ir cilvēku celtnes sabrukums? Sabiedrisks līgums, kuru saplēš gabalu gabalos? Atgriešanās atpakaļ mežos? . . . Nē, līgumam vienkārši notecējis termiņš. Pirms atjauno kontraktu, tajā izsvītro dažus paragrāfus un aizstāj ar citiem. Vecā, šaurā, neveselīgā mītne grūst kopā. Tā jāpārveido un jāpaplašina. Šādos vecuma krīzes mirkļos slimajai cilvēcei jāatjauno sagandētās un apsīkušās asinis, smeļot bīstamajās dzīvnieciskās enerģijas rezervēs jaunu spēku darbībai. Izlutušie, bailīgie tētiņi un gļēvuļi pinkšķ: «Viss zaudēts! . . .» Viss ir glābts vai tiks glābts. Tomēr nekas nenāk par velti! Jāmaksā, turklāt dārgi. ..

Marks ir ar mieru maksāt. Bet vai nav jāmaksā vairāk, nekā viņam ir līdzekļu? Drošais, pārlieku drošais prāts aizrauj Marku daudz tālāk, nekā viņš spēj izturēt. Nav svarīgi, ka Marks visu redz, drosmīgi vērtē un saprot: prāts nav mākoņu augstumi, ar visām savām sulām tas cieši saistīts pie vēdera; viņš ir nodots un pamests, viņš pakļaujas ienaidniekam . . .

Pagaidām Marks gan vēl aizsargās. Jaunekļa saprāts un sirds dumpojas, daži skati rada nikna nicinājuma uzliesmojumus. Marks atļaujas pateikt nekaunības, kas parfimērijas karalim sava gliemežnīcā [216] liek aiz dusmām vai plīst un Silvijai, šim mazajam kaprālim, — paslepus smieties; viņa parausta māsasdēlu aiz auss ļipiņas un ar mākslotu stingrību saka:

— Stulbeni! Kad tu reiz iemācīsies sabiedrībā pieklājīgi uzvesties!

Bet Marks iecērtas. Viņš pasaka tai acīs bargu patiesību. Jauneklī jo sevišķu sašutumu izraisa Silvijas neapvaldītā izšķērdība, rīkojot svinības. Viņš aizrāda, ka esot kauns tā rīkoties, kad miljoniem cilvēku trūkstot ko ēst. Silviju tas neuztrauc. Aizvakar viņai pašai nebija ko ēst. Šodien viņa atgūst nokavētos kumosus. Silvija ciniski attrauc:

— «Pārāk daudz» atlīdzina par «pārāk maz». Pārāk daudz vieniem, pārāk maz citiem. Tas rada līdzsvaru… Un tad, manu mazulīt, ko tu īsti gribi? Kā nācis, tā gājis. Kaut kur taču vajag izšķiest naudu . . .

Marks krietni sabar krustmāti gan par viņas māku nopelnīt, gan iztērēt naudu, gan par tirdzniecību ar greznuma lietām, sieviešu veļu un ziedēm, par visu šo saprecināšanas priekštelpu, gan par klientūras izmantošanu un pārdošanas cenām (īsta laupīšana!), kas ir tikpat patvaļīgas kā šo prātu zaudējušo kukaiņu, stulbo pircēju, kaprīzes! Silvija atbild — ja būtu jādzīvo uz cilvēku gudrības, nevis uz to stulbuma rēķina, tad atliktu tikai sajozt vēderu, un galu galā viņa un viņas Kokijs uzturot ne tikai sevi un māsasdēlu (dabūji, smurguli?), bet veselu armiju kalpotāju. Marks aizvainots muļķīgi iejautājas:

—  Bet kālab tas viss?

—  Kas?

—  Viss, ko tu dari? Viss, ko dara viņi?

—  Nekam! Lai dzīvotu. Vai tad dzīve kam der? Cilvēks atbrīvojas no mātes klēpja, piedzimst — nav zināms, kāpēc. Viņš pilda savu vēderu, ēd, mīl, rosās, nezinādams, kāpēc . . . Viņš mirst, atgriežas nez kur un nez kāpēc . . . Tikai viens pasaulē ir zināms: cilvēks garlaikojas! Un visam, kas notiek šai pasaulē, ir tikai viens mērķis — nedomāt, ka mēs garlaikojamies . . .

Marks ir pārsteigts par rūgtumu, kāds pēkšņi ieskanas krustmātes vārdos. Viņš piepeši pamana, kā plakstu pietūkuma un rieviņās ap slābano muti iegūlis gurdums. Sieviete nodevusi sevi vārguma mirklī… Taču Silvija drīz vien savaldījās, izslējās. Nometa visu smago kravu no sava vezuma. Un atkal devas karagājienā ar izaicinošo, izsmējīgo sejas izteiksmi, par kuru nozibsnīja dusmu zibens. Šis muļķīgais māsasdēls ar savām blēņām no jauna lika sajust rūgtumu! Viņš sāka aizdot dusmas. «Plāties vien, manu puisīt! Tēlo vien savu Katonu [217] ! Pirmā pretimnācēja tevi iegūs, tiklīdz tai ienāks prātā, un izdarīs ar tevi, ko vien gribēs. Derētu gan tev noliekt seksti…» Silvija atsāk savu spēli un trako rosīgumu. Marks nav netaisns pret viņu. Viņš gluži labi zina, ka Silvija nekad neļaujas dīkdienībai. Marks redz, ka krustmāte vienlīdz nododas gan smagam darbam, gan izpriecām; viņa joprojām grūti strādā pati un liek strādāt saviem kalpotājiem; viņa nekad nezina miera. Silvija tiešām cienī vienīgi darbu, — vienalga, kādu, — un nicina greznās, muļķīgās dīkdienes, kuras izmanto: Silvija neapdomādamās tās aplaupītu. Kā daudzās Parīzes vienkāršajās meitenēs, arī viņā saglabājies kaut kas no Komūnas uguns pielicējām, kas neapdomājoties kādu dienu spētu iedegt liesmās sabiedrību. Tomēr tām nav nekāda saprātīga priekšstata par organizētu sociālo revolūciju. Un tāda sieviete kā Silvija ne dzirdēt par to negribēs. Silvijā mierīgi sadzīvo sīkpilsone un uguns pielicēja. Ar vienu un to pašu petroleju var apliet Rēķinu palātu un iekurt plīti. Ar loģisku domāšanu Silvijai nav ko dižoties. Viņa pēc sava rakstura ir anarhiste, kura viena pati, bez valsts vai citu iejaukšanās, izlems, kas viņas rīcībā pareizs un kas nepareizs. Morāls ir viss, kas tai patīk. Par spīti Silvijas nekaunībai, tas, kas viņai patīk, bieži vien mēdz būt taisnīgāks par pašām tiesībām. Viņa izjūt riebumu pret visiem liekulīgajiem oficiālās vai augstākās sabiedrības labdarības farsiem, taču klusībā nododas labdarībai, turklāt rosīgi un regulāri, un nekad neuzliek šo pienākumu nevienam citam. Silvija tur stingrā paklausībā savas strādnieces, jo necieš sliņķes: tomēr uzrauga tās un rūpējas par to veselību; Silvija tām iekārtojusi Parīzes tuvumā atpūtas namu, kur pavadīt brīvdienas; viņa savas strādnieces apprecina; tās, kuras Silvija ieskata vislabāk, saņem no viņas prāvas dāvanas, kas jau ir neliels pūrs; vēl vairāk, Silvija iekarojusi savu strādnieču uzticību, viņa dod tām padomus, vada tās, protams, pēc sava prāta, — netikumiskā vai tikumiskā, tomēr allaž cilvēcīgā veidā, — saprotot strādnieču vājības, taču neļaujot tām pakļauties šīm vājībām vairāk, nekā vajadzīgs. Silvija būtu darījusi prātīgi, dodama arī pati sev šādus padomus un mazliet ierobežodama savu degsmi.

Tomēr Silvija domā, ka viņai ir tiesības uz izņēmuma stāvokli. Viņa mazliet par daudz uzticas savai nojautai un saviem spēkiem, kurus nesodīti bezprātīgi izlieto nu jau divdesmit gadus. Pamešana bez soda nevar ilgt mūžīgi. Silvijai vajadzētu just brīdinājuma signālus, kas vēstī, ka tās veselība iedragāta. Viņa tos arī jūt. Taču paradusi riskēt. . . Un turklāt šajā kaismē pēc darbības un baudas, kā Marks reiz nomanīja, slēpjas rūgtuma pilna vienaldzība pret savu bezbērnu dzīvi, sašutums pret eksistenci, par kuras veltīgumu viņai tomēr negribas dzirdēt no šā mazā muļķa Marka lūpām . . . Nu, tad izputi, ģindeni! Tomēr līdz pēdējam elpas vilcienam — strādā un baudi dzīvi!

*

Kādās svinībās Silvijas savrupnamā, — dansings, smēķētava, nelieli luperkaliji [218] , — kad namamāte, tukla un kupla, svaiga un ziedoša, dekoltēta, pēc pašas vārdiem, līdz sēžamvietai, velnišķīgi izsmiņķējusies un apreibusi no kokteiļiem, — īsts fauns brunčos, — iekveldē visus sev apkārt, Marka smadzenes vairs neiztur. Ar nerimtīgo drudzi asinīs tik maz vajadzīgs, lai apskurbtu! Un nepilnvērtības apziņa dažbrīd nevis padara jaunekli piesardzīgāku, bet gan sakairina, liek viņam dižoties … Marks ir iedzēris … Viņa acis šaudās … Jauneklis vairs nekā neredz, vairs nekā nezina, viņš ierauts pašā virpuļa vidū, kur valda satīrs brunčos; asins šalkas ausīs dun kā pērkons, alkas dūc, un apdullinātais saprāts aizmiglojas. Šai farandolā Marks vairs neizšķir, kam pieder asiņaini sārtās lūpas, kas smejas viņam pie pašas mutes … Viņš iezīžas tajās. Savāda, mežonīga greizsirdība liesmo jauneklī kā ugunsgrēks. Viņš zaudē samaņu un atģiedas uz grīdas pagrabā, no kurienes kā no tāluma dzird atskanam kņadu un mūziku; viņš ir viens, apmulsis, nekā nesaprot un nespēj sakārtot domas… Kas noticis? .. Marks vairs neatmin, viņš vairs nezina, vai to atceras vai tikai iedomājas … Un it viss, ko jauneklis iztēlojas, rada viņā vienlīdz spēcīgas bailes un alkas… Nav nekādu robežu starp to, kas bijis un kas varēja būt… Kā no viena, tā no otra Marks jūtas apdedzinājies, apkaunots, apzīmogots … Un bēgot bailīgi projām no gada tirgus jūkļa, kas nepagurstot tur augšā bez mitas noslēdz un atritina savus lokus, jauneklis pamana asiņaini sārto muti un izdzird Jordansa [219] raganas guldzošos smieklus. Marks ienirst nakts tumsā, viss drebēdams, — viens uguns un ledus, — un viņa saprāts šausta sevi un noasiņo, nespēdams ne izdibināt, ne nožēlot. Naids un nicināšana, jā, lai kas tur arī būtu! Uguns, asinis! Tikai ne nožēla! Tikai ne aizmirstība, nē! Jauneklis ir kā apsēsts… Lai sevi sodītu, viņš atkal ienirst savā studenta graustā, savā tuksnesī. Viņš negriežas atpakaļ.

Silvija nespēj saprast, kāda vētra plosās jauneklī. Nākamajā dienā pēc nakts uzdzīves viņā nav ne miņas no neveiklības sajūtas. Silvija skaidri atceras piepešo niknumu, kāds uzliesmoja jaunekļa acīs, atceras greizsirdības brāzmu, kad Marks viņu sagrāba kā spīlēs un atstāja viņai uz lūpām kodiena pēdas. Un tas arī viss! Tas reizē glaimo un smīdina . . . Silvija ir nejūtīga pret satraukumu, kādu iekveldējusi citos sava pašpārliecinātā un izlaidīgā, tomēr tikai virspusēji netikumiskā rakstura dēļ; Silvija ir vienaldzīga pret konvencionalitātēm — kā taisnīgām, tā netaisnīgām, — viņai ir gallu prāts; viņas izsmējīgais skatiens allaž modri pamana smieklīgo jebkuros apstākļos. Silvija kādreiz bija redzējusi veco Sāru [220] lugā «Fedra» un nu atcerējās Ipolitu … Ak, tu pienapuika! … Viņas Ipolits aiz kauna aizlaidies lapās. Silvija skaļi iesmejas … Liela muiža! Mans dievs, cik gan divdesmit gadu vecumā esam stulbi! … Un vienmēr šie sapņotāji, kas dzenas pēc zvaigznēm, no niekiem iztaisa nez ko! Vai gan vērts raizēties par rožlapiņu, kas ielidojusi jūsu gultā, ja tas, ko turat savos apkampienos, patiesi ir mūžīgs? Silvija pamirkšķina pati sev spogulī. Roze pašā plaukumā… Viņa smejas kā par sevi, tā par māsasdēlu pilnīgi objektīvi. Mazā palaidne smejas arī par savu mīļo māsiņu Aneti: ko gan viņa teiktu, ja zinātu! . . . Nav jāraizējas, ka Anete to kādreiz varētu uzzināt. Drīzāk jau Ipolits, «izgājis cauri Trezenas vārtiem», ļaus sevi nezvēram dzīvu aprīt… «Labu ceļa vēju, manu Jonas! . . .» Silvija ļauj viņam skriet projām. Gan Marks atgriezīsies! .. .

Taču Marks neatgriežas. Skarbais jauneklis krāj sevī niknumu. Viņš sev nepiedod sakāvi. Ne tikai šās nakts sakāvi, par kuru viņš nemūžam neuzzinās patiesību (un tas ir pats mokošākais! Jo «otra» to zina … Ko viņa zina? . . .), bet it visu šo dienu sakāvi, kurās pārdevis naidīgajai pasaulei (vai viņš gan nelika sevi uzturēt?). Un ir vēl kas ļaunāks: viņš zaudējis baudījumu, ko sniedza šī sakāve. Marks iejucis šo nešķīsteņu barā, kopā ar visiem šiem ierāvējiem un prostitūtām. Marks pats sevi apzīmē ar kauna zīmi: «Prostitūta! . . .» Nekādu attaisnošanos! Vājība nav attaisnojums. Marks zināja to labāk nekā jebkurš cits. Marks meloja pats sev, teikdams, ka būs stiprākais. Viņš sacīja to sev pat tajā stundā, kad sevi nodeva. Marks nodeva sevi, pakļaudamies tumšajām alkām iepazīt šo pagrimušās greznības ziedu, visus šos trūdošās pasaules augļus. Jauneklis melīgi mēģināja sevi attaisnot ar saprāta tiesībām visu redzēt un visu zināt, lai labāk varētu cīnīties. Nu, tagad viņš bija visu redzējis un redzējis arī pats sevi. . . Un, protams, nekas tādēļ nebūs zaudēts. Viņš atgriezās, apkrauts trofejām. Bet to vidū atradās arī viņa «es» paliekas: «Marks — prostitūta …» Viņš mīdīja šīs paliekas kājām reizē ar pasauli, ar kuru nu bija uz vienu roku . . . Marks pats sev uzlika sodu. Negantā askētisma uzliesmojumā viņš deva sev zvērestu izkastrēt sevī visas viltīgās dziņas, kas bija viņu nodevušas ienaidnieka rokās. Marks pakļāva sevi stingrai darba disciplīnai, bargai spīdzināšanai un pilnīgai atturībai no sakariem ar sievietēm. Uzvarēt savu dabu, pārkalt, aptēst to ar veseri! Lielisks līdzeklis uzkrāt sevī varmācīgi apspiestā ienaidnieka sacelšanos! Taču šajā vecumā necilvēcīgais bieži vien ir vienīgais glābiņš, jo tad šādas dabas jaunekļiem nav citas izvēles kā galējības. Marks izvēlējās «Dzelzs ribas» [221] . Viņš iežņaudza savu jauno, kuslo, no vārguma un drudža kaistošo ķermeni nepielūdzamās atsacīšanās bruņās. Marks tās nenoņēma ne dienu, ne nakti. Paturēja pat apgulstoties — lai negulētu (Per non dormire — lielā devīze!), lai piespiestu sevi allaž turēt acis vaļā.

Silvija, kurai Latīņu kvartālā bija savi ziņu pienesēji, zināja, ka māsasdēls atrodas materiālās grūtībās. Viņa gribēja palīdzēt no tām izkulties. Bet Marks atteicās. Pāris mēnešu laikā Silvija pēc zināma starplaika piedāvājumu pastāvīgi atkārtoja. Taču Marks uz krustmātes vēstulēm neatbildēja. Silvija aizsūtīja tam čeku bez viena vienīga vārda. Pēdējais apvainojums! Ņemt naudu no viņas — tagad! . . . Viņš pārsvītroja čeku ar niknu «Noraidīts!» un aizsūtīja pa pastu krustmātei atpakaļ. Silvijai varen gribējās aiziet un saplūkāt to aiz ausīm. Šis mazais idiots! . .. Viņa iztēlojās, kā atvērs jaunekļa pažobeles durtiņas, kā pieies tam klāt un tas atskatīsies niknām acīm, bāls no uztraukuma, sakniebtām lūpām . . . Labāk gan nemēģināt! Nav zināms, kuram no abiem lūpas būtu sakniebtas. Varbūt viņi pārmītu tik nežēlīgus vārdus, ka grūti būtu tos jebkad izdzēst…

Par laimi, Silviju atkal ierāva ikdienas virpulis. Mehānisms dārdēja. To apturēt vairs nebija viņas varā. Un tomēr būtu prātīgi tā darīt: vairākas reizes viņai uznāca spēcīgs asins pieplūdums galvā. Taču Silvija nebija radusi nodoties saviem «bibīšiem» … Uz priekšu, dejā! Un, tikko ar kājām pieskardamās zemei, viņa no jauna iesaistījās farandolā. Tā aiztrauca tālāk. Kādu pusgadu Marks vairs nekā nedzirdēja par Kokija kundzi, vienīgi to, kas tika ziņots laikrakstos. — Viņa bija Marku pilnīgi aizmirsusi.

Un tā nu Marks ir atkal tikpat vientuļš, cik vien vientuļš gribējis būt! Ja reiz viņam patīk dzīvot bez citu palīdzības, patīk vienam kulties ārā no visām grūtībām, tad — lai notiek! Tagad viņam nav ko gaidīt no kāda ne graša. Māte atrodas tālu projām, un viņai nav naudas, ko Markam sūtīt. Anetei pašai grūti izvilt to, kas viņai pienākas. Abi sarakstās reti. Anete aizbraukusi nomaļā lauku nostūrī; sakari ar turieni slikti, un vēstules pienāk ar milzīgu nokavēšanos. Anete pārdzīvo viskritiskāko savas trimdas laiku — viņa iekļuvusi īstās lamatās! Anete visu izstāstīs, — ja vispār par to reiz klāstīs, — kad viņai izdosies no turienes tikt laukā. Līdz tam laikam viņa ir kā ūdeni mutē ieņēmusi, tāpat kā dēls, kad tas iekritis kādos slazdos. Kā mātei, tā dēlam ir cietas pieres: «Tas skar vienīgi mani! Nevienam nav tiesības bāzt savu degunu manās likstās.» Viņi tikai sūta viens otram ik pāris nedēļu dažas nenoteikta satura, tomēr uzmundrinošas rindiņas, lai atgādinātu: «Es esmu šeit!» Tās ir drīzāk divu biedru nekā mātes un dēla vēstules. Stingra sievietes roka saspiež raupjos, allaž drudžaini karstos zēna pirkstus … Visu labu! Esmu kopā ar tevi! …

Marks vairs nav spēris kāju pie Rišas. Draugu bariņš pašķīdis. Izklīdis uz visām četrām debess pusēm. Katrs par sevi! Marks beidzot sapratis, ka ne jau ar garīgo darbu varēs nopelnīt sev maizi. Ja viņš grib dzīvot, tad «jāpazemojas». Vienalga, kāds darbs, kad tikai var izvilkt dzīvību! .. . Šāds lēmums jau ir īsts sasniegums! Un arī nekas. Tas nozīmē pieņemt to, ko neviens vēl nepiedāvā! Pasaule smejas tev tieši acīs: «Tu vari paturēt savu augstsirdību! Kam tu man esi vajadzīgs? …» Simtiem ir tādu kā viņš, kas gaida, kad tiem pasviedīs kaulu. Marks allaž nosebojas. Un šais pirmajās sadursmēs ar citiem jaunekli vēl attur zināma smalkjūtība: viņš palaiž pa priekšu gan tos, kas stāv pirms viņa, gan arī tos, kas iezogas rindā, gan arī tādus, kas liekas vārgi un pelna līdzjūtību vai, gluži otrādi, ir pārāk nekaunīgi, jo šādos gadījumos tos vajadzētu ņemt aiz čupra, bet Markam derdzas notriept rokas gar to nospeķotajām apkaklēm; dažreiz negants niknums sakāpj jauneklim galvā: viņam bailes nevis no citiem, bet gan pašam no sevis . . . (Lielībnieks! Apvaldiet mani! . . .) Nē, ironija nebūt nepiestāv šim zeņķim, kuru mētā iekšējas bangas un pārņem baiļu sajūta, apzinoties, ka šādos mirkļos viņa gribasspēks neko neiespēs pret tām un viņu aizraus līdzi straumei. Vajadzīgs laiks un ne viens vien bīstams misēklis, lai iemācītos nevis padarīt rāmus šos viļņus, — tad būtu jāiet bojā, — bet vismaz ievirzīt, izmantot tos kā degvielu, kā dzinēj spēku … Dodiet viņam laiku! Ja viņš paliks dzīvs, varbūt kādu dienu viņam tas izdosies. Bet, rau, — palikt dzīvam, tur jau ir tā problēma! Vai viņš to spēs? Un cik ilgi? Un kā? . . .

Marks apstaigā veselu rindu izdevniecību un grāmatu veikalu. Pēc divdesmit veltīgiem gājieniem viņu pieņem izmēģinājumam laikrakstu tipogrāfijā nakts maiņā. Marks ir nepraša un neizveicīgs, un arī darba biedri to neieredz, jo nojauš jauneklī aristokrātu, un tāpēc nevis tam palīdz, bet pamet vēl sprunguļus ceļā — Marku pēc trim naktīm atlaiž no darba. Divas trīs reizes jauneklim ar lielām mokām izdodas atrast prospektu un tirdzniecības vēstuļu tulkošanas darbu. Nekādu izredžu. Marka zināšanas literatūrā cieš neveiksmi, jo te jāzina ikdienišķie veikalnieciskie termini. Kādu dienu Sent-Liss, sastapis Marku izsalkušu klaiņājam pa ielām, uz laiku sagādā tam vietu par kino biļešu kontrolieri zālē. Taču Marks diemžēl — pastāvīgi ejot no aukstas telpas siltā — saķer gripu, ko sākumā pārslimo staigājot, bet vēlāk tā tomēr piespiež viņu uz dažām dienām nolikties slimības gultā. Pēc tam, gluži dabiski, Marka vieta aizņemta un citas viņš neatrod. Sent-Liss, kas veselu vakaru līdzjūtīgi interesējās par Marka bēdām, nebija paradis kavēties domās pie viena un tā paša; palīdzējis Markam, viņš to piemirst, un nav zināms, kur Sent-Liss tagad atrodams. Dievs vien zina, kā viņš pats dzīvo! Tai naktī, kuru tie pavadīja kopā (pēc kinoteātra Sent-Liss bija Marku aiz-vilcis no deju lokāla, kur kalpoja, kādā nelegāla bāra klusā kaktiņā, un tur novārguši, drudžaini uztraukti, abi bija palikuši līdz rītam), Marks apjucis uzzināja, ka elegantais Liss gandrīz tikpat nabadzīgs kā viņš pats. Ar savu māti — daiļu kinozvaigzni, kuru tas dēvē par Žozē un par kuru runā neiedomājami vaļīgi, — Sent-Lisam ir dīvainas un neregulāras attiecības: viņa allaž atrodas ceļojumā; kad abi retumis satiekas, tie glaimo viens otram, apmeklē kopā naktslokālus; māte apber dēlu ar konfektēm, nevajadzīgām dāvanām un dolāriem, ja viņai kaut kas no tiem palicis pāri, bet Liss tos savukārt iztērē dāvanām mātei: rotaslietām un ziediem, un pat dārgiem klēpja sunīšiem, pērtiķiem un papagaiļiem, un visvisādiem bezgaumīgiem spīguļiem, ar kuriem māte nezina, ko iesākt, bet kuri tai neapnīk un abiem sagādā prieku. Bet tad kinozvaigzne atkal pazūd uz mēnešiem, atstājot viņu Parīzē bez viena vienīga sū, un neviens no abiem neliekas zinis par otru. Vai arī pēkšņi atceras: dēls saņem čeku par lielu summu vai kaut kādu nieku (parasti tas atgadījās tādās dienās, kad viņam vairs nebija ar ko samaksāt pusdienas). Sent-Liss tad smējās: šādi pārsteigumi patiesībā uzjautrināja. Jauneklis ne tikai neļaunojās uz māti, bet bija viņai pateicīgs, ka viņa ir tieši tāda. Sent-Lisam patika daudz labāk, ka viņu radījusi šī daiļā meiča, un viņš nekādā ziņā to nemainītu pret kādu nopietnu un visai nosvērtu māti. Gan viņš kaut kā viens pats izkulsies! Sent-Liss bija dzimis akrobāts; viņš zināja tūkstošiem veiklu paņēmienu, kā krītot allaž nostāties uz kājām. Un cik pretimnākošs kuņģis! Gavēņa dienas Sent-Lisu nebūt nebiedēja! Šim putnēnam pietika uzknābāt dažas drupačiņas no delnas, ja tikai rociņa bija skaista. Un skaistu rociņu viņam nekad netrūka. Tās pašas uzmeklēja Sent-Lisu. Nebija vēl zināms, vai viņš, rodoties izdevībai, starplaikā starp maltītēm ar draugiem un naktsmājām, nepieņēma ābolus no šīm skaistajām rociņām! Šajā naktī Sent-Liss visu atklāja Markam, kad tas izteica pārsteigumu, cik elegants Liss bijis pat savās nebaltajās dienās. Apburošais nekauņa attrauca:

— Viņas mani izģērbj un apģērbj. No tevis vien atkarīgs, lai tas būtu tāpat. . .

Markam aizrāvās elpa, viņš nerada vārdus, ko atbildēt. Skaisties? Tas liktos nevietā; Marks noprata, ka Sent-Lisam tas būtu viens pīpis. Viņu nevarēja mērot ar to pašu olekti kā Anetes dēlu. Tajos laikos, kad vēl pastāvēja aizkapa dzīve un pēc pastarās tiesas cilvēku dvēseles tika sadzītas trīs atsevišķos aplokos, Liss nebūtu atradis vietu nevienā no visiem trim; viņš ietiktu tajā, kurā nokļūst dzīvnieku dvēseles: mūžības putnu būrī . . . Marks nebija cieši pārliecināts par savas cilvēka dvēseles pārākumu. Tomēr bija labāk to apgalvot, ja vien vēlējās, — un viņš arī to vēlējās, — noturēties, nezaudējot pamatu zem kājām.

Katrā ziņā Marks nevarēja aizmirst, ka reiz vakarā Liss bija viņam nevilcinādamies piedāvājis visu, kas vien atradās tā makā, un Liss vienīgais no draugiem to darīja.

Nababs Verons, saticis viņu reiz novārgušu, meklējot darbu, bija apmierinājies ar to, ka atvēris Markam savu portsigāru; Verons pat ne ar vārdiņu nebija aptaujājies, no kā Marks pārtiek; viņam par to nospļauties, un Marks, lai gan viņu ienīda, tomēr bija Veronam pateicīgs, ka viņš nebūt nepūlas apslēpt savu egoismu. Toties Markam bija jāpieliek lielas pūles, lai apslēptu savas jūtas. Verons todien bija īgnā omā; viena roka tam karājās saitē. Marks izsmējīgi pajautāja, vai tā neesot karā iegūta brūce. Verons lādējās, teica kaut ko par augoni, nolamāja kādu par padauzu un pārtrauca sarunu. Atvadoties Marks norunāja ar Veronu tikties nākamajās Rišas vakara viesībās, — tikpat labi Marks būtu varējis norunāt ar viņu tikšanos svētdienā pēc pastardienas, — jo ne domāt nedomāja atkal ierasties uz šīm sanāksmēm. Verons sāka aizvainojoši smieties, dusmās nospļāvās uz bulvāra, nozākāja Rišu un apbēra neķītriem, vieglas uzvedības sievietes epitetiem. Bet, kad Marks, šās nesavaldības pārsteigts, jautāja Veronam, kāda muša tam iekodusi, tas spēji apklusa, uzmeta Markam niknu skatienu un pagrieza muguru.

Marks joprojām skraidelēja, meklēdams darbu. Šajā cīņā par eksistenci viņš vēl bija visai neveikls: lepnums ir slikts padomdevējs, kad līdzīgi čūskai jāprot ielīst pa visām plaisām, lai piekļūtu pieliekamajam. Toties lepnums visgrūtākajos brīžos, kad miesa novājināta un gars šaubu pārņemts, piešķir negantu pretestības spēku. Lai arī Marks pats sev iegalvoja: «Es jau esmu uzvarēts, es tikšu uzvarēts,» — skaļi viņš to nemūžam neteiktu, jo tas nozīmētu — atsacīties no cīņas. Ne mirkli jauneklim neienāca prātā doma par pašnāvību. Vai gan mēdz darīt pašnāvību kaujas laukā? Ne jau nu nāves mums trūkst! Nav pat izvēles grūtību. Tā pati par visu parūpējas. Nē, mums vajadzīga dzīve! … «It viss, kas ir man apkārt, — sievietes, vīrieši, viss šis virpulis, šie kautiņi, šī pārošanās, — tā nav dzīve, bet pelējums. Bet īstā dzīve — kā to aizsniegt, kur to rast? Un vai maz tāda pastāv? … Es nekā par to nezinu. Un tomēr neatvairāma vara velk mani pretī ziemeļiem kā kompasa bultu . . . Kas tas ir — ziemeļi? Peldošs ledus kalns? Aliņģis bezdibenī mūžīgo ledāju vidū? … Es nekā par to nezinu. Taču ziemeļi atrodas tur. Un man jāiet uz ziemeļiem. Akla vara redz manā vietā. Tā grib manā vietā. Mana brīvība ir — gribēt to, ko grib tā. Taisnīgi vai netaisnīgi, tas ir man likums.»

Galu galā visa Marka toreizējā gudrība ietvērās senajā gallu teicienā:

«Neuzdrošinies mirt, kamēr esi pie dzīvības!»

*

Dienās Marks strādāja pārtikas veikalā Komartena ielā par pārdevēju; viņš tirgojās pie veikala durvīm uz ietves. Sacēlis apkakli, jauneklis drebinājās apmākušajās janvāra nedēļās. Naktīs viņš piespiedās dažas stundas lasīt, rakstīt, domāt, mēģināja izdibināt — cik vien iespējams, dziļāk, — pasaules mīklu. Taču tā slīdēja ārā no Marka sastingušajiem pirkstiem, un galva zvalstījās no miega. Kad bija iespējams, viņš vārīja un dzēra stipru kafiju, lai negulētu. Un vēlāk iemanījās negulēt nemaz. Viņš pazaudēja atslēgu, lai varētu nirt atspirdzinošajā aizmirstības ezerā. Dienas un naktis stiepās un atkal raucās kopā kā čūskas gredzeni, bez sākuma un gala, un Marks tās pavadīja vienos murgos; kauli viņam sāpēja, krampji žņaudza kuņģi, galvā drūzmējās uzmācīgas domas, acis kaita. Par dzīvokli jauneklis nebija maksājis. Viņam draudēja izlikšana. Viņš bija pārdevis visu, ko vien varēja pārdot. Retos priekšmetus, kas Markam likās sevišķi dārgi, viņš nēsāja līdz savā studenta portfelī, bet vēlāk (arī no portfeļa bija jāšķiras) — kabatās: jauneklis baidījās, ka tikai tos neaizvāc, viņam promesot.

Kādu dienu, kad Marks, negulēto nakšu dēļ atrazdamies

pusnesamaņā, stāvēja kā dzērve, kaklu ierāvis plecos, pie veikala skatloga mitrās, ledainās miglas ietītajā bulvārī un, neko neredzot, lūkojās uz steigas pilno rēgu kustību, redzēdams tos tikai tad, kad tie pagājuši garām (viņš juta, ka arī pats ir rēgs, kas peld un izgaist kopējā kustībā), jauneklim pēkšņi šķita, — gan pārāk vēlu, — ka viņam pievēršas satraukts, modrs skatiens bālā sejā un sveša roka zagšus satver kādu priekšmetu un paslēpj zem apmetņa… Marks izrāvās no apmātības un ieraudzīja dažu soļu atstatumā sievieti, kuras tēlu bija uztvērušas viņa gurdās acis: rokas paslēpusi zem apmetņa, tā stāvēja kā sastingusi apskatīšanai izlikto preču priekšā; Marks bija pārliecināts, ka jaunā sieviete redz tai pievērsto skatienu; sieviete stāvēja kā irbe, ko pamanījis suns, un tai pašā mirklī zem tās ģērba pazuda laupījums — daži tomāti. Sieviete gaidīja, kas notiks . .. Marks to nezināja, tāpat kā viņa. Viņš devās pie sievietes. Piegāja tai klāt, rokas piespiedis pie gurniem, gluži kā tā. Viņi gandrīz saskārās, abi bija vienāda auguma, Marka mute atradās blakus viņas iekritušajam vaigam, kas krampjaini raustījās, taču sieviete nepakustējās. Vajadzēja kaut ko izlemt. Marks pārvarēja sevi un teica aizžņaugtā balsī:

— Atdodiet!

Bet tai pašā mirklī ieraudzīja veikala durvīs vecāko pārdevēju, kas tos vēroja. Marks aši pačukstēja irbei:

— Nekustieties! . . . Viņš mūs redz . . .

Neprātīgais! .. . Marks iekoda sev lūpā .. . Nu, vienalga!

Allea jacta…[222] Viņš pagāja dažus soļus uz priekšu, lai savaldītos. Sieviete izlikās apskatām citas preces. Vecākais pārdevējs iegāja atpakaļ veikalā. Marks pienāca sievietei klāt un vienā skatienā ietvēra tās kārno muguru, apaļo pakausi, sabozto purniņu — izsalkusi kaķenīte. Ar nasku kustību Marks pabāza tai zem novalkātās šalles dažus banānus un teica caur sakostajiem zobiem:

— Tie ir barojošāki! … Ņemiet, ejiet projām! …

Sieviete pacēla galvu un uzmeta tam skadru skatienu —

viņa bija drīzāk pārsteigta nekā pateicīga: «A, tātad tu esi no mūsu brālības? …» Izskaidroties nebija laika. Viņa pazuda gājēju straumē… Marks nodomāja: «Esmu suns, kas atkal pārvēršas par vilku. Es atveru fermu tukšajiem vēderiem…» Dīvaina spēle! Viņš bez vilcināšanās būtu atkārtojis to, ko nule izdarīja. Rīcība bija laba. Taču šai spēlītē viņš pats diez cik labi vis nejutās.

Marks devās atpakaļ uz mājām. Ceļā viņš satika Beti. Viņam likās uzjautrinoši pastāstīt meitenei notikušo. Marks jau priekšlaikus bija pārliecināts, kādu reakciju tas izraisīs. Bete uzreiz aizmirsa visas romantiskās idejas par sacelšanos pret buržuāziju. Betes pārtikas preču pārdevējas asinis iesitās galvā, un viņa sašutusi iesaucās:

— Ko jūs! Ko jūs! … Tas nu ir par daudz! … Tā gan nemēdz rīkoties! …

Marks sāka smieties tai tieši acīs. Bete viņu pameta ar apvainoti cildenu izskatu.

Veikalā Marks vairs neatgriezās. Viņam pat nebija jāpūlas uzteikt. Marku gluži vienkārši atlaida. Lai gan pret jaunekli nevarēja izteikt nekādas noteiktas pretenzijas, viņš bija kļuvis aizdomīgs. Suņi saoda vilka vilnā meža smaku.

Marks vēl dziļāk iestiga izsalkušo brālībā. Nekāda darba, nekur. Arī kabatās tukšums. Lai uzliktu visam kroni, kādu vakaru notika tas, no kā Marks jau baidījās: viņš atrada sava dzīvokļa durvis aizslēgtas; viņš bija padzīts.

Bija salta nakts februāra beigās; vēja brāzmas mēza bulvāri, un mitrais sniegs, smagi krizdams lejup, kusa uz ietves. Marks, ierāvies mētelītī, pūlējās tām turēties pretim; nodūris galvu, viņš saspringa. Jauneklis bija novārdzis un izmircis. Prātā iešāvās doma: «Es tūdaļ pakritīšu…» Pēkšņi Marks uzgrūdās virsū kādai garāmgājējai. Viņš pat nepaskatījās uz to. Kāda roka satvēra viņu aiz elkoņa. Marks satrūkās …

—   Rivjēr! …

—     Roka nelaidās vaļā. Marks pacēla apjukušās acis. Riša . . . Bulvāra kņadā un niknā vēja gaudās Marks nesadzirdēja, ko tā teica. Riša aizvilka viņu aiz mājas stūra, pavēnī. Marks nesaprata, ko tā viņam jautā un ko viņš tai atbild. Taču nevajadzēja daudz vārdu, lai meitene saprastu. Un, neko vairs nejautājot, Riša veda viņu prom. Marks neiebilda. Viņš ļāva sevi aizvilkt līdz kādām durvīm … A, tā bija Rišas māja! . . .

— Kāpiet augšā! … Marks uzkāpa.

— Ejiet iekšā!

Viņš iegāja… Marku ieskāva istabas siltums, pārņēma nogurums un izsalkums … Apreiba galva … Riša iestūma viņu savā vienīgajā krēslā. Marks juta, ka meitene atpogā tā samirkušo mēteli un atbrīvo rokas no piedurknēm. Dzirdēja, ka viņa runā, tomēr neko nesaprata: balss saplūda kopā ar tējkannas guldzoņu uz pārvietojamās plītiņas. Riša steidzīgi staigāja šurp turp, bet viņš pat nemēģināja sekot meitenes kustībām … Viņa acis lipa ciet. . . Marks uz mirkli tās atvēra; sajuta pie lūpām roku, kas lēja viņam mutē kaut ko siltu, spēcinošu, un laipna balss sacīja: «Dzer, manu maziņo! . . .» Markam nebija spēka palūkoties augstāk par roku, taču tā stingri iespiedās atmiņā. Daudz vēlāk, kad Marks domās atgriezās pie labsirdīgās samārietes, atmiņā uzpeldēja nevis Rišas seja, bet gan roka. Šai pusnemaņas stāvoklī Markam šķita, ka tieši roka ir tā, kas ar viņu sarunājas . . . Kad piena strūkla ielija mutē, Marka galva atslīga pret atzveltni un nokarājās, kakls notirpa, tomēr viņš nespēja ne pakustēties; Marks juta sāpes it visā miesā, bet iekšā — siltumu. Gādīgās rokas mazliet piecēla viņa galvu, kas atkrita atpakaļ. . . Vēl viens apziņas atspulgs, tad viņš iegrima nemaņā! . ..

Kad dažas stundas vēlāk Marks uzpeldēja virspusē, viņš gulēja nakts tumsā, izstiepies visā garumā. Istabas griestos no ielas atspīdēja blāva gaisma. Klusām, nepakustēdamies, kā zvērs, kas atmostas mežā, Marks mēģināja sakārtot domas. Tad sāka lēnām taustīties ar kājām. Viņš gulēja uz matrača izģērbts, ievīstīts segās. Zem matrača — akmens grīda. Virs viņa — elpas vilcieni, tad palagu čaukstoņa un Rišas balss:

— Vai tu pamodies?

Pēkšņi Markam viss atausa atmiņā un viņš gribēja piecelties, taču ne rokas, ne kājas neklausīja, tās sāpēja, un Riša

brīdināja:.

— Nekusties!

— Bet kur es atrodos? Un kur esi tu? — Marks jautāja, nemaz nemanīdams, ka uzrunā meiteni ar «tu».

— Nekusties! Tu esi drošībā . . .

Marks joprojām grozījās no vieniem sāniem uz otriem.

— Nē, es gribu redzēt. . .

— Ja vēlies, iedegšu gaismu. Tikai uz mirklīti. . . Meitene pagrieza elektrības slēdzi, Marks ieraudzīja, ka viņā no augšas lūkojas Riša; tā mirkšķināja acis. Riša bija iekārtojusi tam guļvietu blakus savai gultai. Marks pietrūkās sēdus, un viņa piere atradās vienā līmenī ar Rišas gultu; Marka acis šaudījās visapkārt: Riša gultā, siena, galds, lietas … Riša jau nodzēsa gaismu … — Nē, vēl nedzēs nost!

— Diezgan!

Viņš atkal atgūlās. Taču redzētais joprojām stāvēja acu priekšā, un tagad Marks pamazām centās visu aptvert, Abi klusēja. Marks, aptaustīdams sevi, iesaucās:

— Vai!

— Kas ir?

— Manas drēbes! .. .

— Es tās novilku.

— Tu, Riša!

— Tās bija slapjas kā mārks . . . Neko darīt! Karš paliek karš! . . .

— Vai! Man kauns! Esmu ļāvis sevi ievietot kā slimnīcā, es tevi apgrūtinu, neesmu spējīgs viens pats iztikt, — esmu kā skuķis . ..

— Nu, vai zini! — no augšas atsaucās ķircinoša balss. — Tu vismaz varētu nesacīt neko sliktu par meitenēm. Dažreiz no tām atlec savs labums.

— Jā, no tevis gan! Bet tādas kā tu nav tik viegli atrodamas.

— Vajadzēja tikai iegriezties Valdegrasas ielā.

Marks juta, kā slaida roka, pastiepdamās no augšas, pieskaras sejai, noglāsta pieri, uzacis, acis, tad draiskulīgi iekniebj degunā. Marks centās satvert to ar muti kā runcis, neizvelkot zem segas paslēptās rokas. Riša sacīja:

— Esmu pārliecināta, ka tu nezini manas dzimtās puses parunu.

— Kādu?

— «Kas nav gulējis Orleānā, nezina, kas ir sieviete.» Marks sagrozījās.

Es labprāt to uzzinātu. . .

Roka iecirta pļauku un nozuda.

—  Nē, manu draudziņ; ne, manu draudziņ! Tagad nav laika mācībām. Tagad laiks gulēšanai. Izdzēs visus uguņus!

—  Visus?

—  Visus, gan tos, kas deg augšā, gan tos, kas deg apakšā. Vakara junda. Guli!

Kādu mirkli viņš klusēja, tad iejautājās:

— Riša? …

— Es guļu . . .

— Tikai vienu vārdu! Kas tas tāds bija, ko ieraudzīju zalgojam uz tava galda?

— Nekas.

— Vai revolveris?

— Jā.

— Ne jau pret tevi, stulbeni tāds! — Riša iesmējās.

— Domāju gan. Tu esi tikpat droša par mani, cik par sevi.

— Tas nu gan nebūtu pārāk daudz! — Riša atteica, it kā vērsdamas pati pie sevis.

Taču Marks sadzirdēja tikai Rišas apslāpētos smieklus. Viņš atkal sagrozījās:

— Vai tu man tiešām neuzticies, Riša?

— Mierā! Guli! … Uzticos, mans draugs, bet vienīgi tik, cik vispār var uzticēties vīrietim …

— Vai sievietei?

— Vai sievietei… Un zini ko — nežēlojies! Tas, ko tev pateicu, jau tā ir daudz… Taču, vispār runājot, jūsu sugas lopiņiem labāk uzticēties tad, kad rokā ir ierocis . . .

— Para bellum![223] Ī stā pacifiste! Varu derēt, ka nekad neesi rotaļājusies ar šo paijiņu! Vai tu vispār zini, kā ar to jārīkojas?

— Nu, manu puisīt, ja esi derējis, tad esi arī paspēlējis. Uz ko tu saderēji?

— Uz visu. Uz to, ko tu vēlies.

— Norunāts. Es iegaumēju.

— Kad tu rotaļājies? Un ar ko?

— Uzmini!

— Vai es viņu pazīstu?

— Tikai tu vien viņu pazīsti!

— Kas tas ir?

— Es vēl šajās dienās redzēju jūs kopā pie kafejnīcas «Suflo» …

Markam atausa gaisma: roka saitē …

— Verons!

— Riša vai aizrijās smiedamās, iespiedusi seju spilvenos.

— Verons? Verons? Šis resnais vepris?

— Jā, pēc viņa principiem, pret sievišķiem vispārliecinošākais arguments esot spēks. Un to viņš enerģiski un kaujinieciski mēģināja man pierādīt. Lai Veronam savukārt pierādītu, ka esmu ar viņu vienis prātis, es ietriecu viņam lodi plecā. «Nu, manu vientiesīt, kas nu ir stiprākais?» Ja tu tikai būtu redzējis Verona stulbo seju! Viņš tā ir palika, iepletis muti. . . Jā, bet kas tad sekoja, kāda sirds izkratīšana …

— Viņš vēl tagad lamājas, — attrauca Marks, sākdams skaļi smieties.

Abi smējās kā bērni.

— Tagad guli! — iesaucās Riša, slaucīdama acis palagā.

Marks paklausīgi padevās. Viņi gandrīz jau laidās miegā…

Te pēkšņi Marks, izraudamies no sastinguma, sāka čukstēt kaislā un apslāpētā balsī:

— Riša … Riša . ..

— Vai, tu man esi apnicis, — novilka miegainā balss, — es nevaru vairs paciest, es mirstu… Liec mani mierā!

Tomēr Marks paberzēja galvu pret viņas segā ievīstītajām kājām.

— Riša … Riša … Es tevi apbrīnoju … Es tevi cienu …

— Tu nu gan esi idiots. Klusē un guli! — Riša saviļņota pavēlēja. Viņi nogulēja līdz rītam.

Kad saules stars, nomaldījies vecajā ielā, ielaida bultu Marka aizvērtajās acīs, kas samirkšķinājās, viņš izdzirdēja, kā Riša aiz aizslietņa plunčājas mazgājamā bļodā. Lai tiktu ārā no gultas, Rišai vajadzēja kāpt viņam pāri. Meitene joprojām par to smējās, spiezdama no sūkļa ūdeni uz slaidajiem gurniem.

— Riša!

— Nav laika! … Esmu aizņemta! …

Kaila roka pāri aizslietnim pamāja sveicienu.

— Par ko tu smejies?

— Par tevi.

— Smejies vien! Tev uz to tiesības.

Ar neapdomīgu kustību, stāvēdama aiz aizslietņa, viņa piespieda pie lūpām mitro sūkli, lai nosūtītu viņam gaisa skūpstu.

— Ak, esmu tikpat muļķīga kā tu…

— Kāpēc?

— … Tā nav tava darīšana! …

— Markam trūka gribas gan iebilst, gan kustēties. Kāda jauka nakts, kāda jauka atmoda, kāda labsajūta . . . Viņš joprojām bija stinguma varā . .. Tomēr nē! Tas šķita apkaunojoši. . . Marks izslējās kā niedre . . ,

— Es ceļos augšā …

— Nē, nē, pagaidi vēl mazliet! Iebāz degunu matracī! Es nāku ārā. Skatīties aizliegts . . .

Protams, viņš paskatījās un ieraudzīja nimfu no galvas līdz kājām. Riša meta viņam no istabas kakta visu, kas vien pagadījās pa rokai: spilvenus, dvieļus, viņa bikses, kuras pa nakti bija izžuvušas; Marks gulēja, aprakts zem šīs kaudzes.

— Ienirsti un nosmoc! . . .

Pirms Marks paguva atbrīvoties, tā zibens ātrumā bija saposusies. Viņa atdeva tam gaisu un gaismu.

— Un tagad nomazgājies un apģērbies! Es eju iepirkties. Palicis viens, Marks saģērbās. Riša atgriezās, nesdama pienu, maizi un dažas šķēles šķiņķa. Abi tērzēdami pabrokastoja. Ar savām ķīnietes acīm, kurās atkal iezagās atsvešinātība, Riša vērās jaunajā sejā, kas nakti bija trinusies pie viņas kājām . . . Mazo muļķīt! Viņi pārmija savstarpējas saprašanās smaidu. Viņi neapzinīgi, ikviens pats par sevi, bija nonākuši pie viena un tā paša lēmuma: «Tādu nakti atkārtot vairs nevar…»

— Lūk, kas! — sacīja Riša. — Vai tu nebaidies ne no kāda darba?

— Tie visi ir bezjēdzīgi, — attrauca Marks. — Bet mēs paši arī esam tādi, mums nav tiesības būt izvēlīgiem.

— Tas man tavā raksturā patīk: tu esi pārāk lepns, tu pakļaujies nepieciešamībai, lai kāda tā arī būtu, un tici, ka dari tai godu. Tu nešķobi mutīti.

— Es vairs to nešķobu.

— Jā, kopš pusgada tu esi mainījies. Lielā mute tev labāk piestāv.

— Tavējā arī nav no mazajām.

— Kāds aizdars, tāda ēstgriba. Abi mēs esam no laba koka, no kā izdrāž bultas …

— Bet uz kurieni bulta tēmēta?

— Jā, pagājušajā gadā man bija bail, ka tava bulta trāpīs ne augstāk par jostas vietu.

— Tu liec man sarkt. Tātad tev acis ir visur? … Kā tu zināji?

— Tu izskatījies pēc tāda, kurš sāk jau grimt.

— Es izlauzos.

— Ka tu spēji to, tas nav maz! Kopš tā laika es sāku tevi cienīt.

— Kāpēc tu man to nepateici?

— Ko tas dotu?

— Tas būtu man palīdzējis tajās dienās, kad es pats sevi necienīju.

— Pirms kāda pusgada tam tavas acīs nebūtu nekādas nozīmes.

— Toties šodien ir nozīme.

— Nabaga puisēn! Tu nu gan esi pamatīgi nobankrotējis!

— Nesaki to man tieši tādā brīdī, kad sāku iedzīvoties jaunā mantā.

— Un es, bez šaubām, esmu tavs pirmais grasis… Uz tavu nākamo miljonu! Bet vai tu pagaidām neapņemtos — tikai uz laiku, lai kaut kā varētu izgrozīties, — būt par oficiantu studentu virtuvē?

Marks norija siekalas un braši attrauca:

— Jā, ja tu dažreiz nāktu tur pusdienot.

— Kāpēc?

— Ja es apkalpotu tevi, tas man palīdzētu.

— Lai notiek, izpalīdzēšu.

Riša viņu aizveda pie pārvaldnieces, ar kuru bija pazīstama, un Marks, meitenes skatiena un padomu uzmundrināts, tai pašā dienā ķērās pie darba. Vēl vairāk: pēc tam kad viesu straume bija izklīdusi, Riša nosēdināja Marku pie galda un viņu apkalpoja. Tālāk viss likās viegli. Dzīvoklim Riša aizdeva naudu, un Marks noīrēja istabu tā paša kvartāla mazajā viesnīcā.

Varētu likties, ka pēc visa notikušā viņiem vajadzētu jo bieži tikties. Tomēr nē. Pirmajā laikā Marks vēl pāris reižu vakarā aizgāja pieklauvēt pie Rišas durvīm, taču nekad meitene nebija mājās. Varbūt viņa arī bija mājās un sakņupusi sēdēja kādā kaktiņā, cigareti zobos, aptvērusi rokām kājas. Dīvainā meitene dzīvoja savu dzīvi, kuru neuzticēja nevienam, un simpātijas uzliesmojums, kas kādu nakti bija viņu satuvinājis ar Marku, nebija tam radījis nekādas priekšrocības.

«Ahā! Viņš atvilcis durvju aizbīdni! Nu, tad pieliksim klāt atslēgu!»

Nekāds prieks Rišas uztverē nebija tik daudz vērts kā neatkarība! . .. Laba gan bija šī neatkarība, neko teikt! . .. Vai viņa to izmantoja? Riša izsmēja pati sevi, knaibīdama kāju īkšķus. «Muļķe! … Un kas par to? Esmu muļķe un gribu tāda būt. Kāju īkšķi pieder man pašai. Un āda arī. Un visa es piederu pati sev. It visa — no galvas līdz kājām — piederu pati sev. Un nevienam citam. .. Pagaidi mazlietiņ, mana mīļā! Gardāk smejas tas . . . Kā tad! Mēs vēl pasmiesimies . . . Saderēsim! … Es deru…»

Tā bija viena no Rišas rotaļām: derēt pašai ar sevi. Te varēja būt pilnīgi drošs, ka laimēs! Sevišķi, ja pablēdījās … Nav ko kautrēties! …

Marks spētu saprast Rišas pašaizsargāšanās instinktu. . . «Es sargājos. Sargies arī tu! …» Taču viņam jau tāpat pietika pašam savu noslēpumu, ko noskaidrot, lai vēl interesētos par Rišas noslēpumiem. Turklāt Marka — kā jau vīrieša aizspriedumi iedvesa viņam, ka meitenes noslēpumi nav vērti vairāk par kaķa «cis-cis» … Viņš gan mīlēja kaķus. Taču kaķis ir kaķis. Un vīrietis ir vīrietis.

Riša paslepus ievāca par Marku ziņas, kamēr bija droša par to, ka viņš atkal ticis uz zaļa zara. Tad Riša mitējās interesēties par jaunekli. Tikai vienu pašu reizi meitene negaidīti ieradās Marka viesnīcas istabā: bija tā ap pusnakti. Marks izteica pārsteigumu, ka viņa tik vēlu skraidot pa jumtiem. Tiešām, Rišas acīs gailēja kaķa acu spīdums. Viņa bija jautra, familiāra, tomēr skatienā manīja kaut ko svešu, netveramu kā nakts putnu acīs, kuri bez spārnu šalkām lido mežā: nevarēja pateikt, kur tie būs mirkli vēlāk.. . Ap pulksten vieniem naktī pūce aizlidoja, un Marks arī nemēģināja to aizturēt. Un pagāja mēneši, līdz abi atkal tikās.

Un tieši šajā laikā — aprīļa sākumā — pie Marka atgriezās reizē ar gāju putnu bariem arī cits putns — Anete, izbēgusi no Donavas purviem.

OTRĀ NODAĻA ANETE DŽUNGĻOS

Viņa tik tikko tajos neiestiga!

Viņa bija ļāvusi sevi iesaiņot kā polsterētu paku un aizvest no Parīzes. Tas bija īsts atvieglojums — uz laiku atmest visas raizes un nedarīt neko … Uz laiku… Tomēr izrādījās, ka tas nav ilgstošs. Anete nebija radusi turēt rokas klēpī. Visspilgtākais iespaids, kāds Anetei palika no šā komfortablā, dīkā brauciena pa Ziemeļitāliju un Venēcijas apgabalu (guļamvagoni, greznas viesnīcas, automašīnas utt), šķērsojot skaistās, viņai pazīstamās un kopš bērnības iemīļotās vietas, — bija aukstums un garlaicība. Sākumā tas Aneti pārsteidza; vēlāk viņa saprata: šī greznība viņu izolēja. Anete zaudēja saskari ar zemi; viņa to atguva tikai tais retajos mirkļos, kad izdevās vienai izbēgt un paskraidīt pa šaurajām ieliņām vai laukiem. Anetes kāju īkšķi reizēm sarāvās, iegrimstot biezajos viesnīcas paklājos, kas ar savu banālo aitādu tiecās nosegt parketu un akmens plātnes. Anetes kājas tvīktin tvīka basas skūpstīt kailo zemes virsu. Taču Anetes svīta nelika viņu mierā. No triju papagaiļu tērgāšanas, kas neapklusa ne dienu, ne nakti, viņai vai galva plīsa pušu.

Bukarestē sākumā valdīja juceklis un apdullinoša milzīgas putnu mājas kņada kā Parīzes zooloģiskajā dārzā: lielum liela ģimene, tuvinieki, draugi — vesela cilts, kas atkal tikās vienkop. Augām dienām un naktīm viņiem būtu pieticis izsaucienu, jūtu izpaudumu, skūpstu un apkampienu. Durvis vaļā. Viss kā atvērtā grāmatā. Jebkurš noslēpums. Veseliem groziem intrigu, flirta un vēl vairāk nekā flirta, un tas viss notika atklāti, ikvienam redzot, ik telpā, ik gaitenī. Sarunas starp vīriešiem un sievietēm reti kad risinājās par ko citu un skāra ko citu kā vien sarkano lukturi. Anete uzskatīja par savu pienākumu uzraudzīt savas audzēknes šai pārkarsētajā atmosfērā, tāpēc viņai vajadzēja turēt acis vaļā. Arī viņa pati nebija pasargāta no vajāšanas: viņa to pamanīja ar sašutumu, bet varbūt reizē ar ironisku gandarījumu. (Ha! Ha! Četrdesmit trīs gadu vecumā! . ..) Kā parīziete Anete, par spīti savam vecumam, bija uzmanības un iekāres objekts. Un Ferdinands Botilesku, kas ceļojuma laikā viņai apnika ar savu tūļīgo uzmanības pierādīšanu, viņu mazliet uztrauca.

Taču, kamēr tie uzturējās pilsētā, risks nelikās liels; medību apvidus šķita pietiekami bagāts medījumiem, lai ilgstoši saistītu Nemrodus [224] , un Ferdinandam bija citas kaķenītes, kurām glaimot, — nerunājot nemaz par politiku, darījumiem, tiekšanos pēc augstiem amatiem un naudas.

Taču pēc diviem mēnešiem visi devās uz Botilesku muižu: nošķirtu, lēzenu zemes gabalu dīķu un mežu vidū valaku līdzenumā, kuru pārmaiņus svilināja svelme un sals. Bija rudens. Biezas miglas vāli plandīja virs purviem, kur parkšķināja ūdens vistiņas. Smagā automašīna ik mirkli stiga izdangāto ceļu grambās, apšļakstīdama dubļiem un nežēlīgi kratīdama piecas sievietes un vienu kungu un pavēlnieku. Tomēr vienīgi Anetei smeldzīgi sāpēja viducis, un viņa apbrīnoja rumāņu krustu izturību: tie, kā liekas, viņām nesagādāja raizes, tie šķita no bronzas tāpat kā šo meiteņu rīkles, kas ne mirkli nemitējās runāt.

Plašais, pussagruvušais nams — daļēji pils un ferma — atradās uz paugura, kas it kā kurmju rakumi slējās pāri vienmuļajam plašumam. Tas bija celts pa daļām, un nebija neviena stāva, kas būtu vienādā līmenī; līkloču gaiteņi ar saviem nodeldētajiem pakāpieniem, kuri līgojās zem kājām, ik pagriezienā veda augšup un lejup. Nams bija palicis neapdzīvots visus kara gadus un to pārņēmusi savā varā daba; meža vīnogulājs, rudens saulē sarkans kā asinis, un nolupusī efeja, kas klāja nama fasādi, ielīduši pa sienas plaisām, pa ķirmju izēstajiem logu ietvariem nama iekšienē un atveduši līdz veselu baru spīļastu un skudru. Steigā veiktā paviršā telpu uzkopšana pēdējā mirklī pirms kungu atbraukšanas nebija diez ko iztraucējusi melnos zirnekļus krēslainajos kaktos un aizkaru krokās; ķirzakas skraidelēja un snauda uz gaiteņu sienām, un dažreiz apakšstāvā bija dzirdama zalkša šņākoņa. Ne meitenes, ne viņu māte nepievērsa tam visam uzmanību; viņas gan šķita pieradušas pie Rietumeiropas greznības, tomēr jau pašā sākumā jutās lieliski nekoptajā mājā un putekļos, kas klāja daudzās kušetes un dīvānus. Anetei bija kauns sev atzīties, ka tas viņai iedveš riebumu, un viņa centās visu uztvert no smieklīgās puses. Pirmajā vakarā Anete, neko daudz neskatīdamās kaktos, ar steigu nodzēsa sveci, kuras dakts pārvērtās oglē un izplatīja piedegušu tauku smaku; kā samalta aiz noguruma, viņa izstiepās cietajā, čīkstošajā, vecajā koka gultā, uz kuras spilgtām, kliedzošām krāsām bija uzzīmētas romantiskas ainas, kaujas skati un amori. Šajā gultā varēja ērti novietoties divi pāri gulētāju. Bet viņu vietā te bija apmetušies uz dzīvi citi, ne mazāk traucējoši viesi. Aneti no pirmā miega pamodināja sāpes — zem ādas, likās, skraidīja sūrstošas brūces, un viņa bija spiesta pamest vēsturisko pieminekli reizē ar visām tā izsalkušajām iemītniecēm un pavadīt atlikušo nakts cēlienu uz krēsla. Tas gan nozīmēja pāriet no Haribdas uz Skillu. Pa logiem, kurus Anete atvēra, iebruka odu spārnotie eskadroni. Dīķī kurkstēja vardes, un, gaismiņai svīstot, kaut kur tālumā sāka tinkšķēt klostera ieplīsušie zvani.

Nākamās naktis, iekams vēl nebija atvesta no Bukarestes jauna gulta, Anete pārlaida uz matrača, kas nolikts uz grīdas akmens plātnēm, un nevienu tas nepārsteidza. Tiesa, meitenes gan piedāvāja vietu savā gultā. Viņas atvērtu muti gulēja ciešā miegā lielajā blakus istabā, saldi un vienmērīgi krākdamas, sacēlušas ceļgalus nospārdīto palagu vidū; viņu kailajiem gurniem kukaiņu dzēlumi nespēja kaitēt. Nākamajā dienā meitenes uzjautrinājās par Anetes uztūkušajiem vaigiem, pieri, degunu un sapampušajām potītēm. Arī Anete smējās, kasīdamās kā negudra: bija jāsamaksā ārzemnieces nodoklis; tiklīdz šie nešķīsteņi priekšlaikus būs savu daļu iekasējuši, viņa būs pieradusi pie to indes. Nav ļaunuma bez labuma: varbūt bija prātīgi ļauties saimnieka dīkajiem skatieniem ar šādu neglītu ārieni. Tomēr viņa maldījās, domādama, ka šādi sīkumi varētu atbaidīt Ferdinandu Botilesku. Viņš to lenca jau par daudz. Botilesku allaž centās Anetei pakalpot, allaž izrādīja pārmērīgu uzmanību, kas tai apnika, izturējās pret to pārspīlēti laipni kā pret viešņu savā mājā, bet, kad viņa smagie plaksti mazliet pacēlās, Anete redzēja tur iedzalkstāmies ātri nodziestošus, taču ļaunu vēstījošus zibšņus. Dažus mirkļus vienai palikt ar viņu kopā būtu diezgan bīstami. Pārāk liela vērtība šai ārējai cieņas apliecināšanai gan nebūtu. Ferdinands Botilesku apietos ar to kā ar ķēvi. Tieši tā viņš arī izturējās savā muižā pret zemnieku meičām, kuras pārsteidza kūtī slaucam govis vai brienot pa dīķi, sienam kūļos nogrieztos meldrus. Meičas pēc tam niknas un apmierinātas mēdza sakārtoties, kladzinādamas kā vistas. Un ne lielkunga sievai, ne meitām, kā likās, tas nebija noslēpums; lielu nozīmi viņas tam nepiešķīra; sirds dziļumos varbūt pat bija lepnas uz savu sultānu! Ne viens vien zemnieku bērnelis likās pārsteidzoši līdzīgs Ferdinandam Botilesku! Zvērs bija vienmēr izsalcis. Spēcīgās maltītes, gandrīz vienīgi gaļas ēdieni (Anetei tie radīja riebumu), dārgie vīni un tuica (plūmju degvīns) nespēja aizpildīt šo caurbiru maisu: svaigais gaiss un dīkdienība padarīja to nepiepildāmu. Botilesku kundze augu dienu slaistījās apkārt vai snauduļoja, uzvēlusi Anetes pleciem raizes par mājsaimniecību. Ferdinands izšķieda spēkus garās pastaigās, izjājienos, medībās; dažreiz aizrāva līdzi arī visu kompāniju — jāšus vai automašīnā. Tomēr Anete tagad piesargājās, kopš kādu dienu, pastaigājoties ar meitenēm un lasot puķes purva biežņā, pēkšņi palika viena, meiteņu pamesta, un uz viņas saucieniem izdzirdēja atsaucamies pašu zostēviņu. Atgriezusies pilī no pavisam citas puses, Anete vēlāk sev bija pārmetusi neveselīgās aizdomas, redzot meiteņu naivo sejas izteiksmi; viņas metās tai ap kaklu kliegdamas, pārtraukdamas cita citu, stāstot, ka to izmeklējušās it visur. Taču padzītās aizdomas iecirtīgi neatkāpās; kā suns, saritinājies uz salmu maišeļa, tās nogūlās pie ieejas. Daži mazo glaimotāju meiteņu slepus pārmītie skatieni lika Anetei būt allaž modrai. Arī viņa pati savukārt ar francūzietes ziņkāri mēģināja izpētīt, kādi stimuli varētu būt šīm vientiesīgajām un reizē sarežģītajām dvēselītēm. Anete noskārta — labāk varbūt nekā meitenes pašas — neapjausto, slepeno atriebības kāri, kādu laikam iekairinājusi jau Bukarestē, likdama šķēršļus meiteņu flirtam; sevišķi vecākajai, kas apbēra Aneti vismaigākajiem skūpstiem, droši vien bija zobs uz viņu, viens no tiem asi uztrītajiem lapsiņas ilknīšiem, kas pamirdzēja, kad meitenes pūciņām apēnotā pilnīgā virslūpa pavērās visapburošākajā smaidā. Vai meitenes meloja? Nē, ja melot nozīmē sacīt pretējo tam, ko domā. Viņas domāja to, ko teica, — un otrādi. Viņas bija reizē patiesas un viltīgas. Meitenes mīlēja Aneti un uzjautrinājās, ļaujot tai iekrist tēva tīklos. Pati jaunākā meita nesaskatīja šai rīcībā ļaunprātību: viņai tas bija tikai joks. Pat otra, ar lielāku pieredzi, nedomāja ne par ko citu kā vien par guvernantes īgno seju, kāda tai būs, kad tā iekritīs. Taču vecākā, Stefanika, zināja, ko dara, un rada divkāršu baudu atriebties Anetei, lai arī to mīlēja, nodevīgi atdodama audzinātāju tēva rokās, kura varoņdarbi varbūt izraisīja viņā pašā aizliegtas jūtas. Šīs jūtas Stefanika glabāja sevī un varbūt pat sev skaidri neatzinās, kādu rotaļu spēlē, taču jau priekšlaikus aplaizījās vien, iedomājoties iznākumu. Anete, kurai pāris reižu prātā bija iedzirkstījušas aizdomas, negribēja tam ticēt. Tomēr viņa kļuva modra.

Kādu vakaru, kad Anete dzīrās doties uz dusu, viņa pamanīja, ka durvju slēdzene no viņas istabas vairs nav atslēgas caurumā. Pirms stundas ceturkšņa Anete to vēl bija tur redzējusi, un meitenes tad atradās istabā. Tās viņu gandrīz vai nosmacēja ar skūpstiem, novēlēdamas labu nakti. Anetei vairs nebija šaubu. Vilku mātei sabozās spalva. Viņa nodomāja: «Es nu gan esmu muļķe. Anete, mana mīļā, tu fantazē. Tu esi pārāk nervoza. Slēdzene izkritusi. Un, ja arī šie bērni būtu to paņēmuši, tie gluži vienkārši gribējuši mani izjokot. Nevajag pievērst tam uzmanību.» Anete apgūlās. Tomēr pēc dažiem mirkļiem izlēca no gultas. Viņa izdzirdēja blakus istabā abu vecāko meiteņu apslāpētos smieklus. Anete devās pie tām basām kājām, naktskreklā. Tiklīdz viņa bija iegājusi istabā, svece piepeši nodzisa. Anete to atkal iededza. Meitenes izlikās guļam. Un, kad Anete tās sapurināja un sāka runāt niknā balsī, māsas izlikās nule pamostamies un nevainīgām acīm nozvērējās pie visiem svētiem, ka nesaprotot, ko viņa no tām gribot: tās neko nezinot. Anete netērēja laiku, lai ar tām strīdētos. Viņa dzedri pateica Stefanikai:

— Kāp ārā no gultas! Es palieku šeit. Ej apgulies manā gultā!

Meitene satrūkās.

— Nē, nē, nē, nē! — tā izbijusies iesaucās.

Anete pavērās meitenei acīs, vairs neuzstāja un apgūlās blakus, ievīstījusies palagos. Atkal kļuva tumšs. Stundu vēlāk gaiteņa ļodzīgās flīzes ieblakšķējās zem kāda nācēja soļiem; blakus atvērās durvis; kāds iegāja istabā, kuru Anete bija pametusi. Atbalstījusies uz elkoņa, Anete sāka klausīties. Stefanika, izlikdamās piemigusi, arī klausījās; to nodeva uzbudinātā elpa. Satrauktais vīrietis (viņš gandrīz ik nakti bija ieskurbis), sašutis par vilšanos, aiz sienas svaidīja palagus un rēca kā zilonis. Anete, kuru arī pārņēma dusmas, cieši satvēra Stefaniku aiz pleciem; viņa apslāpētā balsī uzstāja, lai tā atzīstas, un meta meitenei sejā nepieklājīgus vārdus rumāņu valodā (it visās valodās tie ir pirmie, kurus cilvēki iemācās reizē ar tiem, kuri vajadzīgi, lai paprasītu ēst). Stefanika apjukusi joprojām iecirtīgi liedzās, līdz strīda karstumā uz akmens plātnēm nokrita zem spilvena paslēptā slēdzene. Piekrāptais meitu mednieks izdrāzās no istabas, īgni aizcirzdams durvis, un devās projām, soļodams smagi kā bifelis. Abas meitenes, apkaunotas un satrauktas (viņas tikai nule ar šausmām bija atskārtušas savu nodevību), nometušās ceļos, skūpstīja Anetei rokas un lūdza piedošanu. Viņas bija patiesas. Stefanika izmisumā skaļi vaimanāja, dauzīdama ar dūrēm savas spēcīgās krūtis tā, ka skanēja vien, un gribēja pavadīt visu pārējo nakts cēlienu pie Anetes kājām. Beidzot, skaļi šņukstēdamas un šņaukādamas kā bērni, kas dabūjuši pērienu, tās atkal aizmiga. Dusmoties uz tām nebija iespējams, bet paļauties ne tik.

Anete gribēja braukt projām jau nākamajā dienā. Taču meitenes, skaļi kliegdamas un brāzmaini izpauzdamas savu mīlestību, lūgtin lūdza to palikt. Un Ferdinands nokaunējies, ne ar vārdu neieminēdamies par vakardienas neizdevušos iebrukumu, turējās cienīgā atstatumā, izrādot visas nožēlas pazīmes. Anete nosprieda atlikt savu lēmumu. Tā izpildīšanu, starp citu, kavēja nopietni materiāli iemesli: viņai nemaz nebija naudas un, kad Anete pieprasīja to, kas pienākas, darba devēji atrada visvisādus ieganstus, lai pagarinātu maksāšanas termiņu un nemaksātu; tuvojās ziema un nošķīra vientuļo māju no pārējās pasaules; ceļot šajā gadalaikā bija grūti; nevarēja vis aizbraukt, kad ienāca prātā.

Anete nolēma nogaidīt pavasari. Pāršalkusī trauksme, kā likās, bija padarījusi visus prātus savaldīgākus. Iestājās miegainā miera laiks. Sniegs, pārklājies pār laukiem, ar savām liegajām dūnām apsedza arī sirdis. Aizsalušais dīķis mēnesnīcā dzirkstīja vienās dimanta sprikstīs. Visi vizinājās kamanās ar zvārgulīšiem; deniņi sārtojās no ziemeļu vēja, ausis kaita siltajā cepurē, augums, ievīkstīts kažokā, jutās laimīgs no atjaunotā asiņu pieplūduma, un krūšu gali kaisa. Netīrās būdiņas ar meldru jumtiem un smirdošos purvus klāja spoži balts ziemas auts. Anetei izdevās pievērst savu putnēnu uzmanību zemnieku postam, kuru skrandas īstenībā aizsedza vilku vilnu. Šie vienkāršie lauku ļaudis ar savām skaistajām dziesmām, pareizi veidotajiem vaibstiem, mežonīgajām un mirdzošajām rotām, kuras svētku dienās mēdza aplikt, senajām paražām un veselo saprātu apbūra Aneti. Viņa mēģināja uzsākt ar tiem sarunas, un to neuzticība atvilga; viņai bija patīkami redzēt, kā zem skarbās daku [225] maskas, kuri iekalti važās ap Trajana kolonu, iedzirkstās burgundiešu Kolā Brinjona jautrā zobgalības uguntiņa, kurš visu prot novērtēt un par visu pasmieties. Dažreiz varēja arī sadzirdēt pērkona grandus. Tie atbalsojās no tāluma. Kāds vārds, kāda rokas kustība, spalgāka balss. Gadsimtiem ilgi rūdzis dumpis pret kungu… Kungs to zināja; bet šāds stāvoklis jau ilga gadsimtiem (to reizēm pārtrauca spējas eksplozijas), tāpēc viņam tas šķita dabisks likums, kuru stiprākais (proti, viņš) izmantoja, kuram vajadzēja to izmantot savā labā. «Tu valdi zirgu, ar lieliem saspiežot tam sānus. Ja tas sāk spārdīties, plēs tam muti ar laužņiem! …» Anete noskārta šo kluso divkauju un (tiem, kas to pazīst, lieki sacīt) — lika likmi uz zirga. Kad gan tas atbrīvos savu muguru no jātnieka knaiblēm? Viņa nenožēloja, ka palikusi. Bija labi atkal rast saskari ar pirmatnējiem spēkiem: ar šo seno, ziemas vēju appūsto zemi, kur to brāzmas reizē ar sniega vērpetēm pacēla gaisā vīzijas par Marka Aurēlija kaujām un citām nākamajām kaujām, kas vēl snauda getu [226] sirdīs.

Taču skarbais klimats un pastaigas svaigā gaisā apveltīja Aneti ar tādu spēku un izaicinošu svaigumu, ka prātīgāk liktos to nerādīt, jo viņa nebūt nemanīja, ka kļuvusi par līdakas žaunām pamestu ēsmu. Anete visa bija ieskauta sava agrā rudens liesmās; būdama pilnīgi vesela, viņa izjuta organisku prieku un dvēseles mieru, jo zināja, ka Marks atrodas zem Silvijas pūkainā spārniņa. Anete aizrautīgi piedalījās tautas svētkos, kad Botilesku jaunkundzes uzposa viņu un arī pašas ģērbās smagos un krāšņos zemnieku tērpos (lai gan attiecības starp kungiem un kalpiem bija asas, tās tomēr neizslēdza familiaritāti); taču pārģērbšanās nenāca par labu jaunajām muižniecēm, jo jaunie puiši nevilcinājās izvēlē: Anete dejoja ar visiem švītiem un visiem ciema bramaņiem. Viņa nemanīja greizsirdības pilno niknumu savu kaķenīšu sarauktajos purniņos; tikpat maz uzmanības Anete pievērsa saimnieka acīm, kas liesmoja kaislē, līdz pienāca mirklis, kad tas viņu izrāva no kāda ciema puiša rokām un savukārt aptvēra viņas vidukli. Tad viņa pateica, ka esot nogurusi, un, dejai izbeidzoties, devās mājup. Nākamajās dienās Anete no jauna ievēroja piesardzību. Tomēr trauksme likās veltīga. Un piesardzība atkal iesnaudās.

Tas notika reiz marta beigās. Zemes gausais pulss sāka sist spēcīgāk. Apslēpta drudža trīsas pārskrēja zem biezās sniega kārtas, kas sagrumbojās, un aizsalušā dīķa stūros ielūza ledus. Pa naktīm varēja dzirdēt, kā klusajās debesīs skan gājputnu klaigas. Gavēnis bija izbeidzies, un muižnieki braukāja pa pilīm no vienām svinībām uz otrām. Visas trīs meitenes kopā ar māti aizbrauca uz vakariņām un dejām kaimiņu muižā. Tēva nebija mājās jau vairākas dienas; stāstīja — tas esot Bukarestē. Anete nebija braukusi līdzi savām audzēknēm: viegli drebuļi skrēja viņai par pleciem, galva šķita smaga — gripas iezīmes bija viņu aizturējušas mājā. Nolaidās vakars, tuvojas nakts. Anete gulēja savā istabā un pat nepapūlējās iedegt gaismu. Viņa dzirdēja, kā lejā, apakšstāva zālē, klibodams tikšķēja vecs, sarūsējis pulkstenis un kaut kur tumsas klātajā līdzenumā čīkstēja zemnieku ratu nesmērētās asis. Anete laidās snaudā. Viņu pamodināja slēdzenes noknikšķēšana atslēgas caurumā. Anete nepievērsa tam uzmanību. Tomēr viņu pārņēma nemiers, līdzīgs pietūkušu smaganu trulajām sāpēm. Sākumā viņa to piedēvēja gripai. Pēc tam smaganās sākās dūrēji, un jutīgā vieta asi izdalījās. Briesmas nedraudēja no iekšpuses, bet gan no ārpuses. Anete atcerējās, ka bija pārsteigusi Stefaniku runājam pa tālruni; tā steidzīgi vien bēra vārdus, kuru neskaidrā jēga tikai tagad uzdzirkstīja viņai prātā, un no jauna atausa atmiņā meitenes apjukušais un noslēpumainais izskats. Anete atcerējās, ka viena pati atrodas pilī līdz ar verdziski padevīgiem, uz visu spējīgiem, kurliem un mēmiem saimes ļaudīm. Viņa pietrūkās gultā sēdus, atcerēdamās slēdzenes knikšķi, kurš bija viņu uzmodinājis. Anete piecēlās, piegāja pie durvīm un atklāja, ka šoreiz tās aizslēgtas no ārpuses. Tieši šajā mirklī viņa izdzirdēja automašīnas rūkoņu; mašīna iebrauca pagalmā. Viss kļuva skaidrs. Pats kungs lavījās mājā kā zaglis. Viņa aizgrūda durvju iekšējo aizbīdni, kuru aizdomu dēļ bija likusi pielikt. Vīrietis drīz būs klāt, to viņa zināja droši. Un viņš atnāca arī. Pagrūda durvis, taču tās nepadevās. Anete, stāvēdama aiz durvīm, — niknuma pārņemta kā žurka, kas iekļuvusi slazdā, — novērtēja bultas pretestības spējas un nolēma, ka tās nebūs ilgas. Viņa centās iegūt laiku. Dzedrā balsī, aprautiem vārdiem Anete atbildēja aiz durvīm stāvošajam vīrietim, kurš centās viņu pierunāt, tai pašā laikā tekādama apkārt pa istabu kā žurka, kas meklē plaisu. Tā bija tikai viena — logs. Viņa to atvēra. Istaba atradās otrajā stāvā, mājas stūrī, kur pacēlās uzkalniņš, un logs ar apaļo balkonu pārkārās tieši pār šā uzkalniņa nogāzi. Anete pārliecās pāri kaltajām dzelzs margām un ar skatienu izmērīja augstumu. Viņa pārdomāja. Aptaustīja vecās, nokaltušās glicīniju stīgas, kas līdzīgi karaļčūskas gredzeniem apvija margu stienīšus. Pēc tam atgriezās, apģērbās, iestūma kājas lauku velteņos, uzvilka dūraiņus, taču tos atkal novilka, lai rokas varētu ciešāk pietverties; vienā mirklī sarausa uz mēbelēm noliktās pašas nepieciešamākās lietas un pat šajā mirklī atrada laiku paklausīt sievietes dzinulim — palūkoties spogulī, maukdama uz ausīm silto karakula cepuri, un ieraudzīja dusmās saviebtu muti, kas ar nicīgiem «jā» un «nē» atbildēja šim kustonim, kurš bija zaudējis pacietību un raustīja durvis, draudot tās izraut no virām. Beidzot, pēdējo reizi pārlaidusi istabai skatienu, Anete izlēma; pie paša loga pārdomāja un atgriezās, lai paķertu Marka ģīmetni, kuru ar kniepadatu bija piespraudusi pie sienas virs gultas galvgaļa, un paslēpa to pie krūtīm. Tad pārkāpa pāri balkona margām un, turēdamās pie glicīniju gredzenveidīgā stublāja, rāpās zemē, te smagi slīdēdama lejup, te aizķerdamās, ik mirkli riskēdama pārplēst vēderu vai izdurt aci uz smailo zaru pīķiem, kas skaudri cirtās sejā. Pēkšņi Anete sajuta tik asas sāpes apakšdelmā, ka palaida vaļā satverto stīgu. Par laimi, viņa jau bija nošļukusi divas trešdaļas, un sniega sega mīkstināja kritienu. Viņa noripoja lejā pa nogāzi līdz uzkalniņa pakājei dziļajā tumsā, jo mēness tobrīd paslēpās aiz pils. Anetei ģērbs bija vienās driskās, rokas Un kājas saskrambātas, tomēr locekļi veseli. Atguvusi elpu, viņa metās bēgt pa laukiem, steigdamās izmantot rietošā mēness gaismu, lai neapmaldītos. Taču mēness nekavējās pazust; iestājās dziļum dziļa tumsa, kas nodrošināja Anetei iespēju izbēgt no vajāšanas, bet arī kavēja viņu, neļāva atrast vajadzīgo virzienu. Anete gribēja doties uz Bukaresti, kur franču konsuls varētu viņai palīdzēt nokļūt dzimtenē, taču slikti pārzināja apkārtni, un biezā tumsa laupīja jebkuras orientēšanās iespējas. Anete gāja, gāja, zemu noliekusi galvu kā suns, kas meklē pēdas, tomēr gaisma, ko izstaroja zeme, reizēm veda viņu pareizā virzienā, reizēm maldināja; viņa krita sniega kupenās, brida pa muklājiem, iestiga dumbrājā, izkļuva atkal ārā pārsalusi, drebēdama kā drudzī; visu nakti viņa nosoļoja, neapklustošā varžu kora maldināta, un nemanīja, ka riņķo ap vienu un to pašu plašo dīķi. Gaismiņai svīstot, Anete atģidās, ka atrodas uz šosejas purvu vidū, un pāri meldriem netālu vīdēja nolādētā pils, no kuras viņa bēga. Pārgurusi viņa atsāka skrējienu. Mazs zemnieku puišelis, kuru Anete sastapa ceļā, griezdams meldrus, pavērsa pret viņu savu ģīmīti, viscaur melnu no piekaltušajām dūņām, aplūkoja Aneti un, ko kājas nes, metās projām, neatbildēdams uz jautājumiem un pamezdams sagriezto meldru nastu. Anete nodomāja, ka viņai dzenas pakaļ un mazais aizsteidzies ziņot. Viņa sāka meklēt kādu lauku ceļu, pa kuru aizbēgt, taču tāda nebija: kā dambis starp diviem purviem stiepās bezgala gara, taisna šoseja, bez viena vienīga pagrieziena, aiz kura varētu paslēpties. Viņa velti paātrināja soļus. Automašīnas rūcieni, kuru Anete notālēm pamanīja, vēstīja par vajātāja tuvošanos. Arī Botilesku bija bēgli pamanījis; trijās minūtēs viņš būtu to panācis. Anete nevilcinājās; viņa metās tieši purvā. Ledus garoziņa salūza, Anete iestiga aukstās un lipīgās dūņās un pieķērās pie vītolu celmiem. Tad izdzirdēja no šosejas puses Ferdinanda aizsmakušo balsi: viņš bija uztraukts un pārskaities; viņš lūgtin lūdza to atgriezties. Uzraususies uz dūņām klāta celma, Anete nokliedza: «Nē!» — un ietiepīgi metās atpakaļ brikšņos, kur pazuda skatienam; no šosejas bija tikai redzams, kā lokās meldri un vilkvālītes tur, kur cauri steidzās trenkātā vilku māte. No šās neprātīgās ietiepības niknums viļņiem sakāpa asinīm pieplūdušajā mednieka sejā. Viņš kliedza, lai tā tūlīt griežoties atpakaļ, citādi viņš šaušot uz to pēc acumēra, kā uz zvēru. «Šauj!» Anete atcirta. Šķita, ka arī viņa gluži apskurbusi aiz sašutuma. Anete bija pārskaitusies. Viņa iestiga līdz krūtīm dubļos, un glumie, smirdošie ūdens augi slīdēja pa ādu kā melnas un lipīgas dēles. Blāvajās debesīs ņaudēja vanags. Anete nodomāja:

«Viņš mani neiegūs! Tad jau labāk kļūt par barību purva žurkām un kukaiņiem!»

Ferdinandu pārņēma šausmas. Viņš mainīja toni. Sāka lūgtin lūgties. Zvērēja pie sava goda (Anetei nospļauties par šo godu!), ka Aneti cienot, nododot sevi viņas rīcībā un iepriekš pieņemot visus noteikumus. Anete vairs viņa vārdiem neticēja, jo reiz jau bija iebāzusi pirkstu ugunī. Viņa tiepīgi saknieba lūpas, lai neatbildētu un nesarītos smirdošu žurgu, kurā plunčājās. Anete nemūžam nebūtu padevusies, ja vien purvs to neietvertu no visām pusēm, paralizējot kustības; gribēdama atbrīvoties, Anete vēl vairāk sapinās ūdens augos, kas bija savijušies un draudēja viņu nožņaugt. Botilesku ielauzās džungļos, nebēdādams, ka, Aneti glābjot, var iestigt pats; viņam izdevās bēgli satvert aiz padusēm; vandoties pa muklāju, viņš izvilka to no elastīgās dūņu korsetes un izveda malā. Anete bija melna, klāta dubļiem no galvas līdz kājām, tomēr saglabājusi drosmi. Viņa meta Botilesku sejā izaicinājumu. Taču viņš negribēja to pieņemt. Botilesku apbrīnoja Aneti. Viņš runāja godbijīgi, nožēlodams, ka piespiedis to bēgt. Lūgtin lūdza, lai tā piedodot un atgriežoties pilī. Izteica savas domas gan pazemīgi, gan pārspīlēti svinīgi, tomēr sirsnīgi, un tas izraisīja smaidu Anetes sejā, kas šķita skarba aiz niknuma un saplaisājušās dūņu maskas. Viņa teica:

— Lai notiek! Aizmirsīsim! Mums abiem tas vajadzīgs . . .

— Bet atgriezties nav iespējams! Par to nav ko runāt. Es braucu projām.

Botilesku izlikās pārsteigts, tomēr iebilda tikai pieklājības dēļ: pārāk izbrīnījies viņš nebija. Botilesku bija sagaidījis šādu lēmumu, tāpēc paķēris līdz automašīnā Anetes ceļasomu un savācis mantas, ko viņa atstājusi. Botilesku piedāvājās viņu aizvest uz tuvāko dzelzceļa staciju, kur mēdza pieturēt starptautiskais ātrvilciens, tikai kā nedarbos pieķerts, vecīgs skolas puika lūdzās, lai Anete esot ar mieru to paglābt no nepatikšanām, atrakstot uz pili vēstuli, kurā aizbildinātu savu pēkšņo aizbraukšanu sakarā ar ziņām par dēlu, kas steidzīgi viņu aicinot uz Parīzi. Anete bija ar mieru un iekāpa automašīnā.

Viņi apstājās tuvākajā ciematā un iegriezās būdiņā, kas šķita vismazāk netīra, lai Anete varētu nomazgāties un pārģērbties. Viņi lika uzvārīt katlā ūdeni, un Anete nomazgājās no galvas līdz kājām, kamēr Ferdinands, priekšlaikus iztriecis ārā bērnu bariņu reizē ar šās mājas saimniekiem, tikli un sirdīgi sargāja durvis, pagriezis viņai muguru. Piepeši Anetei, kura, klabinādama zobus, stāvēja kaila, no beršanas sasārtušu ādu, uzmācās neprātīga smieklu lēkme: viņa atcerējās Sen-Simona [227] stāstu par kādu hercogu, kas ar zobenu rokā staigājis šurp un turp gar baznīcas durvīm, kur iekšā atvieglojusies viņa sirdsdāma. Un, tā kā gripa un purvu stindzinošais aukstums grieza Anetei vai visas iekšas apkārt, viņa, kā jau īsta burgundiete, nenobijās un pagalmiņā varonīgā bruņinieka apsardzībā izdarīja to pašu. Lai kaunas tie, kas saož slikto smaku! Pat Kleopatrai gadās vēdergraizes …

Viņi atkal iekāpa automašīnā. Tuvākā dzelzceļa stacija atradās tālu, un, kad viņi pa atkušņa izdangātajiem ceļiem to sasniedza, tad uzzināja, ka notikusi smaga katastrofa un Austrumu ātrvilciena kustība uz dažām dienām pārtraukta: pie izejas no Karpatiem plūdi izskalojuši dzelzceļa stigu. Botilesku piedāvājās aizvest Aneti uz Bukaresti, kur viņa varētu apmesties, kamēr atjaunos satiksmi. Taču Anete enerģiski iebilda: zeme dega viņai zem kājām. Lai gan prātīgāk būtu paārstēties no saaukstēšanās, sēžot istabā, drudzis, kas pārņēma visus locekļus, un bēgšanas un vajāšanas izraisītais uzbudinājums ar niknu nepacietību skubināt skubināja pamest šo zemi. Aneti māca slimīgas iedomas, ka viņa var šeit nomirt. Cīnoties purvā, Anete nedomāja par bailēm. Bet tagad tās pamodās; dūņas sniedzās viņai līdz zodam (puvuma smaka vajāja naktīs; Anete juta to iezīdušos zem nagiem), un viņa drebēja aiz šausmām, ka purva žurga neiesmeļas mutē un viņu nenosmacē. Anete izteica vēlēšanos, lai Ferdinands to aizvedot uz Konstanci, un tur iekāpa pirmajā tvaikonī, kas pacēla enkuru. Tas bija kāds itāliešu kuģis, kurš pa diezgan garu maršrutu atgriezās uz Brindizi. Tomēr Anete ne dzirdēt negribēja Botilesku degsmes pilno pierunāšanu. Viņa ieslēdzās kajītē; novārdzinošais nespēks uzveica Aneti, un viņa palika tur viena ar savu drudzi un nekā neredzēja visa pārbrauciena laikā. Viņai nebija vairs citas domas kā vien dzīvai vai mirušai nokļūt mājās.

*

Anete atgriezās Parīzē. Viņa iebrauca, pirms Marks bija paguvis saņemt telegrammu, kas kaut kur mētājās pie vārtu sardzes. Marks vairākas reizes bija mainījis apmešanās vietu, un Anete pirms izbraukšanas nepaguva saņemt dēla pēdējo adresi. Atrast Marku nebija tik viegli. Silvija, kurai Anete jautāja pēc dēla adreses, to nezināja. Anete neslēpa neapmierinātību par šādu māsas vienaldzību. Silvija saprata, ko Anete domā, un atbildēja, ka neesot nekāda bērnaukle. Viņai pietiekot citu raižu! Anete, māsu pēkšņi pametusi, atcerējās, cik tā stipri pārvērtusies: pati tūļīga, seja asinīm pieplūdusi, uztūkuši, maisiņi zem acīm. Un Anete pārmeta sev, ka aiz nepacietības nav apjautājusies par māsas veselību. Silvija arī jutās tikpat vainīga.

Uz dēla pēdām Aneti uzveda Sent-Liss. Taču, kā jau labs biedrs, viņš neteica, ka Marks pašreiz kalpo par izsūtāmo kādā naktslokālā. Sent-Liss zināja, cik draugs patmīlīgs; viņš brīdināja Marku, ka atbraukusi māte. Anete neapguldamās visu nakti izgaidījās dēlu viesnīcas istabā. Gaismai svīstot, Marks ieradās un pieklauvēja pie durvīm. Tāpat kā māte, viņš nevarēja vien sagaidīt, lai to atkal redzētu. Bet, kad viņi tikās, nekādu jūtu izplūdumu nebija. Pirmajā mirklī abi sajuta, ka starp viņiem ieviesies saltums. Viņi vairs nebija tādi paši kā šķiroties. Abi bija pārcietuši savus satricinājumus un ikviens uz tiem atsaucies citādi. Turklāt abi šķita arī sapīkuši, pārāk ilgi palikdami nomodā. Anete neprata noslēpt mazliet satraukto nepacietību, ar kādu gaidījusi Marku, kā arī tās aizdomas, kādas izraisījušas dēla nakts gaitas, un Marks to juta un savukārt sašuta: māte taču bija atbraukusi negaidot, turklāt tik grūtā brīdī, un jauneklis nebija drošs, vai Sent-Liss nav pateicis mātei, ka viņas dēls strādā tik pazemojošu darbu. Marks jautāja drīzāk dzedrā nekā sirsnīgā balsī, kāpēc viņa neesot likusies gulēt. Anete attrauca maigāk, nekā pati gribēja:

— Un tu, manu puisēn?

Marks būtu varējis mātei atcirst, ka nenāk ne no kādas uzjautrināšanās, taču bija pārāk lepns, lai kaut ko paskaidrotu, jo šķita, it kā māte prasītu norēķinu: Marks pat domās nepieļāva, ka viņam vajadzētu kādam atskaitīties, lai tas būtu kas būdams. Marks nepagodināja māti ar atbildi. Anete vēroja dēlu, viņa bālo seju, izmocītos vaibstus un pāragrās grumbas, kas iegūlušas gar degunu, paužot priekšlaicīgu novecošanos un riebumu pret dzīvi. Anetes sirds sažņaudzās, viņu māca aizdomas, ka dēls dzīvo izlaidīgi, un viņa domāja par to, kādu kauna zīmi tas atstāj cilvēkā . . . Marks ļāva mātei domāt, ko vien tā vēlas. Arī viņš savukārt ar neapmierinātību vēroja māti. Anete izskatījās pārāk vesela, pārāk tukla, ziedošu sejas krāsu, viņas acis un visas kustības pavisam neapzināti izstaroja dzīvesprieku. Neviens nebūtu teicis, ka Anete tikko izlauzusies no rumāņu purva un pārcietusi smagu gripu. Sārtums vaigos bija maldinošs. Aneti joprojām mocīja asins pieplūdumi. Taču viens atklājums Marku noteikti nevīla: par spīti visām likstām, Anete uzskatīja, ka dzīvot nebūt nav tik slikti. Nē, tik tiešām — novecojot Anetei dzīve iepatikās arvien vairāk. Satraukums, neparedzēti notikumi, pat katastrofas un nedrošība par rītdienu vērta dzīvi tikai pilnskanīgāku. Tā šķita tagad daudz kārdinošāka nekā jaunības pliekanie gadi, nekā franču mietpilsoņu dzīve laikā starp tūkstoš astoņi simti deviņdesmito un tūkstoš deviņi simto gadu! Anetei bija labs kuņģis. Spēcīgāks nekā Markam, — to viņa skaidri redzēja. Ko lai dara? Viņa taču nevarēja — tikai tādēļ vien, lai dēlam patiktu, — tēlot tādu, kas slimo ar gremošanas traucējumiem un mazasinību. Marks bija vājš un rūgtuma sagrauzts, pārskaities uz sabiedrību, kuras muļķīgās dzīres un vārgos netikumus viņam vajadzēja ne tikai jo tuvu redzēt, bet arī apkalpot; iznācis ārā no šīm uzdzīves kloākām, Marks bez šķebīguma nevarēja ēst maizi, kuru nopelnījis; maize oda pēc izlaidīgu meiču sviedriem. Markam tā vien gribējās palikt dinamīta patronu visai pasaulei zem sēžamvietas. Un šī dusmu radītā vēlēšanās saasinājās vēl jo vairāk no saskares ar vienas kalpības biedriem — strādniekiem, ar kuriem viņš pēdējā laikā sadraudzējās . . .

Vienam no tiem bija zināma ietekme uz Marku, ja vispār varēja runāt par kādu ietekmi uz tik neuzticīgu zēnu kā Marks. Eižens Masons šajā ziņā maz atšķīrās no Marka. Viņi bija iepazinušies naktī metro stacijā, pēc tam bieži kopā devušies kājām mājup no darba pulksten divos trijos no rīta, šķērsojot visu Parīzi. Masons strādāja kāda laikraksta tipogrāfijā un iekārtoja tur darbā arī Marku, kad viņu izsvieda no nakts kabareja, tāpēc, ka jaunekļa nicināšana pret apmeklētājiem izpaudusies pārlieku klaji (viņš bija saķēris kādu aiz apkakles). Laikraksts gan bija ultrašovinistisks un propagandēja imperiālistiskos darījumus, uzbrūkot visām Marka un Masona idejām. Taču direkciju nebūt neinteresēja, vai strādniekiem ārpus tipogrāfijas ir vai nav kādas idejas. Vadībai nebija svarīgi, ka tie arī ir cilvēki un tiem būtu tiesības domāt. Dari savu darbu! Par to tev maksā, turklāt akurāti. Tas bija viss, ko Marks un Masons varēja direkcijai prasīt. Sacelšanās vēl nebija nobriedusi. Un ideja par atteikšanos no sastrādāšanās, kuru sludināja Gandijs, arī ne. Kas gan par to būtu uzstājies Parīzē? Un kas sāktu apelēt pie pašatteikšanās varonības un mudinātu atraidīt ar tādu darbu nopelnītu maizi, kurš runā pretī sirdsapziņai? Un tomēr Parīzes iedzīvotājos slēpjas vairāk neizlietotas varonības, nekā to nojauš viņu gļēvie vadoņi un pat viņi paši! Dīkā atstāta, šī varonība pārvēršas rūgtumā.

Masona rūgtums bija pārāks par Marka rūgtumu, tāpēc, ka to attaisnoja daudz nežēlīgāka dzīves pieredze. Jaunais strādnieks bija karā saindēts ar gāzēm, nāve iesūkusies viņa asinīs. Un Masons dega nicināšanā pret riebīgo patmīlību un vienaldzību, kāda piemita visiem frančiem, kas, izcietuši tik drausmīgus pārbaudījumus, nedarīja nekā, lai novērstu to atkārtošanos. Sevišķi izaicinoši noskaņots Masons bija pret Marka kastu — pret jaunajiem buržuāziskajiem inteliģentiem (un pret vecajiem arī). Bet par tiem nebija vērts pat runāt! Nāve pati parūpēsies par šo veco kleperu aizvākšanu… Masons ar kvēlu un dzēlīgu izsmieklu runāja par to garīgo hedonismu (jo bija daudz lasījis), par to vienaldzību pret pasaules ciešanām, par šiem pseidoizredzētajiem, kas izrādījās nodevēji, par šiem nekam nederīgajiem parazītiem, šiem tārpiem, kuri sagrauž salaupītās mantas paliekas! … Markam bija pamats atzīt, ka šis apvainojums ir taisnīgs; viņš pats (vēl nesen!) lasīja drupačas zem galda; atceroties šo pazemojumu, Markā atkal uzliesmoja naidīgums pret Silviju. Aiz neapzinātām solidaritātes jūtām, kuras gan jau sadumpojusies sirdsapziņa nosodīja, viņš tomēr mēģināja aizstāvēt inteliģences tiesības uz eksistenci un tās nopelnus. Bet, kad uz ļaunajiem un indīgajiem Masona apvainojumiem Marks mēģināja izvilkt aiz grāmatu grēdas vaļņa paslēpušos labākos inteliģences pārstāvjus no to ērtās neitralitātes, kad mēģināja piespiest tos darboties, viņš sev par kaunu atklāja, ka visskarbākie spriedumi par inteliģentu cilti nelikās pietiekami asi. Gandrīz visiem šiem inteliģentiem bija iespēja — un daudziem arī brīvs laiks — redzēt skaidrāk un tālāk nekā pārējiem. Un tauta ar pateicību būtu sekojusi jebkuram nesavtīgam ceļvedim. Taču par visu vairāk tie baidījās no tā, ka tiem sekos armija, kas gatava darboties pārlieku apņēmīgi, kas tos bīdīs no mugurpuses un kompromitēs. Tie izlikās skatāmies uz citu pusi… «Es nekā neesmu redzējis …» Šī baiļu izraisītā vairīšanās no atbildības bija apkaunojoša. To vajadzētu iededzināt pierē ar nokaitētu dzelzi. Pat tādu jauno rakstnieku vidū, kuri gribēja padižoties ar savu «humānismu» un bija ar mieru piedalīties politiskā darbībā, — neviens no tiem, kurus Marks pazina, tā īsti nepieslējās kādai partijai; tie pataupīja sev dažus pavisam atšķirīgus seglus: radikālismu, sociālismu, internacionālismu, nacionālismu un laiku pa laikam senās Francijas klasicisma aizsegā pat pieslējās rojālistiskai literatūrai, jo tā bija noteicēja presē un akadēmijā. Pēc zināma pārbaudes laika, kurā tika pārmīti slepeni divdomīgi skatieni ar garāmgājējiem no vienas vai otras ielas, tie ķērās pie darba pēc šiem profesijas paņēmieniem un it visos gadījumos atrada sev kaut ko piemērotu. Parīze parādīja intelektuālās prostitūcijas visu pakāpju ainu, no laikrakstu atklātajiem namiem, kur šarlatānus bagātīgi atalgoja par to, ka tie ar saviem neķītrajiem meliem saindē neizvēlīgās publikas vairākumu, — līdz pat dārgajām prostitūtām no akadēmijas un literatūras saloniem, kuras prasmīgi ļauj vaļu labprātīgas, tomēr ne jau nesavtīgas verdzības un vispārējas paralīzes vīrusiem. Tātad to slepenā funkcija bija — novērst no darbības! Un šā mērķa sasniegšanai jebkurš līdzeklis šķita pietiekami labs. Pat doma. Pat darbība! … Paradoksālākais bija tas, ka aizraušanās ar sportu galu galā veicināja bezdarbību. Fiziskās aktivitātes un kustību skurbums tikai kustību labā novirzīja visbrāzmainākās enerģijas straumes no to dabiskās gultnes, izsmēla tās stadiona aplī vai izlēja notekcaurulēs, iekams bija izbeidzies to neprātīgais skrējiens. Arī tauta likās šās sērgas skarta. Kad Masons zobojās par buržuāziskās inteliģences zemiskumu, Markam nebija grūti viņam atbildēt, izsmejot strādniekus, kas arī no sporta kļuvuši truli. Visvisādi sporta veidi pabeidza laikrakstu aizsākto graujošo darbu. Tas radīja veselu kontingentu saindētu un nederīgu cilvēku. Lielie klubi gluži kā zirgus uzpirka veselus staļļus profesionāļu, kurus dēvēja par amatieriem un no kuriem sastādīja futbola komandas. Tūkstošiem darbaļaužu pašos spēka gados bez kauna sajūtas pārdeva savus muskuļus. Kā starptautiskie futbolisti viņi baudīja visus greznās dzīves labumus, apmetās pirmšķirīgās viesnīcās un brauca guļamvagonos līdz tam brīdim, kad pāragra muskuļu atslābuma dēļ viņu tirgus vērtība nokritās līdz nullei un viņus izmeta grabažu kaudzē, kā mēdza darīt senajā Romā ar gladiatoriem, kas pārvērtušies sprāgoņās. Bet gladiatori vismaz bija miruši. Turpretī cilvēki, kas bija pazudinājuši savas dzīves jaunlaiku arēnās, tomēr palika dzīvi. Skatītāju pūlis neraizējās par tiem vairāk kā romiešu vienkāršā tauta. Tas pieprasīja arvien jaunus un jaunus atlētus! Un šais izrādēs izšķieda visu savu kaisli, visu niknumu, kas saprātīgā vadībā varētu iznīdēt visu sociālo apspiestību. Starptautiskajos mačos tas radīja tik ļoti bīstamo šovinismu. Spēles pārvērtās cīņās. Bija kritušie. Un uzbrucēji regbijā izturējās gluži kā naidnieki, kas padzen pretiniekus no ierakumiem. Tad, re, kā labā izgājuši cauri Triumfa arkai tie, kuri bija izglābušies no bojāejas karā. Paskat, ar ko beidzās viņu zvēresti saņemt atkal savās rokās valsts kontroli un sabiedrības pārveidošanu! Viņi nedabūja pat panem et circenses[228] .. . Maizi vajadzēja nopelnīt. Un circenses — samaksāt. No Menenija Agripa laikiem cilvēku neuzmanības un muļķīguma ekspluatācija bija strauji vien attīstījusies. Nē, Masonam nebija ko lepoties vairāk kā Markam ar saviem buržuā! Kad Masons gribēja pamācīt savus tipogrāfijas biedrus, viņi to nosauca rupjā vārdā un pat nepapūlējās strīdēties. Un vienīgais cilvēks, kas vēl pagodināja Masonu ar atbildi, kāds vecs frontes biedrs, tikai paraustīja plecus:

— Ko tad tu gribētu? Lai mēs vēlreiz ļautu šaut uz sevi citu tiesību dēļ! Lai atkal to darītu! Nu nē! Man pietiek! Vairs neesmu tāds stulbenis, lai rūpētos par citiem. Es rūpējos par sevi. Katrs par sevi!

Un abiem, kā Markam, tā Masonam, kuri ar rūgtumu un nicināšanu vērsās pret savu šķiru patmīlu, trūka apņēmības pašiem atteikties no iedzimtās tieksmes rotaļāties ar brīvību, kas bija tikai cits egoisma veids un padarīja nenozīmīgu visu viņu dumpi. Francūzim, ja tas atbrīvojies no visizplatītākajiem aizspriedumiem, vajadzīga liela piepūle, lai iekļautos kādos noteiktos ietvaros un pieņemtu kādas partijas disciplīnu. Franču pirmskara sociālisma vājība bija tā iekšējo saišu neizturīgums, jo tas saistīja savus biedrus tikai nosacīti un izšķirošajos mirkļos nespēja tos saliedēt. No kara Masons bija pārnesis mājās kādu mācību — tā bija griba nepakļauties vairs nekad, nekur, nekam, nekādam kungam, nekādas partijas noteikumiem, piederēt tikai sev, vienīgi sev… Un kā tad tādā gadījumā rēķināties ar citiem? Pieļaut varbūtību, ka citi, pat viņa paša šķiras cilvēki, kas tikpat nomākti kā viņš, varētu darboties vienprātīgi un tomēr palikt katrs pats par sevi, neatsakoties no sava «es», kurš labprātīgi pakļāvies kādai partijas diktatūrai, kaut kādai pavēlei, bija visnepiepildāmākā no visām cerībām. Visbrāzmainākās kolektīvās dziņas ir īslaicīgas; jau pati brāzmainība laupa tām spēku; ja tās neapvalda stingra roka, tās atslābst daudz ātrāk, iekams sasniegušas mērķi, un atkal nogrimst visdziļāk: mests akmens allaž krīt zemāk par to līmeni, no kura izlidojis. Taču pārāk ilgs laiks jau aizritējis, kopš revolucionārā Francija zaudējusi praktiskās darbības iemaņas. Un karš tikai vēl pastiprinājis riebumu pret visiem cīņas likumiem. Viss, kas brīvajiem prātiem atgādināja kara dresūru, tika nicināts un noraidīts. Vienīgi konservatori un šovinisti ieguva no tā mācību un izlietoja to lietderīgi. Stāvoklis bija izdevīgs reakcijai. Brīvība izkala sev laužņus, tomēr kategoriski atsacījās pieļaut, lai izraudzītais vadonis tai uzsēstos jāšus virsū un vestu pretī uzvarai. Masons nebija varējis palikt nevienā profesionālā strādnieku organizācijā: tās, kas pastāvēja kopš pirmskara laika, pārkārtojās ar lielām grūtībām, bet jaunās tikai to vien darīja kā meta cita citai sprunguļus ceļā. Bet Marks likās tomēr pats «neatkarības» iemiesojums. No šejienes cēlās visas Marka vājības, taču arī viss viņa spēks. Tā vien šķita — jauneklis nekad nespētu atteikties no vājībām, neatsakoties no spēka un nezaudējot sava paša dzīves jēgu. Nebija redzama nekāda izeja no strupceļa, kurā abus biedrus noveda asā sabiedriskās iekārtas kritika. Turklāt biedri viņi bija tikai savas nevarīgās noliegšanas dēļ. Darbības, kura sniegtu mierinājumu abiem, trūka. Un kas zina, vai, pat spēdami darboties, viņi būtu ar mieru piekāpties viens otram, lai saskaņotu savu darbību. Tas jāiemācās. Bet no kā gan viņi to mācītos? Francijā nebija nevienas skolas, kur mācītu darboties. Bija tikai runas meistari. Un šajā ziņā ikviens francūzis zina pietiekami, lai mācītu citus. Markam un Masonam derdzās vārdi. Tomēr viņi runāja. Aiz darbības trūkuma. Viņi runāja, runāja par darbību, kuru nerealizēja, nespēja realizēt. Pēc tam jutās iztukšoti un viņus pārņēma riebums pret sevi un citiem. Darbību! Darbību! Ai, apaugļošanos alkstošais darbības klēpis! …

Sabiedrība lāgā neaptver, ka šī nobriedušās gribas neapmierinātība ir tikpat bīstama kā nobriedusi dzimuma neapmierinātība. Veselīgai tautai allaž nepieciešams mērķis, kura sasniegšanai tā varētu pielikt visas pūles. Ja tai nepiedāvās cēlu mērķi, tā tieksies pēc zemiska. Tad jau labāk noziegums nekā neauglīgas un novārdzinošas dzīves pretīgais tukšums! Daudzi no mums pazīstamajiem tūkstoš deviņi simti četrpadsmitā gada jaunekļiem bija metušies pa galvu pa kaklu karā tikai tādēļ, lai izvairītos no pazemojošās garlaicības. Viņiem pēc asiņainās orģijas kļūst nelabi, to tikai atceroties vien, taču pēc kara ir nākuši citi, ko savukārt sagrābušas savā varā neprātīgas tieksmes darboties, līdzīgas dzīvnieku pārošanās laika alkām. Ja tiem trūkst mātīšu, tie sašķaida pieres pret sprosta stieņiem kā plēsīgie zvēri menažērijā, kurus ilgās mokas nav vēl paguvušas padarīt nespēcīgus. Marks un Masons rūkdami staigāja pa savu alu. Un simtiem citu atradās tādā pašā stāvoklī, ikviens nošķirts īpašā krātiņā, ikviens sirds dziļumos gaudodams aiz nāves mokām un niknuma.

Tomēr Anetes dēlu pasargāja veselīgās asinis. Varbūt tās nemaz nebija viņa dzimtas asinis. Nederētu vis pārāk dziļi ietiekties Rivjēru cilts vēsturē! Kā ļaunums, tā labums tur atrodams vienuviet. Taču ikviens savā mūža gaitā atjauno asinis. Marka asinsķermenīšos bija iedēstīta viņa mātes lepnā centība, kaut arī Marks šķita diezgan nejauks puišelis, kādi mēdz būt gandrīz visi divdesmit gadus vecie mazie vīrieši, ja tos aplūko to dabiskajā stāvoklī, neattīrot no dubļiem un neizfiltrējot. Ar nerimtīgu domas nemieru (miesīgu un garīgu), dzīvodams tādā laikmetā un no tikumiskā viedokļa tik drausmīgos dzīves nosacījumos (bez ticības cilvēkiem, bez ticības kaut kam citam, bez jebkāda balsta!), viņš nekad neatkāpās no savas iedzimtās, aplamās, varonīgās gribas uzveikt… Bet ko? Vai sevi? Kas tas ir — sevi? Savu «es»? Tas ir mazāk kā nekas. Šis «es», kas aizslīd no manis, ko nepazīstu, — un vai esmu drošs par to, ka tāds vispār eksistē? . . . Drošs vai ne, es gribu, gribu, gribu! Es to uzveikšu. Nepieļaušu, lai es kopā ar to ietu bojā! .. . Šādos mirkļos Marks runāja par sevi kā par kādu citu. Bet šis «cits» viņam bija jāuzrauga. Pat tad, kad tas slīdēja ārā no rokām, atkāpās, krita, pārdevās, Marks saglabāja neskartas šīs lepnās jūtas pret to, saglabāja tā labā, lai to vērtētu, lai tiesātu un atkal paceltu, kaut arī Marka dzēlīgā ironija kā pārakmeņojušos izrakteņus izsmēja gan godu, gan tikumisku lepnumu, gan stingru lēmumu palikt uzticīgam. . . Bet kam tad? Idiots! Idiots! . . . Vai gļēvulim buržuā, kurš devis man dzīvību un pats aizbēdzis? Vai arī šim klēpim, kas atdevies un notiesājis mani uz nejēdzīgo dzīvi, kurā nebūt neesmu vēlējies iekļūt? . . . Idiots! Lai! . . . Vai nu gribēju, vai negribēju tajā iekļūt, tomēr esmu tajā iekļuvis! Viņa iemetusi mani cīņā. Un es nepadošos! . . .

Marks domāja: «Viņa (šis klēpis) nepadevās. . . Un es — es lai padodos? Vai es lai būtu vārgāks par sievieti?»

Jaunais vīrietis uzskatīja sevi pārāku par sievieti… Bet sirds dziļumos, rūpīgi apslēpts, skanēja neapzināts Ave mater… Fructus ventris[229]. . . Auglis nekad nenodod savu koku…

Taču šajā mirklī tas bija koks, kas nodeva…

Marks ar bargu skatienu vēroja šo sievieti, šo māti, kura atgriezusies pie viņa no Austrumiem un dīvainā veidā pakāpeniski attīstījās Parīzes nemieru laikā. Māte likās tam aizdomīga. Viņa nereaģēja ar tādu skarbumu, kādu tas vēlējās, pret šo pasauli, kas bija kļuvusi Marka personīgā ienaidniece. Vai māte bija ar to mierā? Marks neprata lasīt viņas sirdī. Tomēr no mātes lūpām, no acīm, no visas būtnes izstaroja rosmes pilna bezrūpība — priecīga, bezbēdīga, bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem. Un kādēļ lai arī māti mocītu šie sirdsapziņas pārmetumi? Vai Marks vēlētos, lai tie mātei būtu šās pasaules, šo cilvēku likstu un apkaunojošās rīcības dēļ, tāpēc, ka viņa pati tur piedalās? Tas piederētos viņam, kas vēl ir iesācējs šai rūgtajā spēlē, kur mēs sūcam ārā it visu dzīves žulti, it kā šī žults būtu mums vieniem pašiem sagādāta! Mātei ir bijis diezgan laika, lai pierastu pie šās tīkamās vai pretīgās garšas. «Rūgtums ir ikvienā barībā. Tas netraucē ēst! Jāēd. Es samierinos ar dzīvi. Citas izvēles man nav…»

Arī Marks samierinājās ar šo dzīvi. Taču darīja to sapīcis, ļaunu prātu, apvaldītā niknumā. Un nespēja paciest, ja te kāda cita būtne, viņa māte, tai tik dabiski pielāgojusies un pat, liekas, rod tajā nesmalkjūtīgu prieku. Taču ar kādām tiesībām viņš uzdrošinājās to mātei liegt? Ar tiesībām, kuras Marks bija piesavinājies slepeni, proti, tiesībām, kas stāvēja augstāk par dēla tiesībām, — ar vīrieša tiesībām. Šī sieviete šķita viņa īpašums. Bet, ja Marks to mātei pateiktu, viņa sāktu smieties tieši acīs. Viņš to zināja. Zināja, ka mātei būtu taisnība. Un tas viņu kaitināja vēl vairāk.

*

Un tā nu Anete pēc raibu raibajiem piedzīvojumiem atkal bija bez darba. Pēdējā vieta viņai tik tikko nebija maksājusi pārāk dārgi, un jebkura cita būtu zaudējusi krietnu daļu ticības sev un dzīvei. Taču Anete likās cieta kaluma cilvēks. Par ticību maza bēda: nebija jābaiļojas, ka viņa to varētu zaudēt. Anete nekad nebija arī rūpējusies, lai viņai tāda būtu. «Ticēt? Kuram? Kam? Sev? Dzīvei? . . . Blēņas! Ko es no tā visa zinu? Un kas man arī jāzina? . . . Balstīties uz to, kas vēl nākotnē, nozīmē celt namu, sākot no jumta . . . Tas piederas vīriešiem! . . . Zeme vēl ilgi man neizslīdēs no kājām. Es vienmēr zināšu, kur spert savus soļus. Savas stiprās, lielās kājas! Tām joprojām ir tas pats baudījums soļot…» Plaušu karsonis, kas sekoja gripai un ko Anete bija pārcietusi Itālijā, atceļā uz mājam, nebija iedragājis viņas spēcīgo veselību. Un par spīti Anetes četrdesmit pieciem gadiem nevarēja manīt nekādu vecuma pazīmju. Silvija, lai gan jaunāka, jau juta savu gadu nastu un nespēja ar to samierināties (bet apkārtējie cilvēki juta to vēl vairāk, jo ar gadiem Silvijas raksturs nebija kļuvis vis labāks, bet gan nesavaldīgāks un neciešamāks), tāpēc izdarīja dzēlīgus salīdzinājumus; likās — viņa pārmet māsai tās jaunumu. Anete smējās un teica:

— Re, ko nozīmē sākt pārāk agri! Tikumība allaž tiek apbalvota.

Silvija pukojās:

— Jauka tikumība, neko teikt! Un ko tu tagad ar to iesāc?

— Un ko tu no tā zini?

Nē, ar tikumību Anete neiesāka neko. Taču ar netikumiem arī ne. Tik tiešam, savos gados viņa bija dīvaini vienaldzīga kā pret vienu, tā pret otru. Kad Anetei dažreiz tas ienāca prātā, viņai gandrīz vai bija jākaunas; viņa to mēģināja, taču pat kaunēšanās, atklāti sakot, neizdevās.

«Kas gan ar mani notiek? . . . Kas? Vai man nav pat spēka būt netikumīgai? . . . Vēl ļaunāk par to: amorālai? . . . Kāds pagrimums! Sarksti! Sarksti! … Ai nē, diezgan! Esmu jau tā pietiekami sārta . . . Gan ne tik sārta kā Silvija ar saviem pārejas laika asins pieplūdumiem, no kuriem piere, vaigi un kakls kļūst kā ziedošu magoņu lauks . . . Kāda man nekaunīgi laba veselība.!»

Tiešam, Anete neizraisīja līdzjūtību. . . Apstākļi viņai tomēr nebija nekādi spožie. Anete dzīvoja no algas līdz algai, un naudas pietika tieši tik daudz, cik nepieciešams dažu nedēļu izdevumiem, ievērojot vislielāko taupību; Anete ēda tikai vienu reizi dienā, turklāt lētos restorānos, kur barība nebija ne bagātīga, ne izmeklēta. Bet dievs vien zina kāpēc tai viss gāja labumā.

Anete, protams, redzēja, ka viņas labais izskats ir bargas pētīšanas objekts dēlam. Marks labprāt mātei noprasītu paskaidrojumus par viņas skandalozo vienaldzību, jo māte neiedegās kaislē kā viņš ne pret vienu un ne pret ko: viņas mazliet tuvredzīgās un viegli izvelbtās acis skatīja un uztvēra visu, nenostājoties neviena pusē. Tomēr nekas no tā, ko Anete redzēja, negāja zudumā: ikvienu attēlu viņa paglabāja sevī. Kādu dienu viņa visu sakopos … Ne jau nu šodien! Anete gāja savu ceļu, garām ejot tverdama visus atspulgus. Un joprojām tīksminājās par dīvaino dvēseles pacilātību, kura pastāvēja visu laiku (tikai cik ilgi?), bet kuru viņa necentās uzturēt, tāpat kā neko nebija darījusi, lai to rastu. Neliktos nemaz pārsteidzoši, ka viņai šī dvēseles pacilātība būtu ilgusi dažus mēnešus vai arī dažus gadus atslābuma periodā, kāds sekoja kara laika krampjainajam sasprindzinājumam, jo viss laikmets lielākā vai mazākā mērā bija tāds pats — dabisks dzīves triumfs pār nāvi. Tomēr laikmetam šis triumfs bija izsmelts pāris gados: tas izdega kā salmi, un līdzi nodega arī šķūnis; tik tikko palika pāri četras sienas, un tās pašas ļodzījās, pakļautas vēja un lietus varai. Taču Anetes šķūnim nemanīja ne mazāko uguns pēdu; tas bija celts stingri, no laba smilšakmens, un Anete tajā glabāja visu ražu; te atradās vieta gan pērnā, gan nākamā gada ražai. Tas tad nu arī šķita vispārsteidzošākais: viņas dvēseles pacilātība joprojām pastāvēja, kad pārējie jau juta nespēku un riebumu kā pēc opija pīpēšanas. Tātad viņa piederēja pie citas sugas?

Nebūt ne! Anetei par visu bija jāpateicas tikai savai enerģijai, un viņa uzturēja sevi ar nemitīgu rosīgumu. Nekādu apskurbinošu līdzekļu! Darboties! . . . (Bet vai arī tas nav savā ziņā skurbinošs līdzeklis?) Vai šai darbībai bija vai nebija panākumi, tas nelikās tik svarīgi. Kā vienā, tā otrā gadījumā Anete ieguva. Ik uz soļa, kaut arī aplama, viņa ar saviem taustekļiem uztvēra arvien jaunas un jaunas visuma daļiņas, kuras raustījās nāves un atjaunošanās krampjos, — šīs leknās, pasaules trūdu apmēslotās pļavas daļiņas.

Bet kāpēc miljoniem taustekļu, daudz jaunāku un ņiprāku nekā Anetei, neieguva tādu pašu baudījumu? Kāpēc šos jaunos cilvēkus, gluži otrādi, pārņēma galvas reibonis un šausmas, murgus radošs niknums un bailes? Zem šīs pļavas viņi redzēja guļam vienīgi līķi. Bet vai Anete neredzēja? Redzēja gan. Viņa redzēja gan to, kas gulēja virspusē, gan arī to, kas bija apslēpts. Nu un tad? Tā mēdz būti Daudz nāvju — daudz dzīvju. Un viena ir otras meita … Tātad Anete vairs nenosodīja karu? Viņa bija gatava atjaunot cīņu pret karu un pret nožēlojamiem cilvēkiem, kuri pārvērtuši karu fanātisma, godkāres un peļņas spēlē… Bet kā tas viss varēja vienlaikus sadzīvot Anetē? .. . Nevaicājiet, lai viņa jums paskaidro! To zina viņas raksturs, sievietes daba — dziļa, akla un droša, pakļauta visas dabas dižajiem likumiem. Taču Anetes saprāts to nezina — ja neievēro dažus apziņas uzdzirkstījumus: bet šie uzdzirkstījumi ir pārāk īsi, lai viņa spētu saprast to skaidro jēgu. . .( Lasītājs atkal atradīs nākamajā sējumā Anetes apziņā uzdzirkstošās atmiņas par atgriešanos no Rumānijas cauri Itālijai un par tur sastaptajiem cilvēkiem. Pašreiz nav laika par to stāstīt: viņu tēli Anetes atmiņā liekas izdzisuši. Šie tēli dus. Tomēr tie modīsies.R. Rolāna piezīme. ) Jā, viņa kaisli cīnās, tāpat kā pati daba, pret visu, kas nokauj … Taču, tāpat kā daba, viņa kvēlo kaislē pret visu, kas dzīvo, deg līdz ar visu, kas dzīvo, ar visām jaunās dzīves liesmām, kuras paceļas pār nāves laukiem. Un Anetes acis, rokas, kustības, viņas mūža dabiskais plūdums gluži vienkārši atklāj to dzīves un nāves harmoniju, kuras likumus saprāts nav spējīgs skaidri izteikt.

Anetei patīk redzēt un patīk dzīvot. Un šās jaunās pļavas dzīvē, kura zaļo uz kritušo asinīm («Un vai es pati arī nenomiru? Un nu es ceļos augšām …»), viņu saista viss, pat tas ļaunākais. Burgundiete negražojas. Viņa nav izlepusi. Būdama godīga un veselīga, Anete jūtas droša; tas ir pats par sevi saprotams. Ja cilvēks vesels un ar krietnām dotībām, tad par to nav vērts ne runāt. Taču tas nedod nekādu tiesību teikt citiem: «Esi tāds, kādu es tevi gribu redzēt!» — «Ek, mans draugs, esi tāds, kāds tu vari būt! Gan pratīšu pielāgoties… Es gan nesaku, ka nepazobošos par tevi… Tas arī ir viens no dzīves priekiem … Tomēr lai tas tevi netraucē vairāk, kā tu traucē mani! Nu, parādies man dabiskā izskatā — kails vai apģērbies! Skaists vai neglīts — tik un tā tu mani valdzini. Ne jau nu visai barībai ir viens un tas pats labums. Taču ar visu, kas mani uztur, esmu mierā. Esmu izsalkusi…»

Un tieši tas tad nu arī padarīja vai traku Marku… Šī nekaunīgā ēstgriba, tik vienaldzīga (kā to varētu teikt) pret labumu … Un tomēr viņš nevarēja noliegt šo rāmo, spēcīgo, dzīvniecisko prieku, ar kādu Anete baudīja kā dzīvi, tā dzīvās būtnes. Tāpat kā vairums to, kas saskārās ar Aneti. Pat ja tie bija pietiekami gudri un notvēra gaišredzīgas ironijas uzplaiksnījumus Anetes skaidrajās acīs, kuras tos aptaustīja, tie tomēr nejutās apvainoti. Tāpēc, ka Anetes acu dzīlēs allaž (šie vecīgie bērni to nebūtu varējuši izskaidrot, tomēr viņi to juta), pat pret vissliktākajiem no tiem, sila neapzināta mātes pašaizliedzība.

Anete prata izvēlēties bērnus!

Nē, viņa tos neizvēlējās. Anete ņēma sev tos, kurus liktenis ielika viņai rokās … Taču tā ir tikai tāda runāšana! Lai arī Anetei bija skaistas, pilnīgas un muskuļainas rokas, tomēr es nespēju lāgā iedomāties, ka viņa spētu noturēt šo Overņas briesmoni vai asīriešu vērsi, šo preses pirātu — Timonu! Tas bija viņš, kas turēja Aneti savās rokās. Viņa pati metās Timona galerās.

Reiz, kad Anete bija bez vietas, viņa satika kādu senu pansijas draudzeni, kuru nebija redzējusi savus divdesmit piecus gadus. Šī sieviete, lai gan cēlusies no sīkpilsoņu ģimenes, kas līdz karam dzīvojusi pārticīgi, tagad, tāpat kā tik daudzi citi viņas šķiras cilvēki, bija notiesāta uz skopu iztiku, kas ik mēnesi kļuva plānāka un plānāka atkarībā no tā, kā no ugunsdrošā skapja izplūda nelielā kapitāla pēdējās strūkliņas. Pirms kara viņa bija Aneti uzņēmusi it vēsi, kopš divkāršā skandāla, kādu Anete tolaik izraisīja godīgo ļaužu buržuāziskajā vidē ar savu «nekārtīgo» dzīvi un mantas zaudēšanu. Taču pēc kara, kas Anetes paziņu bija padarījis par atraitni un iegrūdis postā, atstājot apgādībā māti un trīs bērnus, tai bija jānolaižas no savas komfortablās godprātības un jāmeklē, vienalga, kur, un vienalga, kā, dienišķā maize. Anetes draudzenes jaukie principi, diplomi un ģimenes labais vārds neko daudz nepalīdzēja. Viņa vairs neuzstādīja dzīvei nekādus noteikumus. Anetes draudzenei bija jāpieņem tie, kurus dzīve uzstādīja viņai. Un turklāt vajadzēja justies laimīgai, ka dzīve vispār tādus vēl uzstādīja. Dzīvei taču nav daļas gar vrakiem! Bet nabaga sieviete, kaut arī piekāpdamās, tomēr nespēja samierināties ar savu likteni. Viņa joprojām likās pārspīlēti stīva — it kā nospeķotā, saplēstā, nobružātā apkaklē iežņaugta; šis pārspīlētais stīvums ir kā iedzimta iezīme: ar to piedzimst, ar to nomirst. Un kā smags slogs gulstas uz tiem nelaimīgajiem, kas zaudējuši savu labklājību un spiesti pēckara džungļos dzīties pēc dienišķās maizes.

Tajā dienā, kad šī dāma satika Aneti, viņa bija aizgājusi no savas darba vietas. Viņas pirmā kustība šķita kā vajāta dzīvnieka kustība, kurš metas pretī pamanītajam patvērumam. Anetes bijusī draudzene, protams, šajā mirklī vairs neatcerējās, ka pati kādreiz nosodījusi Aneti! Reiz viņa sēdēja krastmalā un Anete atradās ūdenī. Nu šī dāma bija iekritusi ūdenī un viņu nesa straume. Un tagad viņa satika peldētāju, kurai izdevies noturēties virs ūdens jau divdesmit gadus. Viņa neprātīgi pieķērās Anetei. Tāda vismaz likās viņas pirmā kustība . . . Bet ko gan Anete varēja viņai līdzēt? Anetes bijusī draudzene to uzreiz sajuta. Anete meklēja tāpat kā viņa. Anete pamanīja tās apjukumu un piespieda to runāt. Par pagātni abas nespriedelēja. Pietika pāris teikumu, lai šo tematu izsmeltu. Visu pārmāca tagadne. Cilvēka paliekas vēl drebēja no nesenā trieciena un bija viscaur klātas putām. Dāma, kuru satika Anete, aizlauztā balsī stāstīja — aizelsdamās no sašutuma un raudām — par pēdējo tikko pārciesto pārbaudījumu. Viņa bija atradusi mašīnrakstītājas vietu kāda liela laikraksta redakcijā. Šo laikrakstu izdeva milzu metienā, un tā spēcīgā rīkle apdullināja visu Parīzi. Jebkurš cits būtu atskārtis, ka šajā rīklē nav iespējams justies mierīgi. Taču šī naivā sieviete nenojauta neko. Viņa piederēja tam laikmetam, kad buržuāzija vēl juta cieņu pret iespiesto vārdu un kad vēl pastāvēja mīts (tiesa, diezgan nobružāts) par liberālo presi, kurā darboties likās tikpat kā kalpot dievam. Anetes paziņa nokrita kā no debesīm un iekrita tieši Četrdesmit Laupītāju alā, kurā efriti [230] cīnījās ar šķēpiem un mēli. Un visu šo bandu vadīja efritu karalis, drausmīgāks par visiem pārējiem kopā, īsts minotaurs, kura rēkoņa lika nodrebēt miljoniem lasītāju, — Timons (viņam labāk piestāvētu vārds «Ibī» [231] ), allaž gatavs izliet savu podu kādam uz galvas. Redakcija, kas stāvēja starp saimnieku un ārpasauli, saņēma savu aplaistīšanas daļu; tā bija apradusi ar šo kristīšanu, un no augšas līdz apakšai ikviens nopurināja uzšļākto uz tā, kas stāvēja zemāk. Nabaga sievietei, kura sēdēja uz sava soliņa pēdējā rindā, tika viss laistījums. Neviena vienīga pilīte nebija gājusi zudumā. Saņemot pirmo gāzmu, viņa pārbijusies mēģināja sacelties. Taču dumpis apsīka. Ar vienu acu uzmetienu tie bija novērtējuši upuri. Anetes paziņa izskatījās pēc izbiedēta putna, kas sabož spalvas un, glābjoties no automašīnas, metas zem riteņiem. Tad to izvērta par rotaļu. Automašīnas sāka taurēt. Tās mācās virsū no visām pusēm. Svaidīja cita citai spalvaino bumbiņu. Vai apdullinātā būtne bija spējīga strādāt ar galvu un rokām? Nē, tā nespēja šai kņadā sekot aprautajiem teikumiem, kurus tai diktēja, apjuka un palika iepakaļ; nabaga sieviete vairs neizprata vārdu jēgu, viņa pat aizmirsa pareizrakstību — buržuāzijas gara augstāko godu, tās pudendum[232]. Rezultātu varam iedomāties. Neviens nesaudzēja ne viņas vecumu, ne pārdzīvojumus. No dzēlīgajām piezīmēm, kādas saņēma nabaga sieviete, viņa atgriezās mājās gluži slima un raudāja savā gultā. Nekrietnie vārdi, kas bira pār viņas galvu dienā, joprojām apdullināja viņu naktīs. Nomāktā sieviete drebēja, zaudējot vai prātu, kā salauzta no rupjajiem apvainojumiem. Pēdējais trieciens bija noticis šo pēcpusdienu, apkaunojoša ākstīšanās; karalis Ibī nolēma uzjautrināt redakciju, izāzējot kādu nelaimīgu apmeklētāju; tas bija neizveicīgs, vecs kirē, kas ieradās pie viņa pēc ziedojuma . . . Aina iznāca pārāk Karagēza [233] garā, lai varētu to šeit izklāstīt. Kirē laidās lapās, it kā ieraudzījis pašu nelabo. Arī putns aizspurdza, tiklīdz radās izdevība. Tas bija nolēmis uz šejieni vairs neatgriezties.

Anete klausījās, pabāzusi roku zem saplūkātā putneļa spārniņa, nesacīja ne vārda un, to paglaudīdama, centās nomierināt runātāju. Kad tā bija beigusi, Anete iejautājās:

— Tātad vieta tagad brīva? Otra tik tikko neaizrijās:

— Bet vai tad jūs gribētu to pieņemt?

— Kāpēc gan ne? Ja vien neatrauju jūsu mutei maizes gabalu.

— Šo maizi es vairs neēdīšu.

— Bet man ne tāda vien ir bijusi jāēd! Visiem taču zināms, ka labāk neskatīties uz maiznieka rokām.

— Es tās redzēju. Un vairs nespēju ēst.

— Bet es arī tās redzēšu. Un ēdīšu.

Par spīti uzmācīgajām domām, kas vagoja pieri grumbās, bezgala satrauktā sieviete nespēja apvaldīt smieklus, noraudzīdamās Anetē un tās izaicinājuma pilnajā, labajā omā, kas pielipa arī viņai:

— Jums gan ir apskaužama ēstgriba!

— Tur nu es neko nevaru līdzēt, — attrauca Anete. — Neesmu bezmiesas gars. Vispirms — ēst. Gars no tā nezaudēs nenieka. Es par to jums galvoju. Dvēseli es nepārdodu.

Anete nodrošinājās ar nepieciešamajām ziņām; alga bija laba, darbs pa spēkam, turklāt viņai uzsmaidīja laime: izrādījās — kāds no šās galeras airētājiem, vecs redaktors, ir viņas sens paziņa. Anete bija ar to dejojusi vēl tolaik, kad flirtēja salonos ar Rožē, pie kura tikko neizgāja par sievu. Anete negaidīja līdz vakaram, lai ieņemtu šo vēl neatdzisušo vietu. Viņa nodomāja:

«Tas nu tiešām būtu jauki, ja es vilcinātos! Pasaule ir sprosts ar pērtiķiem. Tajā mēs piedzimstam un izbēgt no tā nevaram. Gan šie te, gan tie tur, visa to vaigstīšanās ir vienāda, un tajā nav nekā jauna, kas mani iebiedētu. Nu, un galvenais orangutāns . . . Gan jau redzēsim! Mani māc ziņkāre ar to tikties …»

Jā, šī ziņkāre … Ja Anete būtu Ieva, viņa nevilcinātos noplūkt ābolu pati. Viņa vis nekūdītu Ādamu to noraut.. . «Es zinu, ka riskēju. Un riskēju, lai labāk pazītu dzīvi. Senā morāle ieteica vairīties no riska. Taču tagadējā mums mācījusi — kas ne ar ko neriskē, neko arī neiegūst — un pats nav nekas. Ja manis nav, tad es būšu.»

Vai ziņkāre bija netikums? Varbūt, taču Anetei tas bija drosmes pilns netikums. Anetes ziņkārei pievienojās klāt izaicinājums, ko viņa meta sejā tam nepazīstamajam, kuru devās meklēt. Viņas dvēsele bija līdzīga ceļojošā bruņinieka dvēselei. Tā kā milžu trūka, Anete cīnījās ar pērtiķiem. Turklāt attaisnojums (izstīdzējušajam donam Kihotam tāda nebija) bija tas, ko deva viņas skaistie zobi: vajag ēst. «Pērtiķi, barojiet mani!»

Pirms Anete iegāja redakcijā, viņa pieņēma drošu stāju un gaitu. Anete zināja gluži labi, ka stāvoklis redakcijā atkarīgs nevis no tā, kādu to noteiks viņi, bet gan no tā, kā pati sevi nostādīs un turklāt kopš paša pirmā mirkļa.

Anete izturējās dzedri, uz jautājumiem atbildēja skaidri, un viegls smaids rotājās ap viņas lūpām. Neviena lieka vārda, taču pārdesmit vārdos viņa skaidri pateica visus savus ieteikumus un zināšanas (tikai tos, kas noderēja šim darbam, pārējos labāk noklusēt: nepraša par to jums pateicīgs nebūs). Pēc tam, nepievēršot uzmanību ne skatieniem, ne pret sevi vērstajiem vārdiem, ne izsmējīgajam tonim, ar kādu viņi centās reflektanti samulsināt, Anete ķērās pie darba un veikli to paveica.

Viņi nebija muļķi! Parīzietim skatiens ir skadrs. Tas agri mācījies taustīt sieviešu krūtis un to, kas slēpjas zem tām — sieviešu sirdi. Anetei bija stingras krūtis un tikpat stingra sirds . . . «Godam sveikt…» It kā klusītēm vienojušies, viņi to pieņēma. Turklāt apbalvoja sevi ar papildu greznību, skaļā balsī izbērdami veselu grozu nekrietnību, lai pārbaudītu jaunās darbinieces ausis, taču burgundietes krietnās ausis, kurām nepaslīdēja garām nekas, tāpēc nekļuva ne sarkanākas, ne bālākas: «Raujiet tikai vaļā, mani pērtiķi! … Pārāk atjautīgi jūs gan neesat! . . . Vai vairāk jums nekā nav man ko rādīt? Nu, tad rimstieties!»

Anete, sirds dziļumos smiedamās, ne acu nepamirkšķinājusi, bez pārspīlētas cītības lika dejot pirkstiem pa rakstāmmašīnas taustiņiem. Viņa neuzskatīja par vajadzīgu savilkt krampjainu seju, lai uzsvērtu savu centību darbā. Vecais vadītāja vietnieks, kas to iesānis kā līdaka vēroja, pārlasīja Anetes darbu un arī neuzskatīja par nepieciešamu izplūst paskaidrojumos, tikai noteica: «Labi!» Visi nodomāja to pašu. Jautājums bija izšķirts.

Vēl atlika tikai pats īpašnieks. Viņš uz dažām dienām bija aizbraucis kādā no tām noslēpumainajām ekspedīcijām, kurās kārtoja darījumus, apstrādādams veselas tautas (dažreiz arī sievietes, jo, tiklīdz kāda no tām uzņēmuma īpašnieku savaldzināja, viņš nelikās mierā, līdz nebija to ieguvis; šefs devās medībās; neko te nevarēja līdzēt, iekams viņš nejutās piesātinājies!). Šoreiz viņš bija projām divas nedēļas. Anete jau paguva iesēsties jo stingri seglos. Viņa pat bija paspējusi aizmirst uzņēmuma īpašnieka eksistenci. Par šefa atgriešanos Anete uzzināja tikai tad, kad tas jau bija izgājis no telpas, kurā viņa strādāja. Uzņēmuma īpašnieks bija izstaigājis cauri visai zālei, neteikdams ne vārda, nikni sarauktu pieri, ļaunu skatienu un smagnēju gaitu. Darbinieki piecēlās, kad tas devās viņiem garām. Anete, lasīdama tekstu un sizdama uz rakstāmmašīnas taustiņiem, darīja savu darbu, neatraudamās no tā un neraudzīdamās ne pa labi, ne pa kreisi. Vērīgi sekodama ik vārdam, viņa domās kavējās pie senām atmiņām, kas viņu uzjautrināja. Anete smaidīja. Uzņēmuma īpašnieka acis nepaslīdēja garām, to neievērojušas. Viņa smagais skatiens pārslīdēja pāri jaunajai darbiniecei no pakauša līdz krustiem. Anete nesamulsa, taču tas nebija viņas nopelns, jo viņa nemaz šo skatienu neredzēja. Un tikai tad, kad uzņēmuma īpašnieks pazuda durvīs, Anete ar nokavēšanos pamanīja, ka zālē iestājies klusums; viņa pacēla acis, iejautādamās:

— Kas tad te notiek? Kaimiņi sāka smieties.

— Viņš pagāja garām.

— Kas — viņš?

Anete atradās tūkstoš jūdžu tālumā no domām par uzņēmuma vadītāju. . . Viņa pat pietrūkās kājās, to uzzinājusi. Anetei pačukstēja, ka šefs viņu nomērojis ar skatienu no galvas līdz kājām. Vecais vadītāja vietnieks pavēlēja visiem apklust. Vadītājs bija atstājis kabineta durvis pusviru. Un, liekas, šodien viņš nebija omā. Domājams, iekūlies kādā ķezā un dabūjis pa kumbru! Esiet nu modri! . . . Tūdaļ iestājās klusums. Bija tikai dzirdams, kā ar gudru ziņu zem mašīnrakstītāju pirkstiem klaudz taustiņi. Un no āra ieplūda ielas kņada. Mirkli vēlāk atskanēja neganta zvanīšana un dārdēja vadītāja dūres belzieni pa galdu. Anete pirmo reizi izdzirdēja šā orangutāna rēcienu. Vecais vadītāja vietnieks steigšus aizmetās uz kabinetu. Tur tūlīt sacēlās vētra. Viesulis plosījās pār vecā vīra muguru. Zālē visi nokāra degunu un arī jutās neomulīgi. Šefs ar pirmo acu uzmetienu, gluži dabiski, pamanīja visas kļūmes, kādas pieļautas viņa prombūtnē. Veco vadītāja vietnieku drīz vien redzēja izlidojam no kabineta vēl ātrāk, nekā viņš tajā bija iesteidzies, viņš izsprāga laukā līdzīgi ogu kauliņam, ko palaiduši vaļā sažņaugti pirksti. Tad durvīs, tās pilnīgi aizklājot, parādījās milzīgais Timona augums. Timons stāvēja uz paaugstinājuma, uz kuru veda trīs pakāpieni. Rokās viņš turēja papīru žūksni.

— Idiotu varza! Pievāciet jel savus klozetpapīrus! — viņš rēca.

Un atvēzeniski tos aizsvieda.

Visi ierāva galvu plecos. Vienīgi Anete skatījās. Timona acis šķīla uz viņu zibšņus. Anete raudzījās šefā, joprojām uz rakstāmmašīnas klaudzinādama manuskripta tekstu: īss acu uzmetiens, — lai pārbaudītu uzrakstīto, — tad atkal pavērsa seju pretī negaisam. Timons tikko novaldījās, neuzkliedzis:

«Nolaid savas žalūzijas!»

Anete tās nenolaida. Viņš dzirdēja taustiņu bezgala vienmērīgo klaudzoņu. Pārskaities nokāpa divus pakāpienus zemāk. Tad mirkli pārdomāja, pagrieza jaunajai darbiniecei muguru un iegāja atpakaļ savā midzenī.

Pēc brīža no jauna nošķindēja zvans. Kāds darbinieks nobijies devās pēc rīkojumiem un atgriezās ar veselu sakricelēta papīra gubu: pārrakstīt, «paša» ievadraksts! Pārrakstīt Timona izlaidīgo prozu gadījās Anetei. Tikko tajā iemetusi acis, Anete spēji satrūkās un, noliekdamās pie vadītāja vietnieka, jautāja:

— Sakiet, priekšniek, — to taču vajadzētu «patīrīt», vai ne?

— Ko «patīrīt»? — tas salēcās kā dzelts.

— Nu, no jēlībām! Te to ir vesels birums!

Vadītāja vietnieks rokas vien noplātīja un aizžņaugtā balsī iesaucās:

— Nelaimīgā! Sargies kaut ko labot! Un ar rūgtu zobgalību piebilda:

— Tieši tur jau slēpjas viņa rakstu vērtība. Pēc tam visai nopietni piekodināja:

— Tātad bez muļķībām! Tu nu gan mūs iegrūstu ķezā! Noraksti visu burts burtā!

— Vai ar visām pareizrakstības kļūdām?

— Kāda tev gar tām daļa? . . . Nu, lai notiek, izlabo pašas rupjākās, tikai piesardzīgi! Lai tas nedurtos viņam acīs! Viņš to tev nepiedotu . ..

— Bet nu tomēr, redziet, kā viņš te stostās vārdu jūklī, kuru jēgu pats neizprot. Pireju pārveidojis par vīrieša vārdu…

— Ek, man par to nospļauties! Tā ir viņa darīšana. Manējā — saglābāt šeit mieru. Un arī tu liec mani mierā! . . . Nejaucies darīšanās, kas neattiecas uz tevi! . . . Nu, nu, skaistulīt, nepukojies! Bet klausi, ko saka: pārraksti burtiski!

Anete bija ietiepīga. Viņa dzirdēja to, ko pašai patika dzirdēt . . . Anete rakstīja ar derdzīguma sajūtu. Vārdi šķita trekni, tie lipa pie pirkstiem. Aneti māca vēlēšanās tos noslaucīt. Turklāt no raksta plūda nejauka smaka. Viņa rauca degunu . . . Un tomēr tā bija vīrieša smaka! Teksts bija spēcīgi uzrakstīts. Brīžiem no šiem nagu grābieniem dažam labam droši vien iebrikšķēsies kauli. . . Spēcīgs dzīvnieks! . . . Žēl, ka neviens neuzdrošinās to nevis aptēst, bet gan pasargāt no slazdiem, — vajag izšķirties par vienu vai otru, — kuros tas aiz muļķīguma iekrīt, jo pieļauj drausmīgas kļūdas valodas, vēstures, zinātnes utt. nezināšanas dēļ. Kāda velna pēc viņš bāž tur savu degunu? . . . «Un kālab lai es to neuzdrošinātos? . . . Baiļodamās es vienīgi izdarīšu lāča pakalpojumu. Man prātā nenāk te sēdēt, bailēs drebot, ka šīm zaķpastalām … es uzdrošināšos. Un es uzdrošinos …»

Anete uzdrošinājās. Drošu roku viņa izlaboja nevis jēlības valodā (tās bija Timona vairoga krāsas, tās jāatstāj), bet gan kļūdas. Pērtiķim atļauts būt pērtiķim! Taču ne ēzelim. «Es nogriežu tev tikai ausis. Pārējo paturi sev!»

Vadītāja vietnieks bija pagalam apjucis. Viņam trūka pacietības salīdzināt pārrakstīto ar oriģinālu. Taču Timona uzmanībai nekas nepaslīdēja garām. Ilgi gaidīt nevajadzēja. Tiklīdz pārrakstītās lapas bija Timonam ienestas, no jauna atskanēja niknais aicinājums. Vadītāja vietnieks teciņiem vien sakumpis aizmetās pie ciklopa. Taču gandrīz tai pašā mirklī atkal izšāvās ārā, bāls aiz bailēm un niknuma, un ar savām īsajām un līkajām āpšu suņa kājelēm steberēja pie Anetes, kliegdams:

— Ak tu nešpetnā kustoņa! … Es taču tevi brīdināju! . . .

Nu, labi, mana mīļā, ej nu vien, ej tik iekšā! . . . Viņš grib tevi redzēt… Ak, tu viena cūka no sievietes! … Gan tu dabūsi! . ..

Viņš vai smaka nost aiz niknuma . . . Anete piecēlās, sakārtoja ģērbu un gāja uz zvēra midzeni, cenzdamās saglabāt mierīgu izskatu (tomēr sirds sitās kā putns sprostā). Taču satraukumu neviens nepamanīja. Un tas bija galvenais. Anete devās augšup pa pakāpieniem mierīgi, bez steigas. Durvju priekšā mirkli apstājās un tad iegāja.

Timons, apsēdies pie galda, paliecies uz priekšu, abas milzīgās dūres atspiedis pret papīriem, raudzījās, kā tā nāca arvien tuvāk, un viņa acis gailēja kā condottiere[234] acis Antonello [235] vai Dučes gleznās. Anete piegāja klāt. Stalti izslējusies, viņa apstājās trīs soļus atstatu no galda.

— Tātad tā esi tu? — viņš vīpsnādams novilka. — Kas tev uzdeva mazgāt manus palagus?

— Tie vēl nav balti, varu to apgalvot. Es tikai salāpīju plīsumus.

Milzīgās dūres triecās pret galdu tik spēcīgi, ka strūkla tintes izšļācās no tintnīcas un apslacīja Anetei kleitu.

Atbalstījies uz dūrēm, Timons pietrūkās kājās, it kā gribēdams mesties tai virsū.

— Un tu par mani vēl ņirgāsies? …

— Piedodiet! Vai jūs man nepasniegtu dzēšlapu? — Anete dzedri attrauca.

Timons neapzināti to pasniedza; abu sejas bija tik tuvu viena otrai, ka Anete juta uz vaiga vīrieša nikno elpu. Viņa vairījās Timonā palūkoties. Tikai nopūlējās ar dzēšlapu apturēt traipa izplūšanu. Tad ledaini pateica:

— Paklau. .. Vajag taču vairāk valdīt pār sevi!

Timons vai smaka nost. Kādus mirkļus viņš vēl šūpojās, balstīdamies uz dūrēm, tad smagi atkrita krēslā. Anete jau gatavojās beigt tērpa tīrīšanu. Timons vēroja viņu darbojamies. Tad Anete nolika dzēšlapu atpakaļ uz galda.

— Jūsu palagos bija caurumi, — viņa turpināja. — Domāju, ka daru pareizi, tos aizlāpīdama. Varbūt esmu rīkojusies, kā nevajag. Tāda nu ir sievietes mānija: viņa nespēj vienaldzīgi noraudzīties saplēstā veļā, negribēdama to salāpīt. Ja

esmu izdarījusi slikti, es to nožēloju un lūdzu mani atlaist. Tikai — vai ir kāda nozīme rādīt saimes ļaudīm (viņa pamāja ar galvu pār plecu uz redakcijas pusi) savu netīro un cauro veļu?

Pēdējos vārdus izrunājot, Anete palūkojās viņam tieši sejā. Timons jau pavēra muti, lai sāktu lamāties, bet tad sarauktās grumbas pierē izlīdzinājās, niknā mute savilkās smīnā, un gandrīz ielīksmots viņš uzaicināja:

— Nu, veļas mazgātāja, apsēdies!

— Es jau teicu — es nekā neesmu mazgājusi. Atdodu jums atpakaļ sainīti tikpat. . . tīru, cik tīru to saņēmu.

Anete apsēdās.

— Tā, tu gribi teikt, ka esi gar to notraipījusi rokas?

— Ak, ne jau tādā veļā vien man bijis jāvandās. Nē, neesmu no izlepušajām.

— Nu, tad parādi man godu un paskaidro — kāpēc uzdrošinājies labot šo to manā rakstā?

— Vai man tiesības sacīt jums patiesību?

— Liekas — šīs tiesības tu jau esi piesavinājusies, neprasīdama man atļauju!

— Nu tad tā, jūs esat uzrakstījis iespaidīgu rakstu, un, ja redzu, ka varat sagandēt visu tā ietekmi ar skolnieciskām kļūdām, vai gan neizdaru jums pakalpojumu, tās piesardzīgi labodama?

Timons pietvīka līdz ausu galiņiem. Aizvainotā balsī viņš jautāja:

— Klases dāma, ko? Kur tad tu biji par mājskolotāju?

— Pēdējo reizi Rumānijas purvos.

— Ko tu saki?! Es tos pazīstu. Ne vienu vien pāri zābaku esmu tur noplēsis.

— Bet es tikko tur neaizgāju bojā, un, lai gan krietni beržos, man tā vien šķiet, ka aiz nagiem palikuši dubļi.

— Tu, kā rādās, daudz ko esi pieredzējusi?

— Tāpat kā jūs, kā visi pēdējos desmit gados. Tikai atšķirībā no jums neesmu apaugusi ar ķērpjiem.

— Nu, savējos vismaz neesi zaudējusi! Paskat, kādas krēpes!

— Bez tām nevar iztikt neviens dzīvs cilvēks! Tos, kam pliks pauris vai kaila dvēsele, mūsu laikā dzīve drīz vien likvidē.

— Vēl vesels lērums tādu mētājas uz ceļa!

— Tas droši vien jūs pārāk netraucē.

— Tu gribi teikt, ka soļoju tiem pāri? Ak, tie ir sliktāki nekā Donavas dūņas. Tajos cilvēks iestieg līdz pašai jostas vietai. Vai tu manā rakstā to nemanīji?

— Kā nu ne, redzēju jūsu pirkstu pēdas . . .

— Kad rocies ar lāpstu cilvēkos, nav laika iesmaržoties.

— Un rakties jūs protat vareni!

— Tas ir pirmais kompliments, ko no tevis dzirdu.

— Man nemaksā par to, lai jums teiktu komplimentus, bet gan lai jums kalpotu.

— Un, tavuprāt, likt ielāpus nozīmē kalpot?

— Protams! Būtu gan daudz ērtāk ļaut jums pašvītēties Parīzē ar saplīsušu apģērbu. Bet, reiz nu pie jums kalpoju, es to daru, kā spēju, labi vai slikti, taču apzinīgi. Un negribu . . .

— Ka es rādītu Parīzei savu dibenu? . . . Bet, meitenīt, es to vien daru! Un tā ir mana slava. Ar tāda kaluma cilvēku kā tevi daiļrunība būtu velta siekalu šķiešana, citādi es tev patēlotu Dantonu, kas klaigā pilnā rīklē: «Es tiem rādu medūzas [236] galvu! …» Bet ar tevi — tās ir liekas pūles! Sēdies šeit pie galda un izskaidro manas skolnieciskās kļūdas, mājskolotāj!

Anete paskaidroja biedriski, bez jebkāda mulsuma, un Timons lēnprātīgi klausījās. Tad pateica:

— Paldies! Es tevi paturu. Tu paliksi šeit, lai pārskatītu manu veļu. Un pagaidām te būs tev atlīdzība par zaudējumu, ko nodarīju. Nopērc sev citu kleitu šās vietā, ko tev nopačkāju ar savām lielajām ķetnām!

Anete atvairījās:

— Es neko nepieņemu no rokas rokā. Un kleita darbam vēl pietiekami laba. Tā būs prātīgāk. Ja vajadzēs, jūs varēsit to atkārtot.

— Anete palika par Timona personīgo sekretāri un mašīnrakstītāju. Viņai bija savs galds šefa kabineta stūrī. Durvis gandrīz vienmēr bija vaļā. Timons ne mirkli neatrāvās no sava mehānisma. Viņš modri uzmanīja ik riteņa apgriezienu, un visas mašīnas trīsas atbalsojās šajā Denisa [237] ausī. Tas tomēr Timonu nekavēja troksnī pieņemt pa piecdesmit apmeklētāju dienā, sekot pārdesmit darbiem reizē, sarunāties pa tālruni, dot rīkojumus, diktēt rakstus un tērzēt starplaikos ar sekretāri. Tās bija dīvainas sarunas, pēkšņas un negaidītas. Te nu acis bija jātur allaž vaļā, lai satvertu bumbu lidojumā un, trāpīgi atbildot, tūdaļ mestu atpakaļ. Anetes acij un rokai varēja uzticēties: savā laikā viņa bija tenisa čempione, un viņas locītavas, kas tagad draudēja kļūt stīvas, ātri vien atguva lokanumu. Timons viņai par to teica komplimentus, tomēr rupji «sakarā ar viņas vecumu» (tas zināja, cik Anetei gadu; viņa nebija no tām sievietēm, kas to slēptu). Timonam pašam bija nepieciešama šī paukošanās, šie veiklie atsitieni. Un Anetei nebija ne mazāko šaubu, ka tajā dienā, kad tā paliks viņam atbildi parādā, Timons to padzīs kā vecu kleperi. Dzīve pie Timona nebija mierīga. Viņš no rīta līdz vakaram turēja Aneti vienā sasprindzinājumā. Uzmanīt, uztvert viņa domas no pirmā vārda, atšķetināt tās, piešķirt Timona izteicieniem — rakstot tos uz rakstāmmašīnas — pieklājīgu veidu; modri klausoties, pastāvīgi būt gatavai uzbrukumam un tā atvairīšanai… Roka izstiepjas kā atspere, un cieši sažņaugtā, spēcīgā dūre dod tam triecienu zem zoda. Tādos gadījumos Timons mēdza smieties: «Trāpīts!…» Arī Anetei savukārt trāpīja. Vakaros viņa atgriezās mājās kā samalta aiz noguruma … Un rīt atkal sākt visu no gala? . . . Nākamajā dienā Anete sāka no gala. Īstenībā tas nāca viņai par labu. Nemitīgais prāta sasprindzinājums bija Anetei tikpat kā vingrošana, kas neļāva mehānismam pārklāties ar rūsu un pasargāja smadzenes no sārņiem, kas nogulsnējas līdz ar gadiem. Un draudošais stāvoklis saasināja Anetei dziņu dzīvot un uztvert dzīvi; viņas jūtas kļuva asākas un noteiktākas. Viņa nežēlojās par grūtībām.

Bīstamais cilvēks, kam Anete kalpoja, viņai maksāja. Ne tikai ar naudu (tas atalgoja viņu labi!), bet arī ar uzticību. Ļoti ātri Timons nonāca tiktāl, ka kļuva visaugstākā mērā vaļsirdīgs. Turklāt arī Anetei izvīla dažu labu atzīšanos, ar kurām viņa parasti bija skopa, un, kā par brīnumu, Anete daudz nepretojās un nemaz neapvainojās par netaktiskajiem jautājumiem. Ja ir darīšana ar šādas sugas lopiņiem, tad nekas nav jāslēpj (vienīgi, protams, tas, ka tevī pašā ir dzīvnieciskais elements, kas Anetei likās tieši pats svarīgākais). Bet viss pārējais nav svarīgs. Kautrīgums Timonam šķita tukša skaņa. Anetes un Timona attieksmēs valdīja pilnīga vaļsirdība.

Ikvienam, kas dzirdēja viņus sarunājamies, — visām šīm laikraksta ausīm, kuras kāri tvēra viņu sarunu drumslas, — Anete likās šefa mīļākā.

Taču Anetei, tāpat kā Timonam, šķita pavisam droši, ka tieši klātgulēšana neietilpst viņu plānos. Par to nevarēja būt ne domas! «Un paldies dievam!» sprieda Anete. «Pie velna!» droši vien sacītu Timons. Ne vienu, ne otru tas nekārdināja. Timons lenca daudz jaunāku medījumu. Un Anetei aplidošana bija apnikusi. .. Nē, nē; abus patiesi tuvināja viņu vārdos neizteiktā drošības sajūta, ka no dzīvnieciskā momenta tiem nav ko baidīties. Anetes vara pastāvēja tai apstāklī, ka Timons neskatījās uz viņu kā uz vienu no tām mašīnrakstītājām, kuras pastāvīgi lenc uzņēmuma īpašnieku, neraudzījās kā uz dēku meklētāju. Timons bija pārliecināts, ka Anete jebkuru mirkli gatava — ja tikai viņš pateiktu vienu pašu nepiedienīgu vārdu — piecelties no galda, sakārtot zem cepurītes matus un, lepni pamājot ar galvu, pateikt: «Ardievu, šef!» Un uz visiem laikiem. Nekas Aneti neaizturēja. Tieši tāpēc arī Timons negribēja to zaudēt. Palīdze, kuras praktiskā vērtība redzama no pirmā acu uzmetiena un kura, zinādama sev īsto cenu (ja viņa to nezinātu, Timons viņu nicinātu), apvieno precīzu darbu ar pilnīgu vienaldzību pret pašu šefu (kas ir nesavtīguma kalngals), bija sevišķs retums, un Timons nebija tāds muļķis, lai no tā atsacītos. Un Anete — kas gan viņu te saistīja? Vai tikai vieta un alga? Nē, pats Timons arī. Galu galā viņš Aneti tomēr interesēja. Nejuzdami ne mazākās alkas viens pēc otra, par spīti tam, ka nekas viņus netuvināja, abi tomēr juta, ka nav parasti ļaudis. Viņiem bija dažādi ieskati jebkurā jautājumā, tomēr vēl mazāk abu domas sakrita ar visu domām. Ikviens pats bija radījis sev savu «es», tas nebija darināts no pasūtītāju neizņemtā materiāla: viņi to piegrieza paši no savas drēbes, ar šķērēm, kas grieza rupji, tomēr pareizi — ar pašu pieredzi. Lai cik dažāds arī bija piegriezums un drāna, Anete un Timons juta viens otrā amata biedru. Viņi sapratās no pusvārda. Bet lietoja arī veselus vārdus.

Timonam bija apriebies to ļaužu bailīgums, kuri lieca savu muguru viņa priekšā tikai tāpēc vien, ka baiļojās no lamāšanās, un grieza viņa kāju spērienam pretī savas sēžamvietas. Beidzot viens cilvēks (un tā bija sieviete; vācu valodā abus dižās sugas pārstāvjus apzīmē ar vienu un to pašu vārdu), beidzot kāda cilvēka seja, kas raugās tieši acīs un saka: «Nē!» — un liek par sodu mierīgi uzklausīt kritiku vai pamatotu nopēlumu, un turklāt skaidrs, ka šim cilvēkam ir taisnība… (To gan nemēdz atzīt, taču var izmantot.) Tas dara labu. Tā ir stingra zeme. Tajā nestieg kājas. Uz tās var droši spert soli. Arī galvu atbalstīt. Lielo galvu, kurai reizēm tik ļoti gribas pieglausties! … Taču kaut ko tādu nemēdz izrādīt. Pietiek ar to, ka var paskatīties uz šīm krūtīm un nodomāt: «Viņa uzaudzinājusi cilvēku. Viņas krūtīs vēl ir piens izsalkušajam. Un nogurušajam tās ir spilvens.» Ar visnevērīgāko skatienu un bieži vien cinisku izsmieklu Timons izstāstīja Anetei savas dzīves dēkas. Bez kautrēšanās viņš atkailināja savu «skaisto dvēseli», kas nebūt nebija pārāk pievilcīga, taču, kā visas dvēseles, tā reiz bijusi dzimstoša cilvēka dvēsele, un, arī kā visas dvēseles, tā kādreiz būs mirstoša cilvēka dvēsele. Īsta sieviete spēj vienmēr saprast. Un just līdzi. Tomēr augstprātim viņa sargājas to pateikt … Skaidrs, ka vīrietis nezina, ko iesākt ar līdzjūtību! Līdzjūtība tam liekas pārestība. Taču ir tādas pārestības (pat varētu sacīt: apvainojumi), par kurām sirds dziļumos nebūt nedusmojamies. Vajag tikai apvainot prasmīgi, lai apvainojums būtu īstajā laikā un vietā, tādā brīdī, kad griba gan protestē, bet miesa to gaida. Timons diezgan labi bija samierinājies ar dažām tikko saredzamām rieviņām Anetes mutes kaktiņos, kad viņa klausījās, ar šīm rieviņām, kurās bija viena desmitā daļa līdzjūtības, viena desmitā daļa nicinājuma un astoņas desmitdaļas gudras, no aizspriedumiem brīvas ziņkāres. Maisījums kopumā veidoja patiku. Neatkarīgu patiku. Un tur tad nu arī slēpās tās vērtība… Timona devīze bija: «Sit un saņem sitienus! Tikai nepadodies! Draugs vai ienaidnieks, nemūžam nepadodies! …» Anete nekad nepadotos. Timons par to jutās drošs, viņš bija mēģinājis… (Tomēr pieredze neaizkavētu viņu mēģināt vēlreiz …)

Starp abiem tika noslēgts pa daļai slepens, pa daļai skaļi izteikts līgums. Timons bija pieņēmis Aneti par savu personīgo sekretāri. Viņš tai vispārējos vilcienos diktēja vēstules un rakstus. Anete tos rediģēja. Viņai bija atļauts Timona stilam tīrīt nagus, bet ne tos apgriezt.. . Anete drīkstēja labot dažas kļūdas, taču ne visas: jo cīņā cilvēki (Timons) neraizējas par patiesību. Tie domā tikai par to, lai «sasistu» ienaidnieku. Un Timons nepūlējās visu ieskaidrot sekretārei; lai viņa pati uzmin šefa nodomus un — acumirklī! Timons neļāva tintei izžūt. Tiklīdz no krāsns ārā — tūdaļ uz galda! Apdedzini sev pirkstus! Un sargies, ja ļausi nokrist! … Anetes roka nekļūdījās. Šefs, neko neslēpjot, izklāstīja viņai visas savas viltības, savu rakstu apslēpto jēgu, uzskatus par laikrakstu un dzīvi. Timons zināja, ka Anete nepiekrīt viņa ieskatiem. Taču pieņēma tos, kā mēdz pieņemt izrādi. Un par Anetes vietu šai izrādē bija samaksājis viņš. Anetei nebija tiesības svilpt. Timons to viņai arī pateica:

— Tu labprāt gan tā darītu! Es redzu, tu izstiep lūpas… Nu, rauj vaļā! Pasvilp reizīti! Es tev atļauju.

Viņa iesvilpās. Timons ar mājienu viņu pārtrauca.

— Pietiek!… Tagad uzsit uz rakstāmmašīnas to, ko tev sacīju. Vārds vārdā!

Anete rakstīja. Tā bija Timona dūre, kas dauzīja pa pasaules galvaskausu. Timonam vajadzēja atriebties.

Tā bija barga atriebība. Viņā gruzdēja apslēpts naids par savu postā un kaunā pavadīto bērnību. Timona māte bija kalpone Perigoras krogā, tēvs — nejaušs kroga apmeklētājs, kura seju viņa tumsā pat nebija saskatījusi. Timona mātei ar lielām pūlēm un drosmi izdevās noslēpt grūtniecību līdz mirklim, kad, strādādama melnās miesās kā nokausēts dzīvnieks, viņa reiz, grīdu mazgājot, bija nometusies uz visām četrām un dzemdēja tieši uz grīdas akmens plātnēm. Māti kopā ar bērnu atrada asins paltī. Bija par vēlu aizraidīt atpakaļ nevēlamo atnācēju uz turieni, no kurienes tas nācis. Ar negantiem brēcieniem bērns darīja zināmu nepārvaramo vēlēšanos dzīvot. Taču, tiklīdz nabaga sieviete spēja noturēties uz stīvajām kājām, tos padzina abus: māti un dēlu.

Par dzīvi, kāda tā bijusi vēlāk, viņa nestāstīja nevienam, un neviens arī par to neprašņāja. Timona māte neatteicās ne no kā: nekas viņai nelikās par smagu vai pazemojošu, ja vien deva iespēju izvilkt dzīvību — šai sievietei piemita tas neizskaidrojamais sīkstums, kāds mēdz būt dzīvniekiem, kuriem dzīve sagādā vienīgi ciešanas, taču ne prātā nenāk doma no tās šķirties. Un vēl viņai bija mātītes sīkstā pieķeršanās savam mazulim, kamēr tas nav pietiekami nobriedis, lai varētu no mātes atraisīties. Pēc tam — lai vācas! Lai par to rūpējas daba! Līdz tam laikam, kad mazais Geldrī pirmo reizi devās salīgt darbā, tas bija redzējis pietiekami daudz, lai kļūtu nejūtīgs pret jebkuru apkaunojumu. Māte nebija mēģinājusi apslēpt dēlam savu negodu. Un kā gan tas iespējams, abiem dzīvojot tik ciešā tuvībā? Visu savu dvēseles spēku viņa bija likusi uz vienu vienīgu kārti — uz dzīvniecisku pieķeršanos tam, kas ir miesa no viņas miesas, taču šis apstāklis nebūt nekavēja viņu apieties ar to rupji. Apieties rupji nozīmē — stipri mīlēt. Smalkjūtīgām dabām tas nav pa prātam. Tomēr Timons tāds nedz bija, nedz arī kādreiz kļuva. Viņš saprata visu. Timons saprata, ka viņš ir bērns un stāv uz viszemākā pakāpiena, tāpēc bija vienīgais, uz kura māte — kas noderēja par kāpsli citiem — savukārt varēja noslaucīt kājas. Parasta parādība . . . Bet mans dievs! Pieaudzis viņš pats slaucīs kājas uz to mugurām, kas ar visu savu smagumu gulstas uz viņiem abiem.

Taču bez sviedru liešanas tas gan neizdevās! Tomēr pārāk griezt projām degunu vis nevajadzēja. Timons cilvēci iepazina vispirms ar kājām. Viņš kalpoja par izsūtāmo kādā viesnīcā ar sliktu slavu un, lai gan likās neko neredzam, zināja visus meiču un to apmeklētāju noslēpumus, un kādā jaukā dienā vai stundā viņam gadījās laimīga izdevība, ko zēns nepalaida garām: viņa rokās nonāca kompromitējoši papīri, kurus bija piemirsis kāds nule aizbraucis viesnīcas apmeklētājs. Vienā mirklī Geldrī aptuveni noteica to vērtību, apsvēra visus «par» un «pret» un pieņēma lēmumu. Viņš panāca šo cilvēku dzelzceļa stacijā, un tur zem četrām acīm, bez viena vienīga lieka vārda (bez jebkādas šantāžas, tomēr svešajam nebija šaubu par iekrišanu, tas saprata, ka labāk būs salīgt…) šis vīrs atguva atpakaļ savus papīrus pret saistību — kuru tas arī turēja — nekavējoties pieņemt mazo līdzzinātāju pie sevis darbā. Zēns tam neuzticējās un nolēma pat negriezties atpakaļ uz viesnīcu pēc drēbēm. Kopā ar jauno saimnieku Geldrī iekāpa vilcienā, kas tūdaļ atgāja.

Aiz apaļā, vaļsirdīgā Godišāra [238] maskas slēpās diezgan dīvainu starptautisku darījumu mākleris. Tas piegādāja pasūtījumus kādai metalurģiskai firmai, kas ražoja artilērijas ieročus, un kā atspole šaudījās starp lielgabalu rūpnīcām un mērķiem, tas ir, starp tautām vai, pareizāk sakot, starp lielgabalu rūpnīcām un tiem, kas izmanto tautas savās interesēs. Tam diezgan bieži bija jāceļo uz Balkāniem un Tuvajiem Austrumiem — it visur, kur cilvēku mēli pārņēmusi nepārvarama dziņa lakt sava kaimiņa asinis. Labdariem, kas meklē veiklus paņēmienus, lai apgādātu cilvēci ar rotaļlietām nāves spēlei, vienmēr ir bijusi suņa oža, lai sameklētu klientūru, kura alkst šīs rotaļlietas izmantot. Vajadzības gadījumā šie labdari apgādā to reizē ar lielgabaliem arī ar kara ieganstiem. Protams, šis vienkāršais un neaptēstais — lai gan slīpētais — aģents neredzēja tik tālu! Tas apmierinājās ar to, ka slepus nodeva tālāk piedāvājumus un pieprasījumus, priekšlaikus atvilkdams komisijas naudu no abām pusēm. Politika šo aģentu neinteresēja. Taču jaunajam Perigoras sivēnam smeceris šķita kā radīts trifeļu atrašanai. Viņš ļoti ātri aptvēra, ka politika ir koks, ap kuru aug trifeļi. Viņš sāka kopt šo koku; Geldrī nāca talkā daudzie braucieni, sīka izpētīšana, pārdomas un pazīšanās ar labi informētiem avantūristiem (nekas nenāk par velti), un viņam izdevās atklāt vispirms grosso modo[239], bet pēc tam vēl sīkāk koka uzbūvi: kādi zari tam galvenie, kādas tam saknes; viņš drīz vien atskārta, ka satrunējušus zobus dažkārt prātīgāk neraut ārā un ka daži audzēji ir īsti trifeļi tiem cilvēkiem, kas prot gatavot ēdienu. Timons ļoti ātri aptvēra, ka pārāk liels talants nav vajadzīgs, lai, tāpat kā viņa saimnieks, kalpotu kādai firmai. Bet kāpēc gan nekalpot divām firmām reizē? Kāpēc ne trim? Kāpēc gan ne visām? Un, pats par sevi saprotams, krāpjot visas vienlīdz, bez izņēmuma. Kalpot tai, kura piedāvā visvairāk! Tomēr arī tai, kas piedāvā mazāk: ķer, ko dod, un bāz kabatā! Vai nu uz melhiora vai sudraba šķīvja — no visiem trifeļi garšo labi. Var gluži labi iedomāties, ka mazajam trifeļu mīļotājam ne jau nu uzreiz izdevās apgūt bīstamo mākslu sēdēt jāšus vienlaikus uz vairākiem zirgiem. Taču galvenais, ka viņš šo mākslu apguva. Geldrī bija plata sēžamvieta, un apsēdies viņš jo cieši to pieskrūvēja pie segliem. Geldrī saimnieks neko nepamanīja. Kad pienāca īstais brīdis, Geldrī vienā rāvienā nolikvidēja savu saimnieku. Kā tas notika, par to vēsture klusē. Fakts tikai tas, ka vienā jaukā dienā kaut kur Balkānos vecais vīrs pazuda no sava darbības lauka un nevienam arī nekad neienāca prātā doma meklēt viņa pēdas (un kālab gan?).

Ikviens no abiem zināja, ko varēja sagaidīt no otra; un viņi sapratās ļoti labi: jo darījums apstiprināja, ka ir izdevīgs abām pusēm, ja neievēro dažas sīkas otrās vai trešās pakāpes nodevības, — tādu greznību šad tad atļāvās perigorietis, lai pierādītu pats sev, ka ir neatkarīgs, vai arī lai izmēģinātu roku. Otrs neteica ne vārda, tomēr lika just, ka to redzējis: divkārt saprātīgi! Pavadas viņš gan nepievilka, tomēr no rokām arī neizlaida: uzmanība nekad nav lieka! Geldrī nebija noslēpums, ka viņu saudzē — un pareizi dara: labāk nekā jebkurš cits viņš zināja savu cenu. Labi nodrošināts ar kadriem un tikpat labi informēts, Geldrī izrādīja drosmes un slīpētas viltības pilnu meistarību intrigu novadā, un pēc tam sīkstie un atjautīgie saimnieki šķetināja vaļā samudžināto šķeteri un aptina ar tās garajiem pavedieniem tautas. Saimnieki drīz vien pamanīja Geldrī sevišķo prasmi pašapzinīgi tērgāt (Gallijas dēliem labākais orgāns atrodas mutē) un sagādāja viņam iespēju vingrināties, nopērkot šīm vajadzībām Parīzē lielu franču laikrakstu. To nosauca par «Vispirms Francija!». Te netika melots: ta tiešām bija Francijas āda, kuru viņi tīkoja vispirms nodīrāt! Timons (viņš toreiz tikko bija izšķīlies no olas) ciniski piedāvāja virsrakstu:

«To iegūsim mēs!»

Un ieguva arī. Pārāk daudz laika tam nebija jāziedo. Jau no pašas pirmās reizes orgāns, kas atradās Timona mutē, saslējās kā pašam Gargantijam [242] — augstāk par Parīzes Dievmātes katedrāles torņiem. Ar savu spriedelēšanu viņš apdullināja visus nieku melsējus, visus Parīzes dīkdieņus, kas klausījās, mutes ieplētuši. Viņš pats bija izvārījies to sulā un pazina sulu, ar kādu tie aizdara savu ragū. Ikviens no viņu ēdieniem svilināja rīkli. Tiem klupa virsū. Viņš atturējās lišķēt. Saņēma klientus ar lamām. Vārgiem cilvēkiem glaimo, ja ar tiem apietas rupji: šī bardzība liekas cieņas apliecināšana viņu vīrišķībai, un ar to šie cilvēki aizdedzina savu apdzisušo sveču galiņu. Galvenais ir zināt mēru, robežu, kad runga jau vairs neieskā ēzelim muguru, bet gan dzīvnieku satracina. Timons zināja to precīzi. Nekad, pat viskvēlākās aizraušanās mirkļos, viņš neizlaida no acīm manometru vai, ja vēlaties, rādītāju, kas lēkā pa ciparnīcu, kad dod triecienu ar dūri pa gada tirgus nēģera galvu. Timons saglabāja vēsu prātu gan dusmās, gan draudos, gan savās nesavaldīgās kampaņās. Tikko uzsācis, viņš jau zināja: «Līdz šai vietai! Stop! Pusapgriezienu pa labi! …» Šo meža kuili gaidīja ne mazums lauku, ko postīt. . . Un dzirdiet! Ja «līdz šai vietai» nedeva tīkoto laupījumu (tas gadījās visai reti; gandrīz vienmēr nobiedētais meža zvērs atstāja vajātāja mutē gabalu no saviem sāniem; tas būtu izlīdis, ja varētu, no ādas laukā, lai izbēgtu), — mednieks zināja, ka panāks medījumu citu reizi. Timons nekad un neko nepiemirsa.

Jo sevišķi viņš nemēdza piemirst īsto spēli, to, kas norisa otrpus aizslietņa, tālu no notekcauruļu dārdoņas: lielās starptautiskās cīņas starp firmām, un šajās cīņās Timonam bija jāaizsargā savas firmas intereses. Valodas ultranacionālisms bija internacionālisma iedzīvošanās kāres obligātā maska. Timonam un viņa līdziniekiem (viņi vēl nebija Anglijas pēri. . . Pacietību! Kādreiz viņi tādi būs!) šķita visaugstākā mērā vienaldzīgi, zem kāda karoga viņi aplaupīs tērauda tirgu un vai tas novedīs pie miera vai pie kara. Karoga krāsai nebija nekādas nozīmes darījumos, un darījumi pielāgojās jebkurai karoga krāsai. Jā, sākumā, pirms pasaules kara, kas iznīcināja gandrīz tikpat daudz ideju, cik cilvēku, Timons vēl audzēja, tāpat kā viņa saimnieki, kādā savas saimniecības nomaļā kaktiņā nacionālo ziedu, rozi ar ērkšķiem, sarkanu no asinīm, kuras bija par to samaksātas, un augsnes ziņā starp viņu un saimniekiem ne vienmēr valdīja vienprātība … Divu rožu karš … Abas puses krāpa viena otru. Taču pasaules karš atklāja visiem, ka tie būtu īsti muļķi, ja ierobežotos ar to, ko var izplēst no kaut kādas vienas tautas, kad pastāvēja iespēja iedzīvoties uz visu tautu sabrukuma rēķina. Ja arī tie izjuta kādus sirdsapziņas pārmetumus, tad jaunās formācijas avantūristi uzņēmās iznīdēt šīs sirdsapziņas ēdas uz laiku laikiem: viesuļa spēka pacelti, tie iznira no jūru dzīlēm; tie bija izdzimteņi, kas neatzina likumu, līdzīgi tiem, kādus mēdz tēlot Šekspīrs; tie sabradāja ar kājām visu pasauli. Šie izdzimteņi — levantieši, malajieši — bija cēlušies no dažādu rasu sajaukuma, no četru vai piecu kontinentu mikstūrām un saskalām; grūti likās noteikt, no kādas zemes, no kāda klēpja tie nākuši; tie paši par to nekad nebija raizējušies un tāpēc vēl jo veiklāk peldēja jebkuros ūdeņos: toties tūļām aristokrātiem, kas tīkoja izmeklēties laupījumu tikai gatavos igvātos, klājās grūti. Jaunās līdakas nogrāba visu. Vai nu jārīkojas, kā darīja tās, vai arī jāļauj sevi aprīt! Timonam nebija grūti pielāgot savu soli viņu gaitai. Vismazāk viņam rūpēja jautājums par izcelšanos; vārds «tēvzeme» Timonam drīzāk atsauca atmiņā vārdu «tēvs», ar kuru vēl bija kārtojami rēķini. Taču saprāts diktēja, ka jābūt piederīgam pie kādas rases, pie tās cilmes; pateicoties sievietei, kura bija laidusi pasaulē viņu, un zemei, kura laidusi pasaulē viņus abus, — Timons piederēja pie rases, kas pildīta ar rupja, mežonīga gallu izsmiekla trifeļiem, kuru neizgaistošā smarža pielīp pie pirkstiem, un tāpēc viņš aizstāvējās ar sulīgu ironiju: Timons uzskatīja, ka ar šās ironijas palīdzību pasargās sevi un savu bandu no mēģinājumiem tos apmuļķot, kā tas bieži vien gadās, ar pierunāšanu, godbijīgiem ieganstiem, — gan reliģioziem, gan morāliem, gan sabiedriskiem, — ar kādiem tartifi parasti apslēpj savu laupīšanu; izsmiekls padarīja Timonu nežēlīgu pret liekulību un — brīžiem — jā, radīja viņā līdzjūtību (tomēr nicināšana guva virsroku pār līdzjūtību) pret ekspluatētajām tautām, un, lai tās aizstāvētu, viņš bija gatavs mesties virsū ekspluatētājiem. Taču sekoja vienīgi spēji uzliesmojumi un nikni vārdu izvirdumi, jo sevišķi tajos mirkļos, kad iedzeršana atbrīvoja vulkāna smaguma nomāktos Titānus un lika kūpēt krāterim. Timons gluži labi zināja, ka Titāni ir uzvarēti, un nepiederēja pie tiem vientiešiem, kas saka: «Gloria victis!» [243] Timons apmierinājās ar to, ka pateica: «Vae victoribus!»[244] — jo viņš tos pazina un visu, kas vēl bija palicis viņā no godīguma, ieguldīja slepenā, negantā, dziļum dziļā, bezgalīgā naidā pret šiem saviem līdzzinātājiem vai sāncenšiem. Tomēr arī uzvarētie nebija labāki; arī viņus Timons pazina, šos ekspluatētos ļaudis, kuru vidū bija aizritējusi viņa pazemojumiem pārpilnā bērnība; arī viņu kājas nelikās vieglākas tiem, kuri atradās zem tām. Lai tad arī viņi paliek apakšā! Nē, nebija ko baiļoties, ka Timons varētu piedāvāt savus platos kamiešus, palīdzot tiem, kas gribēja gāzt sabiedrisko kārtību, lai gan neviens nevērtēja šo kārtību — šo nekārtību — ar iznīcinošāku skatienu kā viņš pats. Bet tieši šo skatienu Timons nevarēja noslēpt no tiem, kuri, tāpat kā viņš, prata ieskatīties, kas mita uzacu starpā, dziļi apslēpts zem pieres. Un tāpēc Timona saimnieki reizē viņu izmantoja un uzraudzīja. Viņš iedvesa tiem nemieru.

*

Un tieši tas nedaudz nomierināja Aneti. (Tikai, protams, tāpēc viņa nezaudēja modrību, gluži otrādi! . . .) Taču šajā apstāklī viņa rada zināmu — lai arī vārgu — dzinuli iecietībai un cerībai. Kamēr cilvēks paliek brīvs un patiess savā garā, — kaut arī tas būtu iestidzis noziegumos, — viss vēl nav zaudēts. Lai arī cik kaunpilns savtīgums vadītu šāda cilvēka rīcību, savā alā tas joprojām var saglabāt nesavtīgumu. Un šis slepenais, tālais, tomēr vienlaikus būtiskais nesavtīgums, kas dažbrīd saplūda vienkop ar pilnīgu intereses trūkumu pret visu, bija tas neredzamais kritērijs, ar kura palīdzību Timons un Anete uzreiz, no pirmā acu uzmetiena bez jebkādiem paskaidrojumiem, pārbaudīja un atzina viens otru. Viņi varēja bez jebkāda satraukuma visu redzēt un visu uzklausīt kā par sevi, tā par citiem. Sirds dziļumos abi nepiesavinājās nekādas priekšrocības. Viņiem nepiemita liekulība, lai līdzīgi visiem šiem nešķīsteņiem pielietotu divus mērus, vienu — sev, otru — citiem. Viņi pienācīgi novērtēja visu ainavu un tai skaitā arī paši sevi. Pats svarīgākais ir acis. Mēdz teikt, ka zivs sākot trūdēt no acīm. Timona acis bija veselas. Veselas bija arī Anetes acis.

Šajā ziņā šefs nekļūdījās. Viņš nekā neslēpa no ausīm, kuru gliemežnīcas nesatraucami uztvēra visas jūras šalkas. Timons mēdza mest tajās visu, kas viņu apgrūtināja, ko viņš redzēja un zināja par cilvēcisko komēdiju — kurā pats bija aktieris — un par karaļiem-ākstiem, kuri to izrādīja. Šīs ausis bija viņa ugunsdrošais skapis, Timons mēdza tai teikt:

— Sargā kasi!

— Kasieris esat jūs, — attrauca Anete. — Jums ir slēdzenes. Pārbaudiet! Jūs atradīsiet savu apslēpto mantu visā pilnībā.

— Un vai nekas nav pazudis? Nekas nav piemirsts?

— Neviens santīms. Konts ir pareizs.

Jā, Anete neko nepiemirsa no tā, ko viņš tur ieguldījis. Tas bija bīstami. Taču kuram bīstamāk? Glabātāja stāvoklis, ja tam zaudēta uzticība vai to sāk turēt aizdomās, šais aprindās nebūt nav vieglais. Pietika paraudzīties uz šīm dūrēm, žņaudzēja dūrēm, lai saprastu visu. Tomēr Anete uz tām nolūkojās vienaldzīgi un, kā likās, par tām nedomāja. Un Timonu pārņēma kauns par šaubu ēnu, kas reizēm pārslīdēja pāri. Nē, nekas nepazudīs no kases. Atslēga atrodas tam kabatā.

Bet ugunsdrošais skapis bija stāvgrūdām pilns. Anete guva tur ziņas politikas novadā. Viņa iespraucās aiz kulisēm. Iemācījās papildināt zviedru kanclera asprātību, ko atkārtoja vēstures papagaiļi: kanclers runāja par to, cik maz vajadzīgs prāta, lai pārvaldītu pasauli; taču toreiz viņš runāja tikai par tām marionetēm, kuras atrodas uz skatuves. Anete redzēja arī tās, kas raustīja aukliņas. Protams, valdnieki, parlamenti un to ministri, visi, kurus dēvē par noteicošo valsts varu, nav vairāk vērti par marionetēm ar gramafona platēm: viņi eksistē galerijai; visa viņu gudrība kopā nebūtu devusi desmit zirgspēku, lai iedarbinātu milzīgo valsts mehānismu. Taču to uzņemas citi, tie, kas stāv aiz priekškara un kopā ar zvaniķiem iedarbina šo mehānismu. Galvenie zvaniķi ir — darījumi un nauda. Politikas laiks ir pagājis. Valda ekonomika. Un nevar, protams, sacīt, ka tā būtu pārlieku gudra! Ekonomika ne vienmēr mēdz parādīties cilvēka izskatā. Visbiežāk tā ir octopus[245], bezveidīgi, bezvārda ērmi, kas vandās ar tūkstoš rokām un tumsā lok ar aklo snuķi. Un šie retie indivīdi, kuri parasti neilgojas parādīties dienasgaismā un tomēr uzpeld virspusē šajā miljardu virpulī, mūsu dienās gandrīz visi ir mākslīgi produkti bez saknēm un bez sēklām, bez senčiem un bez pēcnācējiem, bez dēliem, bez kompanjoniem, bez nākotnes. Šie indivīdi un viņu darbi lemti pazušanai, tāpēc viņi to tikai gaida, kad pienāks viņu visvarenības stunda. Viņus vienmēr plosa neprātīgas dusmas. Par gudro «rītdienu» šie indivīdi nebūt neliekas zinis, lai tā nodrošinātu viņiem līdzsvaru un ilgstošu pastāvību. Liekas, viņi saka: «Pēc manis kaut vai ūdens plūdi!» Taču ciniskais un gaišredzīgais karalis [246] , kas tā mēdza teikt, vismaz paredzēja nākam plūdus, ar slepenu baudu aprēķinādams: «Kad tie uznāks, manis vairs nebūs.» Bet šie nekronētie karaļi redz tikai savu «rītdienu» un neko vairāk. Viņi atvērtu plūdiem visas slūžas, ja vien cerētu, ka, iekams šie plūdi aizraus viņus pašus, varēs savukārt salaupīt plūdu atnestos vrakus. Vai gan naftas karalis nebija desmit gadus nodevies divkosīgai spēlei, sakūdīdams reakcijas pasauli pret krievu revolūciju un vienlaikus tīkodams slēgt ar to savienību pret šo pasauli? Timons atklāja Anetei, kādas jaunas varas valda pār tautām. Ar bezgalīgu nicināšanu viņš runāja par vecajiem profesionālajiem politiķiem un par kaislību, aizspriedumu un nedzīvo ideju šauro loku, kurā tie akli griežas. Šajā ziņā Anete bija ar Timonu vienis prātis. Jaunie saimnieki rīkojās daudz veiksmīgāk par vecajiem: viņi noraidīja novecojušos nacionālismu, meta pār bortu visu savu novārdzinošo un muļķīgo bagāžu — tukšo godkāri, atriebības alkas, naidu un lepnumu, visu to, kas gadsimtiem ilgi atstāts mantojumā no tēva uz dēlu, no paaudzes uz paaudzi. Viņi uzspridzināja barjeras un netaupīja pūles, lai dibinātu afēru un vieglas peļņas internacionālismu.

Taču nav vajadzīgs ilgs laiks, lai atklātu, ka veco, nolietoto, rūsas saēsto kakla siksnu tie aizstāj ar jaunām, daudz smagākām važām. Tie ir paplašinājuši cietumu, gan vienīgi tādēļ, lai tagad sadzītu tajā miljoniem cilvēku, nevis tikai politikas profesionāļu saujiņu, kas plēsās dēļ lomas komēdijā, bet arī visus statistus, figurantus un pat publiku, it visu zāli! Neviens vairs neizbēgs. Tāpat kā nākamajos karos cietīs visi — gan civilie, gan sievietes, gan sirmgalvji, gan nevarīgie un bērni, — tā arī starptautiskā kapitālisma paraugcietumā ikvienam būs savs numurs: tur nebūs vietas nevienam vienīgam neatkarīgajam . . . Nu, protams, bez vardarbības! Mehānisms būs tik pilnīgs, ka nebūs izvēles, vai pakļauties vai mirt badā. Preses un uzskatu brīvība kļūs par kaut kādiem seno laiku māņiem. Un nepaliks nevienas pašas zemes, kur varētu patverties no citu spaidiem. Tīkla cilpiņas pamazām sažņaugsies ap visu zemeslodi.

— Jūs mani nenotversiet, — ierunājās Anete. — Es drīzāk aizbēgšu kopā ar žurkām. Pārgrauzīšu tīkla cilpiņas.

— Bet uz kurieni tu dosies? — jautāja Timons. — Ārpus tīkla nav kur iet. Viss tajā ievīstīts.

— Ir nāve, — atteica Anete.

— Vai tā tevi apmierina?

— Nē! — atbildēja Anete.

Viņa skaitās.

Timons, par to uzjautrinādamies, apgalvoja, — tīkls esot stiprs. Neviena vienīga cauruma: šajā ailē viņš ietilpināja morālās šaubas, kas vēl savalgoja veco politisko nacionālismu. Jaunā internacionāle, naudas internacionāle, atstāja ekspluatējamām tautām un tiem, kas vēl bija palikuši iepakaļ politiskā ziņā, vecās, ideālistiskās kokotes. Šī internacionāle uzņēmās darījumus gan ar draugiem, gan ar ienaidniekiem bez jebkādas izšķirības. Tā spekulēja uz kara vai vienas vai otras — kā tavas, tā manas — tautas bojā eju… Līdzīgi torpēdu ražošanas akciju sabiedrībai, kurā apvienojās kara prinči, diplomātijas magnāti, ungāri, vācieši: Bismarks, Hoijoss [247] ; anglosakšu dzelzs apstrādāšanas rūpnīcu ievērojamie baroni Armštrongs un Vaitheds, kuriem par priekšsēdētāju bija franču admirālis, un tie visi savukārt bija atkarīgi no viena levantieša. Daži condottieri no rūpniecības, daži gangsteri no finansu pasaules — nevis ar karātavu cilpu ap kaklu, kā tas piederētos, bet gan ar visu veco Austrumu goda ordeņu lentēm — spēlēja savu spēli, kurai gan netrūka zināma spožuma, tomēr tie vadīja šo spēli bez kompasa, sajaucoties ar angļu un amerikāņu trestiem un holdings[248], kuru smagā roka nospiedoši gūlās uz abiem kontinentiem. Šo prokonsulu vara vai arī šo avantūristu blēdība netraucēja viņiem pašiem būt pavisam parastiem cilvēkiem. Viņi ne tik daudz vadīja milzīgos spēkus — uzbrūkošus vai apvienotus, — cik paši atradās šo spēku un darbojošos mehānismu varā. Ekonomisko spēku aklā spēle tādēļ kļuva aizvien nomācošāka. Pakļauti nepielūdzamajam paisuma un bēguma ritmam, tie uzspieda pārmaiņus te mieru, te karu, te bagātību, te postu.

Timons pārsteidza Aneti ar savu nesaudzīgo, skaidro skatienu, ar kādu viņš pētīja šo pasaules kungu iekšas, un konstatēja, cik neauglīga ir viņu aplecināšana ar naudu. Timonā sevišķi spilgti izpaudās spēlmanis, pilnum pilns ar nicināšanu pret pašas spēles bezjēdzību! Ja tīko sagrābt ar varu pavēlniecību, tad taču jāzina, ko ar to iesākt. Tomēr viņiem galvā nebija nekā, vienīgi vēlēšanās komandēt, tas ir, runājot šo naudas dūžu valodā, — iedzīvoties. Kaut taču reiz tiem uzšķērstu vēderus! Lai gan Timona intereses saistījās ar šiem naudas dūžiem un visa viņa dzīve padarīja viņu par proletāriešu revolūcijas ienaidnieku, sirds dziļumos viņš ar nežēlīga gandarījuma jūtām noskatījās, kā Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā saliedētās, plašās, organizētās masas apvienojas pirms mešanās uzbrukumā, un Timons tām uzkliedza no niežu biezokņiem: «Plāj vaļā! Gāz tiem pa vēderu!» Taču tās bija tikai acumirkļa niknuma lēkmes. Viņš nespēja! Viņš bija pret tām. Viņš negribēja tās saprast, lai gan to spēja. Viņš bija viens no tiem savas sugas retajiem pārstāvjiem, kas spētu atzīt, ka šai masai taisnība. Ja Timons būtu piedzimis šās masas vidē, viņš būtu varējis kļūt par vienu no tās vadoņiem. Varbūt šāda doma arī Timonam šad tad iešāvās prātā. Taču dzīve bija izlēmusi citādi un neveiksme notikusi pašā dzimšanas mirklī. Nerunāsim vairs par to! Timons piedalījās citā spēlē. Un, lai kāda arī būtu spēle, tā jāturpina līdz galam.

Vai Timons to darīja? Tas jau arī bija galvenais jautājums. Ar sev raksturīgo elastīgo dziņu pielāgoties Anete spriedumos par Timonu kā priekšnoteikumu pieņēma viņa paša viedokli. Anete pagaidām nedomāja Timona uzskatiem pretī nostatīt citas sociālās koncepcijas: pat, ja pieļautu, ka Timons neiebilstu, Anetei vēl pašai tolaik trūka pietiekami stingru un noteiktu uzskatu par pasaules ekonomiku, — viņas individuālismam, kaut arī tas apveltīts ar plašu vērienu, tomēr bija šaurs apvārsnis, un viņai nebija vēl radusies iespēja, lai uzdrošinātos to paplašināt. Anete labi zināja, kur ir loka centrs — pašas «es» dzīles, tomēr diezgan slikti pazina visu apkārtējo. Timons paplašināja viņas apvāršņus, un — lai gan aina, kas atklājās Anetes acu priekšā, bija ne visai nomierinoša — viņas ziņkārais, alkatīgais, kvēlais prāts tiecās tai pretī kā bezdelīga. Anetei nebija vecās pasaules, ko aizstāvēt. Ne arī veca zvanu torņa ar ligzdu. Tikai pašas spārni un brīvais gaiss. (Un, protams, arī bezdelīdzēns Marks. Taču tas bija no vienas un tās pašas sugas un rīkotos tāpat kā viņa . . .) Tātad pagaidām Anete neko citu nedarīja kā vien skatījās. Un ko redzēt bija atliku likām! Kādas spēku sadursmes! Kādi gladiatori! Un cilvēki vēl žēlojas, ka laiks pašlaik esot garlaicīgs! Vientiešu pūlis! Tik dāsns laikmets! Tiesa, ne visai patīkams! Tas allaž plēš un dīrā kādam ādu. Asinis plūst kā ūdens. Tomēr to visu vērot ir tik saistoši! Nav laika domāt par savām kaitēm. Arī par citu kaitēm ne. Lieliska aina! … Jā, tā nav nekāda teātra skate! Dekorācijas kustas kā «svētā Grāla gājiens» [249] . Un ne jau dekorācijas vien. Reizē ar acīm kustībā atrodas arī manas kājas, viss mans «es», visa pasaule aizrauta līdzi. Es jūtu, kā no zemes griešanās saceltais vējš šausta man vaigus. Uz kurieni steidzas zeme? Kurp skrienam mēs? Es nezinu . . . Bet kas tā par trauksmi! Cik jauki dzīvot, stāvot kuģa priekšgalā! . . .

Šī sieviete jau ar pirmo acu uzmetienu, daudz labāk nekā visi vīrieši, aptvēra loku, pa kuru griezās elementāro spēku aizrautā cilvēku masa. Un, netiekdamās pretoties šai stihijai, taču neapzināti mēģinādama tajā iekļauties, Anete sasprindzināja spēkus, lai saliedētos ar šo enerģiju, kas atradās tepat blakus, un — atmetusi visvisādus spriedumus par šās enerģijas tikumiskajām vai netikumiskajām īpašībām — gribēja palīdzēt tai pārvērsties darbībā. Šī enerģija ir Timons. Lai tad Timons arī būtu Timons visā pilnībā.

Bet viņš tāds nebija. Anete drīz vien to pamanīja, un viņa bija pirmā, kuru tas uztrauca. Timona pakļautībā atradās tikai kalpi, kas gan gāja viņa pavadā, tomēr nekādu sirsnību pret Timonu nejuta, un viņam pretī stāvēja vienīgi sāncenši, kuri visvairāk baidījās no tā, ka Timons reiz varētu izvērsties pilnā mērā. Arī Timons pats par to nedomāja, varbūt vienīgi īslaicīgos uzliesmojumu brīžos tas iešāvās prātā. Šis milzis bija saindēts ar varas indi. Nevar taču nesodīts būt par pasaules uzvarētāju, ja tā saindēta līdz pašām kaulu smadzenēm. Cīkstoties ar šo pasauli četrdesmit gadus, gribot negribot aplipsi ar tās utīm, sviedriem un tīfu. Timons bija baudkārs, rijīgs, varmācīgs un nesavaldīgs. Savu baudkāri, iekāres, personīgo naidu viņam allaž vajadzēja remdēt acumirklī. Timons neprata un negribēja sevi apvaldīt, kā to darīja tie ievērojamie avantūristi, ar kuriem viņš sacentās vai kurus atdarināja: Bazils, naftas karalis vai sērkociņu karalis; to svārstīgā vara it kā līdzsvarojās ar saprātīgu mērenību mājas dzīvē, kuru tie centās noslēpt no citu skatieniem. Timons dēvēja tos par žurkām, sīkstuļiem un birokrātiem. Un, tik tiešām, viņi bija drīzāk puni uz buržuāzijas miesas, vēzis uz tās ādas nekā cilvēki, kas izsitušies uz augšu. Taču Timons, kurš būtu varējis tāds kļūt, ļāva ūdens augiem, kas sniedzās tam līdz pašam vēderam, un līganajām dūņām sevi apstādināt pusceļā. Un Anete sašuta, jo bija neparasti kvēli ieinteresēta Timona liktenī, lai arī tas neiedvesa viņai nekādas simpātijas; taču viņa nevarēja paciest, ka Timons velti sagandē dabas doto spēku, ar kuru spētu iegūt uzvaru, atlaiž vaļā savilktās dūres un ļauj tām noslīgt. Taču Timons, to pamanījis, uzjautrinājās, ka sekretāri viņa liktenis satrauc vairāk nekā viņu pašu. Timons bija par to Anetei pateicīgs. Atrast publiku, kas novērtē viņa spēku, nozīmēja rast stimulu, kāda šim vīram tik ļoti trūka. Tomēr jau bija daudz par vēlu, lai Timons spētu to izmantot.

Jā, Timons zināja tikpat labi kā Anete, ka ir gudrāks par saviem sāncenšiem, ar kuriem cīnījās: Timons bija tālredzīgāks par viņiem, redzēja asāk un dziļāk. Timons saskatīja viņu vājības un pūliņu veltīgumu. Viņš atklāja to Anetei dažos vārdos, kas visu pēkšņi apgaismoja.

— Nu un tad, šef?

Timons vēroja Anetes viegli drebošās lūpas:

— Runā, Sanžēna kundze! [250]

— Kāpēc jūs nesasprindzinat plecus?

— Lai atbalstītu viņus?

— Lai viņus nogāztu un celtu pats.

— Parādi man vietu!

— Visa zeme.

— Tā ir viena vienīga bedre.

— Vai jūs neesat spējīgs to savām rokam aizbērt, nosusināt, ja nepieciešams, purvus? Un, pat ja viss atrastos zem ūdens, vai nav bijuši cilvēki, kas reiz cēluši savas mītnes un jauno dzīvi uz pāļiem?

— Un kālab? Lai tur vaislotu kurkulēnus, kā to darījuši viņi savos purvos? Nē, nē, pietiek ar tiem kurkulēniem, kas palikuši pāri! Negribu palielināt to skaitu, negribu saglabāt mūžos savu sugu. Pietiek viena mūža! Negribu sākt no gala. Bet no tā, kas man ir, gribu izspiest vismaz visu sulu.

— Un vēlāk?

— Vēlāk — lai iepūš.

Anete aizgrieza galvu pārskaitusies, sarauktu seju.

— Vai tas aizvainoja tavas ausis? — izsmējīgi jautājā Timons.

— Nē! Sirdi. Man kļuva nelabi.

Anete cieši pavērās Timonā.

— Ir nu gan vērts, tik tiešām, tiesāt un nicināt citus tāpēc, ka tie sagrābj varu savās rokās, nebūdami spējīgi to izmantot, un pašam rīkoties tāpat!

— Bet es — es vismaz redzu to, ko viņi nespēj redzēt.

— Ko tad?

— Viņu tukšumu. Savu tukšumu. Vispārēju tukšumu.

— Runājiet par savējo, ja jums tīk! — dzedri attrauca Anete. — Taču ne par manējo.

— Skat, skat! — ieinteresēts iesaucās Timons. — Vai tu pretendē uz īpašu stāvokli?

— Tā ir mana darīšana.

— Un man tu atstāj manējo?

— Jūs pats sev to atstājat! Vai tādēļ nav jākaunas? Jums pa spēkam cīkstēties ar visām dzīvē draudošajām briesmām. Taču jūs gļēvi klūpat pret tukšumu! . . . Pff! . . . (Viņa papūta.) Niecība ir tikai tāds pats ienaidnieks kā viss pārējais. Apgrieziet tai kaklu! … Jūs smejaties? Vai gribat tai atdot ieročus? … Jūs esat man pretīgs.

Timons apmierināts nenovērsa acu no pārkaitinātās kaķenes, kas, šķita, dzīrās viņam iespļaut sejā. Timons ietvēra to savā skatienā.

— Žēl, — viņš piebilda, — ka tev vairs nav tie gadi, lai uzņemtu manu sēklu! Ja to nevaru es, tad varbūt tā sniegtu tev to cīņu, kas tik ļoti tevi valdzina.

— Man nav nekādas vajadzības pēc jums. Man pašai ir sava sēkla. Un es ceru, ka šo cīņu tā novedīs līdz galam.

— Tev ir tavs zēns. Tiesa gan. Atved viņu pie manis!

— Nē!

Anete apņēmīgi papurināja galvu.

— Vai neesmu viņa cienīgs?

— Nē! — Anete atcirta.

Timons izplūda skaļos smieklos.

— Tu man patīc, — viņš sacīja. — Tev nav bail. Man vajadzētu tādu sievu kā tevi. Tagad par vēlu! Tu nokavēji vilcienu.

— Mans vilciens ir labāks, — attrauca Anete.

— Nu tad brauksim kopā! … Un tu pieredzēsi: es vēl pacīnīšos! Lai nozūd niecība, šī gļēvā bezvārde! Es vēl pacīnīšos pret tās sasodītajiem pilnvarotājiem!

Sekoja smaga darba stundas — ierakšanās darbs, mīnēšanas darbs, ielenkšanas darbs, — gaidot trompetes pūtienu vai signālu uzbrukumam, jo Timons, ko tomēr Anetes vārdi bija aizskāruši, uzsāka cīņu un braši vien cīkstējās ar saviem negantajiem pretiniekiem … Taču kādi te nopelni Anetei? …

Anete pati uzdeva sev šo jautājumu tais retajos mirkļos, kad šefs deva iespēju atvilkt elpu. Bet šajos brīžos Anete juta bezgalīgu nogurumu, bija jāizguļ tik daudzas negulētas naktis! Pie velna pārdomas! Ļaujiet man gulēt! Rīt atkal tiksimies …

Bet otrs, Marks, ar ko Anete tik ļoti lepojās Timona acīs, negaidīja līdz rītam. Viņš neļāva tai snauduļot. Tas, ka māte kļuvusi par uzticības personu, par sekretāri Timonam — šai haizivij Timonam, šim bandītam, — radīja Markā sašutuma uzplūdu izraisītu nomāktību. Marks bija to uzzinājis tikai nesen, jo dzīvoja šķirti no Anetes, un skaitās uz viņu. Un ne jau nu nabagu ļaužu vidē, kur Marks dzinās pēc maizes gabala, viņš bija dzirdējis runājam par Anetes attiecībām ar Timonu. Turklāt pirmās ziņas par to Marks saņēma sevišķi traģiskā brīdī.

Iespiedējs Masons, Marka biedrs, bija tikko izdarījis pašnāvību. Nelaimīgo visu laiku mocīja divas nelaimes — sifiliss un saindēšanās ar gāzēm, — abas iegūtas kara laikā. Viņa pārdedzinātais organisms vairs nespēja paciest prāta nikno uzbrukumu. Vilšanās un apslēptas dusmas tikai vēl lēja eļļu ugunī. Masons spļāva asinis, veltīgi, līdz aizsmakumam piepūlēdams balsi mītiņos, lai iekustinātu vienaldzīgos kara dalībniekus. Tie saniknoti novērsās; tie dusmojās uz Masonu, ka viņš atgādināja to, ko tie labprātāk vēlētos aizmirst, un ne viens vien zem ņirgām slēpa savu mulsumu. Pārguris, smakdams nost aiz sāpēm un nevarīga niknuma, drudzī kaistošām smadzenēm Masons atgriezās mājās no šiem mītiņiem, un bezmiegs viņu padarīja vai traku. Ar ārkārtīgu skaidrību, gluži kā halucinācijās, Masons garā skatīja kara atkārtošanos, ko darīja neizbēgamu liekulīgais laupīšanas miera līgums un franču tautas mīkstčaulība, kura veicināja ļaunumu. Masonam likās neciešamas domas par to, ka atkal atjaunosies šī pekle, no kuras viņš bija izlauzies pirms trim gadiem. Un viņa tautas morālā nodevība laupīja jebkuru jēgu eksistencei. Masons nekā nespēja darīt. Un, ja arī spētu, tad kā labā gan lai cīnītos? Vai šo nodevēju labā, kuri nodeva savu nākotni, savu šķiru? Šo gļēvuļu labā? Reiz naktī, kad Masonu smacēja izmisums un klepus, viņš ar vecu kareivja nazi pārgrieza sev rīkli.

Marks atrada draugu uz salmu maisa, kas bija piesūcies pilns asiņu kā sūklis; no viņa šķita palikusi pāri tikai ārējā čaula. Mute Masonam bija savilkta krampjos, it kā viņš joprojām lādētu to cilvēku nodevību, kuri palikuši dzīvi…

Un tieši šajā dienā Marks sastapa uz ielas, netālu no savas mājas durvīm, māti, kas nāca to apciemot. Marks neredzēja noguruma pēdas viņas sejā, neredzēja loku apņemtās acis, bet redzēja tikai viņas smaidu. Māte bija atnesusi divas biļetes uz koncertu; viņa sniedza tās Markam un jau priekšlaikus priecājās, ka varēs klausīties labu mūziku kopā ar dēlu. Līksma un aizelsusies no pārlieku straujā gājiena, Anete paziņoja par to dēlam. Marks satrūkās, nievīgi iesmējās un, rokas kabatās sabāzis, atteica: «Nē!» Anete nesaprata, viņa nodomāja, ka dēlam atkal ir kaut kādi sakari, par kuriem tas nevēlas stāstīt, un piekāpdamās sacīja:

— Ja tev ir kāds draugs, kuru tu labprāt paņemtu līdzi, tad ņem vien abas biļetes, puisīt! Es aiziešu citreiz. Marks izrāva mātei no rokam biļetes, saņurcīja tas un iemeta notekā. Apvaldīdamies, lai nekliegtu, viņš iešņāca tai

sejā:

— No tevis es nekā negribu!

Smaids Anetes sejā sastinga, sirds sažņaudzās. Taču viņš nedeva laika atbildēt:

— Es negribu nekā, kas nāk no šā nelieša, no šā slepkavas, kura maizi tu ēd…

Anete kā aizstāvēdamās pacēla roku: — Manu! puisēn, netiesā mani, iekams neesi uzklausījis!… Maize, ko es ēdu, ir godīgi nopelnīta. ..

Anete sirsnīgi satvēra dēlu aiz rokas. Marks to sparīgi izrāva:

— Neaiztiec mani!

Anete pavērās dēlā. Viņš trīcēja.

— Tu esi traks, manu zēn!

Marks uzkliedza (viņš rūca kā nikns suns, pielicis purnu klāt Anetes mutei, lai garāmgājēji nedzirdētu):

— Uz tavām rokām ir asinis!

Tad pagrieza mātei muguru un lieliem soļiem gāja projām.

Anete palika kā zemē iemieta tai pašā vietā, kur dēls viņu pameta; rokas bija noslīgušas gar sāniem, un viņa noraudzījās, kā Marks pamazām attālinās. Aiz pārsteiguma apstulbusi, Anete centās ar savu skaidro skatienu iedziļināties šai naida uzplūdumā un atšķīra tajā fas atque nefas[251] elementus. Apslēpta greizsirdība . . . Anete labi neizprata šo melodramatisko izlēcienu. Viņa aplūkoja savas rokas — mašīnrakstītājas rokas. Pirkstu gali bija notriepti ar tinti, nevis ar asinīm. Viņa nebija redzējusi mirušā Masona asinis, kas joprojām bija pielipušas pie Marka nagiem. Anete skumji pasmaidīja, paraustīja plecus un devās atpakaļ. ..

Ja Marks būtu zinājis, kādas attiecības viņai ir ar Timonu! Bet kā lai to viņam paskaidro? Un vai Anete pati bija par tām skaidrībā? Ko viņa darīja šai galerā? Šai sev svešajā pirātu karā starp laupītāju bandām, kuras karoja par to, lai iegūtu zemi, ūdeni un gaisu, no kā pārtika viņa, viņas dēls un miljoniem vienkāršu cilvēku? Anete gribēja redzēt. Acis bija ievedušas viņu kārdināšanā; par spīti pretīgumam un riebumam, ko Anete juta, viņa tika ierauta spēlē. Kad Anete par to domāja (tas nekad nenotika dienā, tad viņai nebija brīvu brīžu, retumis naktīs: aiz noguruma viņa gulēja kā piedzērusi; nē, retumis, laiku pa laikam, dažos bezmiega mirkļos . . . Apskurbums, bailes… «Ko gan es daru? Uz kurieni eju?…»), tad pašai likās, ka viņa ir pēddzine, kas nokļuvusi džungļos; viņa noslēgusi līgumu ar kādu no lielajiem zvēriem un noslēpusies tam aiz muguras; tas noskatās zvēru sadursmē, kas notiek tuvumā; viņas liktenis saistīts ar milzīgā zvēra likteni, kurš lauž sev ceļu meža biezoknī un samīda tīģerus un žņaudzējčūskas. Anete tam uzkliedz: «Uzmanies, briesmas draud no labās puses! Briesmas draud no kreisās puses! Pacel snuķi! Un meties virsū!» Tomēr ik reizi Anete stāv par mata tiesu no tā, ka smagā kāju pēda draud nospiest viņu pašu. Pastāvīgā briesmu sajūta atbrīvo Aneti no parastajiem sirdēstiem. Viņa tikai domā: «Kaut varētu izkļūt no meža! . . .» Un šajā mežā — tagad Anete to atskārš — nav nokļuvusi viņa vien, bet arī visa Eiropa, visa pasaule. Un tikai tad Anete novērtē ziloņa vareno miesas blāķi un ilkņus, kas lauž viņai ceļu. Anetei nav laika to tiesāt, kā viņa tiesātu tad, kad būtu izlauzusies no džungļiem. Nav laika morālei. Nedrīkst atpalikt no lielajām pēdām. Viens pats neuzmanības vai vājuma mirklis — un viņu aprīs klaiņātāji zvēri! Anete iet, iet, taču visu redz un iegaumē. Viņa nokārtos rēķinus vēlāk, nokārtos pati ar sevi un pasauli . . .

Anete jau pašā sākumā bija pārliecināta, ka agri vai vēlu dēls prasīs norēķinu. Un tam gatavojās. Viņa nebūtu dēlam teikusi (kaut ko tādu nemēdz sacīt), ka tad, kad nevarīgu ļaužu barā — kuri tikai pa pusei, tikai pa tūkstošdaļai ir cilvēki, kuri nav nekas, kuri nedara nekā, neprot nekā ne gribēt, ne darboties, — sievietei pēkšņi laimējas sastapt monolītu spēku, kas cēlies no ļauna un laba atziņas koka, sieviete allaž atceras aicinājumu, to pašu, no kura sācies milzīgais sasprindzinājums, no kura cēlusies cilvēces vēsture. Pat vistikumiskākā sieviete — tāda, kas atdod ne tikai savu miesu, bet arī dvēseli, — piedāvājas vīrietim, kurš apaugļo, kurš grib darboties un arī darbojas. Un tā mierina sevi ar cerībām, ka ievadīs šāda vīrieša enerģiju noteiktā gultnē un virzīs viņa darbību. Un tad vēl — tas jau ir pieticīgāk — pastāv krietnas strādnieces raizes: lai kāds arī būtu uzdotais darbs, tas jāveic labi, jo tā aizraujas ar šo darbu. Ja ir pie rokas šāds Timons, viņa enerģija un spējas, — un tad kaut kāda nevarīga sirds nemiera dēļ atteiktos no tā, — nē, tad viņa nebūtu Anete! . . . Laba strādniece nekad nepalaidīs garām darbu… Viņa nebūtu to visu Markam teikusi. Anete pārāk labi zināja, ka šādi paskaidrojumi nekā nedotu dēlam, šim skarbajam un neiecietīgajam zēnam. Tomēr viņa tam sacītu, kāds labums būtu sabiedrībai, ja šādu cilvēku kā Timonu pārņemtu griba cīnīties, ja šādu spēku pareizi ievirzītu, teiktu, ka viņas darbs pie Timona varbūt tomēr nāk par labu darbaļaužu masām un neatkarīgiem gariem… Taču, ja arī Anete bija sagatavojusies diezgan asam strīdam ar Marku, viņa tomēr neparedzēja šādu sašutuma izvirdumu. Arī Marks pats to neparedzēja. Viņam bija uzbrukuši stihiski spēki, tie klaiņāja visapkārt un arī viņa dvēseles dziļumos. Un tagad tie vairs neļāva Markam atcelt spriedumu.

Anete aizrakstīja dēlam sirsnīgu vēstulīti, ne ar vardu nepieminēdama viņa rupjību, neko nepārmezdama, izteikdama vienīgi rūpes par viņa veselību un lūgdama dēlu atnākt kopā patērzēt. Anete gribēja parunāt ar Marku godīgi. Un, ja viņas paskaidrojumi Marku nenomierinātu, viņa dēla labā upurētu savu stāvokli pie Timona. Taču Anete nebūt neatzina sevi par vainīgu, kā šis mazais varmāka droši vien pieprasīs: taisnoties nebija ne mazākā pamata. Tomēr Marku neinteresēja ne iemesli, ne taisnīgums, ne vispār kādi apsvērumi. . . Nekādas cieņas! .. . Iekaisis dusmās, Marks uzstāja, lai māte tūlīt, bez jebkādas apspriešanas, pārtrauktu visus sakarus ar šo cilvēku, kuru viņš ienīda, — tad viņš sapratīs, ka māte lūdz piedošanu! Marks nosūtīja mātei ultimātu trijās valdonīgi uzrakstītās rindās bez viena vienīga sirsnīga vārda. Anete izlasīja, nopūtās, un viņas smaids kļuva skarbs. Arī Anetei, tāpat kā Markam, bija savs lepnums. Viņa nemēdza paklausīt kategoriskam pieprasījumam. No Anetes varēja panākt visu, ja vērsās pie viņas sirds vai saprāta. Taču ar pavēli — neko. Anete aizlīmēja vēstuli un atstāja bez atbildes. Un atsāka savas gaitas pa džungļiem aiz mamuta, kas kalpoja viņai par dzīvu vairogu… «Kad tev būs tāds garastāvoklis, lai runātu ar mani pieklājīgi, manu mazo Mark, es tevi gaidīšu. Taču mani negaidi! …» Marks rīkojās tāpat. Viņš gaidīja … Varat gaidīt abi! Pauri vienlīdz cieti kā vienam, tā otram. Neviens no abiem neteiks: «Esmu maldījies!»

Toties Timons negaidīja. Vajadzēja tikt viņam līdzi. Nedrīkst zaudēt laiku, nodoties neauglīgām sirdsapziņas ēdām! Vajadzēja sasprindzināt visas jūtas, lai nepaliktu iepakaļ… Ejam! . . . «Kurp tu mani ved?» — «Ejam tikai! Vēlāk redzēsi! …» Vai Timons pats maz zina? Bet, ja arī nezina, palīgā nāk nemaldīga nojauta. Tas nav instinkts vien. Timons savācis veselu kaudzi mācību, kas smeltas no dzīves pieredzes un grāmatām, jo bija lasījis vairāk, nekā varēja likties; viņš rītin rija grāmatas. Tomēr ar vēl jo lielāku kāri Timons nolūkojās dzīvos cilvēkos. Viņš tos izprata caurcaurēm. No pirmā acu uzmetiena Timons jau zināja, kas ir katrs no tiem, zināja tā vājās puses, iespējas un to, par cik ikvienu var pirkt. Viņš nejuta ne mazāko cienību pret tiem dzīvniekiem, kam nav čaulas, — mīkstmiešiem un neapbruņotiem; viņa acīs tie bija nicināmi radījumi; bez sirdsapziņas pārmetumiem Timons tos izmantoja. Taču ar spēkavīriem — tādiem, kas viņam nepadevās, — notika nikna divkauja. Jebkurš ierocis bija pietiekami labs. Ja tikai vecā Eiropa būtu nobriedusi (taču viņi to pūdēja kā mespilu salmos), viņi varētu dot ne vienu vien punktu priekšā Čikāgas gangsteriem.

Taču Anete viņam iedvesa cienību — galvenokārt tāpēc, ka viņa neskaitīja nevajadzīgu morāli. Timons juta, ka Anete ir nesalaužama, neaizsniedzama un tomēr brīva no aizspriedumiem. Viņu nekas nespēja samulsināt. Anetei pašai bija par visu savs noteikts, negrozāms viedoklis, kas neatsaucās ne uz kādiem principiem. Viņai nebija vajadzīgi nekādi kruķi — ne tikumiski, ne reliģiski. Anetei bija sievietes acis — lepnas un mierīgas. Tās nemirkšķinājās. Tās nemeloja ne sev pašai, ne tam, kuru caururba ar skatienu. Un tas, ka šīm acīm laupītas ilūzijas, nebūt netraucēja viņai būt stingrai un dzīvespriecīgai. Anete mīlēja dzīvi, tomēr nebūtu ar mieru (par to Timons bija pārliecināts) pagarināt savu mūžu par vienu pašu stundu, ja tādēļ vajadzētu atteikties no savām tiesībām. («Viņas tiesības!» Timons nicīgi iesmējās. «Es tās saspiestu ar diviem pirkstiem! . . .» Taču viņš zināja, ja arī Anete būtu saspiesta, tai paliktu lepnais un izaicinošais skatiens un dzeltu kā bites dzelonis . . .) Spēcīgs sievišķis, lieliski apbruņots cīņai tāpat kā viņš! . . . Tomēr Anete netiecās pēc cīņas par sevi, par sevi vienu pašu. Viņa bija sieviete. Lai ieinteresētos par cīņu, Anetei bija vajadzīgs vīrietis, kura labā varētu cīnīties, — dēls, mīļākais vai, tiem trūkstot, priekšnieks. Vīrietis, ar kuru kopā viņa būtu viena miesa un dvēsele. Tā ar raksturīgo brutalitāti par viņu sprieda Timons. Anete būtu sašutusi par šādu apvainojumu. Taču Timons te neredzēja nekā aizskaroša. Viņš novērtēja Aneti ar tēviņa acīm, kuram sieviete vērta vienīgi tik daudz, cik tā vērta salīdzinājumā ar vīrieti. Tā nevar pastāvēt pati par sevi vien. Anete radīta cīņai, tāpēc viņai vajadzīgs vīrietis, lai realizētu šo cīņu, — asmens mēdz meklēt spalu un roku, kas turētu šo naža spalu, — un tālab Timons cienīja Aneti vēl vairāk. Viņš novērtēja šo asmeni kā lietpratējs.

Tikai šā iemesla dēļ Timons to saudzēja. Viņš nedarīja, tai pāri. Anetes tuvumā Timonam vajadzēja sekot savai rīcībai. Tās klātbūtne jau vien iedarbojās kā bremze: atturēja dažu labu reizi no bīstamas rīcības.

*

Taču daba apstājas tikai tādēļ, lai izdarītu vēl augstāku lēcienu. Bet, ja šo lēcienu izdara Timona daba, tad piesargies!

Timona netikumos, kuru kolekcija nebija mazā, ietilpa arī iedzeršana. Viņš bija nejūtīgs pret izsmalcinātām indēm; viņam piemita nesēja rupjā nesavaldība, kurš vienlīdz viegli tiek galā kā ar vīnu, tā ar mucu. Timons nekad nebija skaidrā prātā, un viņa ģēnijs, ja vien tā var izsacīties, uzplauka vienīgi tad, kad viņš bija piedzēries. Timons diezgan labi valdīja pār sevi, lai zinātu, līdz kādam grādam, līdz kādai pakāpei var coram populo [252] pieļaut savā mucā rūgšanu, lai tā ne tikai nekaitētu viņa demagoģiskajām operācijām, bet būtu tām pat noderīga: Timons guva labumu no sava reibuma, tāpat kā mūsu iegribām kalpo tvaiks. Tomēr laiku pa laikam viņam vajadzēja arī savas izlādēšanās stundas, lai lielais katls varētu izgrūst spiediena pārmēru: citādi tas eksplodēs. Parasti Timons šos atelpas brīžus rīkoja aiz slēgtām durvīm, pēc iespējas ārpus Parīzes, nomaļās un nezināmās vietās: ja arī iznāca kādi zaudējumi, tad tos nokārtoja.

Anete pietiekami labi zināja pēc savas vēl atmiņā neizgaisušās pieredzes Balkānos, lai varētu iztēloties, kas tur risinājies; turklāt šefa izbraukumu laikā līdz redakcijas zālēm nonāca atbalsis — gan pārspīlētas, izkropļotas, biklas un nenovīdīgas. Kad Timons atgriezās, sadrūmis un piesmagnējis kā padebesis, kurš nule saplaisājis un atkal pacēlies virs zemes kā bieza migla, Anete sarauca uzacis, naidīga un salta, izlikdamās vienaldzīga gluži kā mašīna, kas veic to, ko saimnieks liek. Timons ļoti labi zināja, ko sekretāre domā. Tas viņu uzjautrināja. Viņš labprāt būtu gribējis, lai tā sāktu runāt. Taču Anete vairījās. Atvērt durvis nebūtu prātīgi. Ja arī viņa ieietu, tad nebija vēl zināms, kā iznāktu ārā. Bet tieši tas arī Timonu kārdināja. Visus šos mēnešus viņš, tāpat kā Anete, ievēroja neizpaustu norunu, saskaņā ar kuru durvis starp abiem bija cieši aizvērtas. Šais savas dzīves novados, savos medību rezervātos, Timons negribēja ievest šo sievieti ar pārāk uzasināto nojausmu; tā būtu viņu traucējusi: Timons to saudzēja . . . Un tad pamazām, kļuvis drošāks par savu sekretāri, viņš Aneti vairs tik ļoti nesaudzēja; Timonu sāka mākt vēlēšanās darīt tieši to, no kā pats vairījās: iegrūst Anetei degunu šais purvos un mazliet paraudzīties, kādu seju viņa savilks. Būtībā tā bija tā pati neciešamā nieze — pazemot to, ko slepenībā cieni un no kā pats esi atteicies.

Timons sāka izaicināt Aneti, taču viņa klusēja; tad mēģināja atmodināt Anetes ziņkāri vai pašlepnumu. Viņš mēdza teikt:

— Ak, tā, tev bail? . . . Tev labāk patīk neko neredzēt? . . . Hm, tikumība jau ir daudz ērtāka . . . Nav riska, ka tiksi iekārdināta . . .

— Ar ko iekārdināta? Un no kura iekārdināta? — Viņa nicīgi atjautāja.

— Esi gan tu pārlieku pašpārliecināta. Bet pašpārliecība nav plika graša vērta! … Es labprāt gribētu redzēt, kā tu zaudē galvu.

— To jau esmu pieredzējusi. Paldies dievam, šis vecums man jau garām. Un nav pat vēlēšanās, lai tas atgrieztos.

— Nu, un tieši tāpēc, ka esi pārkāpusi pāri žogam, kāpēc gan neatskaties, kas notiek viņpus tā? No kā tu baidies?

Anete uzmeta tam drūmu skatienu.

— Jūs pats to zināt.

— Iespējams. Taču man patiktu to dzirdēt no tavas mutes.

— Baidos no tā, ka varētu sākt jūs nīst. Timons rupji iesmējās.

— Es domāju — tu sen jau mani nīsti.

— Jā, bet baidos jūs ienīst tiktāl, ka nespēšu to paciest.

Anete sēdēja, atbalstījusi zodu abās dūrēs. Tā viņu uzjautrināja … Tomēr Timonu māca vēlēšanās iecirst tai pļauku. Timons piecēlās un sāka staigāt šurp un turp pa istabu, lai padzītu šīs iedomas. Viņš apstājās Anetei pretī.

— Gribu redzēt, ciktāl tu spēj to … Nākamo reizi, kad braukšu uzdzīvot, paņemšu tevi līdzi.

— Nē, nē, šef, tā nedariet! Es jūs lūgtin lūdzu… Tā nav nekāda rotaļa… Es izrunājos nepārdomājusi, jūs aizvainoju, lūdzu piedošanu . . .

Viņš nosmējās, un abi atsāka darbu. Anete nolēma, ka viņš aizmirsīs. Taču pāris nedēļu vēlāk Timons pateica:

— Šonakt tu neatgriezīsies mājas. Es tevi aizvedīšu automašīnā uz Lagarenu.

Anete nepiekrita. Viņš nekā nevēlējas dzirdēt.

—Tev mājās nav neviena, kas tevi gaidītu. Tu esi man padota. Un esi man vajadzīga.

— Šef, tas nav nekāds joks. Pārdomājiet! Tas var dārgi maksāt kā jums, tā man, — Anete sacīja.

— Man? — viņš izsmējīgi jautāja.

— Jā, arī jums, jo domāju — jūs neesat tik dumjš, lai nieku dēļ zaudētu tādu palīdzi kā mani — palīdzi, kurai uzticaties.

— Ja es tai uzticos, kāpēc tā jāzaudē? . . . Un tad, manu meitiņ, ja tu domā, ka esi neaizstājama, tad rūgti maldies.

— Lai notiek! Kā jums tīk!

Lūpas sakniebusi, Anete sāka atkal rakstīt uz mašīnas. Viņa cieši nolēma, darba dienai beidzoties, pieprasīt aprēķinu. Un tai pašā laikā Anetes pašlepnums čukstēja: «Tātad tu nemaz tik droša neesi! Tu laidies lapās? Vai tev pietrūkst spēka? …» Viņa darītu prātīgāk, ja tajā neklausītos. Ikvienā sievietē mājo velns. Timons to zināja. Viņš neteica nekā, taču viņa skatiens kaitināja Aneti:

«Tev bail. . . Mana nabadzīte, un no kā gan? …» Anete tomēr nepiekāptos, ja pret vakaru, kad darba diena bija beigusies, nebūtu ieradusies kāda jauna sieviete. Bezgala jauna, bezgala trausla un bezgala skaista. Viņa šķita vēl gluži bērns. Anete saprata, ka Timons to gaida. Meitene bija visai samulsusi. Izrotājusies kā maza relikviju lādīte, viņa likās esam nepieredzējusi un apjukusi sava tērpa skaistuma un jaunuma dēļ. Timons pateica Anetei:

— Pietiek strādāts . . . Posies!

Viņš izgāja uz mirkli ārā. Anete piecēlusies uzmauca galvā cepuri, caur zobiem skaļi novilkdama:

— Gaidiet, cik gribat, es nebraukšu.

Strauji kā vējš Anete metās uz izeju, bet te mazā viešņa, kurai Anete vairs nebija pievērsusi uzmanību, kautri aizturēja viņu aiz rokas, čukstēdama:

— Ai, kundze, vai jūs nebrauksiet? Anete palūkojās viņā:

— Un vai jums nav vienalga?

Mazā, nekā nepaskaidrojot, sažņaudza Anetes rokas un iesaucās:

— Brauciet līdzi!

Anete, joprojām pieri saraukusi, cieši pavērās meitenē un, sasprindzinājumam izzūdot, uzsmaidīja par šo pēkšņo uzticības uzliesmojumu. Anete ielūkojās meitenē vērīgāk. Tās acīs viņa izlasīja mēmu lūgumu. Un Aneti pārņēma raksturīgā muļķīgā iedvesma — viņa tūdaļ jutās kā perētāja vista, kas izpleš spārnus. Tas ilga tikai mirkli, īsu kā zibens uzliesmojums. Taču tieši šajā brīdī istabā ienāca Timons un ar vienu acu uzmetienu visu atskārta, tāpēc izsmējīgi vienaldzīgā balsī paziņoja Anetei:

— Tu būsi viņas pavadone.

Anete vēl nebija paguvusi izlemt, kad jau stāvēja uz ielas automašīnas atvērto durtiņu priekšā. Un šī nepazīstamā meitene uzticējās viņai, lūdza palīdzību… Anete iekāpa automašīnā.

Viņa neko daudz neatcerējās no tā, par ko tika runāts ceļā Timons sēdēja tām priekšā un visu aizsedza ar savu milzīgo; stāvu. Abas sievietes sēdēja aizmugurē. Tās nesarunājās. Meitene neapzināti bija krampjaini ieķērusies Anetes kleitas krokās. Anete izmantoja brītiņu, kad Timons, atcerējies, ka jānosūta kāda steidzama telegramma, lika apturēt automašīnu pie kādas provinces pasta nodaļas, lai izviltu no savas ceļabiedres dažus kaut arī fragmentārus paskaidrojumus. Meitene bija no itāliešu strādnieku ģimenes, kas emigrējusi no Vidusitālijas uz Langedoku. Kāds dzīvās preces aģents bija meiteni ieraudzījis saldumu veikalā. Viņš to savaldzināja ar spožām izredzēm iegūt godalgu skaistumkonkursā, kādus parasti organizē lielie tirgotāji, dzīvās preces karaļi. Godalgu meitene neieguva, bet to kompensēja, angažējot mūzikhallē, no kurienes meitene gribēja aizbēgt jau pašā pirmajā vakarā, kad tai bija jāparādās kailai skatītāju alkatīgo acu priekšā. Tomēr meitene nekur neaizbēga, to pārņēma tāds stingums, ka tā jutās it kā paralizēta; nekas to neietekmēja: ne smiekli, ne administratora asie vārdi. Šī tumšmate, kas stāvēja, galvu sānis pieliekusi un neveikli piespiedusi rokas pie gurniem, izraisīja skatītājos vienīgi jautrību, taču Timona skatienam tā nepaslīdēja secen: viņš bija izvēlējies sev upuri. Vairākas nedēļas visi noņēmās, lai meiteni izdresētu, pierunātu, izrotātu tā sauktajā modes ateljē, un nolīgtajā datumā piegādāja viņu, kur pienākas. Meitene nezināja nekā vairāk par Timonu, kā vien to, ko bija dzirdējusi no citiem, turklāt noslēpumainos vārdos; ar šo mazumiņu pietika, lai viņa drebētu vien, bet briesmoņa izskats viņu gluži vienkārši satrieca. Protams, meitene nevarēja zināt, kas viņu sagaidīs. Un nevajag arī pārspīlēt upura nevainību. Ja arī, piedāvājot sevi upurēšanai, meitene nezināja īsti, kā viss notiks, vina bija gatava upurēties. Lai tikai izrautos no nabadzības! Šī Ifiģēnija [253] zināja gluži labi, ka neizvairīsies bez maksāšanas. Taču meitenes iztēle, mazas zemnieces iztēle, nenojauta, kam būs jāmaksā. Pirmajā uztraukuma mirklī (te vairs nemēdz prātot!) viņa metās pirmās garāmgājējas aizsardzībā. Tas bija muļķīgi jo viņa nepazina Aneti. Taču vajāti zvēri nojauš tuvumā visniecīgāko līdzjūtības kripatiņu… To visu drīzāk varēja uzminēt nekā saprast no steigā izteiktajiem vārdiem, kuros itāliešu valoda jaucās kopā ar franču valodu. Anete atbildēja meitenei dzimtajā itāliešu valodā un galīgi iekaroja viņas uzticību. Meitenei likās — viņu skar dzimtās Adrijas jūras dvesma. Meitene noskūpstīja Anetei delnas:

— Bella buona signorina, mi rimetto nelle sue mani, come nelle santissime della Madonna! . . , [254]

Atgriezās Timons.

Pēc trim stundām, jau dziļā naktī, viņi nonāca mežā pie kādas pils, ko ietvēra vairākus kilometrus gara sēta. Vietas nosaukumu uzzināt nebija iespējams. Timonam bija ne viena vien vieta Francijā un aiz tās robežām, kur viņš mēdza atbraukt, lai nodotos medībām vai izpriecām. Viesus tūdaļ sagaidīja un ielenca klusējoši kalpi. Vēlāk, kad sievietes bija ievestas speciāli iekārtotos, atsevišķos apartamentos, lai varētu tur uzposties, viņām atnāca pakaļ un ar cieņu pavadīja uz apakšstāva zāli, kur stāvēja klāts vakariņu galds. Tas bija apaļš, un pie tā sēdēja savi divdesmit četri dažādu tautību viesi — sievietes un vīrieši. Neviens neparūpējās, lai jaunās viešņas iepazīstinātu. Vīrieši cits citu pazina. Un nebija taču svarīgi, vai sievietes pazīst viesus un vai viesi pazīst viņas; ikviens pazina tikai savu galda biedreni. Anete pazina trīs vai četrus vīriešus skarbām sejām: viņa atcerējās, ka redzējusi tos Timona kabinetā, un, protams, tie pazina arī viņu. Šie vīrieši šķita ne mazumu pārsteigti, ieraudzīdami Aneti šeit. Tie nezināja, kādas īsti ir viņas attiecības ar Timonu, un katram gadījumam apliecināja viņai cieņu, lai gan mazliet neveikli. Anete pieņēma uzmanības pierādījumus kā pelnītus un tiem, kas jutās neveikli, norādīja īsto vietu, ar savu vienaldzīgo, mazliet augstprātīgo izteiksmi likdama noprast, ka nekā nedzird. Taču viņas acis nezaudēja laiku. Tās pētīja sejas, mēģinādamas uzminēt, kā veidojusies viena vai otra dzīve. Anete domās tās sašķiroja it kā pēc kataloga, atcerēdamās sarunas ar Timonu un portretus, kādus Timons bija uzmetis. Anete pazina veco kungu ar grumbaino, kailo pauri; likās — viņš smejas un vēro apkārtējos ne tikai ar savām mazajam ačelēm, kam iekaisuši plaksti, bet arī ar visām sava pakauša grumbiņām; viņš bija vājš, sagumis, salīgs un izskatījās pēc pensionēta sīkpilsoņa. Tas bija viens no amerikāņu metalurģijas karaļiem. Bet, lūk, otrs, buržuā, no lielburžuāzijas, tipisks francūzis, pārlieku svinīgs, pārspīlēti pedantisks, ar atvaļināta notāra vai majora izturēšanos, dzelzs apstrādāšanas rūpnīcas īpašnieks un deputāts. Tālāk skaists puisis iedegušu seju un platiem, frakā iespīlētiem kamiešiem, pavedinošu smaidu un zilganpelēkām acīm kas, tikko Aneti ieraudzījušas, pārmija ar tās acīm jautru, biedrisku sveicienu. Kādas tautības viņš bija? Skaistais puisis runāja visās valodās ar īru akcentu; seja likās atklāta, vīrišķīga un laipna … Pēc viena vienīga Timona norādījuma Anete pazina šo izdaudzināto Intelligence Service aģentu, kas, ierazdamies Austrumos ik reizes citā izskatā, vai nu radīja, vai izpostīja karalistes… Šai cienījamā kompānijā netrūka arī citu aģentu. Daži pat ar skanīgiem vārdiem: kāds muižnieks šauru, iegarenu galvaskausu, augstprātīgs, pieklājīgs, izklaidīgs, izkoptām manierēm, — citi mazāk cēli, bet no tiem plūda dolāru smaka: viens tikko notikušajā atbruņošanās konferencē Ženēvā bija apbārstījis ar dolāriem presi, kad tā mēģinājusi sacelt trauksmi, jo amerikāņu admiralitāte tai uzdevusi nodrošināt jaunas kara flotes celtniecības programmas sekmīgu realizēšanu. Zema auguma resnītis, bagātīgi apveltīts ar dienvidniekiem raksturīgu runīgumu, piesūcies ar ķiploku smaku un neļķu smaržu, — apvienojot sevī donu Kihotu ar Sančo Pansu, — šķieda Anetei glaimus un padevības apliecinājumus, spieda viņai rokas savām sasvīdušajām ķetnām, skaļi šmaukstinot, uzmetis kūkumu, skūpstīja ar biezajām lūpām Anetei plaukstas un pārspīlētā svinīgumā jūsmīgi, gandrīz ar asarām acīs stāstīja par Timonu; pie galda viņš jauca savos vārdos mistiku un erotiku… Anete zināja, kas bija šis resnītis: šantāžists, laikrakstu uzpērkams skribents. Nevarēja pateikt, tieši kādā mirklī nelietība pakļāvās sirsnībai: viņš pats par to vienmēr nebija drošs. Nez kāda nezināma dievišķīga likuma dēļ skaista dvēsele viņā uz laiku laikiem bija apvienojusies ar nelietību. Atšķetināt tās varēs varbūt vienīgi pastarā tiesa. Taču pagaidām šejienes saimniekiem, kuri sacentās cits ar citu, bija izdevīgi izmantot viņa talantus; katrā gadījumā šķita bīstami no tiem atteikties. Visa sabiedrība neiedvesa sevišķu uzticību. Taču tādas izpriecas kā šovakar visiem likās īsts «dieva miers». Vīrietim nepieciešami atelpas brīži; viņam jābauda vīriešu sabiedrība, kaut vai tie savā starpā būtu ienaidnieki; tiem gribas dalīties mīlas dēkās un varoņdarbos. Vai tad galu galā to esības labākā jēga nepastāv sāncensībā?

Tiem bija baudījums uz dažām stundām dot atpūtu ieročiem, sapulcēties ap galdu un aplūkot citam citu pāri šķīvjiem un sieviešu kailajiem pleciem, nenoniecinot arī tērpu un trauku saturu (izņemot vienīgi amerikāņu metalurģijas karali, kurš sirga ar kuņģa kaiti un kuram, kā likās, neeksistēja ne vīni, ne sievietes, — viņš ievēroja stingru diētu, pedantiski sūca mīksti vārītu olu un slacīja rīkli ar minerālūdeņiem).

Sievietes neaprakstīsim: viņas bija maltītes daļa, bet ēdienu karte mūs neinteresē. Te sēdēja gan skaistas, gan neglītas, taču visas izcēlās ar izsmalcinātību; ne visas gados jaunas, tomēr ikviena spējīga izraisīt apetīti: daudzām bija savs amats vai nu teātra, vai literatūras pasaulē; ne visas tās varēja uzpirkt, tomēr ikvienai uz to bija tieksme. Jaunā Ankonas klostera māsa pie galda šķita svaigs auglis. Anetes klātbūtne šajā vidē izraisīja izbrīnu. Un arī pats Timons, acīm redzot, jutās mazliet neveikli; viņš jau sāka nožēlot, ka atvedis to līdzi.

Taču Anete pati strauji izšķīra neērto stāvokli. Laipna un cieņas pilna viņa uzņēmās namamātes pienākumus. Varēja gandrīz domāt, ka šī ir viņas māja. Un Timons ļāva viņai rīkoties. Anete sēdēja Timonam pretī; vienā pusē Anetei sēdēja vecais kungs ar grumbiņām, bezgala nomākts par savu veselību, un stāstīja par saviem mazbērniem, labdarībām un zīdaiņu novietnēm; varētu teikt, īsts Vincents Pols [255] ; otrā pusē — skaistais puisis, kas nekautrējās čukstēt viņai tieši ausī, ka labsirdīgais večuks esot īsts vecs aligators, un jautri atstāstīja Anetei kaut kādu pārģērbšanās dēku pie arābiem vai kaut kur Indijā: viņš, kā likās, bija smalks lietpratējs tērpu un kosmētikas nozarē. Tomēr abi kaimiņi netraucēja Anetei vērot pārējos viesus pie galda; viņa neuzkrītoši vadīja kā sarunas gaitu, tā arī kalpu rīcību. Kalpi ļoti drīz atskārta, ka pēc pavēlēm jāgriežas pie Anetes un viņa tās dos ar skatienu; taču vispārsteidzošākais šķita tas, kā viesi uztvēra Anetes toni, lai gan neviens nedomāja, ka to uzdevusi viņa. Trūka vienīgi mūzikas, lai piešķirtu šai sabiedrībai akadēmisku korektumu. Anetei piemita pārlieku daudz gallu sievietes īpašību, lai iebilstu pret šādas brīvas sanāksmes taisnīgām tiesībām, un viņa bija pat ar mieru tās izmantot, jo pati šajā sanāksmē piedalījās. Anete prata mierīgi, neko īpaši neuzsverot, ar savu silto, skanīgo balsi pastāstīt kādu nerātnu notikumu. Un ne vienam vien vīrietim, kas klausījās Anetē, bija pietiekami asprātības, lai novērtētu vārdu atturīgumu, ar kādiem viņa runāja par diezgan slideniem tematiem. Timons slepus jutās glaimots par savas «jaunās ķēvītes» panākumiem, kādus nemaz nebija paredzējis; viņš skatīja Aneti pavisam jaunā gaismā un tagad kā lietpratējs novērtēja «godprātīgo dāmu», kas, nepārkāpdama robežas, tik veikli sacentās ar valodu, neatstādama novārtā arī ēšanu. Anete bija gatava jebkurai cīņai un it visās prata saglabāt līdzsvaru. Un jaukākais šķita tas, ka Anete bez jebkādām pūlēm piespieda arī citus saglabāt šo līdzsvaru.

Tomēr ne jau tāpēc tie bija šeit ieradušies! Un beidzot, piecēlies no galda, Timons aizveda Aneti mazliet nostāk un ar godbijību, kādu nekad nebija viņai parādījis, un dažiem rupjiem, tomēr glaimojošiem komplimentiem (jo kura sieviete gan ir pret tiem nejūtīga?) atbrīvoja viņu no iespējami trokšņainā vakara turpinājuma, ieteikdams doties viņai iekārtotajā apartamentā atpūsties. Anete aptvēra gluži labi, ka Timons mudina viņu atstāt tos netraucētus, jo pārlieku uzsvēra Anetes tiesības, ievērojot viņas gadus, uz atpūtu pēc tik nogurdinošas dienas. Taču zem šī neveiklā netaktiskuma slēpās sirsnības pilna uzmanība un pat zināma cieņa, pie kuras Timons nebija viņu pieradinājis. Anete nolasīja no Timona acīm, ka viņš grib to pasargāt no varbūtējiem starpgadījumiem, kuros tās klātbūtne būtu nevietā. Anete jutās viņam pateicīga. Jo vairāk tāpēc, ka Timona sākotnējais nodoms, Aneti vedot šurp, bija uzstāt, lai viņa skatītu to, kas viņu apvainotu… Tiesa gan, te bija arī mazā, pār kuru Anete apsolījusies palikt nomodā. Tomēr (nepārspīlēsim Anetes vientiesību!) viņa saprata, cik šāda loma smieklīga: šurp taču nebrauca, lai apsargātu meitenes! Un nebija īstais brīdis, kad Timons, atzīdams sevi par uzvarētu, it kā viņai teica: «Piedod! Tava vieta nav šeit. Tev taisnība,» tam attraukt: «Es palieku, lai glābtu tikumību . . .» Kā — tikumību? Šo aitu tikumību? Tad jau viņai neatliktu nekas cits kā iestāties Pestīšanas armijā … Anete sāka smieties un jautri sacīja:

— Paldies, šef, ka atbrīvojat mani no stāvēšanas sardzē! Atdodu jums paroli.

— Kāda tā ir?

— Skaidru galvu.

— Skaidru galvu? Jā, šis vārds tev piestāv. Ej nu gulēt, tu mēnesnīcas dzidrums! Abi šķīrās sirsnīgi. Iekams Anete izgāja no viesistabas, viņa, gribēdama nomierināt sirdsapziņu, acīm uzmeklēja savu aizstāvamo. Anete pamanīja viņu kādā grupā, kur smējās un smēķēja, mazliet ieskurbušu (no pāris uzpirksteņiem vīna viņai jau griezās galva), un meitene pat nepamanīja, ka Anete aiziet.

Durvis Anete saskrējās ar veco amerikāni, kuru, tāpat kā Aneti, nesaistīja vakara turpinājums un kurš, tāpat kā viņa, tikli devās pie miera. Tas sveicinot pamāja ar galvu un uzmeta saprašanās pilnu un atzinīgu skatienu. Anete iegāja savā istabā otrajā stāvā — visattālākajā un visklusākajā mājas spārna galā ar logiem uz plašo parku. Viņa jutās nogurusi, un viņai bija patīkami savu «mēnesnīcas dzidrumu» (pašai par to nāca smiekli) iekļaut dzestrajos palagos. Anete bija gluži apmierināta ar pavadīto vakaru. No spēles, kas nelikās bez zināmām briesmām, viņa izkūlās gluži labi, turklāt ievērojot savus gadus . . . «Ievērojot savus gadus! …» Tieši šie gadi arī bija tie, kas palīdzēja izkulties sveikā. Bet kā beigsies šī spēle citiem? … Kā mēdz sacīt: «Kas zaudē — tas vinnē!» — «Phē! Esmu gan muļķe, par to domādama…» Neizvēlēdamās Anete izņēma no maza, stiklota grāmatu skapja, kas atradās līdzās gultai, gaumīgi iesietu grāmatiņu, lai novirzītu domas uz ko citu; mazliet palasījusi, viņa pasmaidīja, vaļējām acīm pasapņoja un ar grāmatu rokā aizmiga …

Pagāja stunda, varbūt divas; Anete nepakustējās. Kad viņa atkal uzpeldēja no sapņu dzīlēm (vēl bija nakts, skaidra vasaras nakts, taču bez mēnesnīcas), viņu pārņēma tāda sajūta, it kā dzirdētu kādu tālu saucienu un savas pašas sirdsapziņas balsi. Anete bija iegrimusi mīkstajā gultā, un tā viņai čukstēja: «Nekusties! Paliec!» Taču neskaidrais nemiers pieauga. Anete mazliet piecēlās, balstīdamās uz elkoņa… Satraukums neradās dvēselē vien. No nakts tumsas ārā atskanēja kņada un zibēja tikko atšķiramas blāvas uguntiņas. Anete sasprindzināja dzirdi. Nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai saprastu visu… «Skaidru galvu! Viņiem tādas vairs nav! …» Anete paraustīja plecus un atkal iegrima snaudā … Tomēr viņi šķita par daudz iekarsuši! . . . Atskanēja kaucieni. Un vienprātīgas suņu rejas . . . Anete piecēlās, atrāva vaļā logu… Istaba atradās stūrī, ko veidoja galvenā ēka līdz ar kreiso spārnu, un tās fasāde labajā pusē aizsedza skatienam parku. Tomēr cauri koku lapotnēm varēja redzēt uguņu atblāzmas, kas strauji kustējās pa parku. Anete izdzirdēja medību taures un suņu rejas, tās atskanēja arvien skaļāk … Un sirdi plosošus kliedzienus . . . Anete steigšus apģērbās un, izgājusi no istabas, sāka meklēt gaitenī logu, pa kuru varētu visu redzēt. . . Viņa uzgāja pie galvenajām kāpnēm balkona durvis. Anete paskatījās pa tām, un viņai likās, ka redz murgus . . .

Dzinēji ar lāpām. Suņi riedami raustās saites, lēkādami kā svētā Vita dejā. Un no suņiem bēgošas kailas sievietes . . . Diānas medības . . . Tikai šeit medījums bija pati Diāna. No birzes, pārējiem skaļi smejoties un pūšot taures, iznāca četri mednieki sarkanos ģērbos, uz pleciem tie nesa kailu nimfu, kas bija piesieta aiz kājām un rokām pie kārtīm kā briežu māte. Galva nimfai nokarājās, un — lai teiktu taisnību — viņa kliedza tā, kā patiesi nepiederējās dieviem. Tā bija spēcīga, jauna meiča, kādas mēdza gleznot Jordanss; viņa aiz niknuma vai smaka nost, šķiezdama uz visām pusēm siekalas. Pulciņš uzjautrināto skatītāju smējās, vēderus turēdami, un atbildēja ar ne visai izsmalcinātiem vārdiem.

Pirmās domas, kas iešāvās prātā Anetei, ieraugot no balkona šīs nakts medības, bija:

«Idioti! … Paskat, ko izgudrojuši! .. . Šie nekauņas (nekad vēl šis vārds nav ticis tik veiksmīgi pielietots!) iedomājušies tēlot bordžus [256] ! . . . Salasījušies visvisādus bulvāra romānus un nu sajūsminājušies! . . . Viņu poēzija — vecais Dimā un Oktavs Feijē [257] … muļķi gatavie! Pēdējie romantiķi no Neles torņa [258] …»

Tomēr Anetes nicināšanu vēl nebija paguvušas mīkstināt pārdomas par šo ļaužu stulbumu, kad pēkšņi viņa ieraudzīja, ka uz pļaviņas izved otru upuri, kas šo «Neles torni» nebūt neuzskatīja par joku. Tā bija mazā najada no Adrijas jūras piekrastes; pamirusi aiz bailēm, slēpdama seju plaukstās, viņa klaji rādīja visiem savu glezno un trauslo kailumu . . . Anete gluži labi saprata, ka nežēlīgā rotaļa ir tikai rotaļa, ka suņu kaucošā varza netiks palaista vaļā un nimfas Diānas medībās tiks lēti cauri — vienīgi ar bailēm (kauns un biklums netika ņemts vērā: par to bija samaksāts . ..). Bet arī tas jau likās par daudz šai nabadzītei, kas, aiz šausmām sarāvusies čokurā, tik tikko turējās kājās, kamēr ap viņu lēkāja suņi un skaļi smējās rupjo, piedzērušo vīriešu koris. Anete salēcās aiz dusmām, redzēdama, ka Timons ar plato plaukstu iepliķē šo tuklo sakšu porcelāna statuetes sēžamvietu, ietaurēdams tai ausī:

— Laidies lapās! Citādi tavs dibens tiks suņiem vakariņās!

Anete nešķieda ne mirkli pārdomām. Viņa skriešus metās lejā pa kāpnēm, aizmirsusi, ka viņai basas kājas. Anete izskrēja uz laukumiņa, kur bija sagrupējušies viesi, tieši tajā brīdī, kad šausmu pārņemtā meitene sajūsmināto skatītāju kliedzienu pavadībā neprātīgiem lēkšiem joza projām pa pļaviņu. Un Timons, turēdams savu lielo suni aiz kakla siksnas, gaidīja īsto brīdi, lai palaistu to vaļā. Anete pazina šo suni; viņa zināja, ka no tā nav ko baidīties: suns gan bija liels, tomēr nekaitīgs; tas mēdza mesties visiem virsū, lai gan pēc dabas nebija ļauns. Taču bēgošā briežu māte to nezināja. Anete nikni lauza ceļu pārsteigto viesu vidū un, pēkšņi apstājusies Timonam pretī, sagrāba viņu aiz svārku stūra:

— Pietiek! Timon, tu esi piedzēries!

Timons izvalbīja uz viņu briesmīgas acis un, palaidis vaļā suni, kas metās pakaļ medījumam, iesita ar dūri Anetei pa muti. No trieciena Anete atstreipuļoja atpakaļ, tomēr nepadevās un klusumā, kas pēkšņi iestājās, kā skaldīt noskaldīja:

— Dzērumā tu kļūsti nelietis!

No viņas mutes sāka plūst asinis. Timons atkal pacēla drausmīgo dūri. Bet viņš ieraudzīja Anetes muti. Dūre atslīga atpakaļ. No aizmugures pāris lēcienos piesteidzās klāt skaistais puisis no Intelligence, satvēra Timona roku un saspieda kā spīlēs. Timons stāvēja mēms, kā pārakmeņojies… Pļaviņā kliedza meitene, saukdama palīgā. Lielais suns bija to panācis, abām priekšķetnām atsperdamies pret meitenes pleciem, nogāzis zemē un nu valstīja un vēla kā bumbu, un, mēli izkāris, visai priecīgs lēkāja un rēja… Anete, uzmetusi Timonam pēdējo, izaicinājuma pilno skatienu, pagrieza muguru un skriešus metās pie zemē nogāztās meitenes. Atbrīvot viņu nebija grūti: suns nepretojās, bet priecīgs lēkāja apkārt un gaidīja, ka to uzslavēs. Taču nomierināt meiteni nebija viegli. Tā jau uzskatīja sevi par mirušu. Anete ar varu piecēla to un ar rokām un savu kreklu nosusināja jauno, no asarām, nakts rasas un uzvarētāja siekalām slapjo augumu. Kā nu spēdama ievīstījusi platajā apmetnī joprojām drebošo, kailo, piekļāvušos meiteni, Anete, pati pa pusei kaila, veda to uz māju. Laukums šķita gandrīz tukšs. Timons bija nodevis kaut kādus rīkojumus un pazudis. Palikuši tikai daži kalpi, lāpu nesēji, kas steidzīgi pašķīra Anetei ceļu, un vestibilā, zināmā attālumā no viņas, daži ziņkārīgi viesi paslepus vēroja neparasto Junonas atgriešanos, kura lepni paceltu galvu un asiņojošu muti pagāja garām, nepagodinādama tos ne ar skatienu. Viņa balstīja mazo cālīti, kas bija paslēpies zem viņas spārna. Kāds vecs, visai korekts kalps, — kuru, redzams, nekas nespēja izbrīnīt — godbijīgi pavadīja Aneti liftā līdz pašai istabai. Meitene lūgtin lūdza to nepamest, un Anete noguldīja aizstāvamo savā gultā. Viņa noskūpstīja meiteni uz pieres un tikai no apaļā, sarkanā plankuma pamanīja, ka viņai ievainota mute. Anete to nomazgāja un aplūkoja sevi spogulī: viens no skaistajiem zobiem — acu zobs bija pārlūzis. Kara brūce! Laime vēl, ka pārējie zobi palikuši veseli! Taču ienaidnieks aizbēdzis. Anete nogūlās uz kaujas lauka. Viņa izstiepās līdzās meitenei, kas, tiku tikām izraudājusies, bija ieslīgusi nemierīgā miegā. Anete ne mirkli neaizsnaudās. Viņa juta sejā durstošas sāpes, un acu priekšā lēkāja ugunīgi punkti. Anetei pietika laika pārdomāt rītdienas plānu.

Rītdiena bija sākusies. Svīda gaismiņa. Vēl pulkstenis nebija seši, kad Anete piecēlās, apģērbās, piezvanīja, deva rīkojumus, saposās, tad pamodināja savu ceļa biedreni, kas, tikko pacēlusi galvu, atkal atkrita spilvenos.

— Celies augšā! Izgulēsies braucot. ..

Meiteni vajadzēja gandrīz vai apģērbt. Anete to vilkšus aizvilka līdzi. Lejā, durvju priekšā, gaidīja Timona varenā automašīna. Anete runāja un rīkojās kā saimniece. Un, vai nu tāpēc, ka viņai piemita iespaidīgs tonis, vai drīzāk gan tādēļ, ka Timons pats tā bija noteicis, visi Anetei pakļāvās, it kā viņa patiesi būtu saimniece. Meitene gandrīz tūdaļ aizmiga, nogurusi no nakts uztraukumiem un izdzertā vīna; Anete balstīja tai galvu pret spilveniem un pati gurdām acīm pussnaudā skatījās, kā līdzīgi kinolentai acu priekšā ritinājās baltais ceļš starp dzīvžogiem, laukiem, pilsētām, dūmu mutuļiem, — tāpat kā viņas cīņa ar dzīvi. Parīzē Anete nogādāja aizbilstamo, kas beidzot pamodās, mājās un atgriezās savā dzīvoklī, lai dotos pie miera, ko pilnām bija pelnījusi.

Smago miegu šad tad pārtrauca nomods, un tad pēkšņi cauri smeldzošajām sāpēm uzdzirkstīja viena vienīga skaidri aptverta doma: «Ar Timonu viss izbeigts! …» Un tomēr Anete nelikās pārsteigta, ka pret vakaru, kad viņa beidzot bija iegrimusi mierīgā miegā, viņu pēkšņi atmodināja zvans. Anete nesāka minēt, kas varētu būt atnācis. Piecēlusies, lai atvērtu durvis, viņa uzskatīja par pilnīgi dabisku, ka ieraudzīja vareno Timona stāvu. Viņi nepārmija nekādu sveicienu. Anete pamāja ar roku: «Nāciet iekšā! …» — un devās pa priekšu. Timons sekoja, iedams sāniski, jo gaitenis bija šaurs. Anete veikli sakārtoja atsegto gultu. Taču ne reizi nepameta skatienu spogulī Tikai savilka ciešāk rītatērpu, norādīja Timonam uz zemu krēslu, tad pati nosēdās atzveltnī pie loga un klusēdama sāka gaidīt. Nekas Timona sejā nenodeva viņa nodomus. Viņš šķita drūms un sabozies. Timons zināja, kas sakāms. Tomēr nedomāja atvainoties. Taču, ieraudzījis Anetes bargās acis un uztūkušās lūpas, aizmirsa visu, ko gribēja teikt, vairs neredzēja neko citu kā vien šo muti un neveikli — lai vismaz kaut ko sacītu — apjautājās, kā esot ar veselību. Anete dzedri atteica: «Labi!» — nepielikdama pūļu, lai vēl ko piebilstu. Timons joprojām nevarēja atraut skatienu no viņas ievainojuma, tāpēc Anete, uz to norādīdama, sacīja:

— Lieliski nostrādāts! . . . Vai esat apmierināts? . . .

Un atsedza pārlauzto zobu.

Timons sašutis sažņaudza dūres un nolamāja pats sevi:

— Neģēlis! …

Anete to vēlreiz noskatīja no galvas līdz kājām.

— Lamā mani! — Timons teica.

— Tas ir lieki. Jūs jau manā vietā lamājat pats sevi, — nicīgi attrauca Anete.

— Ko gan varu darīt? .. . Samaksāt par tavu zobu? Tas ir par maz… Ja viens no maniem suņa zobiem varētu to atvietot! …

— Nē! — pārtrauca viņu Anete. — Nerunāsim par suņiem! Timons apjucis sagrozījās.

— Ko tu gribi? Vai zaudējuma atlīdzību?

— Jūs darītu pareizāk, ja vispirms lūgtu man piedošanu. Lūgt piedošanu Timons nebija paradis. Vajag vai nu mīt citus, vai tikt samītam. Lūgt piedošanu vai piedot — kaut kas tāds biržā nemēdz būt apgrozībā: tas ir zaudēts laiks. Timonam liktos daudz dabiskāk, ja Anete savukārt izdauzītu zobu viņam. Pamanījusi Timona vilcināšanos, Anete piebilda:

— Taču nedariet to, ja reiz jums pašam tas nav ienācis prātā! Man tas nav vajadzīgs! Un labāk būs, ja jūs brīdināšu, ka tik un tā tas negrozītu manu lēmumu.

— Un tas būtu?

— Vairs neielaisties ar jums nekādās darīšanās.

Timons sarauca mežonīgās uzacis: no viņa pieres un rokām,

kuras sažņaudzās, bija redzams, kāda cīņa viņā noris. Tad viņš sacīja:

— Nedomāju tevi piespiest… Protams — ja es varētu… (Timona rokas atkal sāka kustēties. Anete pēkšņi iztēlojās Timonu kā Asurbanipalu un ieraudzīja, kā zem tā kājām salūst viņas mugurkauls…) Bet ja nu es tev tomēr to palūgtu? … Timons tik tikko nepateica: «Cik tu gribi?» Taču nojauta viņu brīdināja, ka runāt šādā brīdī par naudu būtu visdrošākais līdzeklis pārtraukt ar Aneti jebkuras attiecības. Viņš teica un pats likās pārsteigts, dzirdot sevi tā runājam:

— Ja es tevi lūgtu … Ja es…

Anete sēdēja, sakrustojusi kājas, izklaidīga, augstprātīga; Timons mirkli skatījās, kā Anete šūpo kailo kāju, no kuras pa pusei bija noslīdējusi turku tupelīte, un, pirms pats paguva aptvert, pēkšņi noliecās, satvēra baso pēdu un pieplaka tai ar savām biezajām lūpām.

Arī Anete neizlietoja vairāk laika pārdomām. Viņa neslēpa derdzīgumu. Spēji, ar dusmām atrāva kāju no šā purna, kas bija atļāvies, kaut arī godbijīgi, sagrābt to savā vara, un tā spēcīgi ieskrambāja Timonam lūpas. Anete bija nikna. Viņš arī.

— Tātad esmu tev pretīgs? — Timons norūca.

— Jā, — izdvesa Anete.

Ai, ar kādu baudījumu Timons to būtu samalis miltos! … Tomēr viņš savaldījās un nolieca savu uzvarēto, lielo galvu:

— Piedod!

Anete ieraudzīja pati sevi Asurbanipala lomā. Tagad viņa savukārt mina zem papēža nēģeru valdnieka skūto pakausi. Vīzija ilga tikai mirkli… Taču šķita tik spilgta, it kā viņa patiesi tā būtu darījusi. Apmierinājuma šalkas pārskrēja par visu augumu līdz pašiem kāju pirkstgaliem. Tad viņa nomierinājusies sacīja:

— Goda parādīšana ar kāju. . . Medībām gals . . . Nu, Timon, izbeigsim šo spēlīti!

Timons, paceldams galvu (šī nolādēta sieviete viņu mulsināja …), ieraudzīja Anetes muti, ieraudzīja brūci, kuru apvizēja skarbs smaids… Tomēr salauztais tilts bija atjaunots. Viņš pārgāja tam pāri.

— Izbeigsim! Turu tevi pie vārda.

— Es vēl neko neesmu bildusi. Savus noteikumus vēl neesmu uzstādījusi.

— Tu vairs neiesi projām, — viņš pārliecināts sacīja.

— Neesmu nekā teikusi.

— Tu tikko runāji par noteikumiem. Es tos pieņemu. Tātad tu vairs neiesi projām.

— Es palikšu, — paraustīdama plecus, sacīja Anete, — kamēr nebūs pabeigti kārtējie darbi.

— Labi! — attrauca Timons. — Tas nebūs jau rītdien.

Anete nožēloja pārsteidzīgos vārdus. Timons to pamanīja un kļuva augstsirdīgs:

— Es negribu tevi paturēt pret pašas gribu. Ja esmu tev kļuvis pārlieku pretīgs kopš pagājušā vakara scēnas, — es to saprotu, — tad ej! Tu man esi vajadzīga, tu esi man daudz vairāk nekā sekretāre, tu esi mani laužņi. Tomēr nav jau diez cik jautri turēt grožos tādas sugas dzīvnieku kā mani. Es to atzīstu. Tev tiesības pateikt: «Pietiek! .. .» Tu esi brīva. Es neesmu tevis cienīgs.

Anete jutās aizkustināta. Viņa sacīja:

— Es palieku, Timon, un jo ļaunāk tev pašam. Un jo ļaunāk mums abiem! Vai nu pārlūzis laužņi, vai zobi.

— Papūlies, lai nākamo reizi tie būtu manējie!

Arēji Anetes stāvoklis redakcijā palika bez pārmaiņām. Viņa atkal ieņēma savu vietu pie galdiņa blakus Timona rakstāmgaldam. Taču drīz vien visi pamanīja, ka šefa tonis pret Aneti mainījies un tas kļuvis pret viņu uzmanīgs. Protams, ka Anetes piepampušās lūpas izraisīja spriedelējumus, un par to, kas naktī norisinājies pilī, klīda visfantastiskākās baumas. Tās likās visai pretrunīgas, taču kā neapstrīdamu faktu visi uzskatīja to, ka pēdējo vārdu teikusi šī sieviete … Tā tikai ir viltniece! . . . Un kā gan viņa prata noslēpt šo spēli! . . . Anete joprojām zināja savu vietu, viņa tikpat cītīgi un uzmanīgi pildīja šefa pavēles kā vienmēr, nekad neizteica savus ieskatus citu klātbūtnē, iekams tas nebija viņai prasījis, un, kādam klātesot, uzrunāja viņu ar «jūs». Tomēr kļuva zināms, ka, tiklīdz durvis aizvērās, viņa šefu uzrunāja ar «tu» un izteica iebildumus, kurus Timons bija iemācījies — kas šādam despotam šķita visgrūtākais — uzklausīt, viņu nepārtraucot. Darba kolēģi Anetei atriebās nežēlīgiem vārdiem par šo slepeno varu (tiem gan drīzāk vajadzēja priecāties, jo viņa atstāja uz Timonu nomierinošu iespaidu). Lai gan Anete nezināja, ko tie runā, viņa pietiekami labi pazina cilvēku nelabvēlību, lai par to šaubītos, un bija sasniegusi tādu labsirdīgas nicināšanas pakāpi, kad tamlīdzīgas lietas kļūst vienaldzīgas. Timons šo Anetes tikumu nevērtēja viszemāk, jo viņa paša nicināšana likās satriecoša. Noslēpums bija tas, ka Anete nemēģināja izmantot savu stāvokli pašas labā, — viņai rūpēja Timona intereses! Intereses vai «interese»? (Klasicisma gadsimtā svinīgi teiktu: «Slava! . . .») Ja, Anete gribētu, lai šis uz neko sablīvējies spēks vismaz veidotu piramīdu, kas slietos pāri smiltīm. Anete vēlētos tieši šim nolūkam izlietot savu ietekmi, kāda pašreizējā mirklī viņai piederēja. Un viņa slepus izstrādāja plānu, pēc kura mēģināja Timonu vadīt. Pastāvīgi uzturēdamās pašā intrigu centrā, kuras dzina rūpniecības un darījuma pasaules baroni — laupītāji, Anete kaut cik iemācījās saprast politiku un neviļus nosliecās — vēl gan lāgā neapzinoties — to partiju labā, kuras tiecās nodrošināt ekspluatējamo aizsardzību un atriebību. Padomju Sociālistisko Republiku Savienība, kuru tikpat daudz savos bērnišķīgajos rakstos apmeloja un izkropļoja nejēgas tūristi, pabraukājuši pa to pāris nedēļu, cik profesionālie meļi ar savām indīgajām izdomām, — palika Anetei mīkla, taču tāda, kas viņu valdzināja. Viņa gluži pareizi juta, ka tieši tur rodams nepieciešamais atsvars reakcijas nospiedošajam blāķim, kas lieca Rietumu muguru, un bez jebkāda droša un nobrieduša nodoma mēģināja pārvilkt Timona izšķirošo iespaidu uz šo svaru kausu. Vai viņš to manīja? Iespējams, Timons varbūt vēl labāk nekā viņa pati saprata to, ko taustīdamās meklēja Anetes doma, un zināja, līdz kādai robežai šī doma var nonākt. Taču Timons nesteidzās viņu skubināt, tāpēc izlikās neko nesaprotam. Timons smiedamies mēdza sacīt:

— Tu esi kā ziloņa pavadonis, kas uztrausies zilonim uz kakla. Tu tīko to izdresēt. Bet ko tu īsti gribi tam iedīdīt? Vai maz pati zini? Vai gribi vēl vadāt mani pa ielām, lai idiotu pūlis sekotu, jūsmīgi klaigādams? Tas ir noticis, esmu piesātinājies. Vai gribi padarīt mani par pilsētas valni? Kurai pilsētai? Tādam cilvēkam kā man nevar būt savas pilsētas. Vai lai to uzceļu, ko? Triumfa arku, lai izietu caur to kā šis punduris Napoleons? Mēs ceļam vienīgi kapenes. Man nav vajadzīgas kapenes, lai tajās sevi ieslodzītu. Man vajadzīga telpa, lai varu kustēties, kamēr vien esmu dzīvs. Es klejoju pa mežu, eju pa labi, eju pa kreisi un sagrauju visu, kas stāv man ceļā. Noliec galvu! Sargi savu galvu!

— Pat tad, ja esi radīts tikai tādēļ, lai sagrautu, vismaz proti sagraut ar prātu, Timon! Nevis, kā pagadās! Izlauz ceļu! Ej līdz galam! Tu visu laiku mīņājies uz vietas. Izšķiries! Ej uz priekšu!

— Bet kur tas ir — «uz priekšu»?

— Neizliecies par tādu, kas nesaprot. Tu redzi gaužām labi, ka sākusies liela divkauja. Par ko tu stāvi?

— Par sevi.

— Tas nav daudz! Vismaz, Timon, lai tavs «es» būtu nesaskaldīts. Lai tas būtu «jā», lai tas būtu «nē», tikai ne daļa!

— Spēle paliek spēle. Atkarībā no laimes viss mainās.

— Es spēlēju savu spēli. Es tajā piedalītos, ja būtu tavā vietā pie spēļu galda.

— Jā, es iztēlojos tevi drebošām nāsīm pie Monako spēļu galda. Tu tur nospēlētos līdz kreklam.

— Es nekad nespēlēju. Jo pazīstu sevi. Tas nebūtu krekls, ko es liktu uz spēles. Tā būtu mana dzīvība.

— Tā jau ir mana dzīvība, mana mīļā, kuru esi likusi uz spēles. Tu nemaz neesi par to domājusi. Taču, ja reiz esi sasaistījusies ar mani, tu liec uz spēles savu dzīvību. Vai arī to liksi. Tevi novēro.

— Dzīvību es ne reizi vien esmu likusi uz spēles. Phē! Esmu pārliecināta, ka allaž laimēšu . . .

— Tā domā visi spēlētāji!

— Vai tu pie tiem nepiederi? Pats nule to pateici.

— Tu riskē tikai ar savu ādu. Vari uz to spēlēt. Tā pieder tev.

— Un tu, kam piederi tu?

— Es nespēlēju viens. Jebkurā spēlē jārēķinās ne tikai ar ienaidnieku (tas jau ir baudījums! . . .), bet arī ar partneriem. Jābūt vienotiem.

— Un to tu dēvē par brīvu staigāšanu šurp un turp pa mežu?

— Tieši to jau es dēvēju par mežu.

— Nolīd šo mežu!

— Tu runā kā jau daždien sieviete. Es tikko spēju attīrīt nelielu laukumu sev apkārt. Taču mežs klāj visu pasauli. Un tur mūs … Un galu galā kāda man daļa?

— Bet man gan ir daļa. Ja tas kavētu mani, es tam pielaistu uguni.

— Un pati sadegtu līdz . . .

— Lai, kad tikai tas sadegtu!

— Un lai dzīvo revolūcija? . . . Vai negribi biļeti uz Maskavu? . . . Sarkanais mežs deg vareni! … Un es nesaku, ka viņi rīkotos nepareizi! Stāsta, — pēc ugunsgrēka zeme dodot labāku ražu. Tomēr manis uz tās zemes nebūs. Es atrodos uz šās zemes. Un te arī palieku.

Nē, Anetei nebija viegli izvilkt Timonu no vecās pasaules sociālajām biežņām. Viņam bija pietiekami ko darīt, izcērtot tur savu daļu. Un viņa daļa bija prāva. Taču Timonam tā nebūtu tāda, ja viņš neko nepiešķirtu arī citiem lielajiem pirātiem (roka roku mazgā). Pati divkauja tos sasaistīja citu ar citu. Rapieris pie rapiera. Anete uzzināja, ka var piederēt pie pasaules kungiem un būt vēl nebrīvāks nekā tie, kam nepieder nekas. Ja vien tādam, kam nekā nav, ir dvēsele vai (un tas ir viens un tas pats) viņš tic, ka tāda viņam ir. Taču tādi ir reti! Vairumam tādas nav vai (un tas arī ir viens un tas pats) tāda ir, bet viņš to pats nezina. Anete atradās dvēseles varā (kā dažreiz mēdz sacīt: vīra varā). Anetei ar to nesaistījās jautājums par viņsaules dzīvi, nodrošināšanās pēc nāves. Ja cilvēkam tiešām ir dvēsele, viņam nav zudusi īpašnieka nelietīgā mentalitāte, kurš tai pieķeras un allaž dreb, ka to nenozog. «Man nepieder dvēsele. Es piederu dvēselei.» Timons būtu varējis Anetei iebilst: «Tātad arī tu nemaz neesi brīva!» Tiesa, kas gan ir brīvs? Mēs visi esam tikai figūriņas uz šaha galdiņa. Un kas ar mums spēlē?

Tomēr it visām figūriņām nav vienāda vērtība. Anete bija karaliene uz šaha galdiņa, kur Timons bija tornis. Viņa ietekmēja spēles gaitu. Anetes ietekmē šis minotaurs kļuva cilvēcīgāks, šad tad to pārņēma augstsirdīgāki jūtu uzbrāzmojumi — un tas nebija maz . . . Protams, Timonam nekad agrāk arī netrūka šādu augstsirdīgu jūtu uzbrāzmojumu; laiku pa laikam viņš atļāvās šo greznību, taču uzskatīja to par slimību un ārstējās ar cinismu, kā mēdz ārstēties ar hinīnu: Timonā šķita sajaukušies divi materiāli — divas dotības: nelieša un varoņa, un grūti bija nosakāms, kurš no abiem materiāliem ir padrēbe, jo viņš varēja ik brīdi apgriezt apmetni uz otru pusi; vispār līdz tam laikam, kad Anete sāka Timonu vadīt, viņš labprāt atsedza savas nelietības. Anete prata piespiest viņu parādīt arī apmetņa, tas ir, sava «es» labāko pusi. Bez pārliecīgām pūlēm viņa panāca, ka Timons sāka plaši atbalstīt daudzus sabiedriski noderīgus pasākumus, ne tik daudz labdarīgus (viņš tiem neuzticējās), cik profesionālus un audzinošus, sekmēdams nogrupējumu un atsevišķu personu darbības attīstību. Personīgajā labdarība Timons deva Anetei pilnīgu rīcības brīvību; Anete tomēr viņam atskaitījās, taču Timons tikai pavirši mēdza iemest acis norēķinos, un Anete zināja, ka ar tiem viņu nevajag apgrūtināt. Viena no pirmajām, kas saņēma šādu palīdzību, bija mazā Adrijas jūras piekrastes briežu māte, kuru nogādāja atpakaļ uz dzimto pilsētiņu Francijas dienvidos; jaunā sieviete bija apprecējusies un tagad baroja bērniņu, kas, aizmiegot pie viņas krūtīm, šad tad varbūt nodrebēja, dzirdēdams meža biezoknī rejam suni…

Tomēr vislielākais pakalpojums, kādu Anete izdarīja Timonam, bija tas, ka tā piespieda viņu ievest kārtību savā darbībā, atradinādama Timonu darīt kaut ko tikai tāpēc, ka viņam tā ienācis prātā, iemācīja tiekties pēc zināma mērķa un, kad tas sasniegts, tiekties pēc tālāka, neatstājot nošauto zaķi citiem, nedz arī zaudējot laiku niekiem. Protams, Anete orientēja savu šefu tai virzienā, uz kādu sliecās pati un kas no mēneša mēnesī kļuva aizvien apzinātāks: starptautiskā sociālā pārkārtojuma virzienā, kurš bija organizēts ap ciklona centru — PSRS. Dažos mēnešos rezultāts kļuva tik acīm redzams, ka Timona partneri sāka uztraukties, un tiem nebija vajadzīgs pārāk daudz laika, lai uzietu šā nemiera avotu. Anetei sāka izrādīt dīvainu uzmanību cilvēki, kas bija ieinteresēti kontrolēt Timona slepenos plānus un viņa haotiskās dzīves veidu, jo nešaubījās, ka viņš, ja vien varētu, apgrieztu kaklus visiem saviem sabiedrotajiem un kompanjoniem, un viņa gudrība iedvesa tiem bailes. Šiem cilvēkiem patiktu, ja Timons izšķiestu vējā kaut vai pusi savas enerģijas. Aizplīvurotos izteicienos tie lika Anetei saprast, ka būtu viņai pateicīgi, ja viņa par to parūpētos. Taču ledainā ironija, ar kādu šī sieviete atbildēja, tiem laupīja jebkuru vēlēšanos pastāvēt uz savu. Kad Timons par to uzzināja, viņš no visas sirds smējās, un šā ziloņa acīs iedzalkstījās atriebības uguntiņa. Anete izmantoja šo sašutumu, lai ar divkāršu spēku viņu paskubinātu, un spara uzplūdā Timons tiem norāva no paša degungala lielisku darījumu, kuru tie jau uzskatīja par pilnīgi drošu.

— Tu kļūsti bīstama, — Timons mēdza sacīt Anetei. — Viņi tevi nolaupīs, lai lauztu tavu uzticību. Būs tevi jāapprec, lai saglabātu.

— Tā būtu drošākā iespēja mani pazaudēt, — viņa attrauca. — Tikai ne to, Timon!

— Ak, es nemaz pēc tā netīkoju! — zobojās Timons. — Taču tu vari sagaidīt, ka tie neatteiksies ne no kādiem līdzekļiem, lai padarītu tevi nekaitīgu. Ja mēs atrastos Čikāgā (un turienes. tikumi ieviesīsies pie mums ātrāk nekā pēc desmit gadiem), tas jau būtu izdarīts.

Anete noklusēja Timonam — ja tas arī nav izdarīts, tad daudz vis netrūkst. Nesen viņai bija pienācis sūtījums no Sanfrancisko: kastīte dateļu. Sūtītāja vārds Anetei nebija pazīstams. Dateles likās tik skaistas, ka viņai kārojās tās tūdaļ apēst. Taču pēkšņi radās aizdomas … Anete aiznesa augļus pārbaudīt uz bakterioloģisko laboratoriju, kur strādāja kāda poļu bakterioloģe, kas šad tad ievietoja rakstus Timona laikrakstā. Analīze atklāja, ka uz datelēm pilināts daturins. Anete izmeta kastīti laukā, neko nepasacījusi Timonam. Viņai atsūtīja arī kārbu kaviāra no Turcijas, kuru viņa nepapūlējās nodot pārbaudei. Tad sūtījumi mitējās. Slepenie nodomi bija padarīti nekaitīgi. Anete modri vēroja, no kuras puses atkal var uzglūnēt briesmas. Arī Timons modri sekoja, gan Anetei neko nesacīdams. Neviens no abiem neturēja par vajadzīgu traucēt otru. Tomēr viņu modrība bija atmodināta, un kopējās briesmas, slepenās raizes vienam par otru viņus tuvināja.

Kādā kopējā izbraucienā ar automašīnu uz Vogēziem, kad tie, paēduši vakariņas turienes viesnīcā, iznāca ārā, Timona šoferis, viņa uzticības persona, kas bija nokalpojis pie Timona jau daudzus gadus, pēkšņi smagi saslima. Lieki šķita pētīt iemeslus: atlika vienīgi rūpes par slimo atstāt ārstu ziņā. Timonam noteikti vajadzēja atgriezties Parīzē, un viņš norādītajā vietā atrada citu šoferi slimā aizstāšanai. Taču aizdomīgais Timons, noskatījis to no galvas līdz kājām, atteicās no tā pakalpojumiem un pats sāka sīki pārbaudīt motoru; viņš konstatēja, ka izlēkusi kāda ļoti svarīga skrūve. Tad Timons uzgāja vienīgo automašīnu ciemā, piedāvāja par to tādu cenu, kas izslēdza jebkuru atteikšanās iespēju, un aizbrauca ar Aneti pa citu ceļu, nekā iepriekš paredzējis. Ceļā viņi izstāstīja viens otram novērojumus, kādus izdarījuši pēdējo mēnešu laikā. Kopš šās dienas Timons automašīnas pārbaudi pirms slepenajiem izbraucieniem uzticēja vienīgi Anetei. Viņš bija tai iemācījis vadīt mašīnu un šo to pastāstīja arī par lidmašīnas pilotēšanu, lai vajadzības gadījumā Anete varētu viņu aizstāt.

Redzot savelkamies pār galvu draudus, Timona plebejiskais niknums aizsvilās. Viņš atbildēja ar uzbrukumu. Timons raka bedri sāncenšiem. Ar ļaunu prieku atmaskoja karaliskā naftas rūpnieka — kā viņš dēvēja seru Batāvijas Anrī [259] — politiskās un finansiālās intrigas (tas bija vēl pats maigākais vārds, parasti viņš lietoja citus izteicienus). Tā ar katru dienu vairāk Timons iesaistījās cīņā pret pretpadomju koalīcijas kliķi. Tas nebūt nenozīmēja, ka viņš nejustu antipātiju pret komunismu; taču viņš nīda un nicināja savus pretiniekus. Timonam tagad vairs nebija izvēles. Sākās cīņa uz dzīvību un nāvi. Timons juta, ka to ielenc viņu spiegi un policisti, un savukārt ielenca viņus ar saviem aģentiem, kas dažreiz bija vieni un tie paši. Pēdējo piecdesmit gadu laikā politika un šaurs prakticisms tik cieši savijās kopā ar valsts un personīgo policiju, ka visi šie zvēri galu galā izveidoja kopēju apvienību. Šai jūklī vairs nebija iespējams atšķirt, kurš kuru tur rokās. Visbiežāk šīs pūles neitralizē savstarpējā šantāža, un tā ir laime! Vai tad mūsu valstīs nav dumpīgi prefekti, kas noturas pret visiem vējiem, tāpēc, ka to rīcībā ir slepeni dokumenti, ar kuriem var sakompromitēt ikvienu politisku darbinieku no visām partijām, — un atcerēsimies pakārtos, kuri savukārt tur šantāžistu cilpā, kas pārmesta pār karātavām . . . Tādējādi starp ienaidniekiem izveidojas visdīvainākie slepenie pakti. Taču pašlaik Timonam šie pakti mitējās pastāvēt. Viņš bija saplēsis šos «papīra gabaliņus». Timons pats sevi nostādīja ārpus džungļu likuma. Britu trests, kas viņu uzturēja, pameta viņa laikrakstu likteņa varā. Timons nekavējoties nodeva avīzi naidīgajai nometnei — lielajam amerikāņu trestam, kas pacēla to agrākajā augstumā, un Timons sāka graut vakardienas sabiedrotos. Taču izrādījās, ka pasākums ir ļoti bīstams. Timona jaunie sabiedrotie izmantoja viņu tikai saviem plāniem. Timons riskēja ar to, ka viņu varbūt saspiedīs starp abām naidīgajām kliķēm. Parīzē viņš vairs nevarēja justies drošībā. Timons palīdzēja tikt uz kājām kādam jaunam uzņēmumam — plašam rūpniecības kartelim, kuram vajadzēja cīnīties pret anglosakšu rebinieku hegemoniju. Tas viss piespieda Timonu pārcelties uz ārzemēm.

Sekoja spraiga darba mēneši; Anete rosīgi palīdzēja. Viņai nebija laika raizēties par nodevīgajiem uzbrukumiem presē, kas sāka viņu paslepus apšaudīt. Timons, kurš par tiem uztraucās vairāk nekā Anete pati, trakoja un atrada savus līdzekļus, kā iedvest šiem neliešiem cieņu. Tomēr Anetei nebija nekāda pamata vērtēt Timona rokaspuišus augstāk par viņa ienaidniekiem! . . . Capuletti! Montecchi! . . . [260] Kā vieni, tā otri ir bandīti.

— Sagādā man to prieku, Timon, un atpestī mani no tavu bravi[261] aizbildnības!

— Vai tev labāk tīk, lai viņi celtu tev neslavu?

— E, lai viņi melš!

Anete paraustīja plecus. Kāda viņai daļa gar citu ieskatiem? . . . Taču vienā ziņā viņa gan likās jūtīga. Anetei arī bija sava Ahila pēda. Un, proti, bailes — ko par viņu varētu domāt dēls. Un Marka dēļ šie Anetes nicinātie sabiedrības ieskati ieguva nozīmi, jo nejaukā smaka varēja aizplūst arī līdz Markam. Jābūt visai piesardzīgai, lai nesagādātu nekādu iemeslu runām, ka no sava amata pie Timona viņa gūst divdomīgus labumus. Tikai doma vien par to, ka viņa varētu krāpt Marku, Anetei šķita neciešama, tāpēc viņa atteicās — pat ja Marks nekā neuzzinātu (jo dēls pie viņas vairs nenāca) — no visām balvām, kādas Timons piedāvāja, lai gan uzskatīja, ka pieņemt tās būtu pareizi un dabiski. Un kāpēc gan ne? Vai gan viņas darbs un risks tās bagātīgi neatsvēra? Vai lai atzīstas, ka viņai jo sevišķi žēl tērpu, no kuriem pāris reižu atteikusies? Kam gan šāda atteikšanās varēja sagādāt prieku? Ja melšana skartu tikai Aneti vien, viņa būtu ļāvusi, lai pasaule trin mēles. Tomēr vienu reizi, vienu vienīgu reizi, kad Anete bija pieņēmusi kādu vienkāršu, skaistu, labi piegrieztu kleitu, kas viņai bezgala patika, viņa nelaimīgā kārtā satika Marku. Un ar kādu skatienu dēls viņu nomēroja no galvas līdz kājām! No šā skatiena Anete viscaur pietvīka. Viņa steigšus devās uz mājām, novilka nelaimīgo tērpu un novietoja to skapī, lai nekad vairs neuzvilktu. (Dažreiz viņa gan pavēra skapi un ar maiguma un īgnuma sajūtu raudzījās uz kleitu…) Taču ļaunums bija nodarīts. Greizsirdīgais dēls to neaizmirsa. Anete kategoriski noliedza Timonam atjaunot dāvanu došanu. Viņa notiesāja sevi uz pieticīgu dzīvi, kādu dzīvoja arī agrāk, tai pašā šaurajā mājoklī. Anete gluži skaidri iztēlojās, ar kādu inkvizitora skatienu Marks visu nopētītu, ja ierastos pie viņas. Timons, kam viņa neslēpa šā «atturīguma» iemeslus, lai gan tas pašai nebija pa prātam (Anete labprāt baudītu zināmu komfortu: piecdesmit gadu vecumā to prot novērtēt labāk nekā jaunībā), — sāka smieties un iesaucās:

— Pie velna! Tu droši vien tik daudz neklīrētos, taisīdamās uzlikt savam vīram ragus!

— Katrā ziņā. Pats par sevi saprotams, — Anete tai pašā tonī attrauca. — Vīrs ņem to, ko tam dod. To, ko dod dievs, viņš var arī atņemt. Taču arī pats dievs nespēj atrauties no sava dēla. Dēls ir izgājis no viņa mājas, un māja pieder dēlam. Viņam jāatskaitās savam dēlam. Un man jāatskaitās savējam. Vīrs ir tikai īrnieks. Manas mājas īpašnieks ir mans dēls.

— Ko viņš dara tās labā? . . . Nekā! Tavu māju pārvaldu es. Un padaru to ienesīgu.

Anete nomēroja Timonu ar skatienu.

— Es neesmu ienesīga māja . . . Nerūpējies par to. Atslēgas ir man, un tās es arī paturēšu. . . Manu veco Timon, es tev pateicos, tomēr rūpēsimies labāk par tavējo! Tu man maksā, lai es to pārvaldītu. Nezaudēsim laiku, kuldami tukšus salmus! Timons pēc dažām neatlaidīga darba dienām un dažreiz arī naktīm, gribēdams, lai Anete mazliet atpūstos, mēdza sacīt:

— Tu vēl galu galā piespiedīsi mani cienīt cilvēci.

— Ne jau cieņa tai vajadzīga, — Anete attrauca. — Tai vajadzīgs gaiss un maize. Papūlies, lai tu pārāk to nesamīdītu! jūs esat tik smagi, tik smagi, Timon! Nav vairs iespējams elpot. Kam jums vajadzīgs tik daudz zemes? Pietiek ar vienu bedri kapos.

*

Timons nolēma apmesties uz pastāvīgu dzīvi Briselē, no kurienes viņam bieži vien būs jābrauc uz Vāciju, Londonu un citur. Anete diezgan ilgi vilcinājās, pirms deva piekrišanu viņu pavadīt. Lai pierunātu Aneti sekot, Timons atmeta visu savu lepnumu. Anete jau bija viņu redzējusi grūtos brīžos (varbūt tie bija paši labākie), kad Timonu pārņēma drūma vēlēšanās visu salauzt, sagraut savu namu, lai kopā ar viņu zem drupām aizietu bojā arī ļaudis! Pagurums, riebums, personīgās bēdas,. par kurām Timons neko nestāstīja: kāda sieviete, skaista Parīzes aktrise pašā jaunības plaukumā, bija izdarījusi pašnāvību. Jaunā sieviete Timonu valdzināja, viņš to iekāroja, nopirka un aizveda jūras ceļojumā ar savu jahtu, bet kādu dienu, kad saimnieka jūgs šķita pārlieku smags, tā noslīcinājās, lai no viņa atbrīvotos . . . Nesalaužamais vīrs jutās satriekts līdz sirds dziļumiem. Lai gan viņš agrāk bez jebkādiem sirdēstiem bija gājis pāri tik daudzām paša radītām drupām, šoreiz nez kāpēc nespēja no tiem atbrīvoties. Varbūt tāpēc, ka trieciens gadījās vājuma brīdī. Varbūt arī tāpēc, ka Timonu pārāk dziļi skāra šī kaislība, ko viņš uzskatīja tikai par pārejošu dēku, tādēļ nesaudzēja, bet tās vienreizējo vērtību atskārta tikai vēlāk, kad bija to sadragājis. Timons uzticējās tikai Anetei, un vēlāk sekoja citas atzīšanās, kas atklāja Anetei visu nožēlojamo, labāko un cilvēciskāko, kas slēpās šai ciklopā. Uzklausīdama Timona grēksūdzi, Anete uzņēmās pret viņu zināmas saistības. Taču vienlaikus arī tiesības. Timons bez ierunām šīs tiesības atzina. Saprāts neļāva Anetei tās izmantot ļaunprātīgi. Viņa no tā sargājās, tomēr izmantoja šo ietekmi, lai piesardzīgi vadītu Timona darbību to sociālo ceļu virzienā, kurus uzskatīja par pareiziem. Bet, lai arī cik maigs bija Anetes roku spiediens, tas nepaslīdēja garām Timona uzmanībai un pat izraisīja patiku, tādēļ viņš ļāva Anetei vaļu: viņas rīcība nebūt nebija pretrunā ar Timona visapslēptāko vēlēšanos, tikai viņam trūka ticības, lai spētu pats to vēlēties; Anete viņam ticēja, un Timonam tas nebija nepatīkami, pat mazliet atsvaidzināja, jo viņu mocīja sveloša apziņa, ka viņš neauglīgi, bez mērķa izšķiež savu gribu; viņš varēja gluži labi sagādāt Anetei šo prieku un rīkoties tā, it kā arī pats visam ticētu.

Pamazām Timons iejutās spēlē. Kapitālistiskajā cietoksnī viņš kļuva par to armiju, kas pāriet ienaidnieka pusē, līdzīgi barbariem, kuri iekļaujas Romas leģionos, lai atvērtu reiz vārtus invāzijai. Tagad, nepūlēdamies to apslēpt, Timons lika šķēršļus imperiālistiskajai koalīcijai, kas, nespēdama noorganizēt intervenciju, tiecās nožņaugt PSRS ar ekonomiskās blokādes palīdzību. Timons piespieda viņus šo blokādi lauzt, pats noslēdzot ar Krieviju tirdznieciskus līgumus, protams, ne jau nu tās skaisto acu dēļ: viņš sarausa tur ne mazumu peļņas. Un izmisušie sāncenši, negribēdami atstāt šo priekšrocību Timonam, bija spiesti savukārt lūgt vienošanos ar proletāriešu pasauli, kuru labprātāk vēlējās iznīcināt. Viņu īslaicīgā pāriešana ienaidnieka pusē iedragāja koalīciju. Naids pret Timonu auga augumā. Viņam tīkoja pārlauzt mugurkaulu. Viņš to zināja. Tāpēc šis nebija īstais brīdis, lai Anete viņu atstātu, — tieši tad, kad Timons dzīrās mesties peklē, kad viņš organizēja savu kara mašīnu, savu tērauda karteli, kas domāts visvarenā anglosakšu mehānisma virskundzības sagraušanai, — Anete bija vienīgais tuvais cilvēks, uz kuru Timons varēja paļauties.

Anetei nebija viegli izšķirties. Viņa vairs negribēja braukt tālu prom no dēla. Lai gan garīga atsvešinātība starp viņiem ārēji vēl pastāvēja, tomēr abiem bija pietiekami laika visu pārdomāt un pat atzīt: Mea culpa[262]. Anete bija ar mieru atslogot Marku no pirmā soļa. Taču kopš notikuma ar kleitu, aizdomu pilnais muļķītis joprojām bozās savā cellē. Vai tiešām viņi šķirsies, nenoskaidrojuši šo muļķīgo pārpratumu? Laiks aizritēja. Arī mūžs aizritēja. Un tad pašam būs jāaiziet uz laiku laikiem . . . Kādu rītu Anete aizrakstīja dēlam:

«Mīļo puisēn, aizbraucu uz dažiem mēnešiem no Parīzes. Šoreiz nebūšu pārāk tālu. Nekādā ziņā ne tālāk, kā esam bijuši visu šo gadu. Tomēr vairs nespēju ne aizbraukt, ne palikt, nenoskūpstījusi tevi. Vai tu neparādītu man savu degunteli? Ja uzskati, ka esmu kādā ziņā vainīga (domāju, ka tu maldies, taču uz to nepastāvu), tad — vai tu nevarētu man piedot? Vai piedosi vai ne, atnāc mani noskūpstīt!»

Marks vēl nebija paguvis saņemt šo zīmīti, kad gadījums abus saveda kopā. Ejot garām Sv. Eistaķija baznīcai, Marks izlasīja, ka tur atskaņos Cēzara Franka «Svētlaimes baušļus» [263] . Viņš kaisa ilgās dzirdēt mūziku. Tās bija izslāpušas dvēseles alkas. Pie ieejas pēc lētākajām biļetēm baznīcas dziļumā drūzmējās ļaužu pūlis. Izmantodams jucekli, Marks iezagās bez maksas; aizmugurē gan sauca, taču viņš lauzās uz priekšu un pazuda pūlī; arī citi, tāpat kā Marks, mēģināja pārraut dambi, tāpēc viņu piemirsa. Līdz ar simtiem pārējo klausītāju Marks iegrima mūzikas dzīlēs, tā bija skumja, dzidra, reizē bērnišķīga un bezgala gudra kā sirmgalvja acis. Un dziestošās dienas blāvā gaisma kustējās līdzīgi Kristus kājām, kurš staigā pāri ūdeņiem. Markam šī mūzika bija sveša, tā likās pārāk tāla mūslaiku jaunatnei, tomēr Marka sirds bija pietiekami patiesa un mākslinieciskā nojauta pietiekami droša, lai spētu vēl asāk atklāt šās gluži atšķirīgās dvēseles skaistumu, atskārst, ka paša dvēselei trūkst cerību, trūkst kaut vai to mokpilno ciešanu, kas padarījušas cildenāku aizritējušo gadsimtu, kurš vainagots ar to pašu ērkšķu vainagu, ar kādu vainagots tā dievs. Un ar skaudību Marks domāja: «Svētlaimīgas ir sāpes, jo tās ietver sevī apsolīto prieku!» Koris dziedāja:

Svētlaimīgi tie, kas raud, jo tie tiks mierināti…

Un pēkšņi Marks, lai kā arī valdījās, sāka raudāt. Viņš pagrieza seju pret pīlāru, pret ko bija balstījies, un aizsedza acis ar roku. Ja šai brīdī kāds arī redzētu Marku, nevienam nenāktu ne prātā smieties par viņa asarām, taču augstprātis šķita sapīcis pats uz sevi; viņš vaikstīdamies nosēcās un noslaucīja ar pirkstiem apkaunojošās asaras… Tad Marks izslējās un šajā mirklī dažus soļus attālu, viņpus pīlāra, ar savām tagad no lietus skaidrajām acīm ieraudzīja tādu pašu rasu, tādas pašas asaras, kas ritēja pār viņa mātes sāpēs savilkto seju… Viņa bija šeit. Bet dēlu neredzēja… Aizslēpies aiz pīlāra, Marks vēroja māti, pētīja viņu; ik saviļņojumu, kurš izpaudās uz āru, Marks uztvēra savā tīklā …

Anetes sirdī šī mūzika modināja pavisam citas atbalsis nekā Marka sirdī. Tā bija viņa pati, viņas kādreizējā dzīve, kas cēlās augšā. Ikviens nemirstīgs darbs veidots no sava laika substances; mākslinieks nav bijis viens, kad to radījis; viņš ieguldījis tajā savu laikabiedru, veselas paaudzes, mokas, mīlu un sapņus. Arī Anete bija šajā mūzikā ielikusi savas asinis. Viņa redzēja tajā pati sevi kā ģīmetnē, ko salīdzina ar novecojušos seju, kurā palikušas daudzu gadu vilšanās pēdas. Anete klausījās šajā mūzikā un atšķīra taisnībā vīlušos cilvēka vaimanas un soģa mierinošo balsi. Anete atcerējās: viņa jau bija dzirdējusi šīs skaņas Strasburgā, kura toreiz bija vācu pilsēta, deviņus gadus pirms kara. Tad vācieši, lepnuma pārpilni un triumfējoši, vēl nesaprata šās dziesmas jēgu. Anete, pazudusi liela auguma gaišmatainu un uzvaras priekā apskurbušu cilvēku pūlī, nodomāja:

«Mēs, tie, kurus jūs uzvarējāt, uzklausām, saprotam šos svētos vārdus, un tādēļ mēs, uzvarētie, kļūstam par jūsu uzvarētājiem; mums tikusi labākā daļa …»

Tagad apstākļi bija grozījušies. Tauta, kas agrāk cieta no netaisnības, Anetes tauta, tagad pati vairoja netaisnību. Un «Svētlaimes baušļi», šī izmisuma un iepriecinājuma dziesma, vairs nebija tai rakstīta. Uzvarēto Kristus bija pārgājis uz citu krastu. Ak vai, cilvēki izprot taisnības būtību tikai tiktāl, ciktāl tā saskan ar viņu interesēm. Anete bija uzaugusi paaudzē, kas mācīta dzīvot pēc devīzes: Gloria victi[264]. Ar smeldzošām sāpēm Anete redzēja, kā viņas tauta, tauta uzvarētāja, gluži neapzinīgi savā cietsirdīgajā patmīlā pieņēma gallu vadoņa Brenna [265] lozungu. Un neredzamais likteņa rats griezās, griezās, un atkal varēja atgriezties drūmās dienas . . . Aneti caururba septiņi šķēpi: atmiņas, noliegšana, kauns, sirdēsti, cietsirdīga ironija, šausmas no vainas izpirkšanas, kas tuvojās arvien ātrāk, un padevīga atteikšanās no dzīves. Un viņas dēls, paslēpies aiz pīlāra, tvēra lidojumā ikvienu mātes domu; viņš tās dzertin dzēra un pieslējās tām; visu, kas nāca no mātes, Marks uztvēra kā savējo, viņš par to bija pārliecināts; tai pašā mirklī Marks izjuta tādu pašu sarūgtinājumu un zināja, kāpēc rit šī asara, jo pats savās acīs bija tādu pašu apvaldījis. Un pēkšņā, kvēlā jūtu uzbrāzmojumā viņš piesteidzās pie mātes. Marks izlauzās cauri pūlim un, piegājis mātei klāt no mugurpuses, satvēra viņu aiz rokas. Anete satrūkās un, pagriezusi galvu, ieraudzīja pāri plecam dēla seju, kas ar zodu gandrīz pieskārās viņas plecam; pateicīgām acīm viņa to it kā noskūpstīja; abi pārmija brālīgus skatienus un roku rokā nepakustēdamies noklausījās oratoriju līdz galam.

Viņu rokas izšķīrās vienīgi tad, kad viņi izgāja ārā no baznīcas. Taču sirdis neizšķīrās. Neviena vienīga paskaidrojuma, neviena pārmetuma, ne lūguma pēc piedošanas; viņi visu bija viens otram piedevuši. Abi runāja par to, ko nule izjutuši, — par uzvaras rūgtumu . . . Ai, ja uzvarētie vācieši nojaustu, ka Francijai politikāņi aizbāzuši muti ar vīkšķi, pazemojuši to ar savu netaisnīgumu, liekulību un mantrausību un izdod likumus, maskēdamies ar tās vārdu! Bet tā nu tas ir ar visām tautām. Un gandrīz nevienai tautai pēckara periodā nav spēka dot pretsparu. Tās ir kā smiltis, kurās nogrimst labie nodomi. Marks sacīja:

— Ar katru soli mēs stiegam dziļāk un dziļāk. Mūs it kā iesūc.

Anete, uzlikusi roku dēlam uz pleca, attrauca:

— Tieksimies augšup un izkļūsim ārā! Ja mūsu kājas iestigušas, atbrīvosim galvu un krūtis! Atbrīvoties — tas ir visa mūža uzdevums. Tas pilnveidosies vienīgi ar nāvi. Vairums dzīvo ir dzīvi miroņi, kas ļauj, lai tos izsūc kapu tārpi, bet mēs

neatdosim sevi purva dēlēm! (Viņa iedomājās Rumānijas purvus.) Dari tā kā es! Nekad nepagursti! Un palīdzi tiem, kasiestiguši!

Marks juta purva dūņas kāpjam līdz pašām padusēm. Ja viņš neatrastos uz ielas, tad kā bērns apvītu rokas Anetei ap kaklu. Mātes klātbūtne Marku uzmundrināja. Un viņš vērās mātē ar mīlestību un bija lepns par viņas vārdiem. Kā viņš bija varējis turēt māti aizdomās? Marks paņēma Aneti zem rokas un atbalstījās uz tās rokas; viņam nebija kauns, šķita tik patīkami balstīties uz mātes rokas ar visu savu svaru!

Un tieši šajā brīdī Anete pateica, ka atkal braucot uz laiku prom no Parīzes. Marks sajuta svelošu nožēlu, bērna izbailes. Anete pamanīja, ka viņš nodreb. Un jautāja:

— Vai esmu tev vajadzīga? Vai vēlies, lai palieku?

Tomēr lepnums nekavējoties lika Markam savaldīties. Viņš attrauca:

— Varu iztikt viens! Arī tu esi iztikusi viena!

Marks domāja par pagātnes ilgstošajām cīņām, kad māte bija cietusi Parīzē trūkumu. Anete pasmaidīja:

— Es nebiju viena, jo nēsāju tevi uz rokām. Marks savukārt pasmaidīja un atteica:

— Ceru, ka tev kādreiz to atlīdzināšu.

TREŠĀ NODAĻA NOZIEGUMA VĒJŠ

Tieši šajā laikā Silvija atcerējās māsasdēlu. Viņas iedzīvošanās un izpriecu kāre bija atslābusi. Viss tika aizmēzts kā ar vēja brāzmu. Neveiksmes darījumos un veselības sabrukums skarbi atgādināja viņai, ka laiks kļūt nosvērtākai. «Kāda jēga skraidelēt! Jāprot. . .» apstāties laikā! . . . [266] Viņa bija ēdusi pārāk labus ēdienus, dzērusi pārāk labus vīnus. Tagad acis pieplūdušas asinīm. Viņu pārņēma pēkšņu, neprātīgu dusmu uzliesmojumi vai nevaldāmu smieklu šaltis . . . Pēc vienas šādas lēkmes kādā saviesīgā vakarā Silvijai tik tikko neradās asins izplūdums smadzenēs. Viņa visu saprata, redzēja pati sevi skaidri un bez jebkādiem izskaistinājumiem — pat niknuma lēkmes laikā, zaudējusi apvaldu, Silvija nodomāja:

«Tu neesi pie pilna prāta. Saņem sevi rokās!»

Taču rokas atteicās paklausīt. Dzīslas kaklā un deniņos pulsēja, un viņa sāka runāt blēņas . . . Stāt! Kādu nakti Silvija pieņēma lēmumu: likvidēja veikalu, pārdeva savrupnamu, pārvērta visu naudā. Viņas muļķītis Gijs Kokijs pārsprāga kā sapuvusi ola, kad kāda banka cieta bankrotu, kas vienlaikus draudēja arī valstīm. Bija tāds laiks, kad parfimērijas ražotājus bija apsēdusi godkāre spēlēt lomu politikā, un tie uzturēja valdību, kā mēdz uzturēt ielasmeitu; taču valdības vīri tos nekaunīgi piekrāpa un, sabāzuši ienākumus kabatās, pasludināja, starp citu, savus parakstus par nederīgiem. To tiem arī vajadzēja! Tas nebūt netraucēja Silvijas miegu. .. Taču miegs viņai bija trausls, visam mehānismam nepieciešama atpūta, izjaukšana un ieeļļošana… Silvija ieņēma caurejas zāles, uzlika sinepju plāksterus un dēles, lai tās nosūktu liekās asinis. Un nodevās pilsoniskam ģimenes dzīves veidam.

Silvijai bija ģimene, kuru viņa pieņēma jau gatavu un pilnīgi nokārtoja likumīgu adoptāciju. Trīs bērni — no četru līdz septiņpadsmit gadu vecumam. Māte, Perpetī Pasero (tā bija ērmīgi izgreznojusi savu belvilietes ērgļa degunu ar vārdu Karmena, kuru pieminot vien tūdaļ nāk prātā sieviete ar granāta ziedu matos, un šis vārds tai piestāvēja kā salmu cepure ēzeļmātei), bija viena no Silvijas senajām draudzenēm darbā un dēkās. Ar viņu Silvijai saistījās atmiņas par pirmajām cīņām ar dzīves grūtībām un smago darba sākumu Parīzē. Divdesmit piecus gadus veca, uzticīga draudzība. Silvija nemēdza piemirst savus vecos suņus, pat ja tas bija frizēts, mazliet jucis, lempīgs, nemākulīgs suns — kā, piemēram, uzticīgā Perpetī, — kuru viņa bez mitas mēdza dunckāt, bet kurš, aizmirsdams nodarīto pārestību, allaž laizīja viņai vaigu. Perpetī muļķīgā kārtā apprecējās, taču dievs no šīm laulībām to atbrīvoja, tomēr neatbrīvojot no aplamā rakstura. Vīrs, blandonis un dzērājs, nebija pārnācis no kara. Karmena pasteidzās viņu aizstāt ar citu. Lai gan Karmenai nepiemita Silvijas bīstamā nosvērtība, viņa tomēr atdarināja tās kaprīzes un kaitīgo piemēru. Karmena kļuva par laupījumu mīļākajiem, ļāva sevi izmantot un apzagt kādam spēlmanim, kas noveda viņu tiktāl (nemaz Karmenu nepiespiežot, un tas ir mākslas kalngals), ka viņa pārdevās citiem, lai uzturētu mīļāko. Turklāt Karmena bija lāga sieviete, strādīga, allaž dzīvesprieka apskurbusi. Nekad, pat visļaunākajās stundās, viņa nezaudēja ticību likteņa labvēlībai un, uzliekot visam kroni, mūža pēdējā brīdī pamācīgi izdzisa kāda godīga, visai atsaucīga garīdznieka rokās, nespēdama tomēr no sirds nožēlot grēkus; viņa gluži vaļsirdīgi to pateica kirē, kas izlikās neko nedzirdam, un Karmena tad paklausīgi un stomīdamās noskaitīja līdz ar viņu Mea culpa, lai, kā pati izteicās, «sagādātu viņam prieku». Karmena zināja, ka mirst, taču neuztraucās, tikai iedomādamās par bērniem, nobirdināja asaras, bet tūlīt nomierinājās, atcerēdamās, ka atstāj tos Silvijai, un runāja ar draudzeni gandrīz līdz pašam pēdējam mirklim par to, cik dzīve tomēr jauka (par spīti visām cūcībām), cik darbs tīkams; pārsprieda arī par mīļākajiem.

Trīs bērni, kuriem viņa bija dāvājusi piemīlīgus vārdus — Bernadeta, Kolomba un Anžs, — ikviens pēc savas izpratnes uztvēra mātes nenosvērto dzīvi, ko viņa pārāk agri bija ieraudzījusi bez plīvuriem. Abi jaunākie, Anžs un Kolomba, bija dvīņi; kad māte nomira, viņiem bija trīspadsmit — četrpadsmit gadi. Bernadetai — sešpadsmit. Gudrajam un centīgajam zēnam piemita pieķeršanās jūtas ģimenei un tieksme uz reliģiju un mistiku, un garīdzniecība nekavējās notvert viņu savos tīklos: jau agrā bērnībā Anžs nolēma kļūt par garīdznieku. Viņš ietekmēja savu dvīņumāsu, aizkustinoši muļķīgu un juteklīgu tumšmati skaistām ēzelīša acīm. Abi dvīņi dzīvoja savrupu dzīvi. Viņi mīlēja viens otru dievā. Tas tiešām bija dievs, ko bijīgais Anžs mīlēja Kolombā. Taču Kolombai jau piemita naiva nojauta, kas to vairs nepameta visu mūžu, proti, lai mīlētu dievu, jāmīl arī pats zēns: tas ir dieva attēls. Vecākā māsa uz šo nevainīgo kārdinošo idili noskatījās ar ironisku vienaldzību. Likās, viņa radīta vientulībai. Viņai bija pašai sava dzīve un tikai sev vienai. Citiem Bernadeta to neatklāja. Un arī pati tajā iedziļinājās gluži pavirši. Viņai nebija vēlēšanās sevi iepazīt pārāk labi. Un neviens pasaulē arī viņu nesaprastu. Meitene bija «atkritēja»; tādu viņu bija padarījusi saskare pusaudzes gados ar tām Parīzes aprindām, kuras 1919./20. gada atelpu svinēja vienās neprātīgās orģijās; Bernadeta bija redzējusi, kā šie prātu zaudējušie putni sadega liesmās, un nojauta viņu bija pasargājusi no uguns. Bernadeta nenosodīja tos no tikumiskā viedokļa. Morāle meitenes domās ieņēma niecīgu vietu. Viņas izpratnē tas bija kārtības, saprāta, tīrības, — sevišķi ārējās tīrības, t. i., miesas un mājas, — un arī apģērba tīrības jautājums .. . Bernadeta bija pārāk cietusi no mātes mūža devīzes: Ej, kurp tevi grūžu! Tāpēc arī, nebūdama īsti, no sirds reliģioza, viņa pieņēma no reliģijas ārējās bruņas. Meitene saskatīja reliģijā ierobežojošu spēku, kas tik nepieciešams viņai, lai izvairītos no liktenīgiem pārbaudījumiem, kādus pārcietusi māte. Nedomāt ne par ko tādu, kam saprāts liedz iespraukties personīgajā dzīvē, — tāds bija šīs īpatnējās glābšanās neapzinātais likums. Tas nekādā ziņā netraucēja (gluži otrādi!) Bernadetai būt saltai un asai attieksmē pret savu pasauli, kas patiesi bija šaura, vienkārša un nosvērta, kāda tikai arī mēdz būt neievērojamai Mena kvartāla sīkpilsonei. Arī uz viņas kaislībām šis likums neatsaucās, jo jūtu dzīvi meitene turēja aizslēgtu un atslēgas glabāja pati. Bija iežmiegusi kalsnajā rokā sava naudas zutņa cieši sasietās aukliņas. Lai gan Bernadeta spēja atdoties maigām un pat visai kvēlām jūtām, viņa palīdzēja un pievērsa uzmanību pat vistuvākajiem cilvēkiem tikai tik daudz, cik to dzīves saskārās ar viņējo. Pārējais meiteni maz aizkustināja: jaunākās māsas un brāļa mistiskās rotaļas, Silvijas neprātīgās kaprīzes, Marka garīgā dzīve, kuru Silvija (mēs vēl pie tā atgriezīsimies), uzķērusi uz makšķeres āķa, dancināja tai acu priekšā. Bernadetai nebija ne mazākās vēlēšanās apstrīdēt to, ko domāja viņi. Meitene nebāza tur savu mazo, aso, āķveidīgo, vanaga knābītim līdzīgo degunu, kas tomēr, ja vien vēlētos, drīz vien varētu visu izdibināt. Taču katram savas intereses! Bernadetai bija diezgan ko noņemties ar savējām! Starp citu, viņai bija pietiekami saprāta, lai aptvertu, ka pieklājīgāk ir pārāk neuzsvērt izcilo interesi pret sevi pašu. Ļaužu acīs jāizliekas, it kā tevi saistītu tas pats, kas tos. Pat Silvija ļāvās apkrāpties, vismaz tajā ziņā, kas skāra viņu pašu; taču Silvija nemaz neskaitās, redzēdama, ka viņas aizbilstamā tik veikli rausta aiz aukliņām citus (Silvija necieta muļķus un — iekrita pati). Bernadeta, aptvērusi Silvijas vājības, pastāstīja viņai savus ļaunprātīgos vērojumus, saskaņodama, starp citu, to dzēlīgumu ar Silvijas slepeno noskaņojumu pret cilvēkiem, uz kuriem tas attiecās, bet Silvijai pietaupīja savus vājās kaķenītes glāstus, kura trinas gar saimnieka lieliem, kam rokās šķīvis. Ne jau viss šai ņurrāšanā un kūkuma mešanā bija neīsts: vājā kaķe mīlēja roku, kas turēja šķīvi. Sešpadsmit gadu vecumā Bernadeta bija nolēmusi uzskatīt par savu ideālu šo Tūkstoš un vienas nakts sultānieti, kāda Silvija šķita jauno Parīzes šuvēju acīs. Ja arī Bernadetai nebija dotību atdarināt Silviju izpriecās un iegribās, viņa tomēr jutās spējīga pacelt Silvijas naudas zutni un prata būt pateicīga, ka Silvija to sakrājusi tieši viņai. Silvija neslēpa no Bernadetas, ka nodomājusi to iecelt par savu privileģēto mantinieci, jo Anete un Marks iecirtīgi atteicās kaut ko pieņemt no viņas. Taču Silvija ietiepīgi bija nolēmusi piespiest Marku pieņemt naudas zutni, tāpēc gribēja to ievīstīt Bernadetas gultas segās. Silvija tīkoja Marku apprecināt. Tomēr bija tāda muļķe (visviltīgākās sievietes šajā ziņā mēdz būt muļķes), ka lika to abiem saprast. Iznākums bija dažāds. Saltā Bernadeta iedegās kā maikste. Marks nicīgi aizgriezās no vīnogulāja. Varbūt (kas zina) viņš būtu pienācīgi novērtējis šīs muskatvīnogas, ja viņam ļautu tās atrast pašam. Taču Marks sašuta par to, ka rīkojas bez viņa ziņas. Ar to pietika, lai lapsēns, paceļot kāju, aplaistītu vīnogulāju stīgu. Ar vienu rāvienu viņš Bernadetā neredzēja vairs ne ārēji, ne iekšēji neko citu kā vien to, kas viņā izraisīja sašutumu.

Un tomēr meitenei netrūka pievilcības. Viņa bija vāja, taču vingra un labi noaugusi, varbūt pārlieku melnīgsnēja, tomēr patīkama. (Vājums ir vai arī var būt saldkaisles māte.) Bernadetai jo sevišķi piemita māksla izmantot savus trūkumus pašas labā. Mazdrusciņ smiņķa, vienkāršs, ar gaumi pašūts tērps, nevainojamas līnijas . . . Un tā Silvijas acīs nebija zemē metama īpašība. Bernadeta izskatītos līdzīga Tanagras statuetei, ja tai nebūtu čakstes galviņa. Taču pat galva, apaļa un spītīga galviņa, neizkropļoja kopiespaidu; tā arī pati bija zināma stila, turklāt visas statuetes stilā. Starp citu, ja Bernadeta vēlējās, bet tas atgadījās tikai tad, kad Marks viņā palūkojās, meitenes zilganzaļās acis iedegās, kļuva glāsainas un apgarotas un to vilinošais skatiens spēja atmodināt pat mironi. Taču uz Marku tas iedarbojās pretēji: zēns iecirtās un vēl jo vairāk tāpēc, ka pret paša gribu šīs acis viņu satrauca; viņš nikni rāva ārā ērkšķi.

Silvija nevarēja tikt gudra, kāpēc māsasdēls atsakās no laimes, kuru tam piedāvā: smalks un izturīgs Parīzes darinājums (un viņa zināja tā vērtību). Nav nekāda zemas kvalitātes prece; audums izturīgs, austs ilgam laikam: drīzāk pats valkātājs nolietosies nekā audums nonēsāsies — meitene ir godīga, darbīga, saprātīga, apveltīta (neieskaitot pūru) ar bezgala dzīvu, skaidru un praktisku saprātu, un piedevām vēl sniedza šim nejaukajam pērtiķim neskartu jaunavību un mīlā nepieredzējušu sirdi, kas dega viņam vienīgam . . . Ak tu pērtiķis! .. . Bernadeta bija viņai atklājusi savas jūtas. Un Silvija, sirds dziļumos sajūsmināta, bāra un kaunināja Bernadetu, ka tā iedegusies mīlā pret tik sliktu, neglītu, muļķīgu un augstprātīgu zeņķi, kas esot tikpat nabags un nesaticīgs kā Ijabs (Bernadeta bija tais pašos ieskatos un tāpēc vēl vairāk iedegās mīlestībā!), — ejot pie Marka par sievu, tā parādot viņam lielu godu. . . Tomēr, ja Bernadeta turētu audžumāti pie vārda un atkārtotu visu kā savas pašas domas, Silvija mazgātu meitenei galvu, teikdama, ka tā nav cienīga atraisīt māsasdēla kurpju siksnas: Silvija sasodīti ar viņu lepojās! Tiesības nopelt Marku Silvija piešķīra tikai sev, tāpēc, ka bija uzvilkusi un novilkusi puišelim pirmās bikšeles: viņa to bija piesavinājusies no galvas līdz kājām! Bet kāpēc, pie velna, šis lopiņš atteicās līst gultā, ko viņa sagatavojusi? Sākumā Silvija kaunināja Bernadetu par tās pārliecīgo mīlu pret Marku, taču vēlāk par to, ka tā neprot piespiest sevi iemīlēt. Un Bernadetas pašlepnumu tas skāra daudz jūtamāk. Viņas kopā apspriedās, kā notvert šo vientiesi. Tā kā mērķis likās labs, tad visi līdzekļi šķita ar likumu atļauti: drīkstēja pat izskaistināt domas, kā bija izskaistināts purniņš. Silvija mācīja Bernadetai, ka noķert ar makšķeri zivteli var tikai tad, ja izrāda interesi par viņa garīgajiem vai sabiedriskajiem aizspriedumiem . . . (Nabadziņš mazliet jucis, taču visi vīrieši tādi ir vai nu vairāk, vai mazāk. . .) Bernadeta pēc tīrākās sirdsapziņas centās izvilt labumu no šīm pamācībām. Tomēr viņas uzslavas cienīgās pūles panāca tikai to, ka izredzes, kas jau tāpat nebija nekādas spožās, kļuva vēl sliktākas. Nav iespējams piešķirt sev gudrību, kā var radīt pievilcīgu ārieni. Mazā sīkpilsone nebija muļķe, bet tikai savās dabiskajās robežās; tikko viņa tās pārkāpa, Bernadeta kļuva mākslota un bez sakara stāstīja, ko iekalusi: čakste pārvērtās papagailī. Markam trūka pieklājības, lai apslēptu radušos iespaidu. Sāpīgi aizvainotā Bernadeta nolēma vairs neaizstāvēt priekšējās pozīcijas; viņa aizsūtīja pie velna Silviju ar tās pamācībām un atkāpās agrākajās pozīcijās, un rīkojās pareizi. Taču cīniņā nepietiek ar taisnību vien, cīņā vajag uzvarēt. Uzvaru Bernadeta neieguva.

Nemēģinādama vairs Markam turēt liturģiju, viņa tīkoja dot tam pašam iespēju to darīt (kādu vien tas vēlējās; viņai gluži vienalga!), kamēr pati pieskatīs kapelu, uzturēs to kārtībā un noslaucīs putekļus. Markam — katedra un altāris. Viņai — rūpes par svētītā ūdens traukiem. Vai šādi viss nebūtu iekārtots pēc abpusējas vēlēšanās? Markam būtu brīvība runāt un domāt, kā vien pats vēlētos. Viņa nodotos dzīves materiālajai pusei. Tas nebija maz! Viņai pietiktu ar to, ka viņai būtu vīrs. Pārējais Bernadetu neinteresēja.

Turpretī vienīgais, par ko interesējās Marks, bija šis «pārējais». Protams, ar noteikumu, lai viņa apkampienos atrastos jauna meitene — skaista vai neglīta, — tomēr tāda, kas patiktu. Bernadeta viņam nepatika. Un materiālajai nodrošinātībai, kuru viņa līdzīgi ēsmai tam piedāvāja, Marks nepiešķīra nekādu vērtību. Vēl ļaunāk — Marks tai neuzticējās. Pilnīga materiāla nodrošinātība tādam jauneklim kā Marks nozīmēja visu pabeigt, iekams kaut ko uzsācis. Viņš dzinās pakaļ tam, kas draudēja izslīdēt no rokām un ko tvarstīt šķita bīstami. Taču Bernadetas labklājība bija iegūstama par nelieliem izdevumiem. Garīgo prasību aprobežotība piespieda Bernadetu vēl pirms divdesmit gadu vecuma iežogot savu dārzu, vēl mazāk nekā dārzu, savas pilsoniskās mājas pagalmiņu, neliekoties zinis par to, kas notiek ārpus kvartāla robežām. Tā Komūnas laikā sīkie buržuā no Kasetas ielas nenieka nezināja par cīņām un kauju ugunīm citos kvartālos .. . Bet Marks ieelpoja un samanīja asiņu smaku visos pilsētas nostūros. Juta, kā zem kājām sabrūk domu pasaule. Marks bija spiests dzīvot un līdz pašam kaklam bradāt pa zemeslodes revolūcijām, būt klāt šaušalīgajās radībās un sniegt palīdzību . . . Bernadeta arī zināja, kādi satricinājumi notiek pasaulē; jebkura Parīzes meitene, ja vien tai atliek laika, par tiem izlasa savā laikrakstā, vispirms gan iepazinusies ar sīkajiem jaunumiem pilsētā, dažādajiem notikumiem, feļetona, modes, sporta un ziņojuma slejām. Pirmām kārtām — darbs, jo cilvēks nedzīvo izpriecu dēļ! «Lai vīrieši tērē laiku, strīdoties par to, kas notiek Ķīnā vai pie šiem boļševikiem, kas nozaga mūsu krievu vērtspapīrus!» Bet mums jānoņemas ar savu darbu un saviem rēķiniem, ēdienu un guļvietu, jāseko, lai dzīvoklis būtu tīrs un kārtīgs, neraizējoties par aplamībām, kas notiek pasaulē: kā nākušas, tās arī aizies … Teorijas Bernadetai likās blēņas. Viņa apmierinājās ar to morālo un sociālo konvenciju kopumu, kuras izstrādājušas, pārbaudījušas, ar pūlēm saliedējušas un saglabājušas stiprās buržuā paaudzes; reliģija te ieņēma savu vietu — pieticīgā katoļu reliģija ar vai bez ticības, tomēr praktiska un pedantiska, kas sekmēja un nodrošināja kārtību. Šajā ziņā Bernadeta atšķīrās no neticīgās Silvijas, kas nekad nespēja atteikties no dzēlīgiem, pret «melnsvārčiem» vērstiem jokiem, taču viņa ļāva Bernadetai vaļu, iecietīgi to izsmiedama un klusām purpinādama, ka neliela svētulības deva no sievas puses visumā esot vīram lieka ģimenes labklājības ķīla.

Visumā tas nebūt nebija tik droši! … Arēji nosvērtā, saltā un lietišķā Bernadeta, kura, kā likās, trīs nedēļas mēnesī neslēpa sevī nekādus negaidītus pārsteigumus, ceturtajā pārdzīvoja dīvainu mulsumu. Bernadetai mainījās raksturs; viņa vairs nesprieda un neuztvēra visu — kā lietas, tā cilvēkus — ar tām pašām acīm un ausīm, vairs neprata rīkoties ar stūri, bet ceļā taču bija grāvji un koki! Tā vien šķita, ka mašīna nupat, nupat uzskries tiem virsū … Šādas draudīgas briesmas kļuva hroniskas. Bernadeta jau paredzēja to tuvošanos un iekārtojās tā, lai, tām uzbrūkot, atietu, cik vien iespējams, nostāk, kā arī iemanījās valdīt pār sevi un visu to noslēpt. Taču sirds dziļumos tieši šajās stundās Bernadetā mita un viņai uzglūnēja naids, mīla, alkas, skaudība un greizsirdība, visi miesas un dvēseles jūtu uzliesmojumi, visas neapmierinātā un neapvaldītā rakstura sliktākās iztēles ainas. Bernadeta vienmēr atradās par sprīdi no visneaptveramākajiem izlēcieniem. Taču pamanīt to varēja vienīgi pēc rožainajiem viļņiem, kādi pēkšņi pārlija pār kaklu un atplūstot atstāja vaigos zaļganu bālumu. Viņa drebēja, plosīdama sev muti ar laužņiem, juta, ka nupat, nupat kritīs nemaņā, un savaldījās pašā pēdējā mirklī. Būtībā visas šīs draudošās briesmas un ciešanas saliedējās saldkaislē. Bernadeta izbaudīja to viena pati.

Markam par to nebija ne jausmas. Un — kas zina? — ja viņš to noskārstu, varbūt sāktu Bernadetai pievērst uzmanību. Marks bija no tiem vīriešiem, kurus pavisam aplam un neapzināti valdzināja bīstamais, tumšais, mulsais bezdibenis, jo kvēlā nakts sola bagātības, bet pliekanā diena tās padara bezvērtīgas, un dzīvē šādi vīrieši visvairāk baidās no vienmuļības. Šajā ziņā sev par nelaimi Marks bija īsts Anetes dēls! (Anetei ne reizi vien gadījās tādēļ ciest, un visvairāk viņu mocīja sirdsapziņas pārmetumi, ka arī dēlam būs jācieš viņas vainas pēc …) Pat ja Marks būtu saskatījis, kāda bezveidīga, verdziski padevīga dzīve ņudz šās peļķītes dibenā (tā uzvirmo vistumšākajās dzīlēs ikvienā no mums), arī tad nepievērstu tai vairāk uzmanības, cik šās peļķes gludajai virsmai — garlaicīgas sīkpilsones saltajai dzīvei.

Silvija, kas nebija tik saprātīga kā Bernadeta un ko meitene lūgtin lūdza neiejaukties, veltīgi klāstīja māsasdēlam tādas sievas priekšrocības, kura ar gudru taupību vadītu stingri norobežoto mājas dzīvi, ļaujot Markam ārpus tās robežām pilnīgu rīcības brīvību. Taču šis «saimnieķeļa» ģimenes ideāls, kurš glabā savus vērtspapīrus bankā, bet procentus un sievu iegūst uz kuponiem, vairs nepiederas mūsu laikmetam, kas nespēj ieslēgties mājā vien: tas vēlas pastāvīgi pārvietoties — atgriezies Wanderer'a laiks. Vai sieva var būt «ceļiniekam» ceļabiedre, kura dalās ar viņu pastāvīgajā nepastāvībā, ikdienas fiziskajā un morālajā nedrošībā? Tāda, lūk, ir jautājuma būtība. Ja to uzdotu Bernadetai, viņa gan nopūstos, ka jāatsakās no mājas pavarda, tomēr stingri atbildētu, jo viņa mīlēja Marku:

— Jā, es to gribu. Tātad es to varu.

Un viņa to varētu, vismaz zināmu laiku. Bernadeta bija drosmīga. Viņa spītētu briesmām tā labā, ko iekāroja, tā labā, ko mīlēja. Bet, lai cik arī patiess būtu šis «Jā!», tam sekotu vienīgi miesa, dvēsele — ne. Bernadeta solītu to, ko nespētu pildīt. Viņa velti censtos, ietu bojā, ja atrautos pati no savas dabas un liktenīgi tai pretotos (tās bija viņas tiesības). Viņa būtu akmens, kas piesiets pie vīra kājām, un vilktu to atpakaļ. Un galu galā sievietes inerces drausmīgais spēks lauztu vīrieša iedvesmu, ja tam būtu, kāpjot kalnā, jāvelk līdz šāda nasta.

Marka nojauta izrādījās gudrāka par Silvijas aprēķiniem, kura bija nodomājusi sagādāt viņam laimi pret paša gribu. Taču tikpat labi Silvija būtu ar mieru sapīt Markam kājas, lai aizkavētu viņu lauzt kaut kur sprandu. Starp abām sievietēm, no kurām vienai bija ļoti liela pieredze un otrai tādas nebija nemaz šajā ziņā, ne vārda par to neieminoties, valdīja slepena vienprātība. Un aizdomīgā Marka deguns to bija saodis. Daudz netrūka, ka Marks sāktu nīst Bernadetu. Jo vairāk Silvija meiteni slavēja, jo rupjāk Marks atbildēja. Abas puses nonāca tiktāl, ka reiz kādā no savām apoplektiskām lēkmēm Silvija, pietvīkusi gluži sarkana, pārskaitusies kā ragana aizcirta Markam deguna priekšā durvis, nosaukdama pakaļ:

— Ej pie velna, ubags tāds! Sities kā pliks pa nātrēm!

Jaunais ubags no tā neatsacījās.

Un Bernadeta palika kā Pelnrušķīte pie degošām oglēm — varonīga, saltu seju, noslēpusi sevī kvēli un ļaunu prātu.

Reiz, kad Markam kabatā atradās tikai daži franki, ko izdot par ēdamo, viņš devās uz kafejnīcu, lai tos nodzertu. (Diemžēl bez jebkādām pārmērībām!) Markam nebija tik daudz naudas, lai iztrakotos . . . Bet, ja Marks, tāpat kā šajā rītā, jutās noguris un viņam trūka ēstgribas, viņš tomēr nevarēja norīt sliktas kvalitātes, turklāt slikti pagatavotu gaļu, kas izraisīja riebumu, tādēļ labāk iedzēra tasi kafijas ar glāzīti konjaka, kas gan stimulēja rosīgumu, tomēr nāca par ļaunu kuņģim, un ņēma palīgā vēl vienu uzmundrinošu līdzekli — laikrakstus. Kādas dienas avīzes pirmajā lappusē Marka skatiens apstājās pie sensacionāli izkropļota attēla, tomēr viņš to pazina jau pašā pirmajā mirklī — šo zemo, dziļu grumbu izvagoto pieri, kas pārkārusies pār acīm, šo saniknoto gorillas purnu . . . Simons . . . Simons Bušārs .. . Tas noteikti bija viņš! Pāri tā galvai kā virs gaļas tirgotavas letes virsraksts ziņoja:

Slepkavība ātrvilcienā. Bandīts aizturēts . . .

Marks satraukumā apgāza konjaka glāzīti. Viņš lasīja, neko neredzēdams. Pārlasīja vēlreiz, cenzdamies sīki aptvert ik vārdu. Notikušais fakts bija neapšaubāms. Ātrvilcienā Parīze — Ventimija starp Dižonu un Makonu nakti guļvietā bija nožņaugts aizmidzis pasažieris. Slepkava pārsteigts mirklī, kad nācis ārā no kupejas, bet izlēcis pa logu no ejoša vilciena un pa uzbērumu noripojis lejā, kur to atraduši ar uztūkušu seju un lauztu gurnu. Upuris — pazīstams Parīzes finansists, neskaitāmu administratīvu biedrību loceklis. Slepkava — no ceļa noklīdis inteliģents, anarhists, komunists . . . Buržuāziskā prese vēl līdz šim nespēj atšķirt anarhistu no komunista . . . (Tā izliekas stulbāka, nekā patiesībā ir: tai izdevīgi abus jaukt.) Protams, visā šajā afērā «bija jūtama Maskavas roka» . . .

Marks satriekts devās prom, atstājis pusizdzerto kafijas tasi. Viņš neaptvēra, ko dara. Izkļuvis ārā uz bulvāra, Marks visu laiku atkārtoja: «Simon! . . . Simon! …» — neievērojot garāmgājējus, kuriem neuzgrūdās virsū tikai tāpēc, ka viņu vadīja mēnessērdzīgā nojauta. Marka atmiņā miglaini atausa ar Bušāru kopā pavadītās dienas, un, savādas, neapzinīgas aizstāvēšanās dziņas vadīts, it kā atrastos tiesas priekšā, viņš skaidri atcerējās viņu pazīšanās pirmās dienas, pirmo laiku, kad Bušārs tikko bija iebraucis no provinces — neaptēsts, nepiekukuļojams, nevainojams un ciets kā krams. Marks nojauta viņā darba zirga krietnumu, kurš nekad nepieviļ: spēcīgi veidots kakls, stipri vēzīši — īsts vaislas ērzelis. Līdzās viņam Marks jutās tik nevarīgs, tik ļengans, pamests visu trūdēšanas dīgļu varā, kādi mēdz būt lielajās pilsētās. Ja «Makbeta» raganas būtu tam teikušas: «Viens no jumsabiem noliks galvu uz ešafota,» — marks pārbijies ar nervozajām rokām aptvertu savu kaklu. Viņš bija tik pārliecināts par otru un tik maz — par sevi! Ko gan izdarījis Simons? Ko izdarījuši ar viņu? Kas to izdarījis? Visi! Visa šī nežēlīgā pēckara pasaule. Un mēs, tie pirmie …

Marka skatiens nejauši sastapās ar Verona-Kokāra izvalbītajām acīm; tas sēdēja kādā kafejnīcā uz terases un, ieraudzījis nākam Marku, nicīgi pasmīnēja, Marks izspraucās starp galdiņiem un neapsēdies jautāja nomāktā balsī:

— Veron, vai tu zini?

Verons, joprojām nicīgi vīpsnādams, attrauca:

— Zinu. Tas idiots iekritis. To jau es sagaidīju! Viņam nolaidīs asinis . . .

Marka acis aizklāja sarkana migla. Simona asinis iešļācās viņam acīs. Marks metās Veronam virsū, saķēra to aiz tuklā kakla un piespieda pie kafejnīcas sienas, saukdams:

— Slepkava! . . . Tu, tu esi viņu nogalinājis! . ..

Verons-Kokārs pārskaities atbrīvojās un ar varenajām dūrēm sāka blietēt Marka vājās krūtis, tad to sviešus uzsvieda uz galda, kur Marks uzkrita virsū apakštasēm un apgāztiem alus kausiem; kafejnīcas apmeklētājiem skaļi protestējot, nepiederīgā persona vienā mirklī tika izgrūsta ārā. No ietves, kur jau sāka pulcēties ļaudis, Marks ieraudzīja Veronu, kas izvalbītām acīm draudēja ar dūri, pērkonīgā balsī kliegdams:

— Pacenties, nelieti, vairs to neatkārtot! Citādi likšu policijai tevi apcietināt…

Divi policisti šķērsoja bulvāri. Marks, kuram no dusmām trīcēja kājas, cieši palūkojās Veronā pāri ļaužu dzīvžogam, kas tos šķīra, un atcirta:

— Ēzelis! Tātad tu kalpo viņiem? Tas ir visam kronis! Verons ierūcās un sāka visus grūstīt, lai mestos viņam virsū. Marks to vien gaidīja, sakrustojis rokas. Bet te iejaucās sievietes roka. Kāda ielasmeita, pazīdama Marku, aizrāva to līdzi, sacīdama:

— Tu nu gan esi prātu zaudējis, dārgumiņ! Taisies prom! Negribu, ka viņi tevi nobendē!

Sieviete Marku ātrāk nelaida vaļā, iekams tie bija nogriezušies aiz stūra. Marks nedzirdēja nekā, ko viņa sacīja. Tikai vēlāk, pārgājis pāri divām ielām, atcerējās gurdos un uztūkušos plakstus, asiņaini sārto krāsu uz plānajām lūpām, kuras atvadoties viņam draudzīgi uzsmaidīja. Jauneklis nodomāja:

«Ja šī labsirdīgā samāriete būtu satikusi Simonu, kas zina, viņš vēl būtu glābts.»

Marks velti nopūlējās atcerēties sievietes vārdu. Taču smeldzošā doma par traģēdiju atvirzīja to reizē ar viņas tēlu mūžīgā krēslā. Jauneklis joprojām atkārtoja: «Simon . . . Simon …» Un Verona ņirgāšanās sacēla viņā negantas dusmas. Marks runāja pats ar sevi:

— Šis nelietis to noveda no ceļa. Viņš gāza tam iekšā alkoholu, iedvesa kāri pēc zelta un sievietēm, kā bībeles lapsām mēdza piesiet pie astēm degošas lāpas; vēlāk tas viņu palaida vaļā, labības laukos, gandrīz vai jukušu prātā no mokām.

Un tagad šim nelietim nav daļas ne gar tā mokām, ne gar ugunsgrēku, viņš tikai berzē rokas . . .

Un Marka garās rokas arī sāka niezēt slepkavības alkās. Taču, pamanījis, ka uz viņu skatās, Marks sevi pārvarēja, iecirzdams nagus plaukstās, un pēkšņi, atguvis aukstasinību, saka aptvert rīcības plānu.

Nedrīkstēja ļaut Bušāram bez palīdzības aiziet bojā. Bija jātaurē biedriem pulcēšanās signāls . . . Biedriem . . . Kur tādus rast? Un vai tie vēl palikuši biedri? . . . Žans-Kazimirs dzīvoja Prāgā, viņš bija vēstniecības otrais atašejs. Ādolfs Ševaljē, kāda ministra privātais sekretārs, allaž atradās ceļojumā un banketos. . . Kāda bēda viņiem gar Bušāru! Tomēr viņi jāpiespiež. Bet kur lai visus sameklē? Par Žanu-Kazimiru nebija ko domāt! Marks kādā pasta kantorī uzšņāpa viņam nesakarīgu un pavēlošu atklātni, kas drīzāk gan varēja viņu tikai aizvainot. Kad Marks bija to iemetis pastkastītē, uznāca vēlēšanās dabūt atklātni atpakaļ. Par vēlu! . . . Vai nu par vēlu, vai ne, bet uz Žanu-Kazimiru cerēt nevarēja. Žans-Kazimirs negribēs slīkstoša vīra dēļ zaudēt vakaru. Marks sāka dzīties pakaļ Ševaljē. Lai arī cik maz Ševaljē toreiz izrādīja simpātijas pret Bušāru, vismaz principā viņš bija par biedriskumu; varbūt šīs jūtas radīs vēlēšanos apslāpēt šo skandalozo notikumu, turklāt ar ministru sievu palīdzību Ševaljē spēja daudz ko panākt. . . Marks skriešus metās uz ministriju Grenelas ielā. No turienes viņu kā biljarda bumbiņu aizgrūda uz grezno Ševaljē dzīvokli Buloņas meža avēnijā, taču dzīvokļa saimnieku Marks nesastapa mājās. Beidzot Marks nogriezās uz Tiesu pils pusi, un tur viņam laimējās notvert Ševaljē kādā svarīgā apspriedē, kur tas sēdēja pacilāti runājošu togu vidū, kamēr daži žurnālisti, stāvēdami malā un tīkodami gūt labu ķērienu, klausījās, izslējuši rūsganos siļķu purnus. Ševaljē, nepārtraukdams runāt, aizbildnieciski pamāja ar roku Markam un, kad bija beidzis garo tirādi, aizvilka to līdzi, sperdams platus soļus, tad, izklaidīgi klausīdamies viņā, nevaļīgi iejautājās:

— Nu, kas ir, draudziņ? Ko gribi man pastāstīt?

Taču, izdzirdis Marka pirmos vārdus, Ševaljē to pārtrauca:

— Piedod!

Un devās paspiest roku kādam advokātam, kas gāja garam. Ševaljē nesteidzās atgriezties, Marks gaidīja. Ševaljē saprata: šis lempis gaidīs līdz naktij. Viņš atgriezās, bet, tiklīdz Marks gribēja atkal vērsties pie viņa ar lūgumu, apturēja to ar plašu, patētisku rokas kustību, it kā sacīdams: «Tavu nelaimi!» — tomēr tikpat labi šis žests varēja arī nozīmēt: «Esi gan tu apnicīgs cilvēks!»

— Jā, jā, — Ševaljē teica. — Tas ir satriecoši! … Bet ko tur varam darīt? . . . Tagad vārds ir likumam.

Viņš svinīgi pamāja ar galvu, pasmaidīja pa labi, pasmaidīja pa kreisi un tad noburkšķēja:

— Es steidzos! . . . Piedod … Un citādi — kā ar veselību?… Es tev paziņošu šinīs dienās, aiziesim kopā pabrokastot… Ardievu, draudziņ!

Un prom bija.

Marks palika kā zemē iemiets. Nebija nekā ko atbildēt. Katrs dzīvnieks paliek uzticīgs savai dabai. Suns paliek suns. Kaķis — kaķis. Vilks — vilks. Esmu vilks, un ko tad es šeit meklēju? .. .

Marks devās mājup. Taču nevarēja ieslēgties viens pats ar sevi, kad sirdij uzgūlis tāds smagums. Lai arī kā Marks bija noguris, viņš meklēja ieganstu, lai novilcinātu atgriešanos savā istabā. Viņš pieķērās domai par Rišu. Jau sen Marks nebija ar to ticies. Starp viņiem bija izaugusi it kā stikla siena. Un šis atsalums sākās tūdaļ pēc tās nakts, kad Riša bija pret Marku tik izpalīdzīga un kad abi, sadevušies rokās, gulēja katrs savā guļvietā. Viņi vairījās viens otra. Sastopoties Riša izlikās, it kā neredzētu Marku, vai arī savilka lūpas naidīgā smīnā. Marks, lai arī nekā nesaprazdams, tomēr necentās noskaidrot iemeslu.

Taču šajā brīdī Markam bija vajadzīga sieviete, biedrs, kura sirdij (pat naidīgai) varētu uzvelt nastu, kas viņu nomāca. Sieviete vienmēr paliek sieviete — māte, māsa. Lai cik salta ir galva, sirds tai silta, un tā dreb līdzi visām vīrieša kaislībām, jūt tām līdz, pie sievietes sirds var allaž pieglaust galvu, kad tā kļūst par smagu. Sieviete ir ligzda.

Marks uzkāpa antresolā zem Valdegrāsas kolosa, kas atradās ielas līkumā. Viņš pieklauvēja.

— Ienāciet!

Bija vēls. Istaba jau grima tumsā. Riša izstiepusies gulēja tās dziļumā, tumsā; īsie svārciņi bija uzrāvušies, kājas, garas kā kurtam, kailas; viena no tām nokarājās uz alkova pakāpiena. Rišai ne prātā nenāca tās apsegt. Viņa vienaldzīgi nolūkojās, kā Marks tuvojas gausiem soļiem. Un, iekams Marka ieplētušies redzokļi pamazām aprada ar tumsu, iekams tie kaut ko spēja saskatīt, viņš izdzirdēja sprakstoņu, un degunā viņam iesitās savāda smaka: Riša dzīrās pīpēt opiju. Viņš nezaudēja laiku, lai šā iemesla dēļ uzsāktu strīdu. Vispirms viņš gribēja novelt no sirds smagumu. Marks runāja un runāja, lai gan Anrieta neko nejautāja. Viņš izstāstīja visu: par Simonu, Veronu, Ševaljē, par visiem dienā pārdzīvotajiem uztraukumiem, par nevaldāmo niknumu, sāpēm un šausmām. Marks negaidīja padoma (lai gan, kas zina? Kā jau prokurora meita, Riša varēja skaidrāk nekā viņš paredzēt lietas gaitu), tikai vienkāršu vārdu, līdzjūtības izraisītu izsaucienu, — vēl mazāk: Anrietas izstiepto roku, kas tumsā atrastu viņējo un to paspiestu, it kā sacīdama: «Mans mīļais!»

Taču Anrieta neteica nekā un nedarīja nekā, viņa klausījās, gaidīja. Arī Marks gaidīja. Nekas neiznāca. Tagad viņš Anrietu redzēja skaidri: tā gulēja uz muguras, izstiepusies visā garumā, galva atradās zemāk par vidukli, viena roka un kāja nokarājās; viņa gulēja kā sastingusi, nekautra, vienaldzīga, cieši raudzīdamās Markā ar saltu skatienu. Un šajā skatienā viņš izlasīja to, ko vienmēr neskaidri bija nojautis . . . Tikai allaž atteicies tam ticēt, jo sevišķi tagad, kad gaidāms šāds traģisks atrisinājums: nepatika pret Bušāru, klusa, dziļa, nepielūdzama, bez jebkādas iecietības. Viņa to vienmēr bija ienīdusi.

Marks vai smaka nost. Guļošās sievietes plānās lūpas, aizbultētas ar sarkanu svītru, dzedri pavērās, lai piedāvātu:

— Vai nevēlies pīpi? . . . Nē? . . . Nu, tad ej projām!

Marks aizgāja, neteicis ne vārda. Viņš dzirdēja, kā nočīkstēja parketa dēlīši zem Rišas basajām kājām un durvīs noklakšķēja divreiz apgriezta slēdzene.

*

Pārnācis mājās un novērtējis aizvadīto dienu, Marks vairs pats nezināja, kuru no trim ienīda visvairāk: Veronu, Ševaljē vai Rišu… Tikai vēlāk, dziļā naktī, Rišas seja, kuru viņš visu laiku nopūlējās atsaukt atmiņā, lai vēl vairāk ienīstu, parādījās izmocīta. Kad Marks stāvēja tur, blakus Rišai, viņš redzēja tikai acu dzedrumu, tikai naidu, kas grauztin grauza. Tagad viņš redzēja Rišas vaibstus. Arī viņu kaut kas mocīja … Jo ļaunāk! Jo labāk!

Nākamajās dienās Marku nemitīgi vajāja uzmācīgas domas. Viņš piespiedās strādāt; vajag taču strādāt! Markam ļoti patika savs darbs, tomēr Marks pārvērtēja vērtības un strādāja automātiski, jo visas viņa domas aizņēma šī ideja. Markam nebija nekādas iespējas kaut ko uzsākt. Vienīgais atvieglojums likās aizrakstīt mātei. Viņa gan nekā nevarētu ieteikt. Taču abi bija raduši dalīties savās likstās. Tā bija vārdos neizteikta vienošanās. Marks izjuta lepnuma un pateicības uzplūdu, kad Anete bija viņam pirmā atrakstījusi to, ko mātes nemēdz uzticēt dēliem, — tiešus, patiesus, asus vārdus par savu dzīvi un grūtībām, kā mēdz rakstīt biedrs biedram. Marks nebija stāstījis par šo saviļņojumu. Taču atmaksāja ar to, ka sāka sacensties ar viņu vaļsirdībā. Šī uzticēšanās no jaunekļa puses aizgāja pārāk tālu, un Anete dažreiz bija pagalam apjukusi, taču to neizrādīja. Viņa saprata, ka tā nebija nekaunība, bet gan nepieciešamība atvieglot sirdi: Marks to darīja, neko neslēpdams. Un viņu nevarēja turēt aizdomās neveselīgā savu netikumu izklāstīšanā Žana Žaka [267] garā. Varēja nojaust, ka Marks sarkst, ka pats sev saka: «Šoreiz māte mani sāks nicināt . . . Neko darīt! Man tas jādara …» Tagad abi bija droši: nekas no tā, ko viens būs atzinies otram, netiks noliegts. «Mans ir tavs . . . Tavs ir mans …» Tā ir liela laime dzīves haosa vidū — šī asins vienotība! Ne vienu stundu vien tā paglāba Marku un Aneti. Kad aiz noguruma un derdzīgurna asinis pieplūst sirdij, vārstuļi ritmiski atveras un aizveras, novadīdami tās artērijās. Nav pat nekādas vajadzības katrā ziņā dabūt atbildi. Pietiek ar piesaukšanu vien, lai tūdaļ pamanītu sirds atbildes pukstus. Uzrakstījis vēstuli, Marks to nakti jutās remdināts.

Un pēc sešām dienam viņš bija ne mazumu pārsteigts, ieraugot ienākam Žanu-Kazimiru. To nu gan viņš nebija gaidījis!

— Vai tu saņēmi? — Marks nomurmināja.

— Tavu vēstuli saņēmu, — atbildēja Žans-Kazimirs. — Vajadzēja jau nu gan par to uzzināt no laikrakstiem. Bet labi, ka atrakstīji. Es nez kā šo notikumu biju palaidis garām.

— Un no kurienes tu atbrauci?

— No Prāgas, protams. Iesēdos lidmašīnā, kas lido cauri Strasburgai. Nu jau trīs dienas esmu šeit. Pie tevis neatnācu ātrāk, jo tūdaļ uzsāku to, kas ir pats steidzamākais. Vai tu nedusmojies?

— Žan-Kazimir!

Marks to apkampa.

— Man šķiet, velti zaudējis laiku neesmu, — Žans-Kazimirs turpināja. — Tikai to tev tūlīt pateikšu: bīstos, ka nekā nepanāksim …

— Lai ko mēs panāktu, jādara viss iespējamais.

— Arī es tā domāju. Tomēr tas ir tik maz! Tu jau zini, ko var sagaidīt no draugiem.

— Kas tev to teica?

— Es biju pie viņiem. Un ik uz sliekšņa atradu tavas pēdas. Marks sāka nesaudzīgi tos zākāt. Žans-Kazimirs iebilda:

— Viņi ir tādi, kādi viņi ir. Vai tu joprojām lolo ilūzijas?

— Man nav nekādu ilūziju. Un es tā cerēju, ka vilšos tikai vīriešos. Taču viņi ir sliktāki, nekā domāju. Un vissliktākās ir sievietes.

Daži asi un grūtsirdīgi vārdi parādīja, ka Marks joprojām nav aizmirsis, kādu nežēlīgu naidu ieraudzījis un sajutis Rišas klusēšanā.

— Jā. Bet varbūt viņai ir kāds iemesls šādam naidam? Jautāja Žans-Kazimirs.

Marks bija pārsteigts.

— Kas? Kāds iemesls? Pret Simonu?

— Vai nu pret Simonu, vai kādu citu — pret tevi, mani, tas nav svarīgi! Viņa nīst kādu vienu vai visus vīriešus . . . Vai tu esi Rišu labi aplūkojis? Anrietas sejā jau lasāms, ka viņai ir savs iemesls.

Marks bija pārsteigts par šā cilvēka tālredzību, kurš vienmēr slīdēja visam pāri un nekur neapstājās. Vienā mirklī Marks atcerējās Rišas sagrauzto seju, ielūkojās pašos dziļumos un nodomāja: «Tiesa gan! …»

— Bet ko tu par to domā? — viņš jautāja.

Savilcis lūpas, Žans-Kazimirs noraidīja sarunu:

— Es neko nedomāju. Man nav laika domāt. Katrs kādu dienu iekrīt slazdos. Vai nu te, vai citur viņa savas spalviņas zaudējusi. Tā ir viņas darīšana. Vai nu ar spalvām, vai bez tām Riša tiks ar to galā. Sievietes allaž tiek galā. Labāk pievērsīsimies mūsu uzdevumam! .. .

— Tu esi pret viņām kļuvis skarbs, — sacīja Marks, — agrāk taču runāja — tu esot no viņu sugas.

— Tieši tāpēc. Mēs krāpām cits citu. Es viņas pazīstu. Viņas krāpa mani. Es krāpu viņas. Un tas mums nekaitēja. Labāk domāsim par šo plānprātiņu, kamēr tam neapgriež kaklu! . . . Ja esmu sieviete, kā tu saki, tad jau tas ir gluži dabiski, ja interesējos par šiem idiotiem vīriešiem, kāds esi tu un viņš! . . . Nestrīdies! Tu esi tāds pats kā Simons, tikai smalkākas sugas, taču tikpat nesaskaldīts un tikpat aprobežots it visā, ko vien jūs pasakāt. Ja reiz iekrītat slazdos, tad ne tikai spalvas, bet arī sevi visu zaudējat. Man jūsu žēl! Mēs jūtam pret jums mazliet nicināšanu, taču varbūt tieši tāpēc arī mīlam . ..

Marks labprāt būtu tam iecirtis pļauku. Klusībā viņš nošņāca: «Skuķis …» Tomēr tūdaļ norija siekalas: «Viņam taisnība! …» Taču, atcerēdamies, ka Žans-Kazimirs, lai kas arī tas būtu, viņa vai viņš, ne mirkli nevilcinādamies, bija atdrāzies no Prāgas, lai palīdzētu draugam nelaimē, Marks izdzēsa niknumā degošo skatienu, ar kādu gribēja iedzelties divdomīgi smaidošajā, šķelmīgajā jauneklī, un teica:

— Pietiek pļāpāt! Pāriesim pie lietas būtības!

— Lietas būtība, — mierīgi turpināja Žans-Kazimirs, — ir tā, ka es redzēju Simonu… Jā, man beidzot izdevās, pēc tam kad biju izklauvējies pie dažādām durvīm (un ne jau nu vienmēr augstākās durvis veras visvieglāk), panākt, ka man atver cietuma, pareizāk sakot, cietuma slimnīcas durvis, kur Simonam līmē kopā gabaliņus, lai viņš lielajā dienā būtu pilnā formā. Mēģināju ar viņu parunāt. Taču, izdzirdis pirmos vārdus, Simons mani apbēra lamu vārdiem. Viņš viscaur notīts saitēm tā, ka brīva vienīgi acs un daļa ģīmja: degunradža acs, maza, skadra, iekritusi, bet plaksts ciets kā rags. Uzmetusi tikai mirkli, acs uzreiz visu ieraudzīja, un degunradzis metās man virsū! Viņš mīdīja kājām visu — mani, tevi, Veronu, visus draugus. Simons atsakās tikties ar mums. Biju spiests viņu atstāt.

Sirdij sažņaudzoties, Marks iejautājās:

— Arī mani? Viņš nosauca mani?

— Nosauca. Nebēdājies! Tu esi kopējā blāķī. Dzīvajo pusē. Bet Simonam pierē jau uzspiests zīmogs: viņš pieder mirušo daļai.

— Vai tad nav nekādas iespējas viņu glābt?

— Nedomāju vis. Es tikos ar advokātu un dažiem citiem. Mēģināju tos noskaņot viņa labā. Taču ko var darīt, ja šis lopiņš atsakās no tā, ka viņu glābj? Viņš pat atsakās runāt ar advokātu un darījis zināmu, ka to nolamāšot tiesas sēdē . ..

*

Izmeklēšanā nevilkās ilgi. Lieta bija skaidra. Nebija nekā ko noliegt, un apvainotais arī to nemēģināja. Žans-Kazimirs vēlreiz atbrauca no Prāgas, lai piedalītos tiesas sēdē. Lai gan viņu iejaukšanās likās acīm redzami veltīga, abi draugi uzskatīja par savu goda pienākumu stāties tiesas priekšā kā liecinieki. Markam tas bija smags pienākums. Uzstāties publiski viņam šķita neciešami; Marks zināja, ka šādos gadījumos allaž zaudē; viņu stindzināja biklums un lepnums. Doma atrasties vaigu vaigā tik drūmā apkārtnē ar seno draugu, kas varbūt sāks uzbrukt vārdiem un pārmest, izraisīja Markā bailes. Jaunekli māca vēlēšanās aizbēgt vai kā bērnam piemiegt acis un aizbāzt ausis, līdz «tas viss būs beidzies» … Tomēr, jo vairāk Markam bija bail, jo drosmīgāks viņš kļuva un skaitās pats uz sevi: «Ej, gļēvuli!» Un viņš gāja.

Viss ap Marku grima miglā; viņš nekā neredzēja, pat neatcerējās, kā ienācis trokšņainajā Tiesu pilī, kā nokļuvis liecinieku zālē. Žans-Kazimirs, juzdamies labi, pavadīja viņu: ejot viņš pārmija te ar vienu, te ar otru sveicienus un jokus. Tomēr jutās gandrīz tikpat satraukts kā Marks, iedomājoties tikšanos ar Bušāru. Kārta liecināt viņiem pienāca jo drīz. Aizstāvības liecinieku nebija daudz. Kad Marku ieveda nāves stropā, viņš sasprindzināja kāju muskuļus, kas likās it kā piebāzti ar klijām, un sakoda zobus, sacīdams pats sev: «Neskatīties! Jo sevišķi uz viņu Neredzēt viņu!» Un Marks tūdaļ ieraudzīja viņu, un, tiklīdz ieraudzīja, — tā beigas! Vairs nespēja novērst acu. Aizkaitinātā priekšsēdētāja balss atgādināja Markam, ka tas runā ar viņu. Marks steigšus mēģināja iejusties liecinieka lomā, taču atradās tāda mulsuma varā, ka vairs nevarēja atcerēties savu vārdu. Aiz muguras Marks izdzirdēja smieklus. Priekšsēdētājs apsauca smējējus un gribēja viņu uzmundrināt. Pamazām Marks atguva pašapziņu; jaunekli pārņēma kauns, iedomājoties — citiem radušās aizdomas, ka viņam bail: Markam aizrāvās elpa, redzot šo purnu, kas blenza viņā, šo pazīstamo seju, tik bezgala pārvērtušos no likteņa sitieniem (ieskaitot policijā dabūtos belzienus), un viņu pārmāktu šaubas, ja viņš sastaptu degunradža nikno acu skatienu. (Žans-Kazimirs bija labi saskatījis līdzību. Taču degunradzim bija tikai viena acs: tas bija īsts vienacis.) Abu skatieni krustojās. Marks pamanīja, ka Bušārs strauji sakustas, lai pieceltos, bet to tūdaļ atsēdināja atpakaļ solā žandarmi, un Marks ieraudzīja niknuma šalti, pirmo šalti, kas izšļācās no viņa vienīgās acs. Marks nolaida skatienu. Viņu pārņēma šausmas. Markam šķita, ka vainīgs ir viņš un Bušāra balss viņu tūdaļ iznīcinās. Otru šalti Marks vairs neredzēja. Sakaitinātais skatiens pēkšņi atmaiga, un tajā palika tikai sirsnīga un parupja nicināšana. Tomēr Marks kuru katru mirkli sagaidīja, ka viņa liecību skarbi pārtrauks. Taču jauneklim bija vajadzīgs laiks, lai iejustos. Pēc tam kad Marks bija bērnišķīgi pinies savā runā, nomierinājies no ciklopa skatiena, bet aizvainots no apslāpētiem smiekliem, ar kādiem publika uzņēma viņa stostīšanos, — turklāt priekšsēdētājs ar savu ironiju drīzāk atbalstīja nekā nosodīja klausītājus, — viņš beidzot iecirtās un, kā tas mēdz būt ar kautrīgiem, kad šaujampulveris iesitas tiem degunā, tai pašā mirklī sāka spļaut uguni. Ar vienu rāvienu Marks pārlēca pāri visām piesardzības barjerām. Pateica ne tikai aizstāvēšanas runu (kuru tam nemaz nelūdza), bet arī izaicinošus un spara pilnus uzslavas vārdus Simonam. Tiklīdz Marku mēģināja apstādināt, viņš kā gailēns saboza spalvas, uzbrukdams sabiedrībai. Ar dzedru un trāpīgu iejaukšanos tiesas priekšsēdētājs aizbāza tam muti. Apmulsis, spiests atsacīties no saviem vārdiem, gailēns, tikko uzlidojis, ar apgrieztajiem spārniem atkrita atpakaļ savā peļķītē, kur sāka no jauna ķepuroties. Un apcirptā liecība beidzās bez jebkāda spožuma. Marks pazemots devās projām un atkal uzmeta Simonam skatienu, šoreiz nokaunējušos; Simona acs viņam sekoja ar sirsnīgu izsmieklu; likās, tas saka: «Nabaga puišeli!» Nokaunējies un satraukts Marks drosmīgi pamāja Simonam ar galvu. Simons ar aizbildniecisku un draudzīgu kustību pacēla roku atvadu sveicienam.

Marks savā mulsumā pat necentās uzzināt, kas noticis pēc viņa aiziešanas, kā Polifems [268] saņēmis Žanu-Kazimiru. Senais naids nebija nolicis ieročus. Tikko pamanījis smalko hermafrodīta purniņu, Simons metās tam virsū un saka riet. Viņš spļautin apspļaudīja seno draugu. Vārdu sakot, apkrāva ar kaunu un negodu. Simona advokāts steidzīgi vien mēģināja tam aizbāzt muti. Priekšsēdētājs pērkondimdošā balsī uzsauca, ka likšot apcietināto izvest ārā, ja tas turpināšot apvainot lieciniekus. Apsūdzētais nekaunīgi atcirta, ka aizliedzot sevi aizstāvēt, un nosauca visus lieciniekus par «suņiem, kas lienot uz vēdera» un Žanu-Kazimiru par «kuci». Beidzot izdevās piespiest Simonu klusēt; tas klausījās un smīnēja. Žans-Kazimirs, bāls un nicīgs, nodeva savu liecību saprotami, salti, labi akcentēdams. Viņš tēloja objektīvu vienaldzību, kuras visi iepriekš aprēķinātie vārdi varēja liecināt apsūdzētajam par labu, tomēr reizē arī pazemoja Simonu, attēloja to kā no pareizā ceļa novirzījušos zemnieku, cēlās un muļķīgās demokrātiskās ilūzijas upuri, kura atrauj no druvas rupjo zemkopi un uzveļ tam mūsu skolas garīgo darbu, kas tam nav pa spēkam un to apdraud. Žans-Kazimirs sacīja, ka slavenais Baresa senais izteiciens «no saknes atrauti cilvēki» esot novecojies un to vajadzētu aizstāt ar daudz precīzāko «no sliedēm izsisti cilvēki» un ka īstā vaininiece nekārtībā esot sistēma, nevis rīki, kurus tā padarījusi nederīgus. Šāda jautājuma nostādne glaimoja apslēptajai sīkpilsoņu augstprātībai, kuri klausījās Žanā-Kazimirā: viņiem bija patīkami piešķirt sev in petto[269] priekšrocību — palikt par civilizēta saprāta paudējiem. Palaikam Žans-Kazimirs runādams pārlaida salto un gudro acu skatienu tiesu zālei, vienaldzīgi un bez steigas tas pārslīdēja pāri īgnā Simona niknumā pietūku-šajai sejai, it kā tā būtu nedzīvs priekšmets, un atgriezās pie citiem priekšmetiem, kamēr viņš beidza izkopt savu īso un nevainojami veidoto teikumu plūsmu. Priekšsēdētāja uzslava un vispārējās simpātijas klusais, tomēr acīm redzamais vilnis pavadīja viņa liecības beigas.

Bet tad pēkšņi radās teatrāls efekts. Vārdu lūdza apvainotā tēvs. Lai gan viņš bija aicināts uz tiesu no Kosas [270] , taču tie, kas viņu pazina, necerēja, ka šis lauķis tik nepateicīga pienākuma dēļ atrausies no saviem akmeņainajiem tīrumiem. Vecais vīrs izšķīrās par braukšanu pašā pēdējā mirklī. Visi, gluži dabiski, gaidīja, ka viņš aizstāvēs dēlu. Taču zāle nodrebēja, iekams viņš bija paguvis izteikt pirmo vārdu. Abi vīrieši — tēvs un dēls — izslējušies stāvēja pretī un pārvērstām sejām un izvalbītām acīm lūkojās viens otrā. Naida dvesma pāršalca pār zāli. Kapa klusumā, pacēlis roku un nodevis zvērestu, vecais vīrs sāka runāt.

Tāpat kā dēls, viņš bija smagnējs un plecīgs, it kā ar cirvi no viena gabala iztēsts; drukns rumpis balstījās uz īsiem stumbeņiem; katrā pusē pieskrūvētas pa rokai — īstas knaibles; kājas, kuras nebija redzamas, droši vien arī pieskrūvētas pie grīdas. Nevienam neienāca prātā aplūkot galvu. Tā bija tāds pats loceklis kā četri pārējie. Bluķis kliedza (aizsmakums un apvaldīts niknums traucēja viņam runāt dabiskā balsī):

— Tiesnešu kungi, es nebraucu šurp, lai lūgtu jūs saudzēt šo cilvēku. Atnācu, lai pateiktu jums: «Atriebiet par mani viņam!» Kopš tās dienas, kad viņš atstāja savas nabaga nelaiķes mātes klēpi, viņš man ir kā dadzis acī. Nekā cita viņš nav sagādājis kā vienīgi nepatikšanas. Viņš bija pārāk lepns, lai strādātu fizisku darbu, un kaunējās būt zemnieks; viņam labāk patika ērti izlaisties uz soliem un nedarīt nekā, tikai piebāzt galvu ar nolādētajām grāmatelēm, kas pilnas nešķīstām lietām.

Tās tad nu arī iemācīja viņam ņirgāties par visu, kas ir cieņas vērts. Netieku gudrs, par ko jūs domājat, Parīzes kungi, tā sagandēdami mūsu puišus. Ja teikšana būtu man, es šīs grāmateles sagrūstu kūtsmēslos, bet visus šos papīrus, visus šos rakstnieku skribelējumus izlietotu dibena noslaucīšanai. Es vismaz cerēju, lai sevi mierinātu, ka varbūt šie mēsli reiz nesīs viņam augļus. Nelietis lielījās, ka gatavojoties kļūt par kādu tur ministru. Bet no viņa iznācis karātavu putns. Jūs teiksiet: no viena līdz otram ir tikai sprīdis, — iespējams! Taču viņš iestrēdzis pusceļā. Sargājiet viņu labi! Mums viņš nav vajadzīgs! Diezgan jau mums asinis maitājis! Nav neviena paša mūsu paziņu vidū, ģimenē vai ciemā, kam viņš nebūtu mēģinājis izkrāpt naudu. Ja jums izstāstītu visus līdzekļus, kādus nelietis izlietojis, lai izslauktu šos ļautiņus, tad ar to vien pietiktu, lai viņu aizsūtītu uz katorgu. Tikai ar mani gan viņam nelaimējās. Es viņu pazīstu. Mani vis neapvedīs ap stūri!

Simons atvēra milzīgo muti un tam uzsauca:

— Apveda gan tevi ap stūri! . . . Veco ragnesi! . …

Nervozu smieklu šalts satricināja klausītājus. Tā samazināja saspīlējumu. Mērķis — šajā gadījumā vecais vīrs— atzīmēja: «Trāpīts!» Velti sirmgalvis skraidelēja un klaigāja. Tā viņš tikai vēl vairāk apstiprināja, ka sitiens tiešām trāpījis. Sekoja nikna vārdu maiņa, un, iekams priekšsēdētājam izdevās panākt klusumu, nebija grūti iztēloties traģikomēdiju ciematā: vecā Tēzeja, kas apsievojies otru reizi, niknā sadursme ar Ipolitu. Blēdis bija aptraipījis savu ligzdu, un — kas vēl trakāk — varēja nojaust, ka ar Fedras palīdzību tas ne tikvien panācis to, ka tā ielaidusi viņu ne tikai tēva gultā, bet arī tēva makā. Vecais vīrs neparko negribēja to atzīt. Apzagšana viņu sakaitināja vēl vairāk nekā apziņa, ka viņam uzlikti ragi. Tomēr viņš neveikli mēģināja visu noliegt. To svinīgi pasludināja pats zaglis.

Kopš šā mirkļa visiem kļuva skaidrs, ka tēvs atdos miesu no savas miesas bendēm. Visi gaidīja . . .

Ilgi jāgaida nebija. Kad vārdu atkal deva vecajam vīram, tas, dūrēs sažņaugtās rokas vicinādams, kliedza:

— Es neatbildēšu uz viņa cūcībām! Man pietiek! Es vairs nepazīstu šo nelieti. Viņš mūs visus licis kaunā. Es lūdzu dievu, lai tas man piedod, ka esmu devis šim nelietim dzīvību. Tiesnešu kungi, viņš pieder jums. Dariet savu pienākumu! Savējo esmu izdarījis. Atpestījiet mani no viņa!

Ar strauju kustību vecais vīrs pēdējo reizi pavērsās pret dēlu, galvu noliecis, draudīgu skatienu. Tad nospļāvās uz grīdas, pagriezās un teciņiem, ragi pa priekšu, izsteidzās ārā. Vispārējā kņadā kļuva dzirdama prokurora balss, kas nosauca to par romieti, un pēc tam Simona rēciens: viņš vai smaka nost aiz smiekliem. Pēc tam sākās asa vārdu kauja starp viņu un tiesas priekšsēdētāju. Simons gribēja izgāzt dusmas uz tēvu. Viņš sacīja, ka toreiz, kad dzīvojis trūkumā, tēvs drīzāk būtu pacietis, ka nosprāgst dēls nekā paša cūka. Šis badakāsis ar savu cietsirdību bija novedis viņu līdz noziegumam; lai atriebtos tēvam, Simons ne tikai pavēstīja vecā vīra blēdīšanos nodokļu maksāšanā, apvedot ap stūri ierēdņus, bet arī bez jebkādas kautrības izklāstīja kādu skatu neķītru, dzejā uzrakstītu pasaku garā, kuru izspēlējis tēvam kopā ar pamāti. Publikas karstākā vēlēšanās bija tajā noklausīties. Taču iejaucās tiesa: tikumības trūkuma dēļ (to šeit būtu grūti atrast) tā aizklāja to ar savu vairogu — likumu krājumu. Trakojošais apcietinātais nekaunīgi atteicās apklust: viņš izsmēja tiesas priekšsēdētāju un saņemtu aiz apkakles savu advokātu, ja vien to atļautu roku važas. Lai izbeigtu strīdu, apcietinātais bija jāizved ārā no zāles.

Prokurora un aizstāvja runa tagad jau vairs nesaistīja uzmanību. Pirms sprieduma pasludināšanas Simonu atkal ieveda zālē Nevienam vairs nebija šaubu, kāds šis spriedums būs. Vienbalsīgs: «jā, vainīgs», «pēc tīrākās sirdsapziņas un pārliecības». Bez vainu mīkstinošiem apstākļiem. Nāves sods.

Simons, pietvīcis sarkans, tomēr mierīgi noklausījās spriedumā, pievērsis vienīgās acs kvēlojošo skatienu tiesas locekļiem, un, nikni tos visus noskatījis, sacīja:

— Es nožēloju tikai vienu: ka Francijā nav vēl kāds ducis tādu kā es, lai it visiem jums uzšķērstu vēderus.

Simonu tūdaļ vilkšus izvilka no zāles, kamēr viņš rēca:

— Slepkavas! … Es jums nometu savu galvu! Rijiet to!

Publika rēca līdzi. Likās — to pārņēmis ārprāts. Nekad neviena izrāde nebija to tik ļoti aizrāvusi. Lūk, kur bija īstais, tik bezgala kārotais «tautas teātris»! Te vismaz nogalināja pa īstam! Suņu varza nevīlās: tā juta asins smaku. Tie rēja. Dažas sievietes tik tikko nesagrāba krampji. Šķiru barjeras bija sagrautas. Visi brāļojās. Pēkšņi Markam, kurš bija kļuvis zilgani bāls un kuru vilkšus vilka ārā Žans-Kazimirs, pieķērās klāt Bete; jauno sievieti nevarēja ne pazīt, viņa bija bezgala uztraukta, smējās un raudāja reizē un izgrūda veselu straumi nesakarīgu vārdu. Žans-Kazimirs, kas vēroja Beti, saķēra to, kad tā krita nesamaņā. Viņš nosēdināja paģībušo uz trepju pakāpiena. Bete gandrīz tūdaļ atguva to mazumiņu, kas tai aizstāja saprātu. Taču tūdaļ jauno sievieti sagrāba nelabums. Arī Markam daudz no tā netrūka. Beidzot abiem izdevās novest Beti pa kāpnēm lejā, kur kādā kaktā tā sāka vemt. Žans-Kazimirs draudzīgi turēja tai galvu. Viņš gribēja jauno sievieti pavadīt, tomēr nevarēja atstāt nevienu no abiem. Viņš tos iestūma kādā taksometrā un uzdeva šoferim Betes adresi. Taču viņa ar negaidītu sparu sāka protestēt: uzstāja, lai viņu aizved Pie Rišas. Ceļā Betei vēlreiz uznāca nelabums. Žans-Kazimirs palīdzēja viņai tikt augšā pie Rišas, tad pats nokāpa atkal lejā, iesēdās blakus Markam taksometrā un aizveda jaunekli sev līdz uz viesnīcu. Marks, bezgala novārdzis, nepretojās; viņš pats neuzdrošinājās atlaist vaļā sakostos zobus: viņam stājās sirds. Marks pats nezināja, kā nokļuvis Žana-Kazimira istabā uz guļamkrēsla.

— Liecies garšļaukus! — teica Žans-Kazimirs.

Marku pārņēma kauns. Ar liekuļotu skarbumu viņš ierunājās:

— Nospēlēja gan labi! Bija ko paskatīties! Žanu-Kazimiru piekrāpt tomēr nevarēja. Viņš bija pārlieku jūtīgs, lai turpinātu sarunu par šo tematu. Žans-Kazimirs paraudzījās, kā vārās kafija elegantajā kafijkannā, pievērsdams tai Marka uzmanību, un, kad abi ieelpoja aromātu, kas cēlās no tasēm, Žans-Kazimirs ar savu arlekīna smaidu jautāja:

—Nu, kāda tev likās muļķīte?

—Bete? — pārsteigts vaicāja Marks.

—Es saku: «muļķīte Bete» …

—Nesaprotu.

—Vai tu labi to aplūkoji?

—Nabaga meitene! Viņa neizskatās vis labi. Novājējusi.

—Tikai ne vēders!

Marks novaidējās vien. Viņš saprata . . . Vairāk šajā dienā viņi Simonu nepieminēja.

*

Pēc divām dienām vakarā Marku apmeklēja kāds jauneklis, kura neglītā, neievērojamā, izkāmējusī seja likās Markam pazīstama. Pirms Marks to atcerējās, apmeklētājs pateica, ka esot Simona advokāts. Jauneklis nebija pārāk daiļrunīgs, un viņa vārdiem trūka valdzinājuma. Tomēr viņš bija dziļi saviļņots. Advokāts pastāstīja, ka viņa klients atteicies parakstīt lūgumu dēļ apžēlošanas un atrisinājums esot nenovēršams: Bušāram piedāvājuši izteikt pēdējo vēlēšanos, taču velti; tikai tajā brīdī, kad advokāts jau gājis projām, Simons viņu pasaucis atpakaļ, lai pateiktu, ka labprāt gribētu redzēt Marku.

Marks gan to nemaz negribēja. Baiļu sajūta kā kamols sakāpa kaklā. Aizžņaugtā balsī Marks sacīja:

— Es iešu pie viņa, ja vien tas iespējams.

Marks cerēja, ka nebūs iespējams.

Taču advokāts pateica, ka jau nodrošinājies ar atļauju un, ja Marks esot ar mieru, tie tūdaļ varot doties uz cietumu: lejā gaidot taksometrs. Atlikt uz rītdienu nevarot.

Marks piecēlās:

— Tādā gadījumā ejam!

Advokāts redzēja Marka apjukumu un to saprata. Taksometrā viņš mēģināja, gan neveikli, apliecināt Markam, ka klients izraisot viņā līdzjūtību; viņš jau priekšlaikus zinājis, ka process jāzaudē; tieši tāpēc, starp citu, viņam arī šo lietu atstājuši un viņš to pieņēmis, jo pats esot iepazinis izmisumu, kādā posts un nekad neremdināmās alkas baudīt, un cietsirdīgo tuvinieku vienaldzība var iedzīt jaunu zemnieku puisi, kas nokļuvis pēckara Parīzes izvirtušajā vidē. Advokāta sarūgtinājums bija dziļš, taču bezpalīdzīgs. Viņš no dzimšanas piederēja uzvarētiem. Uzticēt viņam savu likteni nebija visai prātīgi. Marks, pavirši klausīdamies advokātā, neapzināti atvirzījās nostāk.

Cietumā bija dots attiecīgs rīkojums. Viņus ielaida; pie kameras durvīm advokāts, paspiedis Markam roku, atstāja to vienu. Marks iegāja kamerā gluži kā kapā.

No augšas pa blāvo, aizrežģoto loga rūti krita balta, nedzīva gaisma. Nekādu ēnu. Ēna ir dzīvība.

Mirušais stāvēja kaktā. Viņš devās pie Marka, kurš kā iemiets palika turpat uz sliekšņa un, neviļus atstreipuļojis pussoli atpakaļ, atslējās pret durvīm, kas bija aizcirtušās. Simons pamanīja šausmas Marka acīs un pavīpsnāja:

— Tev bail? Nu, manu zēn, nomierinies! Ne jau nu tavu ādu dīrās . . . Tava āda, veiksminiek, paliks tev pašam.

Marks pietvīka. Apkaunējies un sāpināts viņš iebilda:

— Simon, vai tu tiešām domā, ka esmu tik ļoti pieķēries savai ādai? Mans dievs, mans dievs, cik tā gan vērta!

— Daudz tā nav vērta, — Simons labsirdīgi atteica. — Taču sargā to! Tā tev piederas.

Simons stāvēja Markam pretī, ieplētis kājas un mētādams rokas. Marks, kas joprojām nebija uzdrošinājies uz to paskatīties, pacēla acis, ieraudzīja apcirptos matus un tuklo seju, kas bez ļaunuma viņam uzsmaidīja. Marku pāršalca jūtu brāzma. Rokas, kas bailīgi slēpās aiz muguras, pastiepās uz priekšu. Simons tās satvēra.

— Neģēlīgu pienākumu gan es tev uzliku! . . . Vai ne, manu zēn? … Es to zināju . . . Tieši tāpēc arī to izdarīju… Es saderēju pats ar sevi, ka tu nenāksi… Tu esi atnācis. Esmu zaudējis. Tomēr tas ir ieguvums …

— Simon, — ierunājās Marks joprojām drebošā balsī, — ar ko varu būt tev palīdzīgs?

— Ne ar ko. Ar to, ka esi šeit. Tu pierādīji man, ka šai prieka mājā, šai pasaulē, kuru drīz vien atstāšu, tomēr vēl ir kāds mazs zēns, kas nav vēl pārdevies, kas mani nenoliedz . . . Tu velti drebi … Jā, drebi. . . Tāpat kā tiesas sēdē . . . Pārāk varens tu nebiji! Viņi tevi iebiedēja. Tev sametās bail, un tu pasteidzies lūgt piedošanu, ņēmi savus vārdus atpakaļ. . . Lai nu kā! Tu tomēr tos pateici! … Viens pats pret vilkiem, sermuļiem [271] un cūkām … Un tas nebūt nav slikti šādam mazam zēnam! Es biju tev pateicīgs. Tevī ir vairāk godīguma nekā visam šim ganāmpulkam kopā.

Marks jutās drīzāk pazemots nekā glaimots. Viņš tikko manāmi atmeimuroja atpakaļ un sašutumā un sarūgtinājumā attrauca:

— Paldies par godīguma patenti!

— Vai tu domā, — man nav tiesību izdot šādu patenti? Tu maldies, manu puisēn! Es to zinu labi! . . . Kad saku «godīgs», es ar to nedomāju izkastrētu aunu. Tu vari notriept savu ādu ar strutām un asinīm, tomēr tu esi godīgs, ja nebēdz, ja gļēvi nesaki: «Tas neesmu es,» — ja iespļauj tiem rīklē: «Es! Me, me! Adsum qui feci!»[272] — ja esi gatavs par to atbildēt.

— Un vai tu esi gatavs atbildēt? — jautāja Marks.

— Esmu gatavs. Un, ja varētu visu sākt no gala, darītu to pašu. Un izdarītu vēl labāk.

Markam nebija vēlēšanās strīdēties. Viņš nopurpināja:

— Kāpēc?

— Bet kam gan dzīvot? Dzīvot nozīmē vai nu nokaut, vai tikt nokautam.

— Nē! — iesaucās Marks, kā bērns izstiepdams rokas, it kā gribētu aizsargāties.

Simons palūkojās viņā ar līdzjūtīgu smaidu.

— Ak, tu piena teliņ! Tev tikai mātes tesmenis vajadzīgs! Toties pierē jau dīgst radziņi.

— Arēnā vērsis allaž priekšlaikus nolemts bojā ejai.

— Tad pacenties, lai izrāde vismaz būtu saistoša! Un izšķetini zarnas matadoram! … Es kā idiots paliku sapinies ar ragiem zirga iekšās … Tu veiksi to labāk.

— Un tāpēc tu liki man atnākt, lai to pateiktu?

— Un kāpēc gan ne? — attrauca ciklops, izsliedamies visā augumā. — Tas ir mans testaments sabiedrībai.

— Vai tu novēli tai briesmoni?

Vienīgā acs iedzirkstījās priekā un atmaiga. Simons sažņaudza savās skarbajās plaukstās jaunā drauga roku:

— Nabaga mazais briesmonis! Tam bail no savas ēnas . . . Bet, lai tu darītu ko darīdams, es tevi pazīstu, tu cīnīsies . . . Vai gribēsi vai negribēsi! . . . Kas dzimis vērsis, tas arī mirst kā vērsis. Tam neizgriezīs . . . Bet tā ir tava darīšana! Man gar to nav ko noņemties … Ja esmu tev licis atnākt, manu puisēn (šādā mirklī es tev nemelošu), tad, lai arī mums āda būtu miecēta un sirds cietāka par dūrēm, lai arī mēs nīstu cilvēkus un nožēlotu, ka nav izdevies uzspridzināt visu šo bodīti, — brīdī, kad gatavojamies aiziet, mirkļiem sajūtam kājās vājumu, un mēle, pārkaltusī vērša mēle tā vien niez aiz vēlēšanās vienu reizi, vienu vienīgu reizi vēl nolaizīt otra vērsēna spalvu . . . Viņš paraudzījās Markā, kas gribēja paslēpties. Simons juta savos pirkstos drebam Marka roku. Neveiklā maigumā viņš čukstēja:

— Vai tev būtu pārāk grūti mani noskūpstīt?

Ne dzīvs, ne miris Marks to noskūpstīja.

— Paldies! Ej projām! — sacīja Simons. — Tu esi vienīgais, ko esmu mīlējis.

Marks vairs nevarēja atrast durvis. Simons to brālīgi aizvadīja līdz durvīm. Markam nebija pat spēka atgriezties, lai pateiktu ardievas uz nāvi notiesātajam.

Nākamajā dienā galva noripoja.

*

Šajās dienās Marks vairāk nekā jebkad uzticēja vēstulēs savas domas mātei. Tuvām dvēselēm šķiršanās ir vislielākā labdarība, kas atbrīvo no kautrības un salauž visus šķēršļus.

Tā bija dīvaina sarakstīšanās. Neviens neteiktu, ka tās ir dēla un mātes vēstules. Abi juta, ka stāv ārpus sabiedrības robežām. Sirds dziļumos viņi bija brīvi ne tikai no tās aizspriedumiem, no tās nosacītās tikumības un likumiem (tūkstošiem vīriešu un sieviešu mūsu dienās nonākuši tiktāl), bet ar drošas nojautas palīdzību bija izstrādājuši paši sev likumus, savu pašu morālo līgumu par savienību un vienprātību: slepenu, pašas dabas diktētu līgumu starp māti un tās mazuli, kas abi bija iemesti džungļos. Mazulim pieaugot, viņu attiecības mainīja raksturu, māte nemanot pārvērtās gluži vienkārši par vecāko un — tuvāko, jo nu tie stāv vienā un tai pašā krastā un ūdens straume tos vairs nešķir: abi dzesē slāpes viens otram līdzās; ikviens atnes otram savu medījumu — savu dzīves pieredzi džungļos; viņi ar to dalās, gan ar jaunu, gan vecu, un nebūt ne pati vecākā pieredze jaunajam liekas novecojusies, nedz arī jaunākā vecākajai šķiet nesvarīgākā.

Marks izstāstīja mātei visu par drāmu, ar kuru dzīve to bija savedusi tik tuvu kopā, ka, liekas, giljotīnas nazis krizdams nosvilpa gar pašu ausi. Marks tai rakstīja — vienīgi nejaušības dēļ naža trieciens neesot skāris viņa kaklu: Simons tikpat labi varētu būt Marks. Izmisums, neprāts un noziegums mājo ikvienā no mums: viens noturas pretī, otrs pakrīt. Vai gan var zināt — kāpēc? «Tas bija viņš, bet varēju būt es. Man nav tiesību nevienu tiesāt…»

Marks nav pārsteigts, saņemot Anetes atbildi:

«Nē, ne Tev, ne man, mums nav tiesību tiesāt šo nelaimīgo …»

Anete raksta par Simonu ar tāda cilvēka līdzjūtību, kurš visu sapratis. Tomēr viņa piebilst (un Marka sirds satrūkstas):

«Taču nebūt nav tiesa, Mark, ka viņš varētu būt Tu, ka Tu varētu būt viņš. Tu esi tas, kas esi: Tu. .. Mans auglis . . . To var noraut no koka. Tomēr tārpains tas nevar būt. . . Noziegums un kauns mājo — jā, to es zinu — gan Tevī, gan manī. Taču varu pār mums tie neiegūs. Lai kā Tevi kārdinātu … (Un Tu kriti kārdinājumā … Tu gan neesi man teicis, taču es to nojaušu.. . Un kas saka Tev, ka arī es neesmu kritusi kārdinājumā? . . .) Tomēr, paldies dievam, noziegums un kauns mums gājuši secen!»

Marka augumam pāršalc karsts vilnis. Un viņš nodreb . . . «Un tu kriti kārdinājumā! . . . Arī viņa, šī sieviete, «kritusi kārdinājumā»! . . . Un viņa tam to pasaka! … Ar vienu pašu rokas mājienu viņa aiztrauca Marka slepenās bailes. Ja jau māte stāvējusi to pašu bezdibeņu malā un tomēr ir tik pārliecināta par saviem soļiem, tad viņam kā vīrietim jānoturas vēl jo vairāk. Tomēr, lai pārbaudītu māti, viņš savā vaļsirdībā aiziet tālāk nekā jebkad. Marks tai apraksta neprātu, kāds brīžiem pārņem jaunus cilvēkus, no kura viņš pēkšņi elsdams pamodies, krampjaini savilcis pirkstus, juzdams, ka atrodas uz neģēlības robežas. Vēlāk Marks nodomā: «Ko es viņai pateicu?» Taču māte atbild dēlam:

«Tu biji uz robežas. Tu ielūkojies bezdibenī. Tas ir labi. Tevi vairs negaidot nepārsteigs. Tā dēļ jau es radīju savu Marku, lai viņš riskētu. Riskē! Arī es riskēju un esmu riskējusi. Ne jau visiem lemts sevi pazudināt.»

Un ar savu atklāto, nopietno un valšķīgo smaidu piebilst:

«Esmu mēģinājusi divdesmit reižu. Un nekad nav izdevies. Tu nebūsi par mani veiklāks. Padosimies liktenim, manu zēn, un noskūpsti mani!»

Nonācis līdz šīm rindām, Marks sāka lēkāt aiz prieka. Grīdas akmens plāksnes nodrebēja. Reizē ar cigaretes dūmiem viņš aizpūta visu, par ko bija kaunējies.

«Ejiet citu plaušās!»

Šajā dienā viņš ielās ieelpoja to pašu sagandēto gaisu. Tomēr izaicinoši sacīja:

— Man ir pašam savs gaiss. Man zem kājām cieta zeme. Manās dzīslās rit manas Rivjēras asinis.

Taču upe [273] nenesa zeltu. Un dzīve šajā ziemā bija grūta. Markam nekur neveicās, un viņa veselību sagrauza trūkums. Jauneklis negribēja lūgt palīdzību mātei, un muļķīgais pašlepnums lika viņam atteikties no mātes piedāvātās naudas. Pirmkārt, Marks nebija pārliecināts, ka viņa pati neatrauj sev maizes kumosu. Otrkārt, šis muļķa gailēns uzskatīja par neiespējamu pieņemt naudu no sievietes… Vai tad māte ir sieviete? … Jā, viņa uztverē — sieviete! Jaunekļa atteikuma vēstule skanēja dzedri: «Nepastāvi uz sava!» Anete nepastāvēja uz sava … Ir gan muļķi šie vīrieši! … Taču viņa bija ļoti priecīga, ka Marks ir vīrietis.

Marks gan nepieņēma no mātes naudu, tomēr pieķērās tās domām un, ja nebūtu tās lolojis sevī, tad šai skarbajā ziemā justos bezgala vientuļš un sastindzis no aukstuma. Marks sildījās pie šīm domām kā pie ugunskura, kuru neviens neredz. Pat, kā jauneklis domāja, arī viņa pati ne. Taču Aneti pārāk cieši saistīja ar dēlu visapslēptākie pavedieni, lai tā neredzētu dažos skarbajos un skopulīgajos vārdos gluži kā akmeņoglēs sakopotu kvēli. Anete neskaidri nojauta, ka kļuvusi dēlam par spēcīgas un šķīstas, gandrīz reliģiozas pielūgsmes veidolu. Viņa uzskatīja, ka tas ir muļķīgi, taču sirds dziļumos izjuta pret dēlu pazemīgu pateicību. Kaujiniekiem nepieciešama mīlas un cieņas ilūzija … «Non sumdigna[274] . . . Tomēr pateicos tev, manu mazo bruņiniek …»

Šī dīvainā, vārdos neizpaustā abu dvēseles tuvība palīdzēja jaunajam kaujiniekam šais vientulības un trūkuma mēnešos noturēties virs tumšajiem un ledainajiem ūdeņiem, tajos nenoslīkstot . . . Tomēr kājas viņam sala! Kādreiz vēlu vakarā, kad Marks gāja pa ielu, klaudzinādams pazoles pret ietvi, lai sasildītos, pēkšņi uz vāji apgaismotā stūra miglā saskatīja tādu kā pazīstamu stāvu. Marks strauji pasviedās sāņus, lai to nepamanīts aplūkotu. Viņš nemaldījās — tā bija Riša. Piespiedusies ēnā pie aizvērta laikrakstu kioska, lai uz viņu nekristu elektriskā luktura gaisma, Riša vēroja kādas mājas durvis. Viņa paslepus kādu uzmanīja, tikai mazliet pasvērusies uz priekšu. Marks apstājās dažus soļus attālu un arī paslēpās. Iela bija tukša. Pulkstenis tornī rādīja vienu. Riša nepakustējās. Viņas skatiens bija kā piekalts aizvērtajām durvīm. Tās mazliet pavērās. Riša gandrīz izlēca no paslēptuves, viņas labā roka iznira no tumsas, pastiepās, taču tūdaļ atkal noslīga. . . Iznācējs nebija tas, kuru viņa gaidīja . . . Atkal paslēpusies, Riša klausījās svešinieka soļos, kuri pamazām attālinājās. Arī Marks paslēpās . . . Taču roku viņš bija redzējis un tagad saprata visu. Marks klusām piezagās klāt kioskam, apgāja tam apkārt un satvēra Rišu. Viņa salēcās aiz bailēm un dusmām un klusēdama sāka pretoties, iecirzdamās Marka krūtīs ar nagiem. Marks mēģināja Rišai izraut ieroci, izgriezdams tās roku locītavā. Viņš piespieda pie sienas saniknoto sievieti, taču tā pieliecās un iekoda viņam rokā. Marks čukstēja tai pašā pakausī:

— Riša! Tas esmu es! Marks! Riša mīļā, nebaidies! . . . Atdod revolveri!

Pēc īsas, tomēr spraigas cīņas neprāta pārņemtā sieviete uzvarēta padevās. Pēkšņais uztraukums aprima un izlauzās elsās. Marks piespieda tās šņukstošo muti sev pie krūtīm, mierinādams:

— Nu, nu, pietiek, pietiek! …

Tad pacēla Rišas zodu un, nevarēdams izvilkt savu kabatas lakatiņu, kā zīdītāja noslaucīja ar pirkstiem tai vaigus un degunu; galīgi salauzta Riša ļāva viņam vaļu. Marks uzmauca tai dziļāk uz pieres drēbes cepuri, kas izskatījās pēc ķiveres un bija nošļukusi uz sāniem, sakārtoja un aizāķēja mēteli un, redzot, ka Riša vairs nepretojas, paņēma to zem rokas, piespieda tas elkoni cieši sev pie sāniem, un vilkšus aizvilka meiteni līdz. Riša gāja kā mēnessērdzīga … Uz kurieni abi devās? Viņi nezināja . . . Meitene par to nedomāja … Kur gāja Marks, tur gāja arī viņa; neko neredzēdama, paklausīgi devās līdzi pāri ielai, pagriezās pa labi, pa kreisi. Kāda viņai daļa? Tikpat labi viņai būtu arī kādas upes vai ezera dzelmē. Marks stāstīja visādus niekus; ne Riša, ne viņš pats tajos neklausījās. Marks visu laiku domāja: «Ko lai iesāku ar viņu? …» Vest uz mājām? Atstāt meiteni šādā brīdī vienu būtu necilvēcīgi un neprātīgi. Taču kājas pašas no sevis veda Marku uz Kižasas ielu, uz viesnīcu, kurā viņš bija apmeties. Pie durvīm Marks izšķīrās:

—Kāp augšā!

Un izteica skaļi savas domas:

— Ikvienam sava kārta!

Tagad bija pienākusi viņa kārta dot patvērumu izmisuma pārņemtajai Rišai.

Anrieta neko neiebilda, ne ar vienu vienīgu kustību neizpauzdama ne noraidījumu, ne piekrišanu. Tā devās augšā pa kāpnēm. Nožēlojamā, netīrā, neuzkoptā istabelē (Markam bija kauns, ka Riša to visu redz, taču viņa neredzēja nekā . . .) Riša palika stāvam kā sastingusi. Marks apsēdināja viņu uz gultas; Riša izdarīja visas kustības, kādas viņš lika darīt, tomēr pilnīgi apātiski: rokas tai bija noslīgušas gar sāniem, plaukstas ļengani nokārās. Marks rauca uzacis, kodīja lūpas un beidzot izšķīrās: noņēma Rišai cepuri, atāķēja mēteli, atraisīja apavu aukliņas un iecēla meiteni savā gultā. Šajā mirklī viņas augumu pārņēma nervoza reakcija: to sāka kratīt auksti drebuļi.

— Lien zem segas! … — Marks nočukstēja. — Ļauj, es visu izdarīšu, maziņā!

Viņš to drusciņ piecēla, lai atklātu gultu. Riša ļāva sevi izģērbt, acis tai bija vaļā, taču tā šķita nekā neredzam. Meitenes vājie pleci nejuta pieskaramies neveiklos pirkstus, kas to izģērba. Marks uzsedza Rišai visu, ko vien smagāku un siltāku no drēbēm atrada savā ceļasomā. Un, kamēr uz spirta lampiņas sila dzēriens, viņš sēdēja blakus gultai un, pabāzis roku zem segas, sildīja Anrietas ledainās, zeķēs apautās kājas. Aiz pārguruma abi iegrima stingumā. Kad vārošais ūdens šņākdams sāka kūsāt pāri tējkannai, Marks sarāvās. Viņš piecēlās, pagatavoja groku, mazliet piecēla meitenei galvu, lai piespiestu norīt dažus malkus. Šķidrums sākumā lija ārā no mutes, ritēja no zoda lejup pa kaklu; no applaucējuma viņa atguvās. Riša palūkojās Markā un beidzot to ieraudzīja. Meitene ieskatījās Marka raižpilnajās acīs, redzēja kūpošo glāzi viņa rokā, neveiklās kustības, ar kādām viņš mēģināja ieliet tai mutē karoti groka. Riša atvēra muti un norija dzērienu kā bērns. Vaigos iesitās viegls sārtums. Ar tikko manāmu kustību viņa atvairīja karoti. Marks nopriecājās, redzot meiteni atgriežamies pie dzīvības, un saspieda tai deniņus, sacīdams:

— Tagad guli! Vai tev ir silti? — Un gandrīz tai pašā mirklī pamanīja, ka meitenes galva atdusas uz netīra spilvenpārvalka, un viņu pārņēma drausmīgs kauns. Taču Marks nevis noslēpa šo mulsumu, bet pateica:

— Piedod!

Un aizgāja pēc tīra dvieļa, lai paklātu to zem meitenes galvas. Šis naivais kauns palīdzēja Rišai galīgi atģisties, un, pacēlusi dvieļa maliņu, viņa pat pasmaidīja, norāva dvieli, nometa to uz parketa un, pieglaudusi vaigu spilvenam, aizvēra acis.

Marks vēl brīdi pagaidīja, tad, redzēdams, ka meitene nomierinājusies, ierīkojās kā nu varēdams uz diviem krēsliem un nodzēsa gaismu.

Tumsā atskanēja Rišas balss:

— Bet tu, kā tu pārgulēsi nakti?

— Neuztraucies! Man ir labi.

— Tu taču neaizmigsi uz krēsla.

— Nav jau pirmā reize.

— Nu, vismaz atbalsti krēslu pret gultu, lai neizveltos ārā. Marks iekārtojās uz diviem krēsliem blakus gultai, kājas

nolicis līdzās Rišas galvai un galvu atbalstījis gandrīz pret viņas kājām.

— Paturi gan manas kājas! — sacīja Riša. — Man tā ir labi.

Marks atkal saņēma rokās meitenes kājas. Pēc laiciņa Riša ierunājās:

— Tu esi labs.

— Nezinu … Nedomāju vis.

— Kad es saku «labs», tad tas domāts salīdzinājumā ar citiem.

— Ar ko?

— Ar pārējiem suņiem.

— Arī es taču tāds esmu.

— Un es esmu kuce.

— Jā, šonakt tu tāda biji.

— Un es pat nebiju spējīga ielaist viņam lodi vēderā! Viņa sāka spārdīties ar kājām pa gultu.

— Nu, pietiek! Nespārdies! Tu esi sasaistīta. Marks cieši saspieda meitenes potītes.

— Paklau, Mark, tev vismaz jāzina, ja nu reiz liktenim labpaticis, lai tu iekristu manos tīklos …

— Man nekas nav jāzina . . . Un ko gan īsti? Kādu muļķīgu pieviltas mīlestības stāstu, ja to maz var saukt par mīlu…

— Jā, es to saucu tā … Un kāda gan starpība, vai nosauc tā vai citādi? . . . Viņš gribēja mani, un es gribēju viņu. Viņš paņēma mani, un es paņēmu viņu. Un tagad viņš mani pamet, esmu viņam apnikusi. Viņš grib citu un ņem citu. Man gribas viņu nogalināt. . .

— Riša, vai ar šīm blēņām nu reiz ir cauri? Tu vairs neatkārtosi? — bārās Marks.

Riša norija siekalas, pāris reižu dziļi nopūtās un tad teica:

— Izbeigts. Jā. Neizdevās. Kaut ko tādu vairs nemēdz atkārtot. . . Taču man vajag tev visu izstāstīt, lai atvieglotu sirdi, lai atriebtos . . .

— Nabaga meitenīt, tavas sīkās dēkas man ir pretīgas. Klusē! Turklāt es vairs nespēju, man nāk miegs. Beidzos vai nost. ..

Riša nervozi iesmējās.

— Neko darīt! … Beidzies vien nost! Un klausies! . . . Man ir vienalga, ka tev tās pretīgas. Man arī pretīgas… Es ar tām tev ierīvēšu degunu… (Viņa saķēra Marku aiz abām ausīm un vairākas reizes paberzēja tā degunu palagā …) Tu tēloji ņufaundlendieti, izvilki mani no ūdens pret manu gribu… Tur nu līdzēt nespēju! Lai pabeigtu glābšanu līdz galam, tev jātukšo kopā ar mani rūgtais kauss!

— Nu labi! — Marks padevīgi piekrita.

Taču tūdaļ arī aizmiga. Riša, sēžot gultā, noliekusies pār guļošo, nikni klāstīja visu un, lai atgādinātu Markam, ka jāklausās, laiku pa laikam iegremdēdama drebošos pirkstus jauneklim matos, papurināja viņa galvu. Tomēr miegs bija spēcīgāks. Marks uztvēra Rišas īgnos vārdus kā mazliet trauksmainu šūpļa dziesmiņu. . . Viņam nāca prātā nakts bangainā jūrā. Un pēdējais, kas vēl atplaiksnīja jaunekļa apziņā, bija abas kājas, kuras viņš turēja, tās kustējās, kustējās un izlocījās līdzīgi rokām, kamēr viņa runāja .. .

Lai gan Riša zināja, ka Marks jau sen vairs neklausās, tā turpināja stāstu līdz galam. Un tikai tad, atliku likām izrunājusies, mitējās. Vārdu dzirnām spēji apklustot, Marks sapņos sagrozījās. Krēsls, uz kura atradās viņa kājas, apgāzās. Riša saķēra Marku aiz jostas un, aptvērusi abām rokām jaunekļa gurnus, ievilka viņu gultā sev blakus. Marks bija apģērbies, tikai noautām kājām. Riša noguldīja viņa basās kājas uz spilvena sev pie vaiga, bet Marka galvu — pie savām kājām. Un arī iesnaudās.Tā viņi pavadīja blakām visu nakti — Marks zem segas, Riša virs segas. Abi bija bezgala pārguruši. Gulēja kā nosisti, tā, kā mēdz gulēt tikai šajā vecumā — septiņas stundas no vietas bez pakustēšanās. Ap pulksten vienpadsmitiem no rīta viņi pamodās — abi vienā laikā, tai pašā stāvoklī.

Apjucis Marks pietrūkās gultā sēdus, ieraudzīja sev pie kājām piekļāvušos Rišas vaigu un steidzīgi pierāva kājas sev klāt, nomurminādams:

— Piedod, piedod!

Riša sāka smieties un pateica: — Paldies! Un notupās tāpat kā viņš. Tā viņi tupēja gultā un raudzījās viens otrā kā divi budistu priesteri. — Man jānokaunas … — sacīja Marks. Riša paberzēja degunu gar Marka degunu.

— Nu, tad kaunies arī, kaunies, muļķa zēn! . . . Labāka spilvena man nekad nav bijis . . . Cik jauki es izgulējos! Nomazgājos, atbrīvojos no visas šās sērgas, kas bija man uzbrukusi. Esmu pārliecināta, ka nekā neesi dzirdējis, nekā neatceries no visa tā, ko šonakt izgāzu pār tavu galvu.. .

Marks mēģināja atcerēties:

— Nevienu vienīgu vārdu.

— Tas nekas! Tu esi saņēmis it visu brāzienu. Un, manu draudziņ, lai tu darītu ko darīdams, reiz tu tik un tā visu atcerēsies, pa drusciņai vien; es taču runāju tev ausī, lai viss nokļūtu tieši smadzenēs.

— Neko teikt — jauka velte!

— Ko tad tu gribi? Citādi jau nekļūst vieglāk, ja nenoveļam savu slogu uz otra pleciem.

— Un vai tev kļuvis vieglāk?

— Noteikti. Kuņģis tukšs. Sirds brīva. Esmu tīra un svaiga.

— Tad jau labi. Es vairs nekā neiebilstu.

— Un dari labi! Ja tu tagad uzdrošinātos ieminēties par kaut ko, kas noticis šajā naktī, es noliegtu it visu. Es noliedzu … Pamēģini tikai! … Nekas, it nekas nav noticis.

Riša to kaitināja. Marks palika atplestu muti, pārsteigts no šīs pārdrošības, raudzīdamies smejošajā, atspirgušajā sejā, kurā vairs nebija ne miņas no pagājušās nakts satraukuma.

— Nolādētie sievišķi! — Marks iesaucās. — Viņām ir septiņas dvēseles un septiņas sejas.

— Tas vēl ir visai maz.

Riša iekļāva rokās viņa vaigus un cieši tos saspieda:

— Manu labo zēn! .. . Manu mazo puisēn! . . . Cik tu esi vājš! .. . Cik gan es tev esmu pateicīga! Vai tu maz vari to iedomāties? . . . Nē, nemēģini vis! . . . Labāk, ka es viena to apzinos.

— Taču arī es to visai labi apzinos.

— Paskat, kā! . . . Iedomu pūslis! Augstprātīgo muļķi! Tagad viņš vēl pieprasīs, lai es atzītu viņa pakalpojumus! . . . Kas zina, varbūt vēl pieprasīs, lai par tiem samaksāju!

— Nu, protams! Maksā ciet!

— Ak, tu augļotāj! Cik jāmaksā?

— Apsoli, ka nekad vairs tā nedarīsi!

— Ikreiz, kad gribēšu kaut ko tādu darīt, nākšu pie tevis lūgt atļauju.

— Un ja es noraidīšu lūgumu?

— Tad paklausīšu.

Jokiem pēkšņi sekoja stingrs, nopietns tonis un atklāts skatiens, kas pauda:

«Diezgan jokots!»

— Sit saujā! — aicināja Marks. — Tu esi sasaistījusi sevi ar solījumu.

Viņi sadevās rokās.

— Bet tagad, — sacīja Riša, atbrīvodama segā ievīstītās kājas, — iesim ēst! Esmu tik ļoti izsalkusi! …

Viņa nolēca uz grīdas.

Marks jutās neveikli. Viņa naudas maks bija tukšs. Riša to nojauta. Tā nekautri paziņoja:

— Ņemu tevi savā uzturā. Šoreiz maksāju es.

Marks enerģiski atvairījās.

— Manu puisēn, tev jāpakļaujas manai gribai. Citādi noruna neskaitīsies. Sākšu atkal slepkavot.

Marks nepiekrita.

— Turi muti! Atvērsi tad, kad sēdēsi pie pilna šķīvja.

— Riša, tu gribi mani pazemot.

— Nu, protams! Tas lieliski noder tavai veselībai. Tu vai plīsti no iedomības. Tā jāsalauž. Tu mazgāji galvu man. Ikvienam sava kārta! . . . Saki — vai nav tiesa? Tu nekad vēl neesi dzīvojis uz sievietes rēķina?

— Protams, ne!

— Lieliski! Dzīvosi uz manējā!

Viņa berzēja rokas, griezās kā vilciņš, paņēma Marku zem rokas, kāpņu telpā ieknieba tam un aizrāva to līdz uz ielas.

Studentu restorānā abi kāri aprija gaļu, kurā sārtoja asinis. Piedevām pie parastā ēdiena Riša pasūtīja vēl vieglu maltīti pirms deserta — labi treknu Brī sieru un pudeli veca Bonnas vīna. Rišas acis dzirkstīja šķelmīgā zobgalībā. Pretoties likās bīstami. Marks padevīgi ļāva tai darīt visu, — būdams bezgala apmierināts, — sirdsapziņa bija iemidzināta un klusēja kā pārbarots ķēdes suns. Šķita tik jauki reiz krietni paēsties!

Kad abi izgāja ārā no restorāna un Markam bija jādodas uz darbu, Riša pateica:

— Iedod man savu atslēgu!

Vakarā Marks atrada Rišu atkal savā istabā lāpām viņa kreklus un zeķes. Visas Marka atvilktnes un ceļasomas bija iztukšotas. Papīri un priekšmeti sakrauti kaudzēs uz gultas, abiem krēsliem un grīdas. Un ne jau nu viss likās tīrs, nebūt ne viss! Marks mēdza samest netīro veļu sienas skapja vienā stūrī. Riša bija visu izvilkusi, izšķirojusi, saskaitījusi, pārskatījusi un pat šo to bļodā izmazgājusi. Pie loga uz auklas žuva flaneļa krekli un kabatas lakatiņi.

Marks būtu vai zemē ielīdis. Nekas viņam nelikās tik nepatīkami kā ļaut kādam redzēt savas kaites un apkaunojošo apakšveļu! Viņš atslīga gultā, paslēpdams seju plaukstās.

— Ai, nē, nē, nē, nē! — viņš žēlabaini atkārtoja.

— Nu, nu! … Vai tas nav gluži dabiski?… — Riša vaicāja tādā balsī, kurā jautās labsirdība.

— Visas šīs skrandas … — Marks ievaidējās.

— Tieši tāpēc! Tās jau sen bija noilgojušās manu roku.

— Kā tad! Lai nosmulētos gar šiem netīrumiem!

— Tu laikam domā, ka neesmu pie tā pieradusi! Sievietei ne tas vien jāpieredz.

— Tas nu gan nav labi! Nē, nē! Tev nebija tiesības . . .

— Es pati ņemu sev šīs tiesības. Pēc viņējās nakts man katrā ziņā jāatgūst pārākums pār tevi. . . Esmu to atguvusi. . . Bet nu gan šo pēcpusdienu izstrādājos pa īstam! Es tev teicu: «Nu es tevi mazgāšu …» Un izmazgāju arī… Mazo netīreli!…

Marks izmetās laukā no istabas: viņš vai smaka nost aiz kauna. Riša nosvieda darbu, saķēra Marku aiz rokas un atveda atpakaļ.

— Manu mīļo, mazo puisēniņ … Tā tu man patīc vēl labāk.. .

Marks joprojām grieza galvu sānis. Riša saķēra viņu aiz zoda un pagrozīja uz visām pusēm.

— Dumjais! . . . Mēs taču esam brāļi — bēdu brāļi.

— Cūcības brāļi, — rūkdams un smiedamies attrauca saviļņotais Marks.

— Kas gan var būt vēl labāks?

Marks palīdzēja meitenei savākt veļu. Diena slīga pret vakaru. Bija jāiededz gaisma.

— Šoreiz pietiks! — noteica Riša. — Te vēl pietiks darba veselai pēcpusdienai. Ieradīšos atkal rīt.

— Kā? Tu aizej? — viņš iesaucās.

— Protams. Eju uz mājām.

Riša redzēja, ka Marks ir apbēdināts.

— Jā, mans draugs! Viņnakts jauko dēku atkārtot būtu riskanti.

— Marks izskatījās apmulsis. Riša sāka smieties.

— Vai tu tā nedomā? Ja vienreiz sazin kāda brīnuma dēļ viss izdevies labi, tad atkārtot nozīmētu kārdināt pašu velnu.

— Velns tā vien ilgojas, lai to kārdinātu. — Protams! . . . Un arī velna māte!

— Tātad? …

— Tātad nē.

— Tev taisnība. Tas, kas bija, ir par daudz jauks.

Riša sakārtoja matus zem kapuces, raudzīdamās pie loga pakārtajā spogulī; aiz muguras viņa redzēja stāvam Marku.

— Tu tomēr esi lāga zēns.

— Un arī tu nemaz neesi tik peļama!

— Taču diezgan nejauka pret saviem mīļākajiem, to tev varu apgalvot.

Viņa izaicinoši apcirtās apkārt.

— Nu, un mēs?

— Un mēs … Tieši tāpēc! … Kāda laime, ka mēs tie neesam! . . . Nu, nu, nevaiksties aiz pieklājības!

— Ne jau nu aiz pieklājības!

— Kā nu ne, tu meli! … Un atkārto reizē ar mani: «Kāda

laime!»

Marks izstiepa pretī rokas. Riša tās satvēra.

— Kāda laime, ka tu — esi tu, bet es — esmu es un ka mēs turam viens otru aiz rokām!

Pēc tam šķelmīgi piebilda:

— Tās nu gan bija kājas, ko mēs viens otram turējām!

— Tu soļoji pār mani, un es soļoju pār tevi. Ja neesam ne draugi, ne mīlnieki, Riša, kas tad mēs esam viens otram?

— Mēs esam viens otram zeme. Mēs stigām slīkšņā, taču atkal izvilkām kājas ārā un nu atkal stāvam uz zemes. Tagad varam iet tālāk. Pirms aiziešanas — vienreiz jau neskaitās — var arī saskūpstīties.

Viņi skaļi nomutēja viens otru kā divi nebēdņi puikas.

— Bet tu taču atnāksi? — jautāja Marks.

— Kā nu ne! Diedelniek, man taču ir tavas lupatas! Turklāt mēs šodien neko nepaguvām pateikt. Rīt parunāsim!

*

Taču parunāt tiem rītdien neizdevās. Kad Marks, aizkavējies ilgāk darbā, pārradās mājās, Riša jau bija aizgājusi. Viņš atrada tikai kārtīgi salocītu veļu, bet uz galda gulēja viens pats zeķu pāris ar diviem izplātiem caurumiem, pa kuriem varēja izbāzt vismaz sešus no desmit pirkstiem. Tā bija gluži kā piedauzīga vizītkarte, kas pauda: «Tiksies ar mani rīt.»

Viņi satikās. Bija sestdiena. Visa pēcpusdiena viņu rīcībā, lai pļāpātu. Riša sēdēja uz gultas malas. Marks — jāteniski uz krēsla. Viņi apdedzināja sev pirkstus, aizmirsdami ievilkt dūmu. Omulība bija radusies pati no sevis. Riša atbrīvojās no saviem noslēpumiem. Visi šie mīļākie — tikai tukša plātīšanās. Viņai nekad nav bijis citu kā vien tas, kuru tonakt paslēptuvē gaidījusi. Riša zobojās pati par sevi un ar liekuļotu cinismu atzinās, ka, lai gan dzīvojusi Parīzē visai vaļīgi un ne reizi vien nokļuvusi riskantos stāvokļos, tomēr nekad nav spējusi spert pārsteidzīgu soli: kaut kas fiziskam riebumam līdzīgs pasargājis viņu pašā pēdējā mirklī.

— Tomēr, — viņa piebilda, — esmu viengabalainas, veselīgas dabas, man ir savas prasības, un es nebīstos tās apmierināt: par to es pārliecinājos ar šo idiotu! . . . Taču kāpēc tam bija jānotiek tieši ar šo lopu, ar šo lielo zirgu (man tā vien gribētos

salauzt pātagu pret viņa muguru . . .), nevis ar tādu, kas mani būtu spējis savaldzināt. . . piemēram, ar tevi? . . .

Marks ļāva tai runāt. Tad teica:

— Tu būtībā esi krietna francūziete, tikai uzliec sev par pienākumu tēlot lomu, kas tev nav piemērota. Tu ietiepies, dari to par spīti saviem vecajiem. Tava vieta labāk būtu uz laukiem pie viņiem . . . (Riša sāka protestēt. . .) Tu neesi radīta, lai ar karabīni rokā pa naktīm uzglūnētu mīļākajiem. Tu esi radīta, lai paturētu gultā labu vīru, vienu pašu visam mūžam, un apzinīgi kopā ar to laistu pasaulē bērnus — veselu baru … Es tos redzu iztēlē, redzu, kā tu baro tos ar krūti. . .

— Bet man nemaz tādu nav. Patausti!

— Mazākās gotiņas dod to labāko pieniņu.

— Es pat neesmu gotiņa. Vāja kažele, kas skraidelē pa lauku. Un tu iedomājies, ka tā ļaus sevi piesiet pie žoga uz visu mūžu?

— Ja tu vēlies, varēsi domās palikt tā pati kažele, kas lēkā, kož un plūc zāli pie citu dzīvžogiem. Domās tu desmit reižu piekrāpsi savu vīru . . . Un, mans dievs, es neredzu nekā nepiedienīga, ja tu patiesi pāris reižu uzliksi tam ragus. Pāris reižu visā mūžā — tas ir sīkums! . . .

— Gribētu gan redzēt tevi šādā stāvoklī, lielo bandīt!

— Nē, nē, ne jau par mani tagad runājam.

— Bet saki man, Mark, saki atklāti — vai kopš tā laika, kad mēs pazīstamies, tev nevienu vienīgu reizi tas nav ienācis prātā? — Kas?

— Tas, ka tev uzlieku ragus?

— Nē, tik tiešām ne. Bet vai tev tas ir ienācis prātā?

— Es mēģinu to darīt šajā mirklī. Un nespēju . . .

— Mēs neesam radīti iejūgam.

— Un tomēr tik labi saprotamies! Tu esi vienīgais, kas ieskatījies manī, un es — ielūkojusies tevī. . . Un tieši tāpēc tas tā ir. Savienoties mēdz tikai tie, kas viens par otru nezina nenieka.

— Vajadzīga nakts, lai atdotos viens otram.

— Tev tā būs, tu pats sev tādu radīsi, par to esmu pārliecināta, tu iekritīsi tās sievietes tīklos, kas spētu tev visvairāk kaitēt. Tu negribēsi nesaskaldīta rakstura rāmu sievieti, par kuru būtu drošs. Tas tev liktos par gaišu!

— Varbūt tev taisnība.

— Ikviens labāk pazīst otra likteni: zina to, kas otram jādara sevis labā. Un, protams, otrs to nedarīs!

— Tātad es nemaz neesmu tik slikti saskatījis, — vai tu man piekrīti? — par ko tev vajadzēja kļūt un kas tu esi kļuvusi?

— Kas es neesmu kļuvusi? Jā, to tu pateici pareizi — mans dzīves veids Parīzē mani bendē nost. Esmu dzimusi Riša [275] , — esmu strops, man vajadzīgas pelēkās debesis pār manu Luāru. Bet šie milzīgie skudru pūžņi ar savām saindēto domu sēnēm — tas viss pilda mani ar riebumu un šausmām. Es gribētu tam visam pielikt uguni. Veicīgi šurp gāzes granātas — lai izbeigtu šīs neģēlības!

— Nu tad brauc prom! Bēdz! Atgriezies uz saviem laukiem!

— Es nevaru.

— Kāpēc?

— Tur ir mans vecais. Viņš man neuzticas.

— Vai tu domā, ka mācība, ko viņš saņēma no tevis, nav bijusi pietiekama, lai vecais izturētos prātīgi?

— Ak, no viņa es vairs nebīstos. Tēvs ir slims. Viņš izturēsies mierīgi. Viņš baidītos tikai viena: ka es atkal neaizbraucu.

— Nu, un tad?

— Nu, viņam jāsper pirmais solis.

— Vai lai vecais vīrs tev lūgtu piedošanu?

— Lai man pastieptu pretī pāris pirkstu!

— Bet, ja viņš to nedarīs, tu nekustēsies ne no vietas?

— Nē, noteikti ne!

— Ēzeļa galva!

— Kazas galva! . ..

Marks ņēmās meiteni no jauna pierunāt. Riša klausījās, klusēja un in petto uzskatīja, ka Markam taisnība. Tomēr bija stingri nolēmusi neatzīt savu alošanos.

Lai pārmainītu sarunas tematu (lai gan viņa vēl vienmēr centās sekot Marka domu gaitai), Riša sāka runāt par Beti. Betes grūtniecība gandrīz vai beigusies traģiski. Neprāta pārņemta, šī mietpilsone joprojām mēģinājusi to noliegt. Grūtniecība bijusi redzama kā deguns sejā, taču viņa nav pratusi ne samierināties ar to, ne tikt no tās vaļā. Pateicoties bēdpilnai laimei — kritienam kāpnēs, — Bete no tās atbrīvojusies, tomēr tik tikko nesamaksājusi ar savu dzīvību.

— Un kas bija tas nelietis? — iejautājās Marks.

— Viņa pati nebija spējīga to noteikt. Tā kā Bete bija laba, vāja, vienkārša un dumja, tie darīja tai pāri tik, cik gribēja.

— Kas?

— Visi. Verons, Simons, Ševaljē, visa šī varza. Tu esi vienīgais, kas nav to darījis.

— Mana nabaga Riša! Es saprotu tavu naidu.

— Nē, pat nīst nozīmē kļūdīties. Jāzina, ka džungļos valda viens vienīgs likums: būt pašam stiprākajam. Ak, vai tiem, kas ļauj sevi piekrāpt!

— Nevar taču vienmēr aizsargāties.

— Tātad uzbrūc! Citas izvēles nav.

— Un mēs — kā ar mums ir šobrīd, Riša?

Viņa nometās ceļos un pieglauda vaigu pie Marka plaukstas:

— Dieva miers.

Marks maigi noglāstīja viņai galvu:

— Nu tad tas jāizmanto. Glābies, Riša! Bēdz prom no džungļiem! Citādi tu galu galā atstāsi tur savus kauliņus, savus sīkos, baltos kauliņus. Un tas būtu žēl! Tu esi daudz vairāk vērta, nekā pati vēlies. Tu visu laiku velti gribi piespiest mani

mainīt domas. Tomēr es tev neticu …

Riša noskūpstīja Markam delnas.

— Bet kas īsti ir ar mums visiem? Mēs laikam esam sajukuši …

— Viss ir sajaucies. Karš, kari — jauno laiku mežonība. Tie izpostījuši visas vecās ligzdas, ieviesuši ārprātu skudru vidū. Tu spēj savīt sev jaunu ligzdu un savij to! Tas ir drošākais. Ceru, ka tu tai nepieķersies. Taču ligzda tev vajadzīga. Lai to savītu no jauna, jāsāk no paša sākuma. Uzcel savu šūniņu, savas šūnas, pēc tam savu stropu.

Riša piecēlās, nopūtās, sakārtoja matus, iesvilpās, atslābināja rokas un teica:

— Tev, Mark, derētu sludināt katķismu…

Tad iesmējās tam pašā sejā, parādīja garu degunu un aizsteidzās …

Viņa tā arī neko neizdarīja, tikai velti ļāva laikam aizritēt. Reiz Riša atkal atnāca; rokas viņai bija ietērptas melnos cimdos.

— Vecais nomira. Tev bija taisnība. Es gaidīju pārlieku ilgi. Braucu prom. Par vēlu! …

Riša runāja bez jebkāda saviļņojuma. Tomēr Marks saklausīja sirdsapziņas pārmetumu mokas un rūgtumu.

— Kas bijis, tas pagājis, — viņš mierināja meiteni, spiezdams viņai roku. — Mana Riša, skaties uz priekšu!

— Jā, lai notiek, tava Riša atkal uzcels stropu… Mēģinās . . . Bet es uztraucos par tevi, manu puisēn, tu taču paliec .. . Apsoli man vismaz, ka to kādreiz apmeklēsi.

— Ko?

— Rišu. Mani. Manu ģimeni, manu māju.

— Apsolu, Riša. Vāc medu!

Viņi apkampās.

Marks atkal ienira kublā. Viņš pārdzīvoja to jaunības kaislo aizraušanos, kad sirds vētrā kūst, kad viss skan tevī un dreb, un trīc. . . [276] , — marks pievienojās tiem stihiskajiem spēkiem, par kuriem skandināja savā Ceļinieka dziesmā negaisā jaunais Prometejs [277] no Frankfurtes ar vējā plīvojošiem matiem. Ak, vai, Markam trūka viņa lieliskā liriskā talanta! Vēl mazāk Marks bija apveltīts ar šā bagātā, jaunā sīkpilsoņa priekšrocībām, kurš gan pazīst garīgo badu, taču nekad nav zinājis, kas ir tukšs vēders un dēļ maizes rieciena darbā novārdzināts ķermenis. Marks juta sevī briestam brāzmainu spēku, juta savu saliedētību ar dabu, vai nu labu, vai ļaunu: bija viela no tās pašas vielas . ..

Kuru nav pametis ģēnijs,

Tam ne lietus, ne auka

Neliks sirdij nodrebēt.

Kuru nav pametis ģēnijs,

Tas lietus gāzmām,

Tas krusas brāzmām

Pretī dziedās

Kā cīrulis

Tur augstumos!

Kuru nav pametis ģēnijs .. . [278]

Ģēnijs — dēmons — viņu nepameta… Tas nikni sita spārnus. Taču (pietiek melot, dzejnieki!) cīrulis tur augšā lido un dzied tikai tāpēc, ka apskurbis no lejā salaupītajiem graudiem. Tev, Prometej no Mainas, nekad to nav trūcis! Turpretī Markam tie bija jāmeklē kā Parīzes zvirbuļiem zirgu mēslos. (Un pat mēsli šai automašīnu benzīna piesmakušajā pilsētā pagadās arvien retāk.)

Marks bezprātīgi sevi izšķērdēja, sevi sadedzināja, nekad nevarēdams rast pietiekami barību un nepieciešamo atpūtu savam jaunajam organismam. Beigu beigās Markam izdevās pagaidām dabūt slikti atalgotu un nogurdinošu radiouztvērēju aģenta vietu. (Kā visi viņa vecuma puiši, pat visneapdāvinātākie tehniskās zinībās, Marks samērā labi orientējās mehānismos.) Tā nu Marks nokļuva to skaitā, kuri griež šo neiedomājamo mehānismu, kas gatavo garīgu viru jaunajam cilvēku dzimumam, piebāžot tā galvu pilnu ar trokšņu un muzikālu skaņu savārstījumu un to smūdžiem (tos dēvē par parazītiem): šņākoņām, čīkstoņām, rūcieniem, elektriskiem sprakšķiem, svilpieniem, no kuriem vai plīst bungādiņa, — aptiekāru vai tribūnu runu un reklāmu sajukumu kā pie Bābeles torņa, politisko iekšā rāvēju un kumēdiņu būdu tirgus kliedzieniem, džezu un korāļiem, modernām dejām un simfonijām; tas viss drūzmējas, blīvējas cits uz cita divos, trijos, piecos stāvos — kornešu un trompešu parāde («Ak dievs, kā man patīk karavīri!») blakus Bēthovena Devītajai simfonijai, vēlēšanu kampaņa aiz Debisī rečitatīva vai Tulūzas ceļojošā tirdzniecības firmas pārstāvja varenā rīkle sacensībā ar nez kāda tur Milānas tenora vocifero[279] … Šo visu valstu pārsteidzošo mistrojumu uz dažāda garuma viļņiem, kurš pārvērtis Eiropas karti grūti atrisināmā mīklā, kur visas valodas, visas rases sajauktas vienkop, samaisītas vienā vienīgā javā, kam nosaukumu var atrast tikai kapernaumā . . . Tomēr vajag arī padomāt (nav ļaunuma bez labuma) par nabaga veco, pamesto, mājas pavardam piekalto Šulcu [280] ekstāzi, kas nonāk pat līdz halucinācijām, kad no pasaules bezgalības pie tiem gultā ielido dievišķīgie vēstneši . . .

Kad Marks, visu dienu līdz pārgurumam noņēmies ar šo Eola [281] maisu taustīšanu, iznāca ārā no šā skaņu kubla, no šīm vibrācijām ausīs, viņu kratīja drudzis. Šķita, ka viņa — jaunā Zigfrīda [282] dzirdei atklājušās it visas meža šalkas. Taču tie nebija skaistie, svaigie meži Zilas krastos, kur atpūtās Vāgnera piepūlētā auss. Marks dzirdēja dzelzs stieņu šķindas kravu ratos, smagā tramvaja satricināto sliežu klaboņu, dzirdēja ik skaņu savā apkārtnē, viss, kam vien viņš pieskārās, skanēja; pat lapiņa, kuru viņš burza pirkstos, čab. Viņš salecas, dzirdot ietinkšķamies rūtis, dzirdot gaisu šalcam ausīs . . . Viņam nav vairs miera! . . . Un nekur nevienas plaisas, pa kuru ienirt nebūtībā . . . Vai tās tiešām ir tās pašas skaņas, debesu skaņas, ko mums reiz solīja Grieķijas un Romas lielie meļi ar aizbāztajām ausīm, kuri tik maz saprata no mūzikas (viņi nekā nedzirdēja!). Augstais dievs! Kas atdos mums atpakaļ klusumu, nāvi bez trokšņa, mierīgu kapu?!

Turklāt Marks gandēja savu veselību, lietodams ēteri, ko tam bija iemācījis kāds samaitāts puisis. Marku mocīja krampji un murgi, saasinātā, dalītā apziņa it kā sadrupa, viņš zaudēja savu atbalsta punktu, savu «es», un atkal atrada to no jauna, it kā saskaldītu sīkos gabaliņos, kas joņoja acu priekšā galvu reibinošā virpulī. Starp citu, tā bija vispārēja eiropiešu apziņas slimība — pārmērīgas, neapvaldītas un neauglīgas kara gadu pārpūlēšanās sekas, un inteliģenti to kultivēja, kā mēdza kultivēt visas gara slimības. (Un vai pati apziņa arī nav slimība?) Tā bija sastopama visur, no ziemeļu jūrām līdz Āfrikas jūrām, pie Džoisa [283] , pie Prusta, pie Pirandello [284] , pie visiem tiem, kas prot stabulēt un dancina pēc savas stabules buržuāzijas dižciltīgos, inteliģentus-jaunbagātniekus. Pārsteidzošākais nebija tas, ka viņi saslima ar šo slimību, bet gan tas, ka domāšanas profesionāļi — profesori un kritiķi — apmierinājās ar tās rašanās fakta reģistrēšanu un, lai parādītu, ka arī nav palikuši iepakaļ laikmetam, kvēpināja tai vīraku, nevis vīrišķīgi cīnījās pret šo sērgu, lai glābtu eiropiešu domāšanas veselīgumu, kur arī slēpās visa viņu eksistences jēga. Marku maz valdzināja neirastēniskais snobisms, kāds piemita hermafrodītam ar franku-semītu samtainajām acīm, ne arī īra paralītiskā netiklība, viņš drīzāk varēja sasirgt ar ko citu — personības sabrukumu kā halucināciju apsēstais sicīlietis Pirandello: tam šo procesu pavada nevaldāmas eksplozijas, kas izraisa sabrukumu un ar to saliedējas. Marka raksturam tas bija radnieciskāks. Taču, ja šis garīgais drudzis nav bīstams rakstniekam, kurš no tā spēj atbrīvoties (jo sevišķi, kad rakstnieks sasniedzis briedumu), tad jauneklim, kas tikko sāk veidoties, ko nomocījis drudzis un pārpūle darbā, nepietiekama barība un dvēseles mokas iedragājušas veselību, — tas draud ar nāves briesmām.

Drosmīgais jauneklis cīnījās, cik vien spēja, nelūgdams žēlastību, nesaukdams palīgā. Aizelsies, sažņaudzis dūres, pārliecies pāri bezdibenim, Marks raudzījās kapā guļošās pasaules sairšanas procesā; Marks juta trūdu smaku, kuru izplatīja civilizācijas līķis, aiz svētām šausmām un smacīguma gandrīz vai pats iekrita šajā kapā, tomēr, spēcīgu eksploziju satricināts, viņš ar aklu un kaislu ticību gaidīja, kad no līķa mutes izdīgs taisnais un zaļais stiebrs, kas nesīs sevī jaunas dzīves, jaunas pasaules graudus, kura reiz nāks. Jo tā katrā ziņā nāks! Tai jānāk . ..

«Es jūtu tās dedzināšanu savos gurnos. Vai nu miršu, vai došu tai dzīvību! Pat ja miršu, es izsēšu dzīvību. Tā izšļāksies uz āru! Tā esmu es, dzīvs vai miris, vielas straume, gara straume, kurš allaž atjaunojas, mūžīgā atdzimšana . . .»

*

Latīņu kvartāla mazā viesnīca svīda drudzī. Naktī to piepildīja sablīvētu mušu sīcieni. Mājā bija dzirdams viss, no augšas līdz apakšai: kā blākšķ durvis, brakšķ gultas un grīda, kā idiotiski smej piedzērušās meičas, kā ķildojas un skūpstās uz atsperu matračiem. Radās tāds iespaids, it kā pats tur piedalītos. It kā visi piedalītos līdz ar ikvienu! Varēja vai noslīkt visu šo augumu sviedros. Palagos nebija sausas vietas. Tajos vāļājies viss ganāmpulks …

Marku šajā viesnīcā iedzina trūkums, pagurums, pat riebums. Mēdz būt mirkļi, kad riebums kļūst tik ass, ka cilvēks tam ļaujas, un šis derdzīgums to applūdina. Tad vairs neizvēlas, kas smird vairāk vai mazāk: smird viss . . . Marks bija noīrējis istabu vistālākajā stūrī no kāpņu telpas, priekšpēdējā gaiteņa galā, tur, kur iekļuva mazāk trokšņu, toties arī mazāk gaisa un gaismas. Logi ar apsūbējušajām rūtīm gandrīz vienmēr bija aizvērti, lai izvairītos no šķebīgās smakas; tie raudzījās uz netīru mūri pagalmiņā, kur nekad neiemaldījās neviens saules stariņš. Pēdējo istabu gaitenī līdzās Marka istabai apdzīvoja klusa persona, kura, tāpat kā viņš, augām dienām nebija mājās, pārradās vēlu, ieslēdzās, strādāja, lasīja līdz vēlai naktij un gandrīz nemaz negulēja, tāpat kā viņš (caur starpsienu, plānu kā lapiņa, Marks uztvēra katru šās personas kustību); tā izturējās klusi kā pelīte. Viņš nebūtu zinājis, kāda šai kaimiņienei balss, ja tā miegā nerunātu, nevaidētu, nekliegtu. Sievietes balss — lokana, aprauta, bagāta žēlām un niknām modulācijām. Pirmajā laikā, kad Marku pamodināja vārdu straume nepazīstamā valodā, jauneklis nodomāja, ka tā nav viena, un sāka nikni dauzīt pa sienu. Tad sieviete apklusa, un Marks dzirdēja, kā tā vēl ilgi svaidās bez miega gultā tāpat kā viņš. Vēlāk Marks nožēloja savu straujumu, jo pārāk labi zināja, ko darba cilvēkam nozīmē dažas stundas miega, lai nejustu sirdsapziņas pārmetumus, ka velti laupījis tās kādam citam. Marks iedomājās (un ne bez pamata), ka sieviete, kuras monologu viņš nule bija pārtraucis, aiz bailēm krampjaini nopūlas, lai atkal nesāktu runāt. Un tiešām, svešzemniecei, kuru tikko bija apvainojusi brutālā uzmodināšana, tumsā kaita vaigi. Nevis tāpēc, ka tai liktos nepatīkami traucēt kaimiņus. Viņa juta pilnīgu nicināšanu pret visu savā apkārtnē. Nē, svešā sieviete dusmojās tāpēc, ka bija sevi miegā nodevusi. Un tiešām centās neaizmigt līdz rītam.

Ar laiku abi pierada viens pie otra. Marks uzlika sev par pienākumu paciest šīs vārdu plūsmas naktī un beigu beigās tā viņu pat izklaidēja: balss bija skaista, zema, padobja, dažbrīd sāpju pilna — Marku pārņēma līdzjūtība. Vēl kāda dvēsele, kas nesa pārmērīgi smagu dzīves nastu! . . . Marks nezināja, ka pats kļuvis kaimiņienei par tāda paša veida izrādi. Arī viņa dzirdēja to aiz sienas runājam un grozāmies gultā. Tomēr necēla Marku, un atmodies tas nezināja, ka miegā pļāpājis. Daudzi šai mājā runāja paši ar sevi, pa sapņiem svaidījās un krākdami izgrūda neskaidrus vārdus. Visi šie piekusušie augumi, vārīdamies miega kublā, smagi atgremoja savas izvirtušās un apsmietās, ievainotās, alkatīgās un gurdās dvēseles, lūgdamies pēc žēlastības, vai arī rēja uz sapnī redzētu medījumu. Novājinātā organisma dēļ Markam šie nakts murgi kļuva hroniski. Nabadzība, nepietiekams uzturs, neveselīgs dzīvoklis, pārmērīgs darbs līdz spēku izsīkumam, mokpilnas, neapmierināmas alkas un cīņa ar tām, karsonis iekšās un uguns domās; Marks nikni un bez mitas cīnījās, lai ieviestu kārtību un paša virskundzību šai savā dvēseles haosā, tomēr darīja to tuksnesī, tālu prom no jebkuras cilvēciskas būtnes acīm. Šī nāvējošā vientulībā atdeva Marku sveloša drudža varā, kurš izsūca no jaunekļa miesas un smadzenēm pēdējo dzīvības sulu. Marks atradinājās gulēt. Noziedzīgi lietoja narkotiskas vielas un, tikko bija iegrimis miegā, sāka murgot. Apziņas uzdzalkstījumos jauneklis redzēja, ka grimst arvien dziļāk, un izmisis cīnījās, lai izrautos. Viņš mēdza atmosties apmulsis, līdz nāvei paguris, ar pretīgu sajūtu, dzirdes halucināciju vajāts. Viss brīkšķēja, pat vissīkākie priekšmeti, tikko viņš tiem pieskārās: gultas stieņi, rūtis, spilvens. Marka drudžaini sasprindzinātā dzirde uztvēra tikko jaušamās gaisa šalkas un tās pārlieku pastiprināja. Jauneklis ar bailēm nodomāja: «Es jūku prātā.» Viņš cīnījās vairākas naktis pēc kārtas un dienu, drudzim mazinoties, pavisam bez spēka vāļājās uz kaujaslauka. Arī tonakt viņš nepadevās, pietrūkās sēdus gultā, kliegdams: «Nē!» Ar nagiem Marks plēsa nost no deniņiem un skausta ienaidnieku . . .

Atvērās durvis … Sieviete satvēra viņa plaukstas. Sākumā pārsteigts, tad pārskaities Marks mēģināja izrauties no svešajām rokām. Tomēr tās turēja Marku kā spīlēs. Viņš vai zaudēja prātu. Pieliecās un iekoda. Jaunekļa zobi iecirtās sievietes rokā nedaudz virs īkšķa. Taču otra roka, kas viņu turēja gūstā, atbrīvojās un iesita viņam pa zodu. Marks palaida vaļā laupījumu un pēc brīža apdullis, atgāztu galvu atģidās uz spilvena; noliekusies pār jaunekli, balstīdamās ar celi pret matrača malu, lai nezaudētu līdzsvaru, jaunā sieviete, aplikusi rokas viņam ap kaklu, dziedošā balsī pavēlēja:

— Nomierinies, manu zēn! . . .

Viņai bija brūnas acis ar rudiem lāsumiņiem. Marks kā hipnotizēdams vērās šais varavīksnenes rūsganajās dzirkstīs. Tad trulais skatiens krita uz roku līdzās viņa sejai: tā bija maza un stiegra; zeltaini melnīgsnējā ādā mazliet augšpus rādītāja pirksta vīdēja bāla svītriņa — sena rēta. Marka pārkairinātā oža reizē kāri un ar derdzību uztvēra šās ādas sēra smaku. Marks pielika pēdējos spēkus, lai izrautos, un viss saspringa, tomēr palika kā pienaglots un, pietvīcis sarkans, atvērtu muti brīdi tvarstīja gaisu kā uz sauszemes izsviesta zivs, tad, uzmetis izmisuma pilnu un lūdzošu skatienu rūsganajām dzirkstīm, zaudēja samaņu.

Marks gulēja kails, šķērsām izstiepies izvandītajā, netīrajā gultā, un viena kāja tam nokarājās uz grīdas.

Nelūgtā viešņa pabāza rokas zem ļenganā, jaunā auguma vājajiem krustiem un ceļgaliem, noguldīja to atpakaļ netīrajos palagos, pavēroja, pataustīja pieri, tad iegāja savā istabā pēc spilvena, lai paliktu jauneklim zem galvas, un nosēdās krēslā.

*

Būdama vidēja, drīzāk maza auguma, viņa izskatījās trausla, lai gan tāda nebija: kalsns, taču spēcīgs, stingri veidots augums, plakanas krūtis, tomēr plati gurni, muskuļainas rokas. Seja bāla, plata, apaļa, lieliem vaigu kauliem — kaķes purniņš, kura nekad nebūs pieradināma. Acis skaidras, tās nespēja nekas saduļķot, pat dvēseles mulsums ne, kāds brīžiem pārņēma to īpašnieci: tajās bija jaušams krams. Un skarbs šķita arī gribas spēka pilnās mutes ieloks, uz sulīgās apakšlūpas, ko viņa dažbrīd mēdza kodīt, varēja manīt rūgtu atmiņu un nesamierinātības ēnu. No viņas strāvoja enerģija, kas aizrāva, satrauca un saistīja. (Pārāk uzticēties gan šai enerģijai nedrīkstēja. Viņai mēdza uznākt arī nomāktības lēkmes. Tā bija svārstīga dvēsele …)

Jaunā sieviete bija krievu emigrante. Pirms pāris gadiem, kad, likteņa vajāta, viņa atrada patvērumu Parīzē, viņai palika pilni divdesmit. Revolūcijai sākoties, meitenei tikko bija apritējis sešpadsmitais. No septiņpadsmit līdz divdesmit gadiem šī jaunā krievu emigrante bija pārcietusi pārdesmit dzīves — un cik daudz nāvju? Viņu aiznesa pilsoņu kara straume. Astoņpadsmit gadu vecumā meitene kļuva māte, un Ukrainā, kad Mahno bandas uzbruka Jekaterinoslavai, viņas bērnu, viņas mazo puisēnu, nogalināja viņai pie krūtīm. Deviņpadsmit gadu vecumā, Vrangeļa armijai atkāpjoties, viņu aizrāva līdzi uz Turciju, kur jaunā sieviete pārcieta visas bēgļu šausmas, visu nežēlīgās pirkšanas-pārdošanas negodu, kādu viesmīlīgā Eiropa piedāvāja šiem ļaužu ganāmpulkiem, kurus reakcija vispirms bija izmantojusi, iegrūdusi bezdibenī, lai pēc tam pamestu. Jaunā sieviete iepazina naida histēriju, kas vēlas atriebt un likt savukārt ciest citiem. Viņa toreiz pārdzīvoja neprātīga sašutuma lēkmes, redzot nežēlīgo rīcību, kas lika viņai just derdzīgumu kā pret ienaidniekiem, tā arī pret savējo nometnes cilvēkiem. Viņa bija iepazinusi maldus, kādos sievieti iedzen ciešanās un dvēseles saviļņojumos nokausēta miesa; iepazinusi riebuma pilnās stundas pret sevi un visu pasauli, pret savu nopulgoto dzīvi; un jaunajai sievietei šķita — vairs nav iespējams dzīvot tālāk. Taču viņa — un tas likās visneizprotamākais—nodeva aizmirstībai visu, ko pieredzējusi un piedzīvojusi, un nežēlīgi atgriezās atpakaļ pie dzīves. Drausmīgie gadi bija aizjoņojuši kā galvu reibinošs viesulis, no tiem viņas apziņā nebija saglabājies gandrīz nekas. Dienu jaunā sieviete atmeta visam agrākajam ar roku! Toties naktis viņai atriebās. Pagātne gan likās tikai rēgpilns murgs. Jaunā sieviete to atvairīja. Viņa vaicāja pati sev: «Kas tas bija?» Viņa bija pametusi aiz muguras tik daudzus savus «es» — nodeldētus, apsmietus, nožņaugtus «es» … Un viņas jaunais «es» soļoja tiem visiem pāri. Velti viņa spļāva virsū dzīvei. . . Dzīve mita viņā un gribēja dzīvot. Viņa bija jauna sieviete spēcīgiem gurniem, kurai apritējuši tikai divdesmit divi gadi. . .

Viņas tēvs bija tiesību vēstures profesors Kazaņas universitātē. Tas bija ievērojams un godājams vecās intelliguentsia pārstāvis, kura noderēja par kāpsli revolūcijai un pār kuru revolūcija drīz vien pārkāpa pāri, sadragājusi to un pasviedusi pretī visļaunākajai reakcijai. Dažu nedēļu laikā Krievijas inteliģence kā pēkšņi apjukusi kompasa adata pārlēca no Kerenska pie Deņikina, no revolucionārā sociālisma pie neizdzēšami apkaunojošās slepenās norunas ar balto kontrrevolūciju. Tai nebija laika atvilkt elpu un pārdomāt savu ceļu; aiz mulsuma un niknuma zaudējusi pareizo virzienu, viesuļa pārsteigta, tā pagalam apdullusi atģidās to vidū, kurus nicināja kā dubļus pie kurpju zolēm. Jaunā sieviete jutās apkaunota, taču vairs nespēja no tiem atrauties; viņa bija pielipusi tiem klāt ar asins recekļiem, pat mēle bija saistīta. Neatlika vairs nekas cits kā vien laisties dibenā, lai vairs nekā neredzētu un nejustu, lai nomirtu. Fjodoram Volkovam bija laimējies: viņš nomira sava krusta ceļa pašā sākumā. (Krustā sišana nav domāta vienīgi taisnīgajiem: blakus Kristum krustā tika sisti arī divi no ceļa noklīduši cilvēki.) Sagūstīts, mēģinot bēgt, viņš ļāva sevi nošaut, nepateicis ne vārda, nepiedevis neko ne ienaidniekiem, ne draugiem, ne arī pats sev, — sakodis zobus un lādēdams pasauli . . . Nakts, beidzot nakts! . . .

Bija vēl arī jaunākais brālis, četrpadsmit piecpadsmit gadu vecs pusaudzis, kurš dievināja Asju, uzticēja tai savus mīlas un daiļrades sapņus un, atskanot pirmajam taures aicinājumam, devās kopā ar gandrīz neapbruņotu — tikpat neprātīgu kā viņš pats — licejistu baru cīnīties pret boļševikiem. Viņi visi tika iznīcināti.

Asja viena turpināja bēgļu gaitas, kur ik apstāšanās viņai sagādāja mokas un apkaunojumu. Bieži vien Asjai bija jāšauj, un viņa riskēja zaudēt dzīvību ik reizi, kad neprātīgais skrējiens apstājās, ja vien negantās alkas dzīvot, kādas mīt ikvienā jaunā būtnē, un dvēseles saviļņojums, kas tās uztur smadzenēs, nebūtu aizmiglojuši acis ar sārtu plīvuru un iecirtuši piešus sānos. Asja to zināja. Viņa to vēlējās. Viņa vai smaka no riebuma un sevis nicināšanas. Un, tā kā vajadzēja ēst, lai dzīvotu, jaunā sieviete pārtika no nicinājuma.

Kad Asjai beidzot izdevās sasniegt patvērumu Rietumos — smilšaino krastu starp klintīm, kur avārijas izraisītāji nozaga kuģa bojā ejā cietušajiem pēdējās mantu paliekas, — Parīzi, šo trokšņaino, lēzeno krastu, kur okeāna izmestie krabji, stāvgrūdām sablīvēti grozā, aprija cits citu, — viņa paslēpās nomaļā vietā. Pirmo reizi nonākot saskarē ar emigrantiem, kuri bija šeit ierīkojuši apmetni kopš paša revolūcijas sākuma, Asja sajuta saltumu un noslēdzās sevī: tie likās viņai svešāki par svešiniekiem, bija zaudējuši saiknes ar dzīvi; tie vairs nesaprata it nekā, bet joprojām pacilāti runāja, ķildojās, pavēlēja, nemaz nemanīdami, ka ir miruši. Ik reizes, tos ieraugot, Asja aiz pretīguma atstreipuļoja nostāk: «Viņi ir miruši. . . miruši… Kā viņi to nejūt? . . .» Bezcerīga izmisuma krampju savilkti, viņi to juta gan. Viņi kauktin kauca uz dievu, uz velnu, caru un nāvi; novēlēja nāvi saviem tuviniekiem, saviem ienaidniekiem, visai cilvēcei. Ja Eiropa, ja pasaule negribēja viņus glābt, lai Eiropa, lai pasaule iet bojā līdz ar viņiem! Un slepkavības ārprāts sagrāba šīs smadzenes, kas bija nogrimušas mistikas neprātā un alkohola murgos . . . Asja bēga no tiem prom. Viņa necieta to melšanos, trakošanu un veltīgo dzīvi. Asja bēga, viņa nīda visu, kas atgādināja pagātni. Asja bija nogremdējusies dziļajā vientulības dzelmē, kura jo sevišķi jūtama lielas pilsētas centrā. Šī pilsēta nesaprata šos krievus, kam bija devusi patvērumu, un šie krievi, tāpat arī viņa pati, nesaprata šo pilsētu, kuru nicināja, lai gan tajā dzīvoja. Asja turējās nomaļus no dzīvajiem. Viņu nomāca sajūta, ka viņa pieder kādai nogrimušai pasaulei.

Taču viņa pati nevarēja nogrimt. Viņa bija radīta no neiznīcīgas vielas: mainīties varēja vienīgi veids. Tāpat kā zemūdens būtnes piemērojas jebkuram spiedienam, arī Asja spētu redzēt bez acīm un elpot bez plaušām. Nevienam neizdotos to piespiest pirms laika aiziet: pat pašas gribai ne.

Divus gadus Asja nodzīvoja gandrīz pilnīgā vientulībā, bez līdzekļiem, pārtiekot vienīgi no neizdibināmiem gadījuma darbiem, iztikdama dažu labu dienu ar vienu pašu ābolu, kuru bija nozagusi no letes, un reizēm neēzdama nekā; vai arī, kad laimējās nopelnīt kaut cik, notiesādama ar jaunas lauvenes ēstgribu to, ar ko būtu varējusi iztikt trīs četras dienas: Asjai bija kazaka kuņģis — tāds vai nu saraujas, vai izstiepjas atkarībā no tā, vai barība ir vai nav. Regulāram darbam, starp citu, Asja nebija spējīga. Kad viņa saņēmās, varēja veikt darbu, kāds būtu pa spēkam veselai apkalpei: neviens darbs jauno sievieti nebiedēja; viņa mazgāja kādā kafejnīcā apspļaudītās grīdas, četrpadsmit stundas nostāvēja uz savām kā tērauds gludajām kājām, kad kalpoja par saimniecības vadītāju kādā mājā vai skraidelēja cauros, izmirkušos apavos no viena Parīzes gala uz otru, iznēsājot kādam veikalam saiņus, kuru auklas sāpīgi grauzās pirkstos. Un gadījās tā, ka, atgriežoties pēc tāda darba mājās, Asja vairs neapgūlās: palika zvilnam izsēdētajā krēslā un lasīja līdz pašai rītausmai, nenovilkusi āra drēbes, kas oda pēc slapja suņa, nometusi tikai apavus un atdzesējusi pietūkušās kājas pret saltajām grīdas plātnēm. Taču gadījās arī tā, ka pēkšņi, bez attaisnojuma, viņa pameta darbu un pavadīja veselu dienu gultā, vāļādamās uz muguras, sakrustojusi kājas, sacēlusi ceļgalus, sapņodama, nedomādama neko vai domādama par visu, raukdama uzacis un apbārstīdama novalkātos palagus ar cigaretes pelniem. Palaikam Asju pēkšņi pārņēma sveloša nepieciešamība iejukt citu dzīvu būtņu barā. Visu nakti viņa klaiņāja bez mērķa, iegriezdamās visur, kur vien valdīja kņada, kabarejos un deju lokālos, gluži kā meža suns, kas visu aposta, uzrodas un atkal pazūd tumsā. Asjai nepiemita ne druskas no koķetības, viņai vienīgi bezgala patika krāsas, kā mežonei. Un vīriešiem nenāca ne prātā par to pavīpsnāt. Asjas sejas izteiksme, kustības — viss bija savdabīgs. Meitenes parādīšanās nekad nepalika nepamanīta. Citas sievietes uzmeta lūpu, uzskatīja, ka Asja ir neglīta, izkritizēja viņu sīki jo sīki. Nekas nelīdzēja. Tās kļuva vai trakas, jo zināja gluži labi, ka nav tāda vīrieša, kas nebūtu nodrebējis, viņai paejot garām. Asja būtu varējusi, ja vien gribētu, pārtikt no tā, ka pārdotu savu miesu. Nekādi aizspriedumi neatturēja šo vājo, kaislo, izsalkušo miesu, kurai dzīve, kā likās, nekā vairs nevarēja iemācīt. Taču nevienu pašu reizi viņa nepārdevās. Bet arī tāpat izsalkusī miesa nebūtu atdevusies. Mēmas šausmas no pagātnes un mežonīgas dusmas, atceroties to, kas bijis jāizcieš. Ciešanas un nikns sašutums par savu dabu. Neizteiktas alkas izpirkt vainu, nedzīstoša brūce lepnas un veselīgas, taču necienīgas dzīves nopulgotas būtnes miesā. Šādas brūces līdzīgas reliģiozas atsacīšanās iedarbībai. Cilvēks nosoda sevi par pārciestajām mokām un negodu. Šajā divu gadu ilgajā drausmīgās vientulības laikā Parīzē Asja pakļāva pati sevi askētiskai tiklībai. Nekas pasaulē nebūtu varējis viņu uzkūdīt, lai viņa lauztu šo vārdos neizteikto solījumu. Pat ne krampji kuņģī, ko ne vienu nakti vien spīdzināja izsalkums. Gluži otrādi! Jo vairāk viņu plosīja nabadzība, jo iecietīgāk viņa bruņojās ar atsacīšanos. Asju sargāja uzvarētās skarbais lepnums, kurai nekas vairs nav palicis pāri, vienīgi šis lepnums, un kura glabā šo pēdējo ķīlu, lai nepieskartos zemei ar lāpstiņām; meitene nozvērējās to neatdot pat visskaudrākajā trūkumā, lai gan šim apstāklim nepiešķīra tādu vērtību, kādu tam piedēvēja senā morāle. Tas bija Asjas neatkarības pēdējo palieku simbols. Savā aizdomu pilnajā neuzticībā, kad tikai viņai to neatrauj, šī neticīgā nosodīja pati sevi dzīvei vientuļā apvidū, kur trūka ūdens un mīlestības, kā to kristietības sākumā darīja pirmie ietiepīgie mūki.

Lai remdētu badu, Asja meklēja sev Ersatz[285] dīvainā intelektuālisma veidā, kura lēkmes šad tad plosīja viņu tikpat sveloši kā tukšais vēders, un, remdējot šo prasību, viņa apslāpēja miesas izsalkumu. Stundām ilgi jaunā sieviete pavadīja, lasīdama neatgrieztās grāmatas, kas bija izliktas grāmatu tirgotāju vitrīnās teātra «Odeons» galerijās, kur pūta ledains ziemas vējš un satuntuļojušies pārdevēji, dauzīdami aiz aukstuma kājas, to viņai atļāva; tie viņu jau pazina, — raugoties jaunajā sievietē, tiem kļuva siltāk. Izlasījusi grāmatu, Asja rūpīgi iebīdīja to bandrolē un atlika atpakaļ; tomēr piedurknē viņai bija paslēpta matadata, ko viņa izlietoja kā papīra nazi, kad grāmatu pieskatītājs pagrieza muguru. Tā Asja izlasīja daudzas grāmatas, zinātniskus apcerējumus, — dažas Marksa brošūras, par kuru trijos klejojumu gados, revolūcijas vajāta, bija dzirdējusi tikai mežonīgas baumas un kuru iztēlojās kā vienu no pūķa septiņām galvām. Tagad Asja pavadīja ne vienu dienu vien, lasot Marksu, kāri rīdama pa lappusei visas nodaļas. Meitene sargājās nozagt grāmatu, kā bija čiepusi tomātus un ābolus pārtikas preču veikalos. Kailais zēns, pie kura gultas Asja tagad sēdēja viesnīcā, nemaz nenojauta, ka tā ir viņa, ko tas reiz bija satvēris aiz rokas pie letes Komartēna ielā. Asja nejustu nekādus sirdsapziņas pārmetumus, arī aiznesot šo lietoto grāmatu, kuru tik alkatīgi iekāroja, ja vien nebaidītos zaudēt iespēju atgriezties citu reizi pamieloties pie grāmatu tirgotāja siena redelēm. Asja tikpat labi būtu varējusi izraut vienu vai divas lapas no grāmatas, ko lasīja. Viņa piederēja pie tām bīstamajām mežonēm (visas sievietes lielākā vai mazākā mērā ir mežones), kas, kārodamas apgūt mazumiņu zināšanu, nevilcinātos saplēst bibliotēkā paņemtu vērtīgu grāmatu. «Un kāpēc gan ne? Grāmatas tādēļ vien ir, lai tās rītin aprītu …» Bet Asjai bija jādomā par pārtiku arī rītdienai — drupačām no grāmatu tirgotāja galda, — tāpēc piesardzība lika viņai apieties ar grāmatām, kuras pārlapoja, tikpat saudzīgi kā pašam tirgotājam. Abi dāvāja viens otram savstarpēju uzticību.

Pēc tam Asja tukšu vēderu un pārsātinātām smadzenēm devās mājup atgremot iegūto barību. Viņa zelēja iepriekšējā dienā apēstā apelsīna sakaltušo miziņu un kauliņus, lai piekrāptu kuņģi, kas raustījās vienos krampjos.

Šā varonīgā gavēšanas režīma laikā, kas ilga gandrīz divus gadus un ko pārtrauca tikai dažas nejaušas maltītes, Asja ne tikai nenomira, bet pat radīja sev jaunu dzīvi. Viņa bija apveltīta ar trauksmainu enerģiju, kas raksturīga slāviem, kuri gadsimtu gaitā iemācījušies visu paciest un nemirt. Un vēl viņai piemita brīnišķās spējas augšāmcelties, kas ir izredzētu dvēseļu velte. (Kad es saku «dvēseļu», es saku «miesu»; ir miesas, kuras, varētu domāt, neskar ne gadi, ne nāve — nekāda brūce, nekādi netīrumi neatstāj pēdas: kad apvalks nonēsājas, tas pārplīst un nokrīt, un parādās otrs, gluži svaigs… Sievietes dvēsele ir filma. Tāpat kā attēli, dvēsele nomaina cita citu un kustas (tās kustina). Dvēseles bieži vien mēdz būt svešas cita citai. Pat visstingrākie raksturi, tādi kā Anete, ne reizi vien novēroja sevī šo kadru maiņu. Taču tādai sievietei, kāda bija Anete, nekad nenotika tik strauja pāreja no vienas dvēseles uz otru. Tā vispār reti atgadījās pie Rietumu sievietēm. Asjai turpretī pilnīgs valdošās dvēseles aptumsums notika vienā mirklī: viņa aizmirsa it visu. Un parādījās jauna dvēsele un jauna griba. Asju tas nebūt nepārsteidza — viņa nekavējoties kļuva tām identiska: tās piederēja viņai, viņa piederēja tām visa aptumsuma laikā. Pēc tam jaunā sieviete pēkšņi — kā kaut ko pašu par sevi saprotamu, bez jebkāda grūdiena un pārsteiguma — atskārta sevī to, tas ir, pirmo dvēseli, kuru atmetusi. Tās bija nemitīgas briesmas. Tomēr arī drošība un miers. Jo pirmā dvēsele vienmēr atgriezās! (Par to varēja nešaubīties .. .) Un, kamēr dvēsele bija iegrimusi tumsā, tā atjaunoja sevī spēku un spirgtumu; tā it kā pamodās no cieša miega …

Un šādi, bez atbalsta, bez vietas, bez ticības dievam, bez ilūzijām, bez visa tā, kas dod spēku dzīvot, Asja dzīvoja nesalaužama, ik rītu loks bija stingri savilkts un gatavs katras dienas medībām. Dzīves pieredze, lai cik tā arī šķita mokpilna garam un miesai, ar to saskaroties, tomēr neatstāja uz Asjas miesas pūžņus un nepameta dvēselē tieksmi pēc nebūtības. Viņa bija līdz pamatiem vesela. Velti viņas prāts visu sagrāva un apbēra: nojauta atraka zem drupām jaunu nākotni. Asjas neapvaldītā, drošā kritika un mežonīgi veselīgā daba, kas allaž gāja tieši pretī mērķim, nemaldoties pa aplinku ceļiem, pamazām bija viņu tuvinājušas — sākumā gan pašai neatskāršot — jaunās Krievijas izpratnei; pēc tam viņa nodomāja: «Nu un tad? Es eju pa savu ceļu; pat suņiem tiesības iet pa ceļu! …» Kad Asja atkal nonāca saskarē ar tiem, kas atbraukuši no turienes, — kādu savu senu draudzeni, ar kuru bija dzīvojusi vienā pansijā un kura tagad iestājusies Komunistiskajā partijā un strādāja par mašīnrakstītāju Padomju sūtniecībā, — viņa piepeši atkal pazina dzimto zemi un tās garu. Uzvarētās lepnums neliedza to atzīt. Bet, vai nu Asja to atzīst, vai ne, fakts paliek fakts: šī emigrante redz un vērtē kā emigrantus, tā Rietumus un visu morālo un sociālo pasauli visumā ar revolucionārās krievu sievietes acīm. Pieslieties revolucionārajai Krievijai Asju visvairāk kavē individuālais lepnums, kuru trimdas vientulība vēl vairāk pastiprinājusi. Paši dzīves apstākļi uzspieduši viņai šo neizdzēšamo ieradumu, taču sirds dziļumos Asja tiecās pieslieties saliedētajām Krievijas ļaužu masām. Ar to izskaidrojamas drudžainās un gurduma pilnās ilgas pēc dzimtenes, kādas viņai uzbruka lēkmjveidīgi.

Un ar to arī izskaidrojamas tās dienas, par kurām jau runāju, dienas, kad jaunā sieviete pilnīgā pagurumā nekustēdamās gulēja un gulēja. Tieši tad arī pamazām sāka nonākt līdz apziņai neredzamā jaunā kaimiņa klātiene aiz starpsienas. Asja gulēja it kā paralizētiem, šļauganiem locekļiem, tomēr cauri sienas plaisām saasinātā dzirde iezagās Marka istabā gluži kā milzu kukaiņa taustekļi. Viņa izpētīja visu telpu, aptaustīdama to sprīdi pa sprīdim, līdz savā iztēlē no jauna radīja šo midzeni un zvēru. Taču zvērs, tas ir, Marks, ko maldināja blakus istabas nesatricināmais miers, ļāva vaļu jūtām, nenojauzdams, ka it visas tā kustības tiek pamanītas: taustekļi, kuriem gan trūka acu, neatlaidīgi pārmeklēja to no galvas līdz kājām. Drudžainā satraukumā Marks runāja pats ar sevi ne tikai sapņos. Kad jauneklis domāja, ka ir viens, viņš neapvaldīja savu degsmi: izlauzās skarbi, aizrautīgi vārdi, teikumu drumslas iznira no tumsas kā saules apmirdzētas viļņu galotnes; tās bija Jēkaba sarunas ar eņģeli. Modrā dzirde līdzīgi kaijai ienira izteikto vārdu vizmainajās putās, ietiekdamās pašās sirds dzīlēs. Sākumā Asja ieklausījās tikai balss noskaņā un iztēlojās vienīgi muti, līdzīgi tam, kā pēc smaržas var iedomāties pašu augli, — taču vēlāk no mutes pievērsās visam pārējam augumam, kuru mēģināja tumsā izpētīt. Viņa to it kā apostīja. Ne jau nu pievilcības dēļ, bet mātītes dzīvnieciskās nojautas vadīta, kā arī aiz bezdarbības. Kad viņa bija beigusi pētīšanu un jau pēc smaržas, garšas un dzirdes iepazinusi būtni sev kaimiņos, Asjā radās ilgas, tomēr bez steigas, pārbaudīt de visu [286] personu, kuru radījusi savā iztēlē. Asja šo gadījumu nebūt nemeklēja, tomēr kādu vakaru satika Marku kāpņu telpā; jaunā sieviete paslēpās tumsā, lai tas viņu neieraudzītu, taču pati to redzēja un no paša pirmā acu uzmetiena pazina pārdevēju no Komartēna ielas, vilku lamatas, kas sākumā bija aizcirtušās, bet tad atkal atvērušās ap viņas rokas locītavu. (Šajā mirklī, sēdēdama pie jaunekļa gultas galvgaļa, Asja, pārliekusies pār drudzī kvēlojošo Marku, skatījās uz šo skaisto roku ar slaidajiem pirkstiem, kas bija turējuši viņējo kā spīlēs, un to noglāstīja.) Kas attiecas uz pārējo, tad reālais veidols neko daudz neatšķīrās no tā, ko Asja bija radījusi iztēlē. Tādos gadījumos reālais acumirklī aizstāj iztēloto un cilvēks nespēj aptvert, ka to kādreiz redzējis citādu.

Taču neapšaubāms bija viens: kopš šā brīža Asja vēl vairāk ieinteresējās par kaimiņu un sekoja tā liktenim ar vēl jo modrāku skatienu, pareizāk sakot, dzirdi. Viņu pārsteidza jaunekļa nopietnība, un pašas pieredze pavēra skatienam visapslēptākos kaktiņus, kādi vien bija šai necilvēciskajai vientulībai, kura atgādināja viņas pašas vientulību un ciešanas un kuras uzliesmojumiem pretojās Marka nelokāmais lepnums. Tagad, kad Asja daļu nakts tīšuprāt pavadīja nomodā, lai miegā nenodotu savus noslēpumus, viņa sekoja sveša miega noslēpumiem un arvien pieaugoša drudža paisumiem un bēgumiem. Viņa redzēja, ka jauneklim uzbrūk nenovēršamā slimība, kā tā riņķo pār viņu līdzīgi vanagam, aizvien sašaurinot lidojuma apļus. Asja gaidīja stundu, lai iejauktos. — Stunda bija situsi. Viņa iegāja istabā.

*

Asja bija redzējusi daudz slimību nežēlīgajos masu emigrācijas gados, kad juceklīgi bēgošā armija viņu ierāva savā vērpetē, — viņai iznāca kopt ne mazumu ievainoto, bieži vien izmantojot līdzekļus, kurus piešķīra laimīgs gadījums (drīzāk gan nelaimīgs, pats zemiskākais gadījums), viņa pazina visu izkropļoto augumu nelaimi un kaunu — nekāda sērga nespēja viņu pēkšņi pārsteigt. Asja neuzskatīja par vajadzīgu aicināt ārstu. Nolēma, ka tiks galā pati. Marks vai nu izveseļosies, vai mirs viņas rokās. Spriezdama, starp citu, par citiem pēc sevis, Asja domāja, ka vispirms jauneklis jāpasargā no slimnīcas, un slimnīca būtu pirmā, ko ārsts parakstītu… Nē, ja jau jāmirst, tad labāk vienam pašam! Tā ir pēdējā greznība.

Asja deva slimajam stiprus sāpju nomierinošus līdzekļus. Lika uz gurniem sinepju plāksterus un ledu uz galvas. Asja kopa Marku, baroja to un mazgāja. Nekas, jaunekli kopjot, neizraisīja viņā pretīgumu. Istaba bija netīra un gaiss piesmacis; pa logu sētas pusē gaisma nevarēja ielauzties tuvā, lepras izgrauztā mūra dēļ, kuru, izliecoties pa logu, varēja aizsniegt ar roku. Stūra istabai, kur mitinājās viņa, bija tā priekšrocība, ka tur logs izgāja uz ielu. Asja atvēra, drīzāk gan uzlauza, iekšējās sienas durvis, kas savienoja abas telpas, un pārnesa slimo savā istabā. Marks bija lielāks par Asju; viņa garās, liesās kājas nokārās, viena roka vilkās pa grīdu; viņš izskatījās pēc jauna Kristus, ko gulda kapā. Asja nesa Marku, saliekusies kā balsta arka uz pīlāriem, — plati iepletusi spēcīgās kājas, pastiepusi apakšlūpu, sakodusi zobus, saraukusi uzacis, nenovērsdama skadrās acis no auguma, kas ļāva sevi nest. Kaut kas līdzīgs mātes jūtām pamodās Asjas izkaltušajās krūtīs, kurās reizē ar nogalinātā bērna mutīti, ko tām atrāva, izzuda cilvēcīgā maiguma piens. Izsīkusi straume atdzīvojās un reizē ar sirds pukstiem kāpa augšup. Viņa noguldīja slimo, kas bija zaudējis samaņu, savā gultā. Kad naktī, uz mirkli atplaiksnoties apziņai, Marks pavēra acis, kā slīkstošais saukdams: «Māt!» — viņš ieraudzīja, ka atrodas svešā istabā un pār viņu noliekusies skaista, mierinoša mute, kas līdzjūtīgi sacīja: «Jā, manu puisēn …» — un noskūpstīja viņa sasprēgājušās lūpas.

Asja uzkopa pamesto istabu. Dažu nedēļu laikā pirms Marka saslimšanas tur bija sakrājies daudz gružu, visos kaktos mētājās papīra lapas. Paliekot pie slimā pa nakti, Asjai atlika pietiekami laika tās izšķirot. Starp tām bija daudz vēstuļu. Asja izlasīja visas. Cilvēks gultā ir viņas laupījums — kaut arī īslaicīgs; svarīgs taču ir vienīgi pašreizējais mirklis; kas bijis agrāk un kas būs vēlāk — tam nav nozīme. Visas gūstekņa trofejas ir daļa no laupījuma.

Daudz vēstuļu rakstījusi «māte». Anetes tēls iznira no šā stingrā un trauksmainā rokraksta, kas lidoja kā putns, kurš zina savu ceļu, — lieliem spārnu vēzieniem uz priekšu. Tās kaislā seja iezīmējās tumšajā istabā un iegūla Asjas acu dzīlēs. Ik ar lapu, ko pāršķirstīja agresores pirksti, lepnais un maiguma pilnais atveids kļuva arvien skaidrāks. Drīz vien abas stāvēja vaigu vaigā un mēroja viena otru skatieniem. Viņas klusēja. Asja atkal salocīja vēstules un sāka pētīt nepazīstamo. Viņa novērtēja tās mīlestības un cīņas enerģiju: dzīvības spēku. Šajā ziņā Asja kaut ko sajēdza. Un nebūt nemaldījās. Cilvēks, kas gulēja blakus istabā, kļuva viņas acīs vērtīgāks, tāpēc ka to bija radījusi šī sieviete.

Pēc mātes vēstulēm Asja iztēlojās dēla atbilžu rindiņas. Viņa ietiecās šās drūmās sirds visslēptākajos kaktiņos, tā mūžīgi cīnījās pati ar sevi, centās izprast niknuma uzbrāzmojumus pret visu pasauli un pašai pret sevi, tās iedzimto šķīstību un ikdienas dzīves netikumību, kas lika Markam riebumā sašust, tā vājības un sakāves, kas padarīja to daudz tuvāku un cilvēcīgāku … Un jaunekļa pilnīgo atklātību pret māti, kura ar vīrietim piemītošu izpratni izskaidroja viņam vīrieša būtību un viņu mierināja. Asja juta greizsirdību pret šo sievieti. — Un tā bija pirmā pazīme, ka viņa iemīlējusi jauno vīrieti.

Asja saprata šo pazīmi. Nekas nepaslīdēja garām no tā, ko viņas noslēgtā daba tiecās noslēpt sev pašai. Asja paraustīja plecus un piecēlās. Stāvēdama pie gultas, viņa lūkojās guļošajā, kas joprojām cīnījās ar slimības žņaugiem. Par spīti rūpīgajai kopšanai, Markam kļuva nevis labāk, bet gan sliktāk. Draudēja liktenīgs atrisinājums. Asjas roka noglauda slimnieka kaistošo pieri, tad zem segas maigi saspieda kājas. Pēc tam padomāja, uzmeta skatienu vēstulēm uz galda un izgāja, lai nosūtītu telegrammu mātei.

*

Anete kopā ar Timonu uzturējās Anglijā. Saņēmusi īso un skarbo telegrammu bez paraksta, viņa sagrīļojās. Timons izņēma Anetei no rokām papīra lapiņu un izlasīja (viņai nebija spēka parunāt), un šis skarbais vīrs, kas aci nebūtu pamirkšķinājis, redzot ejam bojā veselu tautu, parādīja negaidītu labsirdību. Savā apmātībā Anete uzmeta uz pleciem mēteli un gribēja skriešus doties uz tuvāko dzelzceļa staciju, aizmirsdama visu — naudu, pasi, lietas. Viņš to atturēja un gādīgi apsēdināja:

— Ko tu, manu draudziņ! Nezaudē galvu! Posies ceļam, tikai mierīgā garā! Nepaies ne četras stundas, un tu būsi pie sava puisēna.

Un Timons piezvanīja uz lidlauku, lai nekavējoties sagatavo reisam viņa lidmašīnu. Savā automašīnā viņš aizveda Aneti līdz lidlaukam. Pa ceļam Timons to mierināja ar parupju labsirdību, kas Aneti gan nepārliecināja, tomēr aizkustināja. Šķiroties no Anetes, viņš bija daudz vairāk saviļņots, nekā gribētu parādīt. Viņš teica Anetei:

— Dēlu izglābsi. Bet, kad būsi to izdarījusi, atgriezies! Vai gan es izturēšu līdz tam laikam?

— Nekas tev nedraud … — viņa atbildēja (Timona vārdi viesa bailes, tomēr tās šķita tālas, citas domas bija sagrābušas viņu savā varā).

— Es pats sev būšu draudi, — Timons attrauca, — tikko palikšu viens. To tu zini gluži labi. Vai es būtu izturējis līdz šai dienai, ja man trūktu tevis?

Timons redzēja, ka Anetes domas klīst kaut kur tālumā.

— Nu, paldies! — viņš sacīja. — Tu esi darījusi vairāk, nekā varēju no tevis sagaidīt. Un nepiemini to, kas mani aptraipīja tavās acīs.

— Es atceros tikai mūsu draudzību. Tai allaž bijušas tīras rokas.

— Nu tad liec savas rokas manējās!

Anete tās saspieda. — Lidmašīnas motors sāka rūkt. Viņa pavērās šajā vīrietī ar atlēta seju — tā bija izcirsta nevis ar kaltu, bet ar dūrēm, ar rupju kaislību pēdām (gan cēlām, gan zemiskām — nevienas te netrūka), — vērša pieri un smagām acīm, kuru stingais skatiens līdzīgi sūklim iesūca sevī viņas tēlu. Anete pieliecās viņam klāt un teica:

— Saskūpstīsimies!

Istabas durvis bija vaļā. Asja nebūt neuztraucās, ka varētu kāds ienākt. Ko zagt viņai nebija. Un par saviem kaimiņiem Asjai maza bēda. Tomēr, ieraudzījusi ienākam māti (Asja to pazina no pirmā acu uzmetiena), viņa bija pārsteigta: Asja negaidīja, ka tā ieradīsies tik ātri. Abas nepārmija ne vārda. Anete devās tieši pie gultas un, pat nenovilkusi mēteli, metās pie dēla. Taču tādā veidā, kā to prot darīt vienīgi mātes: viņa tik aizrautīgi un reizē tik maigi apskāva dēlu, kā viegla vēsma mēdz glāstīt izdegušo pļavas zāli. No šo roku pieskāriena drudža pārņemtie locekļi, kā likās, sajuta atvieglojumu. Slimnieka lūpas sakustējās. Viņš nopūtās. Anete piesardzīgi nolaida uz spilvena kaistošo galvu, kuru tikko bija viegli pacēlusi. Un atgriezusies, lai novilktu virsdrēbes, ieraudzīja otru sievieti kas joprojām stāvēja, apņēmusies neatdot savu vietu. Sakrustojās aši, tieši un skarbi skatieni.

— Vai jūs man telegrafējāt? — Anete iejautājās.

— Jā, es, — nepalokot galvu, atbildēja Asja.

Anete sniedza viņai roku. Asja to paspieda. Abu rokās nebija siltuma. Viņas noslēdza līgumu. Anete iegāja blakus istabā, ar mājienu uzaicinājusi Asju sekot, un sacīja:

— Stāstiet!

Mātei, gluži dabiski, ir savas tiesības. Taču šīs tiesības sadūrās ar tām, ko Asja bija piesavinājusies. Un viņas nojauta sacēlās pret neapzinīgo valdonību, kāda bija šai balsī un mājienā. Sekoja dažus mirkļus ilga mēma cīņa starp abām gribas spēka pilnajām sievietēm. Viņas pašas diez vai to atskārta, bet ikvienas spēki bija sasprindzināti kā zirgam, kam stingri pievilkti groži. Tad viens no zirgiem padevās. Asja sāka runāt. Viņa īsumā izklāstīja slimības gaitu. Taču ne ar vārdu neieminējās par to, kādas viņai attiecības ir vai nemaz nav ar Marku. Tomēr juta neskaidru patiku paziņot otrai, ka gulta, kur guļ tās dēls, ir viņas. Anetei, kuras skatiens, žigli pētījot, pārslīdēja pāri abām istabām, nebija ne mazāko šaubu, ka šī sieviete ir Marka mīļākā. Anete bija brīva no aizspriedumiem, tāpēc Asja tai tūdaļ vairs nelikās sveša. Un Anete sāka pret viņu izturēties daudz brīvāk. Asja nesaprata, kā to izskaidrot. Anetes nopietnās acis atmaiga, bet Asja joprojām palika salta un noslēgta.

Abas sievietes nemaz nemēģināja saprast viena otru. Bija jāglābj cilvēks. Viņas apvienojās, lai to aizstāvētu. Apkopoja savu pieredzi. Aneti pārsteidza Asjas pārliecinātība un drošās iemaņas. Asja visu darīja ar saltu noteiktību, veikli, bez vilcināšanās. Nevienas liekas kustības. Nevienas aplamas kustības. Mātei klātesot, viņa rīkojās tā, it kā atrastos šeit viena pati, nekautrēdamās ne no kādas kopšanas, apiedamās ar šo nožēlojamo un ļengano ķermeni tāpat kā sanitārs, kas raugās uz cietēju kā uz savu īpašumu. Anete, reizē apvainota un valdzināta, vēroja šo šķietamo necilvēcīgumu un nevarēja tomēr neatzīt, ka jaunā sieviete rīkojas pareizi un lietderīgi. Anete juta viņas pārākumu un padevīgi paklausīja Asjai, kad viņa lakoniski pavēlēja:

— Nu! Pieturiet kāju! Paceliet krustus! Vai tad jūs neredzat?

Lai gan arī Anete prata kopt slimniekus (kura sieviete Eiropā gan nav iemācījusies šo mākslu kara laikā?), rokas nodeva viņas uztraukumu, pieskaroties dēla augumam. Anete apbrīnoja Asjas kustību nesatraucamo noteiktību. Šī vienaldzība pārsteidza jo vairāk tāpēc, ka drīz vien viņa atklāja, kāds negants spēks un kaisles atstājušas pēdas šajā sejā; Anete vēl labāk, vēl ātrāk nekā pati Asja pamanīja, atzina un noprata pēc zibens uzliesmojumiem, kādi slīdēja pāri šai sejai, ka šī sieviete ieguvusi savā varā viņas dēlu.

Abas sievietes sadalīja dežūras. Viena pēc otras stāvēja sardzē pie Marka gultas un pēc tam atpūtās. Asja, kas nebija gulējusi visas iepriekšējās naktis, iegrima miegā kā akmens. Anetei bija diezgan laika nodoties savām domām, kamēr viņa ieklausījās abu jauno cilvēkbērnu drudžainajā elpā, — viens elpoja nevienādi un saraustīti, otrs — steidzīgi un smagi, it kā steigdamies aprīt savu daļu. Un tiešām, tikko pienāca laiks nomainīties, Asja spēji pamodās un atgriezās ieņemt savu vietu Marka gultas galvgalī, piespiezdama Aneti atgulties viņas gultā, kas bija vēl silta pēc murgpilnā miega.

Kad pēc vairākām satraukuma pilnām dienām Marks nāca pie samaņas, viņa apmiglotais skatiens noskaidrojās, skardams mātes maigo seju. Viņš uzsmaidīja mātei, un tas jau šķita viņai brīnum jauks prieks. Taču skatiens, aptaustīdams visu, pāri Anetes plecam sastapa Asjas sarauktās uzacis un dzirkstošās acis; skatiens sastinga, pārsteigts, vaicājošs, un tiecās saprast, tad atgriezās pie mātes acīm, un Anete tajā izlasīja mēmu jautājumu. Asja, stāvēdama viņai aiz muguras, klusēja . . . Tātad tie nepazīst viens otru? Anete, ne vārda neteikusi, abus vēroja. Asjas aizdomu pilnā piesardzība nepieļāva nekādu iztaujāšanu. Viņa joprojām cilāja Marku spilvenos, apiedamās ar jaunekli tā, it kā viņai uz to būtu tiesības. Marks klusēdams pakļāvās jaunajai sievietei un neuzdrošinājās neko jautāt, šās neizskaidrojamās klātbūtnes valdzināts un cenzdamies atrast šai mīklai atslēgu, atceroties apziņas uzdzirkstījuma mirkļus drudzī pavadītajās naktīs. Markam bija dīvainas bailes — ja viņš izteiks jautājumu, parādība izgaisīs. Pēc ilgām, neauglīgām pūlēm viņš beidzot nokļuva uz pēdām. Gaisma ielauzās tumsā. Tomēr jauneklim bija jāpārliecinās, taču likās neērti to darīt mātes klātbūtnē. Beidzot Marks izmantoja kādu brīdi, kad māte atgāja nostāk un pār viņu noliecās Asja, lai pačukstētu:

— Jūs laikam esat tā kaimiņiene, kas dzīvo man blakus?

— Nevis es, bet jūs dzīvojat man blakus, — attrauca Asja. — Jūs atrodaties pie manis.

Marks to nebija pamanījis. Viņš pārlaida skatienu istabai. Jaunekļa nespēcīgajā galvā ielija siltas šalkas, piere pietvīka. Asja to noglauda ar savu spēcīgo roku:

— Guli mierīgs! Domāt varēsi citu reizi.

Un, joprojām noliekusies, it kā gribēdama uzčubināt spilvenu, viņa nedaudzos vārdos, kas necieta iebildumus, paskaidroja jauneklim notikušo:

— Šajā istabā bija vairāk svaiga gaisa. Es tevi pārnesu šurp. Tagad klusē! Ne par ko vairs nav jādomā.

Jaunā sieviete runāja pusbalsī un ātri, tomēr Anete saklausīja valdonīgo uzrunu ar «tu», kas ar savu valdzinošo pēkšņumu it kā apbūra viņas dēlu un piekala pie spilvena. Un, kad Asja atgriezdamās sastapās ar otras sievietes acīm, viņa tajās izlasīja visu. Nu, un kas par to! Viņai nebija nekā slēpjama! Taču runāt Asja neuzskatīja par vajadzīgu. Un Anete, cienīdama tās klusēšanu, gaidīja, kad nepazīstamajai labpatiks pastāstīt ko vairāk.

Tā viņi visi trīs dzīvoja, neuzticēdamies savā starpā un cits citu vērodami. Marks nesteidzīgi pētīja šo augumu, kas pamazām sāka to saistīt ar neizprotamu pievilcību. Ikviens jaunās sievietes vaibsts atsevišķi likās svešs, gandrīz vai naidīgs, taču kopā veidoja kaut ko līdzīgu tīklam, kas neatšķetināmi, cilpu pa cilpai, savilkās ap viņu, ap viņa gribu. Marks sašuta, dedzīgi nopūlējās atklāt, kāds tam iemesls, sakopoja visus kritiskos vērojumus, taču summa atšķīrās no saskaitāmiem. Un viņš pamanīja, ka nevēlētos atmest kādu no šīm detaļām, nevēlētos neko mainīt. Ik detaļa bija nepieciešama cilpiņa tīklā. Šī sieviete nebija tāda kā citas, kuras mīl tāpēc, ka patīk viņu mute, deguns, krūtis, atsevišķas daļas. Asja eksistēja, un viņu vai nu mīlēja, vai nīda, tāpēc, ka viņa ir tāda, kāda ir, vienīgā un neatkārtojamā, kas piespieda sevi atzīt sava dzīvības spēka dēļ. Un ikviena jaunās sievietes īpatnība, skaista vai neglīta, — iespējams, ka tieši neglītās īpatnības, — valdzināja jo vairāk, tāpēc, ka piemita viņai vienai, tāpēc, ka tās pauda: «Tu — tā esi tu … Neviena cita …»

Pēc neizteiktas vienošanās Marks, cik vien iespējams, reti vērsās tieši pie Asjas un nekad neuzdrošinājās uzrunāt viņu ar «tu», kā jaunā sieviete to joprojām ar nekaunīgu nekautrību (varētu pat teikt: ar zināmu izaicinājumu) darīja. Anete palīdzēja tiem izprast vienam otru. Abiem bija laba dzirde, lai no blakus istabas saklausītu, ko saka otrs, palicis kopā ar māti.

Bet Asja to zināja, tāpēc uzmanījās, izlocījās no Anetes pacietīgās cenšanās viņu iepazīt. Asja visai veikli, tomēr bez asuma izvairījās, jo Anetes godīgās acis un sirsnīgums viņu pamazām iekaroja. Jaunā sieviete atbrīvojās ar veiklām atrunām, kas uz mirkli pavēra perspektīvas, kuras izgaisa, iekams tās varēja saskatīt, un tikai vēl pavairoja nenoteiktību. Taču jaunā klausītāja vilšanos atsvēra baudījums, kādu tam sagādāja dziedošā un līganā balss. Tā bija jaukāka un tīkamāka par visskaistāko miesu. Marks tīksminājās par šo balsi, aizvēris acis, it kā juzdams to uz savām lūpām vai rokās. Balss bija silta un saldkaisles piesātināta. Pēc tam sieviete, kas uzrunāja Marku ar «tu», atgriezusies pie viņa gultas galvgaļa, valstīja jaunekli maigām rokām, kas lika viņam iekvēloties, un viņš pagrieza tai muguru, lai nekristu kārdinājumā atvērt šo valdonīgo muti un iegūt…

Kad Marks palika vienatnē ar māti, viņš neprata tik veikli izlikties. Atjaunotā veselība un iegribas, kas reizē ar briestošo spēku izlija pa visiem locekļiem, viņu naivi nodeva. Varbūt slepenībā jauneklim nebūt nebija nepatīkami, ka pāri mātes plecam viņā gremdējas nepazīstamās sievietes skatieni, lai gan, likās, viņš runāja tikai ar māti. Anete šajā ziņā nemaldījās. Pārmērīgā uzticība, kādu dēls apliecināja, attiecās uz to tikai pa daļai… «Ak tu viltnieciņ! … Skat, kā! Es tevi tūdaļ noskūpstīšu no mums abām! … Bet tas tevi neapmierinās …»

Marks runāja par sevi, par sevi, par sevi. . . Viņš nelielījās. Stāstīja gan slikto, gan labo. Tomēr runāja ar alkatīgu un neapmierināmu kaisli. Taču runāt par sevi ar kaisli nozīmē blēdīties. Var runāt «par», var runāt «pret», tik un tā savāc sevī it visu gaisu un gaismu. Un aprij otru. Vai arī saka tam: «Apēd mani!» (Un tas ir viens un tas pats.) Marks kāri, naivi piedāvāja sevi, negribēdams vai neprazdams šajā ziņā atzīties nepazīstamās ietiepīgi aizvērtajai mutei: «Atveries! Ēd!» Šī mute bija izsalkusi un nepalaida garām ne kumosiņa.

Viņa plosīja ar saviem spēcīgajiem zobiem un gremoja šo kaislo, varmācīgo, rūgto un maigo dvēseli, kas līdzinājās tikko izplaukušam zaļam pumpuram. Tā bija svaiga un neskarta. Ar sirsnīgu aizrautību, kas aizgrāba abas sievietes un lika tām pasmaidīt («nabaga šunelis!»), Marks izklāstīja un nopēla savu vēl neuzplaukušo, nekārtīgo, pretrunām pārpilno dzīvi, kurā nebija nekā samaitāta, noteku dubļi bija pielipuši vienīgi vilnai («nāc, lai tevi nomazgāju . . .»), turpretī miesa palikusi pavisam tīra kā jaunpiedzimušajam: to veicināja atveseļošanās, tā likās vēlreizēja piedzimšana . . . Nesatraucamā Asja klusēdama sēdēja blakus istabā un trīcēja. Viņas rokas neatvairāmi kaita alkās aizskart šo nekaunīgo miesu. Asja mīlēja šai šķīstajā un drosmīgajā jauneklī kalna strauta dzidrumu un pretrunīgos jūtu uzliesmojumus. Šajās domu un — vēl vairāk — dziņu pretrunās, kas plosa cilvēku un pakļauj to visnetīkamākajām dēkām, Asja arī pati sevis dēļ nemitējās mulst. Tikai viņa bija ar to apradusi un samierinājusies: tāda nu reiz ir viņas daba. Marks neprātīgi nopūlējās izlauzties no šīm pretrunām un tikai sāpīgi sadauzījās pret mūriem. Asjas skarbā vienaldzība bija izskaidrojama ar sevis un dzīves nicināšanu un drausmajiem pārdzīvojumiem, kas atstājuši savas pēdas. Viņu aizrāva jaunekļa traģiskā nopietnība, kādu viņš izrādīja šai spēlē. Viņa ilgojās aijāt pie savām krūtīm šo lielo muļķīti, kas šķita varmācīgs un patiess līdz bezjēdzībai un ko Asja mīlēja tieši šās bezjēdzības dēļ.

Un Marks kļuva vēl tuvāks jaunajai sievietei, jo abiem bija kopēja dvēseles vientulība, ikviens bija atrāvies no savas vides, aptvēris tās nelabojamos maldus un tukšību. Tāpat kā Asja sadedzināja tiltus starp sevi un krievu emigrācijas nometni, taču nespēja pāriet otrā nometnē, kas bija nogalinājusi viņas tuviniekus, viņu pašu vajājusi un nopulgojusi un ko viņa ienīda ar visu savu kājām samīdīto lepnumu, arī Marks ar sašutumu noraidīja sava laika franču jaunatnes dažādās strāvas un arī šo jaunatni, kuras bezjēdzību, seklību, egoismu un karjerismu redzēja caur un cauri; viss tajā Markam likās naivs, cinisks vai liekulīgs, tās māksla melīga, tās domas melīgas, tās rīcība melīga, tās politika melīga; aplams «intelektuālisms», aplams «reālisms», aplams «eiropeiskums», visas šīs maskas un visi šie verdziskuma (Intelligence Service!), nevarības un savtīguma meli. ..

Marks bija netaisns, nežēlīgi netaisns, un velti būtu mēģināt to jauneklim pierādīt, viņš pats to zināja, pats gribēja būt netaisns, jo pārlieku daudz dēļ visa tā bija cietis un arī pats it visā piedalījies. Marks juta vajadzību atriebties, nokasīt no ādas visus šos lipīgos dubļus. Anete nemēģināja ar jaunekli strīdēties. Viņa mēdza sacīt:

— Tās ir sliktās asinis, kas no tevis aizplūst! Remdē sevi! Trin zobus! Vari tos trīt arī gar mani, ja tas tev pa prātam. Nebūs jau pirmā reize, kad esi man iekodis krūtī.

Asja nebūtu liegusi viņam arī iekost savās krūtīs. Šie jaunie, nežēlīgie zobi viņai patika. Tie prata nīst un mīlēt — tāpat kā pašas zobi. Marka netaisnība, kuru Asja bija spējīga atzīt, likās tai daudz tuvāka un tīkamāka nekā šo pērtiķu ekvilibristika, kuri, zvejojot naudu un panākumus, staigā pa virvi. Ne jau nu bieži sastopams tāds zvērs kā francūzis, kas ar atriebīgu nekaunību atmaskotu savas mātes — Francijas liekulību. (Nē! Ne mātes, bet pamātes!) Protams, franči allaž ir dižojušies (tāpat kā citas tautas), ka esot vienīgie, kas mākot nopulgot cits citu, turpretī pārējās tautas protot tikai sevi cildināt. Bet, kad franči (tāpat kā citas tautas) piedēvē sev bīstamo paškritikas privilēģiju, tā ir viņu maniere sevi netieši cildināt. Un viņu kritika netiecas dziļumos. Viņi to ietin kvēpināmā trauka dūmos. Un pēc kritikas no viņiem dveš tīkama smarža, jo, nopulgojot citus, viņi nostāda sevi izņēmuma stāvoklī. Taču Marks nenostādīja sevi izņēmuma stāvoklī. No visa spēka viņš šaustīja savus tautiešus pats uz savas muguras. Asja, kura, tāpat kā visi slāvi, ar kvēlu baudu nodevās pašanalīzei, lai atsegtu pēdējos plīvurus (grēksūdze ir mānija, kas šās tautas apdāvinātākajiem pārstāvjiem uz morālās izjūtas rēķina attīsta psiholoģisko izpratni), ar lietpratējas acīm novērtēja šo sevis atmaskošanu, šo skaidro skatienu, šo kailo dvēseli. Viņai bija tāda nojauta, it kā Marks atsegtu savu dvēseli kailu viņas dēļ. Un tā tas arī bija. Neskaidra dzīvnieciska dziņa skubināt skubināja Marku atklāt sevi tai, kuru instinkts lika viņam iekārot… «Es parādos tev kails. Parādies tāda arī tu! …»

Asja dzirdēja šo aicinājumu. Viņu pāršalca kvēlas ilgas atbildēt jauneklim, atsegt sevi un uzkliegt: «Skaties! …»

Asja pazina Marku daudz tuvāk nekā tas viņu. Nekas vairs nebija palicis, kas būtu viņas acīm apslēpts. Katra šā auguma detaļa iegūlusi viņas acu dzīlēs. Un tagad, kad šis augums pielija ar atdzimstošu dzīvību, šī dzīvība izplūda arī atspulgā, kuru jaunā sieviete bija sagūstījusi savās acīs. Šis attēls viņu dedzināt dedzināja. Gūsteknis savukārt sagūstīja viņu. Tas Asjai šķita kā slogs …

Vīrietis un sieviete — abi bērni — uzglūnēja viens otram, nepalaižot garām nevienu kustību. Un tagad mēmi (Marks klusēja, gaidīdams atbildi uz savu aicinājumu) ieklausījās, kā viņos brieda iekāre. Atspirgstošā slimnieka saasinātā dzirde saklausīja, ka tā uzbangoja sievietē. Bet, jo augstāk Asja manīja to kāpjam, jo skarbāka un noslēgtāka kļuva.

Taču pienāca vakars, kad vīrietim beidzot radās pārliecība, ka sieviete nodos viņam savu noslēpumu. Tā riņķoja ap viņu gan tuvu, gan atkāpdamās. Istaba tinās krēslā. Anete bija izgājusi; viņi bija vieni. Sieviete vilcinājās, tad izšķīrās, strauji pienāca klāt un noliecās, — tāpat kā tik daudz reižu, lai sakārtotu palagus, — tomēr šoreiz Marks bija pārliecināts, ka jaunās sievietes rokas apvīsies viņam apkārt un mute uzbruks kā vanags; jauneklis saspringa saspurojies, gatavs kost…

Pēkšņi Asja izslējās, atkāpās pie sienas, atspiedās pret to ar muguru un dzedri pateica:

— Jūs esat izveseļojies. Laiks katram atgriezties savā istabā.

Marks jutās sadragāts. Aiz pārsteiguma viņš bija tā apdullis, ka nespēja izteikt ne vārda. Bet tad sapīkums atdeva jauneklim spējas runāt, un, nolaizdams kājas uz grīdas, viņš aizžņaugtā balsī sacīja:

— Tūliņ.

Asja paraustīja plecus un nepakustēdamās attrauca:

— Var arī rīt.

— Kālab gaidīt?

Asja pat negrasījās to aizturēt. Marks jau mīņājās pa grīdu, vilkdams līdzi palagus, kuros aiz niknuma bija sapinušās kājas. Ienāca Anete. Viņa likās pārsteigta.

— Šis jautājums ir izlemts, — paskaidroja Marks.

Asjas neizdibināmā klusēšana apstiprināja dēla vārdus. Anete vairs neuzstāja, viņa prata nolasīt no sejām.

— Lai notiek! — viņa teica. — Pārvākšanās neprasīs daudz laika. Jāpārmaina tikai palagi.

— Kāpēc jāpārmaina? — iebilda Asja. — Vai nu šie, vai tie … Neesam pieraduši pie tādas izsmalcinātības.

Nevaldāmās dusmās Marks bija mierā ar šādu atbildi. Viņš jau atradās otrā istabā. Tad pārdomāja un nolēma, ka dzedra vienaldzība būtībā ir vēl apvainojošāka. Un pagrieza abām sievietēm muguru.

Anete, uzsmaidīdama spītniekiem, sacīja Asjai, kas, joprojām saraukusi seju, balstījās pret sienu:

— Manu meitiņ, mēs necienīgā veidā esam izmantojuši jūsu viesmīlību. Piedodiet mums! Nekad ne ar kādu mīlestību nespēšu jums atlīdzināt to, ko esat darījusi mana dēla labā.

— Es nekā neesmu darījusi, — noņurdēja Asja. (Šī balss un šie pāris vārdi viņu saviļņoja līdz pašiem sirds dziļumiem.)

— Jūs viņu izglābāt, — apgalvoja Anete.

Anete izstiepa tai pretī rokas. Asja metās viņas apkampienos, piekļaudama pieri pie mātes krūtīm. Pacelt šo ietiepīgo pieri nebija iespējams. Anete varēja noskūpstīt tikai matus.

— Tagad, — turpināja Anete, — aprunāsimies, kā mums labāk iekārtoties. Ja jau šis lielais zēns var iet ārā, es domāju — labāk būs viņam sameklēt kādu citu, veselīgāku dzīvokli.

—Es arī tā domāju, — Asja piekrita.

—Laika diezgan! — noburkšķēja Marks.

—Kālab gaidīt? — sakniebusi lūpas, atcirta Asja.

Marks bija pārskaities, viņš pamanīja, ka Asja atspēko viņa iebildumus ar paša vārdiem.

—Ļoti labi! — Marks piekrita. — Tātad rīt.

—Dod man laiku atrast! — iesaucās Anete.

—Ir jau rokā, — teica Asja. — Ja vien vēlaties, varu parādīt jums kādu dzīvokli Šatijona ielā, kuru šinīs dienās droši vien būs atbrīvojusi kāda mana paziņa.

—Rīt apskatīsim, — nolēma Anete.

Viņa sniedza roku Asjai, kas atgriezās savā istabā un tur ieslēdzās, tad uzmeta dēlam līdzjūtības pilnu un reizē izsmējīgu skatienu un novēlēja labu nakti, izlikdamās, ka nemana tā slikto omu. Anete atgriezās savā istabā, kuru bija noīrējusi divus stāvus zemāk tai pašā viesnīcā.

Marks palika viens. Jauneklim bija laika diezgan remdēt dusmas. Pat tik daudz, lai zaudētu visu savu lepnumu un saglabātu vienīgi rūgtumu. Taču iekāre nebija zudusi. Tā pārveidojās drausmīgās slāpēs. Avots atradās tepat, pavisam tuvu. Viņus šķīra tikai siena. Siena no apmetuma gružiem, siena no drūmiem pārpratumiem. Bet rīt viņus šķirs vesela pilsēta. Viņš neatļāva sev laiku pārdomām. Roka piedauzīja pie sienas. Tikko tā bija pieklauvējusi, Marks jau nožēloja savu rīcību. Viņš gribēja uzkliegt: «Nenāciet!» Taču kliegt nevajadzēja. Asja nenāca. Viņpus sienas ne mazākā kustība. Marks sašutis un apjucis kodīja sev dūres … Viņš gaidīja … Tuvojās nakts. Uznāca nakts. Pāri jumtiem atlidoja Sorbonnas pulksteņa vārgās skaņas: vienpadsmit, tad divpadsmit, tad viens. Marks mocīja pats sevi, pavērsis seju pret sienu; drudžaini sarāvies zem segām, pievilcis klāt ceļgalus, kā suns saritinājies kamolā… Ko gan viņš gribēja? Vai brutālu iegūšanu? Nē. Viņš nebūtu varējis pateikt, ko grib… Šo sievieti, to, ko tā sevī lolo, ko slēpj savās krūtīs; to, ko viņš nojauš šai dzīvībā, šai garā — ļaunu un labu. Viņš grib visu. Viņam nepieciešama šī straume, lai sapludinātu to kopā ar savējo. Ko tā veļ savos ūdeņos? Viņš nezina. Viņam vajadzīgi šie ūdeņi. Viņam vajadzīgs viss. Un, lai to iegūtu, nepieciešama brutāla iegūšana. Tas ir vienīgais ceļš. Tomēr visas viņa asinis sadumpotos, ja jūs šim zēnam teiktu, ka viņš grib tieši to. Viņš iekliegtos: «Nē!» — un būtu patiess. Kā strauts, kas steidzas pretī upei. Viņš nesteidz pretī upei. Viņš steidz pretī jūrai. Un viņam vajadzīga šī asins pārliešana, šis asins pieplūdums, lai neizsīktu smiltīs … Marka mute alkst dzert Asjas asinis … Pēkšņi šī mute ar izkaltušajām lūpām pieplaka starpsienai; tā nočukstēja:

— Asja! . ..

Vissmalkākā dzirde nespētu to uztvert. Pagāja daži mirkļi. Viņš atkārtoja skaļāk:

— Asja! …

Nāves klusums. Marks ienīda Asju. Viņš vai aizelsās aiz naida. Atkrita guļvietā un satvēra ar rokām kaklu, mēģinādams pārraut neredzamo mezglu, kas žņaugtin žņaudza . . . Bet tad sajuta atkal pieplūstam gaisu. Iekams jauneklis bija izdzirdējis, viņš ieraudzīja . . . Atvērās durvis, sieviete ienāca.

Izgājusi no Marka istabas, Asja tumsā apsēdās uz gultas malas un klusēja. Viņa dzirdēja visu, gan pirmo klauvējienu pie sienas, kurš iesvēla dusmas, gan pirmos, tikko jaušamos čukstus, kad viņa gandrīz zaudēja samaņu no maiguma uzplūda. Spējie klauvējieni sekoja cits citam, un jauno sievieti vienlaikus kveldēja uguns un ledus, kaislas asins šalkas un vispilnīgākā nejūtība . . . Asja nolēma nekustēties . . . Bet kāpēc? Iegūt šo vīrieti, ja vien to vēlējās, viņai bija tīrais nieks. Citus taču viņa bija ieguvusi. .. Tomēr šo — nē! Asja bija savaldzināta. Un negribēja tāda būt. Vairs negribēja paļauties ilūzijām . . . Viņa mīlēja patiesi (Asja tikai negribēja to atzīt), tāpēc uztraucās ne tikai par sevi, bet arī par jaunekli, jo baidījās nodarīt viņam ļaunu. Asja zināja (to viņa bija ar mieru atzīt), ka nav nekaitīga. Kas paņems viņu, reizē ar miesu paņems dvēseli — nomocītu, nokausētu, izsalkušu dvēseli un piepūlētās, kaistošās kājas, kuras nemitēsies iet līdz pēdējam elpas vilcienam, — tas paņems viņas pagātni, paņems nākotni. . . Tas likās pārāk liels slogs satrauktā jaunekļa mugurai, kuru Asja, sēžot tumsā, visu laiku skatīja un turēja savās skaujas . . . Viņa aptaustīja tā lokano mugurkaulu. Juta šo izliekto mugurkaulu, kas likās nupat, nupat salūzis . . . Asja atvilka roku, tomēr tā atkal atgriezās. Tā nespēja atrauties …

Ar visu dvēseles spēku Asja teica: «Nē!» — atgrūda un tomēr meklēja, līdz rokas, kājas un ceļi izvilka viņu ārā. Basām kājām jaunā sieviete stāvēja uz blakus istabas sliekšņa sašutusi, sasprindzinājusi visus spēkus pret varmācību, kādu viņai uzspieda, nīzdama to, kas nīda viņu pašu, gatava uzkliegt naidīgā balsī: «Ko jūs gribat no manis? …»

Skriešus viņa skrēja pie Marka un uzgrūdās tam virsū . . .

Tagad viņu augumu mezgls, kļuvis vaļīgāks, atraisījās. Taču dvēseles joprojām palika sasaistītas. Piekļāvušies viens otram, viņi juta, ka abos šalko vienas un tās pašas asinis un izstrāvo pa visiem locekļiem savu rāmo siltumu, savu zeltaino straumi. Un Marks, apskurbis no guvuma, smiedamies, skaudams jauno sievieti, sacīja:

— Esmu tevi ieguvis, esmu tevi ieguvis. Tu esi mana! …

Bet Asja klusēdama domāja:

«Es neesmu tava. Es neesmu sava, es nepiederu nevienam.»

Tomēr viņa to saspieda savās skaujās . . . Smalkais mugurkauls, trauslie gurni. . . Asjai likās — viņa varētu tos salauzt. . . Asju pāršalca maigums. Viņa brāzmaini noliecās un apklāja tos skūpstiem.

Jauneklis nopūtās, noglauzdams ar slaidajiem, drebošajiem pirkstiem Asjas kaistošo seju, un viņa tvēra tos alkatīgām lūpām. Un neprātīgā pateicības uzliesmojumā Marks runāja, runāja, čivināja kā putns, uzticēdams visu naivos, nesakarīgos vārdos, atklādams sirdi līdz pašām dzīlēm; ar pilnīgu vaļsirdību stāstīja par vientulību, atsedza visapslēptākos savas būtnes un likteņa noslēpumus un nodeva tos neredzamajai sievietei, kas klausījās Markā, paslēpusi seju tā vidukļa iedobē. Asja klausījās ar maigumu, rūgtumu un izsmējīgumu. Marks atdevās viņai, iedomādamies, ka viņu pazīst, tomēr neko nezināja par jauno sievieti, nezināja neko par viņas dzīvi, par rētām un neizdzēšamajām pēdām, kādas atstājusi pagātne, nezināja neko par dārgumiem, kas gulēja dziļi dūņās, nekā par viņas dvēseles atvariem … Ja Marks spētu visu to dzirdēt, tas viņai atbildētu:

«Tavas dvēseles dzelmeņus es pazīstu labāk nekā tu pati.

Ja arī nespēju aprēķināt, cik dienu un nakšu pārbrāzušās pār tavu virspusi, taču dziļumus esmu skāris.»

Kas lai zina, kuram no abiem taisnība? Mīlas piesis iecērtas dziļi, tālāk par apziņu. Tomēr tiesa — mīlestība ir akla. Tā skar kaut ko, tā tur savā gūstā, pati nezinādama, ko, tā neredz neko.

Un tomēr tur savā gūstā… Kad dzeltenajās rūtīs atvizēja gaisma, vēl dzeltenāka nekā parasti, — lija lietus, — Asja noliecās pār jauno draugu, kas beidzot rītausmā bija iemidzis. Asja nebija visu nakti, ne aci aizvērusi… Viņa skatījās uz Marka gurdo vaigu, laimīgo muti, uz lokano, slābo augumu. Abu kājas bija sapinušās, un Asja nevarēja atbrīvoties; viņa nodomāja:

«Kur ir manējā? Kur ir viņa? Mēs esam tagad savijušies …»

Un aiz gurduma un saldkaisles Asjā atkal uzšalca alkas … Taču viņa saspringa un nodomāja:

«Nē! Nevajag! Ko viņam darīt ar mani? Un man, ko man darīt ar viņu? Lai ikviens no mums paņem savu atpakaļ! …»

Viņa izrāvās. Tas bija grūti. Marks atvēra acis. No šā skatiena Asja tikko neiekrita nemaņā, taču sevi pārvarēja. Viņa aizvēra jaunekļa plakstus skūpstiem un teica:

— Guli,.. Man uz mirkli jāiziet, bet es tevi nepametu: es aiznesu tevi līdz un atstāju sevi…

Marks atkal iegrima snaudā, pārāk novārdzis, lai atbildētu. Asja aizskrēja. Jaunā sieviete sacīja taisnību: iekļautu sirds dzīlēs, viņa aiznesa sev līdz daļiņu Marka. Bēgt bija par vēlu. Viņa pieklauvēja pie Anetes durvīm:

— Es jums stāstīju par brīvu dzīvokli. Es jums to parādīšu. Iesim kopā!

Anete, jau apģērbusies, kravāja ceļasomu, gatavodamās prombraukšanai. Viņa pagriezās pret Asju. Viena paša skatiena pietika, lai atskārstu, kādas liesmu vētras plosās šajās krūtīs, — tas vairs nebija vakardienas ledainais ziemelis; auka joprojām nebija mitējusies, tikai mainījusi virzienu. Anete sacīja: «Iesim!» Asja nenojauta, ka otras sievietes krūtīs arī plosās vētra, tikai citāda — sāpju vētra. Viņas kaistošais skatiens gan izlasīja uz galda atstātās telegrammas saturu:

Timon dead .. .[287]

Tikko izlasīti, vārdi izgaisa no atmiņas. Kāda viņai gar tiem daļa? … Viņas izgāja ārā.

Sākumā abas soļoja, pārmīdamas dažas īsas, nenozīmīgas piezīmes par lietu, kas joprojām nerimās. Tad, šķērsodamas Luksemburgas parku, no Abata Epē ielas režģotajiem vārtiem līdz Vavēnas ielai, viņas klusēja. Smalks, auksts lietutiņš smidzināja uz zaļiem mauriņiem. Piepeši Asja apstājās, paņēma dārza krēslu un teica:

— Sēdieties! Es gribu ar jums parunāt.

Rasināja sīks, neatlaidīgs, spīvs lietus. Neviena vienīga gājēja. Viņas stāvēja kādas akmenī cirstas statujas pakājē — tā atveidoja gani ar kaziņu. Anete neko neiebilda. Viņa apsēdās uz dārza krēsla, no kura straumītēm tecēja lejā ūdens. Asja nosēdās blakām. Anetei mugurā bija lietus mētelis, Asjai ap pleciem vienkārša, stipri novalkāta sarkana šalle, kurā viņa pat nemēģināja ievīstīties; pelēkā pusvilnas kleita ar izgriezumu mirka lietū. Anete pieliecās, lai ar lietussargu mazliet aizsegtu arī viņu.

— Par mani neraizējieties! — Asja sacīja. — Esmu daudz ko pieredzējusi. Un šī kleita arī. ..

Anete tomēr mēģināja pasargāt jauno sievieti no lietus. Asja sāka stāstīt, un abas, stāstījuma vienlīdz savaldzinātas, virzījās arvien tuvāk viena otrai, līdz beidzot galvas saskārās.

Asja iesākaex abrupto [288] .

— Nu jau pieci gadi, kopš mani veļ visi Eiropas strauti. Viena duša vairāk vai mazāk, man nav ko baidīties. Es labi pazīstu dūņu un sodrēju garšu, kāda raksturīga lietiem. Lielpilsētu ūdens nemazgā, tas aptraipa. Taču man sava sermuļāda nav jāsarga. Nav vietas, pa kuru tā nebūtu vazāta. Ar visu ganāmpulku smaku piesūkusies. Vai saožat? (Viņa pielika šalli Anetei pie deguna …) Šī šalle vilkusies pa glumajiem Ukrainas dubļiem, pa Konstantinopoles tūkstošgadīgajiem gružiem un drausmīgajiem tirgiem, iekams atklīdusi šeit, lai uztvertu jūsu drausmīgās vienaldzības putekļus …

— Manus? — nomurmināja Anete.

— Jūsu — Rietumu.

— Man nav nekā sava, vienīgi es pati, — sacīja Anete.

— Jums laimējies! — iesaucās Asja. — Tas ir vairāk, nekā man jebkad bijis! … Uzklausiet mani! Man jārunā… Ja tas, ko sacīšu, radīs jums riebumu vai garlaikos, jūs aiziesiet… Es nevienu neaizturu … Tomēr pamēģiniet! …

Anete klusēja, vērodama jaunās sievietes profilu ar apaļo pieri; paceltu galvu, saraukusi uzacis, viņa stingu skatienu lūkojās lietū, bet, kā likās, neko neredzēja, gremdēdamās pati sevī, savu atmiņu cietumā.

— Jums ir divtik gadu nekā man, — turpināja Asja, — taču vecākā no mums abām esmu es. Esmu pieredzējusi visu.

Es esmu māte, — maigi iebilda Anete.

— Es tāda biju, — aizsmakušā balsī sacīja Asja. Anete nodrebēja. Tad piesardzīgi iejautājās:

— Jums bērna vairs nav?

— Viņi nogalināja dēlu manās rokās.

Anete apvaldīja kliedzienu. Asja cieši raudzījās uz traipu šalles galā.

— Re, paskatieties! … Miesnieki! … Viņi nokāva mazo kā jēriņu…

Anete, nerazdama vārdus, lai izteiktu savas domas, neviļus uzlika roku uz Asjas pleca:

— Nabadzīte!

Asja sagrozīja plecu un dzedri noteica:

— Beidziet! Līdzjūtība man nav vajadzīga … Varbūt es pati to būtu izdarījusi, ko viņi nodarīja man.

— Nē! — iekliedzās Anete.

— Es to gribēju, — turpināja Asja. — Nozvērējos pēc tam noslepkavot ikvienu viņu bērnu, kas tikai nokļūs manās rokās … Taču nespēju . . . Un, kad redzēju kādu cilvēku, kurš, atriebdams mani… es tikko nenositu viņu pašu!

Asja apklusa. Dažus mirkļus bija dzirdams vienīgi, kā lietutiņš bez rimta sijājās un sijājās … Anete uzlika roku Asjai uz ceļgala:

— Stāstiet!

— Kāpēc jūs mani pārtraucāt?

Tad viņa atsāka:

— Es neesmu radīta šādiem laikiem. Man vajadzēja tiem pielāgoties. Laiki pienāca. Tie mani apgānīja. Ne jau mani vienīgo. Tādu kā es tur bija tūkstošiem, un viņi ieradās mūs paņemt mūsu jauno meiteņu gultās un nolaida mums asinis . . . Pienāks kārta arī Rietumu meitenēm. . . Visas mūsu sirds, mūsu ilūziju asinis notecēja . . . Daudzas nomira. Es — es paliku dzīva. Kāpēc? Nezinu. Un jūs, vai jūs zināt? … Ja man toreiz, kad atrados agonijā, kāds būtu teicis, ka nodzīvošu līdz šai dienai, es savu dvēseli tādam iespļautu sejā. Es kliegtu: «Nē! …» Un es nodzīvoju! … Un dzīvoju! … Un gribu dzīvot! . . . Vai tas nav drausmīgi? Ko viņi grib no mums? Kas mūs grib, kad mēs — mēs pašas sevi negribam?

— Mūsu liktenis, — atteica Anete. — Mūsu dvēseļu liktenis, kuram jāveic garš ceļš. Man tas ir pazīstams. Sieviešu liktenis, kurām nav tiesību uz nāvi, iekams tās nav izgājušas cauri trīskāršam mīlas, izmisuma un kauna sakramentam. Runā! Asja stāstīja par bezrūpīgo bērnību mierīgajā mājas ligzdiņā, šo novārdzinošo dzīves saldmi, kas tik bieži mēdz ievadīt tās nežēlīgās beigas … Labsirdība, nevarība, izlaidība … purva liliju aromāts . . . Sirsnīgas, tomēr pārsaldinātas mīlas tvans, kura nav vērta nenieka — mīlas pret nez kādu nenoteiktu cilvēci, jutekliska vienaldzība, kas klusībā pati tīksminās par sevi, kamēr apziņas tārps grauž zarā nobriedušo augli, tūdaļ gatavu nokrist. Trūkst spēka būt ļaunam. Jau doma vien par cietsirdību radīja spazmas. Cilvēki ar patiku ieelpoja šo smacīgo, gurdo, silto, šķebīgo, skaisto, pagrabā pūstošo ābolu dvaku . . . Šie pārsātinājušies humānisti dēvēja sevi par tolstojiešiem, tomēr vienlaikus ar blazētu tīksmi baudīja Skrjabinu un hermafrodīta Nižinska [289] elastīgos lēcienus. Tomēr viņi pieņēma arī rupjās Stravinska atklāsmes kā sarkano piparu piedevu . . . Protams, sākās karš. Taču tas iesākās kaut kur tur. Šis tur bija tik tālu. Kā dekorācijas dibenplānā. Arī tas bija kaut kas līdzīgs sarkanajiem pipariem. Un piecpadsmit gadus vecā meitene nolūkojās, kā briest viņas krūšu pumpuri, un savā birzē klausījās dziesmā, kurā spēkus izmēģina mīlas putns … Patmīlīgā pastorāle turpinājās. Laukos, kur bija pārcēlušies meitenes tuvinieki, dzīve ritēja bez sērām un trūkuma. Aizlaistajā, lielajā dārzā, pilnum pilnā ar avenēm, jāņogām un nezālēm, abi pusaudži — brālis un māsa, grauzdami saulgriežu sēklas, uzticēja viens otram savus vērojumus un cerības; viņi līdz pretīgumam pārēdās pīrāgus un līdz apnikumam baudīja dzejnieku — Bloka un Balmonta dzejas. Tolaik mēdza aizrauties ar estētismu, kam par garšvielu reizēm pievienoja dažas šķipsniņas teosofijas, izplatot, gan tikai vārdos, narodņicismu — šo nenoteikto līdzjūtību un mīkstčaulīgo, idilisko ticību nabaga tautai, neizglītotajai, neaptēstajai tautai, kas bagāta ar apslēptu gudrību un labsirdību, kuras snauž tajā kā ūdens zem ledus vāka. Kancelejas ideālisms, Asjas tēva reliģija, bija ticība labajai dabai, cilvēces progresam, kas netraucēti iet savu nosprausto ceļu, notikumu jēgai, pat kara un sakāves jēgai, pēc kuriem bez jebkādas lielākas piepūles iestāsies zelta laikmets: «svētā Krievija», kā to saprata izglītotās un liberālās krievu buržuāzijas starpslānis un tās labais ģēnijs Koroļenko, par kuru sapņoja kā par nākotnes ideālās republikas prezidentu. . . Pat Lielā Oktobra triecienuzbrukuma priekšvakarā Petrogradā nesaprata, ka stāvoklis ir nopietns; tik ļoti bija pārliecināti par savu spēku, ka pat nebija nekas darīts pašaizsardzības labā. Un atmodās uzvarēti, nepaguvuši iesaistīties cīņā . .. Pasaules seja bija pārvērtusies. It kā zemestrīces grūdiens būtu skāris visu valsti, no vienas malas līdz otrai. Viss sagruva. Un milzīgo gaisa slāņu pārvietošanās saārdīja lupatu lēveros tūkstošiem ligzdu. Neprāta pārņemto putnu bari riņķoja uz labu laimi un krita lejup. Bēgdami tie atrada cits citu armiju mutulī. Ļoti īsā laikā dzīvei bija norauti visi plīvuri, visi līdz pēdējam. Sastinguši aiz pārsteiguma, cilvēki atklāja, cik daudz niknuma un naida sakrājies tautas sirdī, kas vēl vakar bija lēnprātīga un gaudās par savu likteni. Viņi ieraudzīja zvēru, tā ārprāta pilnās acis, asiņaino purnu, nāvējošo elpu un miesaskārību… Kalps, par kura godīgumu līdz šim varēja būt drošs, kura acu priekšā izauguši bērni, kurš pazemīgi un labprātīgi par tiem rūpējies, piepeši kādu dienu kļuva rupjš un bīstams un mēģināja izvarot kunga jauno meitu… Un tad sākās bēgšana kopā ar Kerenska piekritējiem, kas jau bija sajaukušies vienā jūklī ar baltajiem. Un to vidū, savas pašas nometnes vidū, atklājās tādu pašu instinktu izvirdums. Pēkšņi pēdējā aizsardzības līnija tika pārrauta, krita tornis: meiteni pārņēma tādas pašas kaislības. Zvērs elsa cilvēkiem tieši sejā. Un cilvēki redzēja, ka kļuvuši tādi paši zvēri…

— Un arī es kļuvu zvērs! Un (tas bija pats drausmīgākais) es kļuvu zvērs bez jebkādas piepūles. Vienā rāvienā … Varbūt es vienmēr esmu bijusi zvērs, un kultūras maska, kas mums uzlikta, traucēja mūs, un mums niezēja rokas to noraut? … Tēvs raudzījās manī ar šausmām… Veci ļaudis nespēj mainīt ādu … Viņa klātbūtne uzlika man pienākumu kaut cik savaldīties. Taču ne pārāk! Es biju mātes cerībās, kad tēvs nomira. Tēva laime, ka viņš to vairs nepieredzēja… Kopā ar tēvu es apbedīju savu agrāko būtību. Pametu kopā ar viņu ceļmalā, lai trūd. Es to pazaudēju, es to pazaudēju pat reizē ar savu vārdu, pat ar sevis pašas izjūtu. Divus gadus dzīvoju bez vārda, kā ārprātīgā, kuru brāzmainos auļos rauj līdzi ganāmpulks… Vēl šodien, vēl šajā mirklī manas acis ir putekļu pilnas! Ko gan es visu redzēju! Ko gan darīju! Ko man vajadzēja pārciest!

—  Rimsties, nelaimīgā! — iesaucās Anete, saspiezdama Asjas ceļgalu. — Nemodini atmiņas! …

—  Bet es gribu! — attrauca Asja. — Es sevi nesaudzēšu. Es jau jums teicu — ja netīk jūsu degunam, ejiet projām!

Viņa nesaudzēja Aneti. Nesaudzēja sevi. Viņa stāstīja par drausmīgo bēgšanu, par šo apstulbinošo, spirālveidīgo slīdēšanu lejup, par visiem pārskrējieniem un krišanām. Asja nesaudzēja sevi, neizlaižot nevienu vienīgu pazemojumu. Neizrādīja ne nožēlu, ne kaunu. Runāja ar dzedru un steidzīgu noteiktību, augstu pacēlusi galvu, bargu skatienu: lietus lāses, ritēdamas lejup gar viņas degunu, aizstāja asaras. Šai aprīļa rītā, ko lietus vērta līdzīgu akvārijam, saviļņotā Anete, elpu aizturējusi, apbrīnoja šā nesaudzīgā, nelokāmā, koncentrētā stāsta (bez jebkādas — ne patiesas, ne tēlotas — nožēlas) skarbo varu, kurš atritināja acu priekšā murgpilno bēgšanas ainavu. Anete jutās tik ļoti šo tēlu maģiskās varas savaldzināta, ka pat nedomāja notaksēt, cik tie tikumiski vērti; pukstošu sirdi viņa sekoja velnišķīgajām medībām, vairs neatskārzdama, vai šis strupdegunes profils, kurā viņa neatlaidīgi raudzījās, pieder skitu Diānai vai tās medījumam. Bet no Anetes lietussarga, ko tā aizmirsusies turēja slīpi rokā, ūdens bez rimta lāsoja uz pleca.

Luksemburgas parka sargs pagāja garām, pavērās abām sejā, taču viņas to nemanīja; pagājis dažus soļus tālāk, atskatījās un redzēja, ka sievietes joprojām sēž kā sastingušas, tad pakratīja galvu un aizgāja. Vai gan mazums vājprātīgo? Parīzē pie tiem pieraduši…

Asja tagad stāstīja par trimdu, par kaunu un pārestībām, par verdzisko, pazemojošo darbu, kas beidzot salauza tik daudz dvēseļu, kuras vēl emigrācijas laikā bija saglabājušas savu lepnumu, vai noveda tās līdz ārprātam, bet viņas dvēseli tikai pārkairināja un uzkūdīja, un te paldies jāsaka mežonīgajam lepnuma un naida uzliesmojumam, biklajai vientulībai, kurā viņa bija sevi iemūrējusi, un atklāsmei — tāda Asjai radās šai drausmīgajā periodā, kad viņa labprātīgi sarāva visas saites ar dzīvi un cilvēkiem, — sava vientuļā un pazudušā «es» eksaltētai apliecināšanai, šā nezināmā «es» neizprotamajai varai, kas meta izaicinājumu pasaulei un lika jo augstu turēt galvu, šai divu gadu ilgajai cīņai, kurā viņai izdevās aizsargāt sevi ne tikvien no svešiem, bet arī pašai no sevis, no savām pašas lamatām un dvēseles bangām. Anete nojauta Asjā neticami lielu enerģiju, tomēr bez kompasa un smaguma centra, enerģiju, kas viena pati nikni nopūlējās, lai atrastu šo centru, taču neatrada; jaunā sieviete meklēja, meklēja sev virzienu un jēgu dzīvot smagajā, ikdienišķajā darbā, pārpilnā augstām prasībām un pazemojumiem, bada šausmās, un būtu to visu atdevusi par viru, kuru varētu iegūt, ja vien būtu ar mieru pakļauties kaut kādai partijai vai cilvēkam. Ar ievingrinātu aci Anete uzreiz pazina šo skarbo lepnumu, šo dzidro dimantu, kas bija viņu izglābis, un nevaldāmo dziņu pēc neatkarības šās sievietes dvēseles haosā, kuru bija izlaupījusi kataklizma, un Anete prata saskatīt arī sanesas, morālā un garīgā spēka slāņus, kurus sedza veselas pasaules drupas. Viņa redzēja tos labāk par Asju, kura savā grēksūdzes aizrautībā nocietinājās pati pret sevi. Un Asja runāja, runāja, un Anete klausījās, klausījās un domāja . . . Cik ilgi tas tā vilkās? . .. Stundu vai vairāk? . . . Atelpā starp diviem teikumiem kā sauja skrošu svaru kausā iekrita mazā liceja torņa pulksteņa zvani. . . Asja apklusa, aizrautība izzuda, viņa pārvilka ar roku pār slapjo pieri. . . Iznirusi no bezdibeņa, jaunā sieviete vairs nesaprata, ko viņa tur darījusi, kādēļ to visu stāstījusi.

— Ko jūs šeit darāt un kāpēc klausāties manī? — viņa rupji jautāja.

Anete nepaguva atbildēt. Atkal uzpeldēja atmiņas. Asja turpināja:

— Nu jau daudz gadu pagājis, kopš neesmu tām pieskārusies … Kas mani tā pārņēmis šorīt? Ko esmu izdarījusi?

Asja atvilka elpu un, neko nedomādama, izžņaudza ūdeni no lietū piemirkušajiem matiem, neliekoties zinis, ka ūdens straumēm līst viņai pār muguru.

— Ai jā! — viņa teica. — Tagad jūs zināt, kas esmu. Ņemiet atpakaļ savu dēlu un vediet viņu projām!

— Lai notiek! — attrauca Anete. — Sameklēsim viņam dzīvokli!

— Bet tūdaļ, uz vietas! Lai jūsu dēls mani neredzētu un arī es viņu vairs neredzētu.

— Vai tad draud kādas briesmas?

— Es viņu mīlu.

— Un viņš, vai viņš jūs mīl? Asja paraustīja plecus:

— Ja es mīlu, tad arī mani mīl.

— Un ko es tur spēju darīt, ja mans dēls jūs mīl?

— Spējat gan. Jūs esat vienīgā, kam ir vara pār viņu. Es viņu pazīstu. Pazīstu arī jūs. Es zinu, kādas saites jūs vieno. Daudz ciešākas un daudz dziļākas nekā parasti starp māti un dēlu . . .

— Ko jūs no tā zināt?

— Es lasīju jūsu vēstules.

Anetei aizrāvās elpa.

— Asjai pat prātā nenāca atvainoties.

— Es pārāk ilgi gaidīju. Gribēju viņu aizraidīt projām vakar vakarā. Taču jau bija par vēlu. Nelaime tagad nodarīta.

— Nelaime?

— Marks varbūt teiktu: laime . . . Arī es tā teiktu, ja klausītos tikai sevī, ja nezinātu, ko zinu, neapjēgtu, kam jānāk… Tad nu tā, vediet Marku projām, iekams nav par vēlu, un pasteidzieties! Rīt vairs par sevi neatbildu … Es viņu atņemšu jums un nodarīšu viņam ļaunu. Es to negribu. Bet tas tā ir likteņa nolemts.

— Un jūs? — jautāja Anete.

— Es? Ko — es?

— Kāda ir jūsu laime? Kāda ir jūsu nelaime?

— Kas gan šajā ziņā var jūs interesēt?

— Es lūdzu jūs atbildēt.

— Tas nav svarīgi.

— Jūs sacījāt, ka viņu mīlat.

— Protams! Ja tā nebūtu, kāpēc gan es sāktu ar jums runāt par viņu?

— Vai jums ir tāds paradums — padzīt no sevis tos, kurus mīlat?

— Es neesmu nevienu pirms viņa mīlējusi. . . Jā, pēc visa tā, ko jums uzticēju, jūs paraustīsiet plecus. Arī es tos paraustu . . . Un nu diezgan. Tam nav nekāda sakara ar šo jautājumu. Jums tas ir vienalga.

— Kā nu to ņem, — atteica Anete.

Viņa pavērās Asjā; tā bija izmirkusi lietū līdz pēdējai vīlītei. Kleita no ūdens piebriedusi kā sūklis. Krūtis izcēlās zem auduma, kas cieši piekļāvās augumam. Likās, it kā Asja sēdētu peldmētelī pēc peldes. Viss sārtums bija nozudis no jaunās sievietes vaigiem. Asja sēdēja, sakodusi zobus, bāla, nosalusi. Anete piecēlās:

— Labi, atgriezīsimies mājās! Pārrunāsim tur visu vēlreiz. Ar varu Anete uzmeta Asjai uz pleciem savu lietus mēteli un veda viņu līdzi. Asja mēģināja pretoties, taču pēc lielā enerģijas patēriņa jutās kā salauzta.

Nevajag domāt, ka jaunās sievietes nodomu pārtraukt sakarus ar Marku izraisīja mīlas radīta nesavtīga griba glābt Marku no sevis pašas. Asjas mīla, lai cik tā arī dedzīga, nevarēja būt nesavtīga. Viņa patiesi domāja (viņa nemeloja) to glābt. Un pati likās pārsteigta par šo pašaizliedzību: tas taču nozīmēja nodot mīlestību! . . . Bet vispirms viņa domāja par to, kā izglābt pašai sevi. Asjai likās savādi, ka atkal ļāvusies kaislībai, tāpēc, ka bija nozvērējusies nekad vairs nepakļūt zem riteņa, kas to sadragājis. No agrākajām sadursmēm ar kaislību Asjai palikušas pāri tikai bailes un šausmas, kas pāraugušas naidā pret šo verdzības veidu. Bet vai šīs sadursmes ar kaislību maz bijušas tik spēcīgas, jo nav atstājušas atmiņas par galvas reiboni? Kaisle kārdināja atkal tai pakļauties. Asja apzinājās visas šā dzelmeņa draudošās briesmas un nepārvaramo valdzinājumu. Šis dzelmenis bija Marks. Tas bija iekarojis viņu visu: visu miesu, kas liesmoja kā lāpa, visu sirdi, kas gura maigumā, līdzjūtībā pret mīļo zēnu, slepenā mātes pašaizliedzībā, sava pārākuma apziņā, kura piešķir varu pār otru cilvēku, un mazvērtības apziņā, kas lūgtin lūdz pēc aizsardzības. Un pēc šās nakts Asja vairs nespēja viena pati atrauties no viņa. Jaunajai sievietei tikko pietika spēka vērsties pēc atbalsta pie Anetes, lai tā palīdzētu atbrīvoties. Taču šī piepūle bija Asju salauzusi. Anete, paņēmusi jauno sievieti zem rokas, veda viņu atpakaļ uz viesnīcu. Ceļā Asjai uzbruka vēl viena lēkme. Viņa apstājās un aizturēja arī Aneti uz bulvāra pašas burzmas vidū un niknumā uzkliedza:

— Atpestījiet mani no sava dēla! Vediet to projām!

— Es nu gan būtu apskaužamā stāvoklī, — attrauca Anete, — ja jūs vēlāk ierastos to man atņemt!

— Kāda man tur daļa? Dariet tā, lai es nevarētu to vairs atņemt.

Anete manīja, cik krampjaini raustās Asjas plecs, un pie saviem sāniem juta viņas gurnu, pār kuru skrēja trīsas. Bet tad pēkšņi nervu saspīlējums atslāba. Anetei vajadzēja vilkt līdzi tikai mitru, smagu, taču padevīgu saini. Abas atgriezās viesnīcā. Anete ieteica Asjai pārģērbties. Taču Asja bija aizslēgusi durvis no iekšpuses un atstājusi tajās slēdzeni. Lai iekļūtu savā istabā, jaunajai sievietei bija jāiet cauri Marka istabai, bet viņa baidījās, ka Marks viņu šādu neierauga. Anete lika Asjai ieiet savā istabā un pati iegāja viņas istabā, lai paņemtu sausu veļu. Asja gribēja to aizturēt, un Anetei radās vieglas šaubas, vai jaunajai sievietei maz ir lieks pāris veļas. Anete uz pirkstgaliem izgāja cauri dēla istabai. Marks joprojām gulēja svētlaimīgā miegā. Viņa mirkli apstājās, lai paraudzītos dēlā. Liekas — viņš nebija pakustējies kopš brīža, kad Asja bija aizgājusi. Anete klusiņām pārmeklēja pelējuma traipiem klāto jaunās sievietes sienas skapi. Nabadzīgās skrandas, kuras Anete tur atrada, izraisīja līdzjūtību; tomēr tās bija samērā tīras, kas liecināja par neatlaidību, ar kādu Asja cīnās, lai turētu galvu laukā no dubļiem. Anetei šī cīņa bija pazīstama!

Atgriezusies viņa atrada Asju tai pašā vietā, kur bija atstājusi; tā stāvēja, atbalstījusies pret sienu. Pie Asjas kājām bija satecējusi neliela ūdens lāma. Anete satvēra viņu aiz: pleca un sāka vilkt nost ap augumu aplipušās drēbes. Atģidusies Asja ar spēju rokas kustību atbrīvojās. Taču Anete no jauna viņu cieši satvēra:

— Stāviet rāma! … Paceliet roku! … Nu! Pasteigsimies!

— Muļķības! … — Asja kurnēja. — Vai jūs domājat, ka neesmu savas pārdesmit reizes gulējusi tādā lietū kā šis?

Anete, neko neatbildējusi, sāka stāstīt par to, kā guļot Marks, un Asjas dumpīgais augums mirklī sastinga mierā. Rūsas izēstajā spogulī pie sienas Anete ieraudzīja ap Asjas lūpām atplaukstam smaidu, un viņa tai uzsmaidīja. Viņš bija abu kopējais bērns. Šajā ziņā viņas sapratās .. .

Anetes veiklie pirksti bija izģērbuši Asju no galvas līdz kājām. Spēcīgais un lokanais augums gan neatbilda klasiskā skaistuma prasībām, taču bija radīts, lai staigātu, cīnītos, mīlētu un radītu bērnus. Spēcīgas locītavas. Āda stipri melnīgsnēja, tīra, stingra, laistījās kā vecs zelts. No ūdens tā spīdēja… Anete to noberzēja. Asja ļāva viņai rīkoties. Vairs nebija ko slēpt. Viņa bija Anetei visu atklājusi: gan to, kas iekšpusē, gan arī to, kas ārpusē. Kamēr Asja stāvēja kaila, Anete viņu iztaujāja:

— Kāpēc jūs mīlat Marku?

— Mīlu tāpēc, ka mīlu.

— Es jautāju — par ko jūs viņu mīlat?

— Par ko? Kā es viņu mīlu? . . . Mīlu, kā vispār mēdz mīlēt, — aiz izsalkuma. Bet šis izsalkums nav vienīgi miesas izsalkums. Šādu izsalkumu var nomākt. Es to ne reizi vien esmu darījusi. Taču ir cits izsalkums, ko nevar nomākt, nevar pievilt: esmu izsalkusi pēc taisnības, izsalkusi pēc skaidrības. Un jūsu dēls ir patiess, viņš ir skaidrs savās domās. Viņš ir tīrs, tāpat kā jūs … Nu, es zinu gan, ko runāju! Un arī jūs pati to zināt … Vai domājat, ka var maldīties, ja sešus gadus, kā tas bija ar mani, esi rakņājies mūsdienu dvēseļu puvekļos? Un, ja pēkšņi sastopi kādu, kas ir neskarta, kā gan var nemesties tai virsū?

— Mans dēls varbūt nav nevainīgāks par jums, nav mazāk samaitāts kā jūs. Daudz reižu viņš ir kritis maldos. Un cik reižu vēl nekritīs . . . Dēlam par nelaimi esmu to apveltījusi ar nemierīgu raksturu un, ja arī ticu viņa iedzimtajam godīgumam un stingrajai gribai, lai cerētu, ka viņš kādreiz sasniegs dvēseles harmoniju, tas nebūs bez riska un nebūs jau rīt…

— Es to zinu, es to zinu! Un ko gan es iesāktu ar šo harmoniju? Jā, tās viņam trūkst, paldies dievam! Es redzēju jūsu dēlu kailu, kā mani tagad redzat, — kailu miesu un kailu dvēseli. Kopš es Marku vēroju vispār un arī viņa slimības laikā, nav nekā tāda, ko viņš nebūtu man atklājis … Nē, jūsu dēls nav bez traipiem, šis jūsu jēriņš! Es to zinu. Ja viņš tāds būtu, es viņu tik ļoti nemīlētu… Es nemīlu (un arī jūs ne) baltos jēriņus, kas blēj un kam piena lāsīte karājas pie purniņa. Tas nav cilvēks (ne jūs, ne es, ne viņš), kas necīnās ar dzīvi un nav tās midzenī pametis savas vilnas kumšķus. Vajag, vajag iziet cauri dubļiem un ērkšķiem! Jūs esat izgājusi tiem cauri. Marks ir izgājis tiem cauri. Bet viņš nav tajos iestrēdzis. Viņam ir vesela daba. Un atklāta. Marks ir patiess naidā. Viņš ir patiess mīlā. Jūsu dēlā ir daudz veselīga rūgtuma, lai puvekļi varētu viņam kaitēt. . .

— Viņš ir tāds pats kā jūs.

Asja savā aizrautībā pēkšņi apklusa. Viņa nobijusies paraudzījās cieši Anetē, kas arī, acu nenovērsusi, lūkojās viņā. Abas sievietes klusēdamas raudzījās viena otrā. Anete beidzot pavēra muti, lai ko teiktu. Taču Asja viegli sakustējās, lai aizkavētu to runāt.

— Es atsakos atsvešināt viņu no jums, — apņēmīgi, apsvērdama ik vārdu, sacīja Anete.

Asja gribēja runāt. Taču Anete ar rokas mājienu piespieda viņu klusēt.

— Es zinu, ar ko riskēju. Es riskēju abpusēji. Jo man tagad ir divi pienākumi. Jūs. Viņš. Es to uzņemos. Uzticos jums abiem. Palieciet kopā!

Asja, aiz saviļņojuma kā paralizēta, klausījās un neko nesaprata. Vārdi sūcās lāsi pa lāsei viņas apziņā un pēc tam sastinga ledū kā stalaktīti. . . Jaunā sieviete, joprojām kaila, sāka trīcēt, kamēr Anete viņai rūpīgi uzvilka kreklu . . . Asja nodūra galvu, aizgriezās pret sienu, piekļaudamās tai ar pieri un rokām, un elsoja kā maza meitene.

*

Anete noguldīja to savā gultā. Apsedza ar savu mēteli Asjas kailās kājas. Jaunā sieviete drebēja no aukstuma.

— Jūs esat saaukstējusies, — teica Anete.

— Nē, tas nav no saaukstēšanās, — attrauca Asja. — Atļaujiet, es lūgtin lūdzu, palikt jūsu tuvumā vēl kādu brīdi!

— Nu, tad lieniet zem segām!

Asja turēja viņas rokas. Anete apsēdās līdzās.

— Uzklausiet mani! Es šodien braucu prom. Kāds cilvēks, mans priekšnieks, draugs, kam biju palīdze, miris pēkšņā nāvē. Es atgriežos uz agrāko darba vietu, kuru biju pametusi. Būšu tur dažas nedēļas. Atstāju Marku jūsu ziņā. Un jūs atstāju Marka ziņā. Pārdomājiet abi! Jūs taču saprotat, manu meitiņ! Vai jūs nemaldāties? Es jums saku: pārdomājiet, palieciet kopā, tomēr nogaidiet, iekams gribat sevi sasaistīt uz visiem laikiem. Aizsargājiet — kā viens, tā otrs — savu kopējo brīvību! Un, ja mans dēls to neprastu, aizsargājiet viņa brīvību! Novērojiet godīgi viens otru! Vajadzēs diezgan daudz laika, pirms varēsiet ielūkoties nevis viens otra dvēseles dzīlēs, bet paši savējās. Nesteidzieties! Esiet patiesi! .. .

— Tāda esmu un būšu, — atbildēja Asja. — Es jūs saprotu. Neesmu maldījusies . . . Jūs protat mīlēt, tāpēc jums jāsaprot, ka tieši tāpēc, ka mīlu jūsu dēlu, baidos, pievildama sevi, pievilt viņu. . . Bet, ja nu Marks mani mīl un maldās, vai man būs pietiekami spēka atvērt viņam acis? … Varbūt tomēr būtu saprātīgāk atraut jūsu dēlu no manis.

— Un ja nu es jūs turu pie vārda? — iejautājās Anete.

— Nē! Nē! . . . Nedariet to! . . . Es vairs nespētu. . . Tagad ir par vēlu.

Asja mirkli iegrima pārdomās, sakaunējās par savu vājumu un piebilda:

— Tomēr es izstāstīšu viņam visu. Viņš uzzinās visu. Anete grūtsirdīgi pasmaidīja:

— Nē, manu meitiņ. To jums neiesaku.

Asja pietrūkās sēdus un, nometusi segas, apsēdās uz gultas malas, raudzīdamās Anetē:

— Un to sakāt jūs! Jūs iesakāt man neteikt viņam visu

patiesību!

— Jā, tas skan dīvaini, vai ne? No mātes lūpām…

— No jūsu lūpām tas skan dīvaini.

— Pateicos. Jā, domāju gan, ka esmu patiesa un vienmēr

esmu tāda bijusi, jo sevišķi tad, kad man tas nebija izdevīgi. Un tieši tas dod tiesības šodien jūs pamācīt. Jūs gribat izstāstīt Markam visu, kāda esat bijusi. . .

— To, kāda esmu, — attrauca Asja.

— Vai jūs tāda esat? Bet, ja nu jūs esat izbridusi visam tam cauri un jūsu kājas, kas gājušas pa ceļa dubļiem, nu nomazgātas baltas? … Bet lai arī tā būtu! Arī es vēl glabāju atmiņā dubļus, kurus minušas manas kājas. Es neatsakos no tā, kāda esmu bijusi. Un nemīlu tos, kas, tiklīdz tiem ienāk prātā nepatīkamas atmiņas, mēdz sacīt: «Es nepazīstu šo cilvēku!» Tomēr tas attiecas tikai uz jums — jūs to pazīstat. Jūs neesat spiesta iepazīstināt ar to citus.

— Citus ne, — attrauca Asja. — Bet viņu gan…

— Lai arī tā būtu, — sacīja Anete ar smalku smaidu, kurā jautās rūgts izsmiekls, — lai nu arī tā būtu, ja jūs, visu to viņam atklājot, riskētu aizbaidīt viņu! Tomēr, ja mans dēls jūs mīl, esat pārliecināta (pilnīgi pārliecināta), ka viņu neaizbaidīsiet, tikai ievainosiet, un šī brūce, protams, bezgala sāpīga, kļūs par vēl spēcīgākām saitēm, kas griezīsies viņa miesā. Tādēļ Marks jūs nemīlēs mazāk, viņš teiks: «Esmu aizmirsis visu.» Un nebūs aizmirsis nenieka. Pēc gada, diviem, varbūt desmit brūce atvērsies un sāks strutot. Kad jūs pati vairs neatcerēsities, kas bija šī sieviete, kura, sāpju nokausēta, galvu zaudējusi, nāves apņemta atdevās nakts tumsā, lai tikai pieķertos vienalga kam, kas būtu dzīvs un arī viņai liktu turēties pie dzīves, — tad viņš, Marks, to redzēs savām nakts putna acīm, kādas mīla patapina no greizsirdības, un piespiedīs jūs to ieraudzīt no jauna — viņa acīs. Marks jūs notiesās uz mūža saitēm ar šo pagātni, kuru būsit — kā to visas mēdzam darīt — nometusi kā novalkātu tērpu. Viņi grib, lai mēs saglabātu vecās, trūdu pilnās dvēseles, kuras, paldies dievam, esam aizmetušas, kamēr pakāpeniski atjaunojamies. Vīrieši nav spējīgi saprast, manu meitiņ, šo spēku, kāds mīt mūsu dvēselēs un uzliek mums par pienākumu mūžam atjaunoties.

Anete runāja, nepaceldama balsi, tomēr tajā ieskanējās rāms rūgtums. Asja klusēdama un pārsteigta lūkojās Anetē. Anete vairs neskatījās uz Asju un nu jau labu laika sprīdi to nestāstīja viņai, bet pati sev, tad pēkšņi atcerējās jauno sievieti, kas lūkojās viņā, un, pagriezusies pret to, pārmija saprašanās pilnu skatienu.

— La donna к mobile[290] — tā viņi spriež par mums. Rau, ko viņi pateiktu, ja dzirdētu manus vārdus. Vīrieši nespēj saprast, ka īstais, kas mīt patiesā sievietē, nekad nemainās. Nekas, ko esam pārdzīvojušas, neiet bojā, ja vien devis barību mūsu dzīvei; tas kļuvis par mūsu asiņu daļu, un mēs atbrīvojamies vienīgi no nederīgā un netīrā …

— Es negaidīju, ka atradīšu sabiedroto, — Asja ieminējās.

— Man nekad to nav izdevies atrast, — atteica Anete. — Tāpēc arī jūtu līdzi tām, kurām tādu nav.

— Esiet man sabiedrotā! Es neizmantošu to ļaunprātīgi. Un lūdzu jūs man palīdzēt nevis par ļaunu Markam, bet gan viņa labā. Ja negribat, lai viņam visu izstāstītu (jūtu, ka jums taisnība, tikai negalvoju, ka spēšu noklusēt!), — es nododu jūsu rokās visu, kas gulstas uz mani kā slogs. Šodien atbrīvojos no paša smagākā, taču šis tas vēl paliek: es nodošu jums visu. Jums tiesības to izmantot jebkurā laikā jūsu dēla labā. Es nerunāšu jums pretī.

Anetes acīs pavīdēja šķelmīga uguntiņa:

— Lieliski! Un nu tikai piesargieties! Tagad jūs esat manās rokās!

— Turiet vien savās rokās! Tieši to es vēlos. Esiet mans tiesnesis! Tas ir vienīgais veids, kā varu atlīdzināt jums par to, ko esat man dāvājusi.

— Ko tad?

— Neizliecieties par tādu, kas nekā nesaprot! Jūs zināt… To, ko esat dāvājusi jūs, vēl neviens man nav dāvājis … Ne jau nu mīlestību: tā man ir bijusi, ir un vēl būs… Jūs man dāvājāt daudz vairāk: uzticību. Jūs man ticējāt. Un vai zināt, ko tas nozīmē? Jūs atdevāt man ticību pašai sev, ja vien tā kādreiz man bijusi… Tagad man ir ticība, ticība pašai sev. Pateicos jums! Es atdzimstu …

Asja izlēca no gultas un, nometusies ceļos, apklāja kvēliem skūpstiem Anetes ceļgalus.

— Un apņemos, — viņa sacīja, — ka atteikšos kļūt par sievu Markam, piespiedīšu to palikt brīvam, tikpat brīvam, kāda esmu pati.. .

Anete satvēra jauno sievieti aiz padusēm, piecēla un teica ar zobgalīgu smaidu:

— Apsolīt ir viegli… Bet kā ar pildīšanu …

Viņa to noskūpstīja, pataustīja tai muguru un plecus un piebilda:

— Nu tu esi sausa … Apģērbies!… Viņš mūs gaida.

*

Asja bija cieši apņēmusies neprecēties ar Marku. Taču ne jau tāpēc, lai izturētos godprātīgi pret Aneti. Tāda bija viņas nelokāmā griba; visa jaunās sievietes daba sacēlās pret pāra iejūgu: «Es mīlu, mīlu tevi, šodien tev atdošu visu savu dzīvi, savu nāvi, tomēr savu rītdienu nedošu! Mani cieši sasaistīt nav iespējams …» Anete, kurai nebija tādu iemeslu kā Asjai, lai radītu sev ilūzijas, zināja labāk, kā tas var beigties . .

Abi iemīlējušies, kas godprātīgi atkārtoja: «Mēs mīlam viens otru, paliekot paši brīvi,» — darīja visu, ko vien varēja, lai tikai tādi nepaliktu. Viņi dedzīgi nopūlējās piesaistīt sev otru un sasaistīt paši sevi.

Anete, atgriezusies mājup pēc trim Londonā pavadītajām nedēļām sakarā ar izmeklēšanu (Timons, braukdams no Londonas uz Briseli, bija mīklaini nozudis: izkritis no lidmašīnas. Slepkavība vai pašnāvība? Slepkavas roka bija nolaupījusi visus papīrus, kas varētu palīdzēt apstākļu noskaidrošanā), — šo triju nedēļu laikā Anete bija visnotaļ nodevusies pienākumiem pret nelaiķi, kārtodama to, kas draudēja bez saimnieka sagrūt drupās, un nododamās sirdsapziņas pārmetumiem (ja viņa nebūtu Timonu pametusi vienu, vai viņš maz būtu pagalam?), smagu domu tirdīta, taču nevienam tās neuzticēdama, — atrada Parīzē Marku un Asju sapinušos kaisles cilpās, kura diendienā bija audusi ap viņiem savu tīmekli. Bet ko tagad viņa vairs spēja darīt? Izšķirt? Par vēlu. Brīdināt no draudošajām briesmām? Viņi paši tās apzinājās. Un tas, ko zināja Anete, ko varbūt viņa vienīgā zināja par šiem bērniem, ierāva arī viņu pašu savā tīklā. Un savā grēksūdzē, ko nevarēja apturēt kā plūdus, Asja viņai uzticēja ne tikvien vissliktāko, bet arī labo, reto, visapslēptāko — to, ko lepnai sievietei visgrūtāk atklāt, — un tas bija pārplūdinājis līdz malām arī Anetes sirdi. Viņa uzreiz, ar vienu pašu acu uzmetienu prata saskatīt un kā lietpratēja novērtēt šo mežoni visā tās kailumā, un arī saprast skarbo atsacīšanos, kādai Asja bija pakļāvusi sevi trimdas laikā Parīzē, jaunās sievietes vientulību, trūkumu, kuru tā bez vilcināšanās pieņēmusi, nepiekāpīgo dziņu pēc taisnības, godīgumu attieksmē pret sevi, — nekas nespētu noskaņot Aneti labvēlīgāk: līdzās šim bīstamajam tikumam «skaidrība» šā vārda buržuāziskajā izpratnē šķita Anetei kaut kas nenozīmīgs. Ja Asja ļāvusies un var vēl ļauties kaisles maldiem arī turpmāk, tad tās ir tikai vēja brāzmas, kas slīd pāri virsmai, neaizskardamas būtisko: patieso un uzticamo dvēseli. Asjas pagātni Anete bija piedevusi. . . (Tomēr viņa zināja, ka dēls nepiedotu. Un tur tad nu arī draudēja briesmas . . .)

Briesmu, protams, netrūka, to šķita pārlieku daudz, un tas nedraudēja no Asjas puses vien. Arī Markā slēpās briesmas — gan citāda rakstura. Anete nevēlētos atdot dēla rokās (kā mēdza teikt Asja, pati tam neticot) naivu un pieredzes nabagu meiteni. Markam trūka savaldības un līdzsvara, trūka piesardzības un taisnīguma jūtu, viņam trūka labsirdības un patiesa cilvēciskuma. To visu Anete redzēja. Viņa iedomājās savu dēlu. Marks bija pārlieku jauns, un viņā izpaudās pāragra, nepilnvērtīga, nežēlīga dzīves pieredze. Jauneklis varbūt varētu kļūt prātīgāks un patiesi labs, tikai vēlāk, daudz vēlāk, četrdesmit gadu vecumā; tad varbūt viņš spētu saprast un vadīt jaunu sievieti. Taču pašlaik viņi nonāks vienīgi tiktāl, ka padarīs viens otru traku, nomocīs un, kas zina, iegrūdis vēl postā… Un tomēr nav labi, ka Markam jāpaliek vienam. Šī ieilgstošā vientulība nežēlīgā cīņā ar saindēto vidi bija pretdabiska, un viņa jauno, sagrauto spēku vien nepietika, lai turpinātu šo cīņu. Markam vajadzētu palīdzi, draudzeni, kura jau būtu norūdījusies cīņā ar dzīvi, kura būtu kā vecākā māsa, pa daļai māte, pa daļai brālis, kura prastu pārsiet brūces un vajadzības gadījumā cīnītos Markam blakus. Vai Asja tāda spēja būt? Spēja gan. Bet vai viņa prastu tāda būt? Netrūka iemeslu to apšaubīt. Un kā gan var prasīt no jaunas sievietes nesavtīgumu mīlā, ja vīrietim šā nesavtīguma nav un tā skatienu aizmiglo kaisle? (Kaisle ir pretstats nesavtīgumam; kaisle rīkojas ar otru cilvēku kā pati ar sevi.) Vienīgi gadi un ilgstoša, smaga pieredze var to iemācīt tiem, kas spējīgi iemācīties. Bet kāpēc gan lai šie abi neiemācītos? Anete ticēja savam dēlam. Un šai sievietei? Kāpēc gan ne? Asja bija iekarojusi tiesības uz viņas uzticību. Kaut vai ar to (un jo sevišķi ar to), ka uzticēja Anetei visu, kas spētu viņu no tās atsvešināt. Asja riskēja atklāti, viss bija atsegts kails, nevis ietērpts lētu tikumu vizuļos, kā mēdz būt tik daudzām sievietēm un jaunām meitenēm, kad nevar zināt, kas slēpjas šais klusajos atvaros. To, kas Asjā bija bīstams, aizstāja daudz vērtīgāki tikumi, kuri tāpat bija atklāti un atsegti. Ja nu reiz riskēt, tad riskēt; ja Anete būtu Marka vietā, tad zinātu gluži labi, ko izvēlēties. Tātad viņa varēja paredzēt, ko Marks izvēlēsies. Un šo izvēli tam pārmest būtu negodīgi. Ja arī māte gribētu dēlu pasargāt no ciešanām, kuras paredzēja, tik un tā nespētu to pasargāt no paša tirdošās dvēseles un likteņa, kuru viņa pati tam sagatavojusi… Tā nu, mani bērni, dodieties pretī savam liktenim! Veltas pūles aizšķērsot tam ceļu; gudrāk un iedarbīgāk ir izstiept liktenim pretī roku, apelēt pie tā viscēlākajiem spēkiem, ticēt tiem un teikt: «Es ticu tev. Mana ticība uzliek tev atbildību.»

Tāpēc Anete pasmaidīja un neatbildēja ne vārda, tikai ielūkojās dziļāk Asjas tumšajās acu dzīlēs, kad viņa, tikpat satraukta, cik asa, metot Anetei sejā izaicinājumu un reizē lūdzot piekrišanu vai piedošanu, atskrēja paziņot to, ko nu jau vairākas nedēļas Anete gaidīja: «Es ņemu savu vārdu atpakaļ … Nē! Neņemu to atpakaļ, es neko neesmu solījusi… Man vajadzīgs jūsu dēls. Esmu viņam vajadzīga. Mēs precamies!» Asja, gaidīdama, lai Anete sāktu runāt, runāja pati, jo gribēja lauzt klusumu, kas darīja viņu nemierīgu. Jaunā sieviete sacīja, — lēmums jau esot pieņemts un neesot nekā tāda, ko izvirzīt pret šo lēmumu un ko pati jau nezinātu; viņai esot skaidrs kā diena, ka abu laulība nebūšot bez satraukumiem, tie mocīšot viens otru, un Asja padarīšot Marku nelaimīgu .. . «Jā, tas iespējams. Pat ir pilnīgi droši. Bet viņa nevar citādi! Tā ir nolemts …» (Asja allaž pēdējā mirklī uzvēla visu liktenim, kad pašas spēki un griba pretestībai likās izsīkuši.) Un tagad jaunā sieviete bija ieradusies to paziņot Anetei un deva tai iespēju likt šķēršļus viņas lēmumam, jo zināja, ka tas nav vairs Anetes spēkos …

— Kāpēc jūs neko nerunājat? Jūs raugāties manī un klusējat! Nu, sakiet taču kaut ko! …

— Kāda jēga man runāt pēc visa tā, ko jūs nule pateicāt? Jums vajadzīgs Marks. Jūs esat vajadzīga Markam. Kas tad vēl?

— Man esat vajadzīga jūs. Lai jūs pateiktu «jā!».

— Ja es teiktu «nē!», tik un tā jūs ar to nerēķinātos. Jūs neesat papūlējusies man to noslēpt. Vārdiņš «nē» liks āķim vēl dziļāk ieurbties jūsu miesā. Jūs esat norijuši makšķeres āķi. Tagad neko darīt, mani nabaga grundulīši! Nekas cits neatliek kā vien aprīt ēsmu, kura sastāv gan no tā, kas jūs šķir, gan arī no tā, kas jums kopējs, — no jūsu raksturu dažādības, no jūsu divām rasēm (tā arī ir sava valdzinājuma daļa): jūs vēl pagūsit izjust, kā āķa asumi plosīs jums rīkli! Iespējams, ka prātīgāk būtu neuzmaukt uz šā āķa par ēsmu savas sīkās iekšiņas. Kāda jums vajadzība precēties? Tāpat jūs vēl vairāk mīlētu viens otru… Taču, kas darīts, padarīts, atsaukt to nevar citādi, kā vien pārplēšot iekšas, un arī manējās tad asiņotu līdz. Vai nu jums ko pateikšu, vai nesacīšu neko — tas ir viens un tas pats. Tātad, mani mīļie, mīliet viens otru! Pēc sava prāta, ne pēc manējā. Zinu, kas jūs esat; kā viens, tā otrs esat labāki, nekā var spriest pēc jūsu rīcības. Katrs atsevišķi ir vājš, ļoti vājš . . . Centieties, lai jūsu vājības kļūtu par spēku! Es uzticu tevi savam zēnam. Es uzticu tev savu zēnu, manu meitiņ!

Asja pieplaka ar lūpām pie Anetes pleca un nejaudāja neko citu kā vien pateikt:

— Mamočka …

Tā viņas palika stāvot nepakustēdamās, pieglaudušas vaigu vaigam. Ar visu prāta skaidrību un spējām godprātīgi kontrolēt pašai sevi (spējām, kas tomēr pret dabas uzbrukumu bija nespēcīgas) Asja pārlika visu, ko teikusi Anete, un atzina, ka tai ir taisnība, — tā patiesi būtu neprātība, ja viņa, uzskatīdama laulību par kaut ko senlaicīgu, tiešām sagudrotu bāzt galvu šajās sakās. Lai arī laulība kopš zināma laika vairs nebija durvis bez aizbīdņa, jo tās tik viegli atvēra šķiršanās, taču, ja laulība kā senāk būtu palikusi sprosts bez izejas, manuprāt, viņi abi, viņa un Marks, tik un tā censtos iekļūt šajā sprostā! Mīlā mēdz būt brīži, kad cilvēks tiektin tiecas pēc mūža ieslodzījuma. Cilvēks saka dienai: «Tu nekad nebeigsies . . .» Un varmācīgi apspiest dabu būtu neprāts .. .

Anete to zināja. Juta, kā pulsē asinis Asjas deniņos, kurus tā pieglaudusi pie viņas zoda; Anete saprata, kas risinās aiz šās pieres. Dodama piekrišanu tam, ko nespēja aizkavēt, viņa ne tikvien zināmā mērā pakļāvās liktenim, kas bija izskaidrojams ar viņas gadiem, bet ļāvās arī tām varenajām straumēm, kuras aizrauj cilvēku un pašas pazūd, izgaisdamas no prāta, turklāt te visam vēl pievienojās arī noslēpumainā, dziļā iejūtība pret Marka likteni. Šī sieviete, kura sirsnīgās draudzības laikā ar Timonu bija iemācījusies orientēties politikā, saprata, ka lielā sadursme ir nenovēršama, un it kā cauri dūmakai redzēja savu dēlu kaujinieku pirmajās rindās — viņā pusē! Anete to nojauta daudz agrāk, nekā Marks un Asja tika par to skaidrībā (viņi bija pārlieku aizņemti ar savu kaislību!). Anete aizsteidzās tiem priekšā un gaidīja miglainā apziņā, ka ar viņu laulību šis liktenis izšķirsies. Viņa juta: šī laulība, lai arī kādi tai būs pārbaudījumi un ģimenes neveiksmes, ievadīs pareizā gultnē abu jauniešu virzīšanos uz priekšu. Lai tad nāk pārbaudījumi Un neveiksmes! Dodieties uz priekšu!

*

Abi iemīlējušies raudzījās viens otrā, un viņu skatieni šķita kā baseins, kurā krīt strūklakas ūdens šaltis. Ikviens bija sevi iztukšojis, lai varētu uzņemt otra straumi. Un prieka pārplūsmē ikviens jutās otras būtnes pilnum pilns. Lai atrastu atkal sevi, viņi apskāvās. Abi domāja:

«Tu piederi man! Es piederu tev! Neatdod mani atpakaļ! Es neatdodu tevi… Ai, cik jauki, ka esam apmainījušies! Un kā es tagad mīlu dzīvi, kad dzīve — tā ir tava dzīve! Tā pieder man! Kā es to sargāšu!»

Ai, šie bērni, tiem līdz šim nebija neviena, ko glābt, kā tikai pašiem sevi!… Un tas nebūt nebija maz! Ar kādām cīņām un par kādu cenu viņiem bija izdevies atrauties no bojā ejošās pasaules iznīcības. Tomēr — vai bija pūļu vērts tik daudz cīnīties, no tik daudz kā atteikties, tik daudz paciest pārestību un negoda un ik dienas sākt no jauna tikai šā «es» labā, kas ir tik nožēlojams, atstumts, aptraipīts, dedzīgs, salauzts, pārguris, kam jūs piederat, kas jūs nomocījis un ko jūs nemīlat? … Ai, un tagad: vai var būt jūsmīgākas, skurbinošākas jūtas, vai asinis var spēcīgāk strāvot kā tagad, kad cilvēks saka pats sev: «Glāb otru! … Viņš pieder man…» Vai viņš pieder man, vai es piederu viņam? Vai es esmu to papildinājuši, vai viņš papildinājis mani? Vai tikai mani nekrāpj kaisle, kas negrib atzīt savu egoismu? Vienalga, tas tomēr ir paplašināts egoisms, tas ir individuālisms divatā. Atveras vārti uz jūru. Taču atveras no fjorda dziļumiem. Lai tiktu jūrā, mīlas laivai jāpārpeld tam pāri.

Taču mīlas laivu nevaldzina atklātā jūra. Spēcīgie vēji pēkšņi aprimst fjorda paspārnē. Laiva mierīgi stāv zeltainajā lāmā.

No kurienes varētu nākt glābiņš? Vai no kādas neparedzētas vēja brāzmas, no kāda virpuļa, kura centrs ies cauri pašai mīlas sirdij? Vai būs vajadzīgs, lai cīņa no jauna iekvēlotos abu mīlētāju krūtīs? Vai būs vajadzīgs, lai mīla atģistos, lai tās buras atkal piepūstos un laiva pa viļņiem trauktos pretī jūrai? … Uz priekšu, skarbo jātniek, kas esi apseglojis dzīvi, cērt tai piešus sānos! Lai dabū just šo bērnu sāni! Pasaule virzās uz priekšu tikai tad, kad tai piespiež piešus. Ir jāsoļo. Ja apstāsies, pakritīsi. .. Nē, tu nepakritīsi! Tu celsies līdz ar ciešanām, ko tev sagādāšu. Vesela pasaule cieš! Vienā un tai pašā stundā no apspiešanas un posta iet bojā tautas. Drausmīgs bads aprij Pievolgas tautas. Pār Romu paceļas melno liktoru kara cirvji un rīkšu saišķi. Ungārijas un Balkānu cietumi slāpē mocekļu vaidus. Vecās brīvības valstis — Francija, Anglija, Amerika — ļauj varmācīgi nomākt brīvību un atbalsta varmākas. Vācija nogalinājusi savus «priekštečus». Un birztalā pie Maskavas dziest Ļeņina skaidrais skatiens, tumst viņa apziņa. Revolūcija zaudē savu ceļvedi. Liekas — pār Eiropu noslīgst nakts.

Kāda gan nozīme šo divu bērnu liktenim — viņu priekiem, viņu bēdām — šo divu saliedējušos ūdens lāšu liktenim šajā jūrā?. . . Ieklausies jo modri tajās! Tu dzirdēsi šalcam jūru. Ik lāsē ietvērusies visa jūra. Tajā atbalsojas visas tās sāpes. Ja vien ik lāse prastu, gribētu dzirdēt! … Nāc noliecies! Piespied ausi pie asarojošā gliemežvāka, kuru pacēlu jūras krastā! Tajā raud vesela pasaule… Vesela pasaule tajā iet bojā.

Taču es jau dzirdu tajā jaundzimuša bērna kliedzienu.

1932. gada septembris.

RADĪBAS

PIRMĀ NODAĻA CĪŅA

Pirmais mīlas laiks bija skurbinošs. Medus mēnesis kaita kā pati saule. Apslēptas uguns, reibinošas sulas pilns šķita šis medus. No kādiem stādiem gan šīs divas bites to vākušas? Ne jau no pavasara ziediem vien. Abas pirms laika nobaudījušas vasaras nektārus un to skaitā arī ne mazumu sīvu un nomācošu. Jaunā mīlestība, sajaukdama tās savā destilācijas traukā, radījusi brīnumainu dzērienu. Viss bija jauns, viss bija skaidrs, viss bija liesma. Vai gan ir kaut kas, ko neatjaunotu un nešķīstītu šī liesma? (Bet kas no tā visa paliek pāri vēlāk?)

Augu dienu un nakti neprāta pārņemtie putnēni pavadīja, sabāzuši kopā knābīšus, dzerdami viens otra elpu, alkatīgi iecirtušies otrā ar nadziņiem kā divi ar taranu līdz pašiem dziļumiem iedragāti kuģi. Viņi palika dienām un naktīm ieslēgušies guļamistabā, kuras logs allaž bija mazliet pavērts, nekur neiziedami un nevienu neielaizdami, mūžam alkstoši, nepiepildāmi, novārdzināti.

Anete, kurai izdevās pie tiem iekļūt, atrada abus gultā; apreibuši, klīstošiem skatieniem, laimīgi un salauzti, kaisdami drudzī un saldkaislē, viņi nemaz nepapūlējās slēpties. Asja, apskāvusi sava zēna galvu, vēroja Aneti niknām un kārām acīm. Bet Anete, maigi viņos raudzīdamās, cieši apņēma rokām abu galvas un, šūpodama savējo, smaidīdama un noraizējusies sacīja:

— Mani nabaga bērni… Nenoknābājiet visu labību! Pietaupiet mazliet arī nebaltām dienām!

Anete zināja gluži labi, ka tie neklausīs. Uz pirkstgaliem viņa izzagās ārā. Anete jutās reizē priecīgi un skumji. Pārāk skaidri viņa redzēja nākotni. Bet cik jauki, ka abiem ir šī tagadne! Vismaz tā izglābta! Anete modri sargāja to no traucējumiem. Neko abiem nesacījusi (Asja to uzzināja vēlāk; Marks, bezrūpīgs, kā jau visi vīrieši, neuzzināja nekad), viņa noņēmās ar jaunā pāra saimniecību; šais pirmajās neprāta nedēļās abiem likās gluži dabiski, ka mājsaimniecībā viss rit pats no sevis, viņiem nemaz nerūpējoties. Anete bija kļuvusi jaunā pāra kalpone, kas klusi un nemanāmi visu kārtoja. Taču, kad Asja sāka atskurbt no reibuma, kurš to bija visnotaļ pārņēmis, un joprojām smagu galvu, pūlēdamās atbrīvoties no neprāta, ieklausījās šurp un turp pa māju slīdošās rosīgās ēnas klusajos soļos, vispirms pamodās pašlepnums un tikai tad pateicība (iemīlējušies uzskata, ka tas ir gluži dabiski, ja pasaule tos pazemīgi apkalpo). Asja lika atkal savas kājas lietā un devās pie Anetes, lai pieprasītu atpakaļ varu pār māju. Anete, kas tobrīd ēdamistabā slaucīja grīdu, ieraudzīja viņu ienākam basām kājām, vienā kreklā, plaši ieplestām acīm gluži kā mazai pūcei, kas, izlidojusi no rijas, piepeši atrodas spilgtā saulē. Anete sāka smieties, izlaida no rokām slotu un, pieskrējusi Asjai klāt, ieslēdza viņu savos apkampienos. Asja nopietni — viņa vēl nebija tiktāl atbrīvojusies no skurbuma, lai smietos, — ļāva sevi skūpstīt līdzīgi princesei, kas visžēlīgi to neliedz, un, sēdēdama Anetei klēpī, svarīgi to pētīja, saņēmusi aiz zoda. Atbalstījusi īkšķi pret Anetes vaigu, jaunā sieviete grozīja tās galvu, lai izpētītu profilu. Tad, aptvērusi pirkstiem abus vaigus, iegremdējās Anetes acīs. Sastopoties ar Anetes skatienu, Asjas acu tērauds atmaiga; skarbie pirksti atlaidās, joprojām valgā roka noglāstīja Anetei muti, un Asja ierunājās:

— Paldies.

— Man nav vajadzīgs tavs paldies, — atteica Anete.

— Man nav svarīgi, ko gribat jūs. Tā gribu es. Paldies.

— Par ko tad paldies?

— Par to, ka viņu tādu radījāt.

Anete piekļāva jauno sievieti cieši klāt.

— Vai labi izdevies?

— Tieši manā gaumē!

Divi skatieni izaicinoši sakrustojās. Tomēr nederētu tās izaicināt. Abām triecmēlītēm gan nebūtu bail cildināt to, ko dievs par prieku cilvēkiem radījis. Taču Anete ar līksmu pazemību iebilda:

— Bet mēs, mātes, veidojam tos tikai pa pusei. Tagad tava kārta viņu pilnveidot.

— Esmu pie tā jau ķērusies.

— Ak, šis uzdevums nav veicams vienā naktī. Tas ir grūts uzdevums. Gan dabūsi diezgan nomocīties. Vai tu esi pacietīga?

— Ne tik, cik melns aiz naga!

— Ai, ai, ai, ai! .. .

— Pietiek ar to, lai viņš tāds būtu!

— Par to es neatbildu.

— Nu, tad dodu jums viņu atpakaļ. Mani ar preci piekrāpuši.

— Un ja nu tevi turu pie vārda? Ja to paņemu atpakaļ?

— Nu! Pamēģiniet!

Izaicinošu skatienu Asja atkāpās.

—  Nomierinies, nomierinies, skaistulīti — sacīja Anete. — Nekādas briesmas jau tev nedraud. Tu esi te, un tu paliksi te. Tā nu tas ir. Tu atņēmi man dēlu. Tev atņems tavējo.

—  Nu, līdz tam laikam, — attrauca Asja, — būšu savu ražu novākusi un apēdusi. Par sēklu rūpēsimies vēlāk.

—  Piesargies, lai vasara neiestājas par agru!

—  Es no tās nebaidos. Man patīk uguns.

—  Esmu gājusi tai cauri, — piebilda Anete.

— To jau saodu, — atteica Asja, ievilkdams nāsīs gaisu. — Stūros vēl jūtama gruzduma smaka!

—  Uguns apdzisusi.

—  Vai varat to apzvērēt? Parušināšu pelnus . . .

—  Nē, nē, nē, nē! … Man netīk sākt no gala. Ikvienam sava kārta. Tagad uguns ir pie jums! Saudzējiet to!

—  Nu, tās pietiks vienmēr!

Anete to apšaubīja. Tomēr nebūtu prātīgi šīs šaubas izteikt. Jaunieši vienmēr zina labāk. Lai uguns dievs tos sarga! Pret to viņa ir bezspēcīga. Tas nekā nedzird. Tam nav ne ausu, ne acu. Ir tikai mēle, taču nevis lai runātu, bet dzeltu; tā neatstāj pāri nekā neaprīta. Tas ir izbadējies dievs. Bez atelpas tam jāpienes vienmēr jauna barība. Taču Asjai un Markam tās bija vairāk, nekā domāja Anete. Vēl ilgus mēnešus pēc tam, kad bija iedegusies lielā prieka uguns, abu sirdis joprojām kvēloja. Viņi bija atsākuši ikdienišķo darbu, apslēpuši zem plakstiem alku liesmas, tomēr, tiklīdz pacēla acis, uguns sāka dzirkstīt; nesātīgām acīm viņi vai aprija viens otru līdzīgi mīlas pārim freskā Farnezīnas vasarnīcā. Likās — nemūžam tiem nebūs gana …

Un tad uguns, kas vēl vakar dega, drīz vien apdzisa. Un iestājās nakts …

*

Katastrofa neuzbruka abiem reizē, bet gan katram pēc kārtas. Pirmā šo triecienu saņēma Asja.

Marks tikko bija izgājis. Asja dzīrās sekot. Viņi nupat bija ļāvušies parastajai jūtu brāzmai. Logu aizkari guļamistabā bija nolaisti. Ārā saule, ielas kņada. Asja sēdēja gultā, nedomādama ne par ko. Viņa jutās nogurusi, mazliet noskumusi, un viss radīja pretīgumu. Istabā bija smacīgi. Asja uzvilka štoras. Telpā ielauzās saule. Viņa paraudzījās uz sevi spogulī, pacēlusi rokas, lai sakārtotu matus; spilgtā gaisma griezās acīs, Asja tās piemiedza. Un šai īsajā mirklī, kamēr plaksti nolaidās un pacēlās, — viss sabruka… Kad Asja no jauna atvēra acis, tā jau bija cita pasaule; abi mirkļi, kas sekoja viens otram, neveidoja secīgu virkni — starp tiem bija radies atbaidošs tukšums. Sieviete ar acīm kā aklajam, kuri tausta ceļu, vairs neatrada ne savu pavēni, ne savu sauli; viņa vairs neatrada mīlestību. Jaunajai sievietei sāka reibt galva. Noslīgusi uz soliņa, viņa atbalstījās pret sienu. Nepietika pat spēka atlaist vaļā virs galvas sakrustotās rokas. Tās spieda viņu kā kapitelis. Asja satriekta raudzījās uz priekšu. Taču neredzēja nekā. Nedomāja neko. Domāja par neko. Nekā sirdī. Nekā domās. Pilnīgs tukšums. Pagātne izgaisusi bez pēdām. Kad Asja mēģināja to atsaukt, tai pieķerties (viņa krita lejā kā no torņa), asinis sastinga dzīslās; viss likās svešs — šis vīrietis, šī miesa, kas nule pieskārās viņai, atmiņas par pašas sajūsmu, šī kailā, padevīgā sieviete, šī Asja … «Mīlēt… Mīlēt…» Pati tos nesaprazdama, viņa atkārtoja šos divus mirušos balsienus. Ne trīsu, ne jūtu tie neizraisīja.

«Esmu zaudējusi prātu,» viņa nodomāja. «Es taču zinu, ka esmu mīlējusi! …»

Bet samulsusi apziņa atbildēja:

«Kas? … Kas tas ir? Es nesaprotu…»

Kā apmāta Asja tā stundām ilgi sēdēja kaktā nepakustēdamās un sakņupusi. Pienāca vakars. Pulkstenis, tornī nozvanīdams, atgādināja, ka drīz pārnāks «viņš». Asja pietrūkās kājās. Nomazgājās, no jauna sasukāja matus, centās piešķirt sejai parasto izteiksmi. Taču, paraudzījusies spogulī, viņa savu drūmo un skarbo acu dzīlēs atkal ieraudzīja šo neko. Jaunā sieviete pārmeta tam pāri plīvuru. Viņa nevarēja rādīt šo tukšumu kailu… Vai Asja juta līdzi «viņam» vai baidījās pati no sevis?

Marks nekā nepamanīja (iemīlējušies ir sava «es» pārpilni), un šis aklais egoisms vēl vairāk padziļināja jau tā izsusējušo bezdibeni. Aizvainojums, kādu viņa tādēļ izjuta, saplēsa plīvuru, zem kura Asja slēpa skatienu. Marks pavērās viņai acīs un pārsteigts ieraudzīja tukšumu. Taču plīvurs tūdaļ nolaidās. Viņš mēģināja to atsegt. Uz visiem Marka jautājumiem Asja atbildēja:

— Nekas.

Viņš vairījās uzstāt. Viņam bija bail.

Naktī Marks turēja skaujās mirušu miesu, kas tomēr dzīvoja, kas vienaldzīgi atdevās visam, ko vien viņš gribēja, — miesu bez dvēseles; tās, kuru jauneklis pazina, tās, kura viņam bija piederējusi, — vairs nebija. Paldies dievam, ka Marks neredzēja otru būtni, tā bija paslēpusies ēnā, un tās ledainais skatiens viņam uzglūnēja. Lai arī viņš to neredzēja, tomēr juta saltumu, kas no tās dvesa. Apskāviena mirklī Marks palaida augumu vaļā, un tas paklausīgi ļāvās. Lai gan Asja joprojām nekustīgi gulēja, Markam viņa šķita kā akmens, kas, izslīdējis no rokām, krīt. Gulēdami viens otram blakus, abi aizturēja elpu un izlikās aizmiguši. Sarāvušies, sažņaugtu sirdi viņi vēroja viens otru …

«Kas ir šī būtne man blakus?…»

Pārliecinājusi pati sevi, ka Marks aizmidzis, Asja nolēma bēgt: pavisam klusu viņa pagriezās uz otriem sāniem, ar muguru tam pretī kā mūri. Marks sekoja ikvienai jaunās sievietes kustībai, tāpat kā viltīgam zvēriņam, kas tīko izmukt, un satraukts nodomāja:

«Ko gan esmu viņai nodarījis?»

Asja juta uz lāpstiņām Marka elpu, toties priekšā pletās tukša gulta, brīva nakts. Viņa bēga pa mežu… Par laimi, tēlotais miegs pārgāja īstā; tas uzbruka abiem bērniem un iekala stingumā savstarpējo vajāšanu. Kad atkal svīda gaismiņa, abi no jauna satikās, sāpināti, tomēr nepiespiesti; viņi uzsmaidīja viens otram, neuzdrošinādamies tomēr pārlieku dziļi ielūkoties acīs. Marks sāka baidīties no Asjas; Asja — baiļoties no sevis. (Tas bija ļaunāk! … Viņa vairs nebija droša par to, kas var atgadīties …)

Pēc tam pienāca Marka kārta. Bezdibenis atvērās. Nākamajā dienā, stundā, kas seko mīlas stundām, kad domas pārņemtas no vienvienīgām alkām un tuvības prieka, mīlestība visnotaļ izgaisa; mīļotā kļuva par beigtu slogu. Vienaldzība bija tik nomācoša, ka robežojās ar pretīgumu, gandrīz vai naidu. Iekšējais apvērsums likās jo sevišķi drausmīgs tāpēc, ka notika klusām, nemanot; to varēja konstatēt tikai tad, kad tas bija noticis. Marks izbiedēts vēroja šo pēkšņo pārmaiņu. Būdams bezgala patiess, viņš vainoja pats sevi, nosodīja sevi, taču neko nepanāca. Jauneklis bija nostādīts vaigu vaigā ar notikušu nelaimi. Visus savus spēkus, kas bija palikuši pāri, Marks veltīja, lai slēptu no Asjas sabrukumu. Bet spēku viņam pietrūka. Asja, ko brīdināja pašas pieredze, nojauta katastrofu . . .

Šo stāvokli abi pārdzīvoja pārmaiņus. Nekad kopā. Dažreiz tas ilga stundām, dažreiz — dienām. Šķita, ka atkārtojoties šī parādība tiektos paildzināties; lai gan vairs nebija sākotnējā asuma, taču tā kļuva drūmāka un nomācošāka. Tā laupīja gribu dzīvot. Viņiem trūka spēka pastāstīt par šīm lēkmēm. Abi slēpa tās viens no otra kā apkaunojošu slimību. Klusēšanas dēļ šī kaite kļuva hroniska; tā iesakņojās. Vienīgo cilvēku, kas varētu dot padomu, viņi tīšuprāt turēja atstatu, un Anete sargājās iejaukties bērnu mājas dzīvē; viņa zināja, cik vedekla aizdomu pilna, un nespēja citādi iekarot Asjas uzticību, kā vien pēc tās netiecoties. Turklāt jaunais pāris viņu krāpa. Anete jau bija paredzējusi un sagaidījusi, ka pēc pārāk augsta uzlidojuma neizbēgami sekos straujš kritiens, taču tagad, kad tas bija noticis, viņa nekā nepamanīja, jo abi bērni pēc neizpaustas vienošanās to slēpa no viņas. Nekad jaunā pāra ģimenes dzīve citu acīs nelikās tik saskanīga kā tieši tajās dienās, kad viņu mīla bija satricināta līdz pašiem pamatiem. Abi kaunējās atzīt to, kas viņiem šķita fiziska kroplība, nez kādēļ uzbrukusi sērga.

Tomēr ne Marks, ne Asja nebija iesācēji mīlestībā; abi to jau bija izbaudījuši līdz pārsātinātībai. Taču iepriekšējai pieredzei nepiemita tas stiprums, kāds bija šai mīlai. Līdz šim tā nekādā ziņā nav bijusi īsta mīlestība, drīzāk gan tikko pamodinātas alkas, kas maldās meklējumos, prieks par rotaļu; tur gan nebija nekā slimīga, taču arī nekā dziļa, tā bija pašas dabas bezrūpība, kura līksmi izmēģina spēkus un tikpat līksmi pieviļas: tai vēl tik daudz laika! Vai arī, ja nejauši daba iekrīt pati savos slazdos, tad saskaišas un pātrauc rotaļu, kā bija īgni izdarījis Marks, kad Silvija to ievilināja lamatās.

Taču šeit nebija nekādu lamatu, nekādas rotaļas. Te bija likts uz spēli viss dzīvē, nepiespiesti piedāvāts un pieņemts. Viņi bija visu viens otram pateikuši, visu atklājuši. Visu paņēmuši un visu atdevuši. Savā mīlestībā ielējuši visu savas dzīvības straumi. Un tieši tāpēc (tomēr viņi to nespēja saprast), ka bija to visu izlējuši, pašiem nekas nepalika pāri, — ne lāses!

Kad izsīka mīla, izsusēja arī viņu dzīvības straume. Viņi gāja bojā, uzskrējuši uz sēkļa.

Tikai daudz vēlāk abi aptvēra gudrību, kas māk saprast un just līdzi, kas piedod viens otram, pietaupīdama sev šādos mirkļos vientuļu patvērumu, kur var paslēpties, kamēr beidzas bēgums un sākas nākamais paisums. Tas nav nekas cits kā dzīves ritms un tā svārstības, tikai amplitūda ir jo plašāka, jo cilvēks izšķērdīgāks. Katram atslābumam seko jūtu uzplūdums, ja vien stopa stiegru pārāk bieži un cieši nesavelk un sirds saglabājusi elastīgumu.

Stops bija labs, taču strēlnieks zaudējis pašpārliecību. Pat tad, kad dzīvības avots atkal sāka mutuļot, viņi nespēja aizmirst sausuma periodus un savas toreizējās izjūtas.

Viņi nepiederēja pie mīlētājiem ar aizsietām acīm, kuriem bail raudzīties vienam otrā. It visā mīlas laikā viņi redzēja viens otru bez plīvuriem, kailus, ar visām vājībām, visiem trūkumiem un netikumiem (tādi ir visiem, arī visskaistākajiem un vislabākajiem). Abiem bija vērīgas acis, un viņi uzskatīja par savu godu visu redzēt un visu ļaut otram aplūkot. Kad uznāca sirds nāves periodi, viņi neatklāja biedrā neko tādu, ko jau nepazina. Taču svarīgi ir tas, kā skatās! Kad viņi mīlēja, tad mīlēja pat trūkumus; viņi mīlēja tos (slepus) varbūt pat vairāk nekā labās īpašības; mīļotā būtne to dēļ šķita vēl tuvāka, neaizsargātāka, aizkustinošāka. Bet cik ļoti, mīlai izgaistot, mainījās ēnas un apveidi! Tās pašas līnijas izļodzījās, izcēlās smieklīgais un atbaidošais; kāda nabadzība! Kā gan iespējams kaut ko tādu paciest, kur nu vēl mīlēt? . . . Paciest, redzēt un paturēt blakus visu garo mūžu! Taču, kad aptumsums beidzās un spilgtajā gaismā iznira pazīstamā un mīļotā ainava, velti viņi sevi mierināja, redzēto aizmirst vairs nespēja; nemierpilnais Asjas skatiens nenovērsdamies pētīja mīļotā cilvēka seju un kustības, kurš to juta un arī pats savukārt vēroja Asju. Pēc tam viņi krita viens otra apkampienos, mīlēja ar kaut kādu saspringtu niknumu pret sevi, ar bailēm zaudēt vienam otru . . . Piedod! Piedod!…

Taču vilnis atkal noplaka, cēlās no jauna, noplaka vēl zemāk, atkal slējās augšup . .. Viņi zināja, ka nekad nespēs to savaldīt. . . Pašpārliecība bija zudusi. . .

Un kā gan ne. .. . Celt uz mīlas pamatiem vien neko nevar. Viņi zināja vai arī viņiem vajadzēja zināt: dzīve ir būvlaukums, kur darbs negaida; tajā nav vietas slaistiem! Tiesības uz mīlu — nu labi! Taču tādas pašas kā tiesības uz maizi! Tās jāsamaksā ar darbu; kas nestrādā, tam nebūs ēst: tam nebūs ne mīlas, ne maizes. Tāds ir dzelzs likums. Ja arī pagaidām parazītu varzai vēl izdodas to apiet, tas nepaiet bez soda. Zagtā maize iestrēdz tiem rīklē. Lai gan šie parazīti dzīvo vienos priekos, tie viņiem apriebjas līdz nāvei. Nē! No maizes un mīlas vien nav iespējams dzīvot. .. Strādā un radi.

*

Lai arī Asja un Marks gribētu, viņiem nebija iespējams palikt dīkā, vaigu pie vaiga, maigi jūsmojot un skumstot par mīlas termometra svārstībām. Abiem bija jāpelna dienas alga. Marks strādāja kādā radio pārdošanas un uzstādīšanas firmā. Asja kādai izdevniecībai tulkoja no krievu valodas. Tulkoja un rakstīja darījumu vēstules uz rakstāmmašīnas arī kādam eksporta kantorim. Abi redzējās tikai ēdienu reizēs un vakarā, bieži vien pavēlu. Tomēr darbs nevar izdzēst otru domu. Tā noslēpjas dziļdziļi dvēseles kaktiņā, kur, trūkstot gaisam, sāka rūgt… Šī otra doma ir tikpat trauksmaina kā gaita karavānai, kura drūmajās, sakarsētajās smiltīs dodas pretī avotam, kas urdz zem zvaigžņotām debesīm …

«Ai nakts! Ai, avot! … Kāpēc tevi atrodu siltu, sāju un saduļķotu? Manas neremdētās slāpes aug augumā…»

Ik vakaru viņi atdevās viens otram ar gaidu trīsām un alkām, kas kļuva aizvien nomācošākas. Bet, tiklīdz bija atraisījušies no skaujām, abus pārņēma neapmierinātība un viņi neuzdrošinājās paši sev atzīties, ka jutās vīlušies. Kamēr Marks, apjautis, ka mīļotā slīd projām, kaisli tiecās pēc tās, vēlēdamies arvien vairāk to pakļaut savam valdzinājumam un neatstāt jaunās sievietes varā ne mazākās vietiņas visā tās būtnē un domās, Asja sacēlās un ar lepnu rūgtumu sāka apzināties savas mīlas robežas:

«Es atveru tev savas durvis, tāpēc, ka tā vēlos. Nāc iekšā! Taču tiktāl, ciktāl es gribēšu. Tālāk tu netiksi…»

Asja no jauna atklāja aiz savas sirds durvīm bezgalīgus plašumus, kuros neviens nedrīkstēja ielauzties; viņa pati vēl nebija tos izpētījusi; tie gaisa kaut kur tālumā: atklāja savu «dvēseli» …

«Mana miesa, mana sirds pieder tev… Taču «dvēsele» ne .. . «Dvēsele» pieder man pašai… Vai tā tiešām pieder man? Vai tikai es pati nepiederu tai?»

Un tieši pēc šīs dvēseles jau arī tiecās Marks.

Tā pati «dvēsele», kurai Asja neticēja. Kā jau visas tūkstoš deviņi simti septiņpadsmitajam gadam sekojošā laikposma īstās krievietes, Asja bija uzaudzināta ar materiālisma dziru, kas izgatavota pēc oficiāli pieņemtas receptes, un reizē ar matpīni nogriezusi arī dvēseli. Viņa vairs nelietoja šo bezsaturīgo vārdu. Asja mēdza sacīt: «Es, manas prasības, manas tiesības.» Kas gan lika atsaukt atmiņā šo novecojušos vārdu, šo piemirsto

dziesmu?

Tā bija Anete! Beidzot viņa atklāja, ka bērnu vidū sākušās nesaskaņas, kas arvien padziļinās, lai gan viņi cenšas tās apslēpt. Taču abi bija pārāk kaislas dabas, lai veikli izliktos. To, ko viņi mēģināja Anetes acīm apslēpt, nodeva skatieni. Kad Asja ar Marku atradās vaigu vaigā, tad ar krampjaini sarauktajām uzacīm izskatījās līdzīgi zvēriņiem, kas negrib padoties: tie reizē kaitina viens otru un tiecas viens pēc otra.

«Tu piederi man!»

«Nē, es piederu sev! …»

Taču, ja tiepšu turētu pie vārda, tas mestos pie otra,

saukdams:

«Ņem mani!»

Ai, cik labi Anete pazina šo cīņu! Viņai atausa atmiņā, kā Rožē raudāja mežā un kā tālumā rēja suns, dzīdamies pakaļ medījumam. Viņa saprata un žēloja savu zēnu un paslepus tam pačukstēja:

«Turies!»

Kādreiz, kad Asja, sadugusi kā padebesis, bija vienatnē ar Aneti un klusēdama bozās (viņa bija pārliecināta, ka Anete viņu nesapratīs un, ja arī sapratīs, tad nosodīs), Anete, kas, šķiet, nemaz viņu neievēroja un smaidīdama nolūkojās mazajā aubītē, kuru paslepus šuva, pēkšņi pusbalsī, viegli pastiepusi lūpas, sāka dungot:

El corazŏn te dariй

Tambiйn te darй la vida,

Y el alma no te la doy,

Porque esa prenda no es mia.

Asja sāka ausīties. Kā vairums slāvu, viņa varēja viegli iemācīties valodas. Viņa saprata dažus vārdus.

— Kas tā ir?

— Vai tu saprati?

— Kas tā ir?

— Mūsu cīņas dziesma.

Asja uzlika roku uz Anetes delma;

— Mūsu dziesma? Manējā?

— Pārtulko to franciski!

Asja stomīdamās, Anetei labojot, tulkoja:

— Es atdodu tev savu sirdi — esdodu tev savu dzīvi. Taču

savu dvēseli tev nedodu, jo šis dārgums nepieder man.

Saviļņota Asja apklusa un jautāja:

— Kas teicis šos vārdus?

— Una niňa bonita, kā tu un es . . . Vai gribi dzirdēt vēl?

Viņa turpināja:

Una nińa bonita

Se asomф a su balcфn . . .

(Skaista meitene stāvēja uz balkona. Tā prasīja manu dvēseli: es atdevu tai savu sirdi. Viņa prasīja manu dvēseli — un es tai pateicu ardievas.)

Asja klusēdama norija siekalas, un viņas nagi iecirtās Anetei rokā. Anete noliecās pār Asjas galvu un noskūpstīja tās matus.

— Nesaki viņam ardievas! — viņa čukstēja. Asja sašutusi pietrūkās kājās:

— Kā jūs zināt? Kas jums zināms?

— Es viņu uzaudzināju. Zinu, cik mans zēns nesātīgs.

— Protams, ka viņš tāds ir! — iesaucās Asja. — Ja viņš nealktu pēc manis, es viņu ne redzēt negribētu.

— Bet ja nu viņš alkst vairāk nekā tavu pienu vien?

— Es dodu savu dzīvi, — sacīja Asja, atkārtodama spāņu dziesmiņas vārdus.

— Taču savu dvēseli tev nedodu… — turpināja Anete.

— Vai man nav taisnība?

— Jā, tev ir taisnība.

Asja metās pie Anetes, satverdama tās rokas.

— Tātad man taisnība? Un to sakāt jūs?

— Jā, es.

Asja vētraini to apskāva.

— Uzmanīgi! Tu sadursies, — brīdināja Anete, nolikdama tālāk šuvekli un adatu. Tad maigi piebilda:

— Bet tieši tāpēc, ka tev taisnība, jābūt iecietīgai pret manu zēnu. Viņš nezina. Viņi, šie nabaga zēni, nevar to zināt. Un mums, kas zinām, viņi jāsaprot un jāmīl tādi, kādi viņi ir.

— Es arī viņu mīlu tādu, kāds viņš ir. Ja Marks būtu citāds, es viņu nemīlētu.

— Bet kāpēc tad tu viņu moki un arī pati mokies?

— Tāpēc, ka viņš moka mani.

— Tas ir bērns. Tavs bērns. Vīrietis, kas mūs mīl, ir mūsu bērns. Viņš jāaijā, jādod viņam krūts, un, ja viņš mums iekož, šis kucēns, tad tāpēc, ka pret mums uztrin savus zobus. Tas ir labs suņuks.

Asja pārvilka ar pirkstiem pār Anetes roku.

— Ko tu tur meklē?

— Ilkņu pēdas. Anete atrāva rokas.

— Tu esi pārāk nesmalkjūtīga!

— Pastāstiet!

— Ko lai tev pastāstu? Un par ko?

— Kādu notikumu ar jūsu suņiem. Anete atkārtoja kuplejas beigas:

Yel alma no te la doy, Porque esa prenda noesmia.

— Tātad dvēseli nevar dalīt ne ar vienu? Tā jāglabā sev

vienai?

— Nē, nevis sev.

— Kam tad?

— Tai.

— Es nesaprotu, — sacīja Asja.

— Es arī ne, — attrauca Anete. — Bet tā nu tas reiz ir. Asja, noslīgusi ceļos uz grīdas, pieglauda vaigu Anetes ceļgalam un iegrima pārdomās. Tad viņa teica:

— Jā, iespējams , . . Bet tas nebūt nav tik nomierinoši. . . Šī svešiniece, kas mīt manī un mani komandē, šī doma, kas mani visnotaļ sagrābj un pati aizslīd. . . Ko mēs īsti sevī mitinām?

— Tāpēc nevajag baidīties. Ikviens sevī mitina tikpat daudz. Un visi šie iemītnieki nebūt nav skaisti. Tur nekā nevar darīt. Vajag no visa pa druskai, lai radītu pasauli. Jautājuma būtība ir tāda, lai šī pasaule, kas esi tu pati, pastāvētu, tas ir, lai tu prastu to iekārtot. Pagaidām tu vēl neproti. Tu iemācīsies.

— Ko tad es iemācīšos? Lai domas nepārietu rīcībā? Bet no viena līdz otram ir tikai solis. Un man pašai, ja vien gribu būt vaļsirdīga, doma ir līdzvērtīga rīcībai. Sieva, kas vīra gultā domā par mīļāko, gluži labi zina, ka pieviļ viņu tāpat, it kā atrastos mīļākā gultā.

Anetes laba humora izpratne laikus apturēja jaunās sievietes vārdu plūsmu.

— Skaidrs, manu meitiņ. Viņš ir ragnesis, ja pietiek ar domu vien. Bet lai viņš vismaz tevi pasargā no rīcības! No viena līdz otram tiešām ir tikai solis. Un vīra un svešu — ja arī ne mūsu — acīs šis solis ir ļoti svarīgs… Es tevi lūgtin lūdzu, pasaudzē manu Marku un nepārkāp šo robežu!

Asja, kas prata novērtēt ironiju, sāka smieties no visas sirds.

— Par to taču nevar būt ne domas. Es mīlu savu Marku kā šaipus, tā viņpus šās robežas.

— Šaipus varbūt ne vienmēr mīlēsi.

— Kāpēc?

— Tu pati to teici. Mūsu domas daudzas jo daudzas reizes aizslīd nezin kur… Nedzenies tām pakaļ! Gan tās atgriezīsies … Bet pagaidām, manu lielo meitiņ, tavam draugam neder zināt, ka tavas domas pārkāpušas robežu.

— Lai es viņam meloju? Nē, nekad!

— Pasargāt viņu no nevajadzīgām mokām nenozīmē melot. Cīnies viena pati! Vēlāk tu viņam pateiksi iznākumus.

— Tātad man jāpaliek vienai pašai ar savām čūskām?

— Norij tās! Ikvienam tās jānorij bez citu palīdzības. Vai, ja tev šo čūsku ir pārāk daudz, — tad vēl es esmu šeit. Ielūdz mani uz savu maltīti!

— Nekad nevar tikt gudrs, kad jūs runājat nopietni.

— Nopietni, jā. Taču ne traģiski. Daba paliek daba. Sacelties nav nekādas jēgas. Vajag to iepazīt un censties pakļaut sev. Ja tas nav pa spēkam un laivu nes projām straume, tad neatliek nekas cits kā samierināties un atkarībā no gaumes lūgt dievu vai — smieties.

— Smieties?

— Un kāpēc gan ne? Tā ir mūsu pēdējā uzvara.

— Vikingu meita!

— Iespējams! Silvija man mēdza sacīt, kad biju jauna, ka es esot Normandijas telīte. Atceros, ka, izkāpusi no laivas, kas atveda gaišmatainos ziemeļu karavīrus, es plūcu zāli skaistajās ganībās.

— Plūkt zāli, lūgt dievu — tas viss neder man! Smieties man tīk, bet tikai uz ienaidnieka rēķina, cīnoties. Nepiekrītot!

— Piekrīti vai nepiekrīti. Viņš pasvilpos par tavu atļauju!

— Kas?

— Tas, kas nāks …

Asja, ar pūlēm pieceldamās, lai jautājoši palūkotos Anetē, nejauši pieskārās Anetes šuveklim, kas bija nokritis zemē, neko nedomādama, to aptaustīja un pārsteigta iejautājās:

— Bet ko jūs šujat? Aubīti? Asja to aplūkoja.

— Kam tā domāta?

— Tam, kas nāks, — atbildēja Anete. Asja pagriezās pret viņu:

— Kas jums to teica? Marks man nozvērējās neko neteikt. Anete noglāstīja viņai ar brīvo roku vaigu.

— Neviens man nav teicis. Tikai, manuprāt, viņš ir ceļā. Un es gatavojos. Viņam, šim mazajam kurtiņam, būs garas kājas. Jūs, lielie, abi esat diezgan skraidījuši.

Asja smējās, berzēdama deguntiņu gar glāstošo roku.

— Viņš skrien! Es jūtu vēderā kustamies viņa sīkās ķepiņas … Viņš skrien un kā vēl skries! … Ak, mans dievs! Un es, vai es būšu iekalta važās? Es nevēlos, neesmu radīta suņa būdai.

— No kā tu baidies? — jautāja Anete. — Ja jau pati netiec galā ar savu dvēseli, kas gan to varēs iekalt važās?

Taču Anete pati varēja pavadīt savus bērnus tikai līdz pusceļam. Kur iet tālāk, viņa nezināja vairāk par tiem. Anete bija novirzījusies no ceļa. Viņa klusībā pārdzīvoja tādu pašu garīgo krīzi kā viņas bērni, lai gan arī tie paši sev to neatzinās, un citādi tas arī nevarēja būt, tāpēc, ka Anetes raksturs bija tiem radniecisks, un ikviens, lai gan soļoja uz savu galvu, tomēr neizbēgami nonāca uz vienas un tās pašas takas, kas beidzot noveda strupceļā.

Visa Anetes mūža neizpaustā reliģija bija tās cildenais individuālisms. Šī liesma, kas uzturēja viņu un viņai dega daudz skaidrāk nekā vairumam cilvēku, sildīja ari citus viņas paaudzes pārstāvjus, — sevišķi visbrīvākos un stiprākos, — visus tos, kurus viņa izvēlējusies vai bija ar mieru pieņemt kā iemīļotos, draugus vai sabiedrotos. Viņiem, tāpat kā Anetei, kaut vai daļēja atsacīšanās no sava brīvā «es» likās nelabojams pārkāpums un grēks. Lai no tā neatteiktos, viņa bija ar mieru paciest visu! Materiālas grūtības un vientulību… Un tas vēl likās maz. Anete pat tiecās iekrist pretējā galējībā. Ne reizi vien viņu valdzināja (Anetei netikās šajā ziņā atzīties) nesabiedriski raksturi, condottiere. No tā izriet viņas kaprīzes, kuras kārtīgi cilvēki, kas pazina Aneti, nespēja izskaidrot, — sakari ar Fīlipu Vilāru un draudzība ar Timonu. Kārtīgie cilvēki būtu varen pārsteigti, — un Anete pati varbūt arī, — ja viņas iekšējā balss, kas neliekas zinis par morāles likumiem, tiem teiktu: «Man viņi ir tuvāki nekā jūs.» Labāk būt vilkam nekā aunam! Vienalga, kam, tikai ne aunam! Neskaidrs, nepārvarams riebums pret ganāmpulku!

Un reizē ar savām asinīm Anete bija to atdevusi Markam. Tas, iespējams, nebija visjaukākais, ko māte tam devusi līdzi mantojumā. Katrā ziņā dzīvi tas vieglāku viņam nepadarīja. Marks tā ir nespēja pieslieties nevienam sabiedriskās domas virzienam. Tāpat kā viņa māte nebija ar mieru, ka to ieslēdz laulības gultā, arī Marks atteicās ieslodzīt savu garīgo pasauli doktrīnas žņaugos. Viņš nespēja aptvert, no kurienes vairumam cilvēku rodas šī alkainā vēlēšanās ar kūkumā uzmestu muguru ieslēgties dzelzs krātiņā un pašiem sevi sakropļot! Kāda viņam daļa gar visiem šiem strīdiem visādu «ismu» dēļ — materiālisma, spirituālisma, sociālisma, komunisma utt., utt?… Tie visi ir tikai kakla siksnas suņiem, kurus tur piesietus saitē. Arī Asja bēga no saites, bēga no aizsprostiem, bēga no kuģu ceļa, priekšlaikus ierīkotas gultnes, bēga, bēga no visa, kas saista, bēga tik ļoti, ka, gribēdama pārlieku glābt savu «es», galu galā to pazaudēja kā strautu, kurš, izgājis no krastiem, nozūd kaut kur laukos. No visa spēka skriedams, tas zaudē virzienu un straujumu. Sargies, ka tavs strauts neizbeidzas Maremā [291] , stāvošajā, bezgalīgajā purvā zem svelmainās saules!… Sargies arī tu, Mark! Kādā nolūkā šis gultni zaudējušais strauts, šī mazā drudža karaliene, pārgājusi tavā gultā?

Kā viņa, tā Marks bija kopā meklējuši vientulību divatā, mēģinājuši likt lietā šo divgalvaino individuālismu, līdzīgu Janusam. Tāds bija dzīvības instinkts. Mans «es», mans «es»! Tas ir mūžam izsalcis. Tas jābaro. «Jāpiebaro ar tevi. Es gribu būt tu. Būt? Nē, gribu tevi iegūt! . . .» Divas Janusa galvas, taču nevis pakausis pret pakausi, bet mute pret muti: divi snuķīši. Kurš kuru aprīs? Ja apelsīns ir stingrs un rūgts, tas paliek vesels. Ja tas ir mīksts, to izsūc, — bet kas tad paliek pāri vēlāk, lai dzesētu manas slāpes? Vai miza? Es to aizmetu. Nepaiet ilgs laiks, un es atkal esmu viens, un mani no jauna moka slāpes…

Nepagāja ilgs laiks, kad Marks un Asja sajuta uz mēles divkāršu rūgtuma un sausuma garšu, šo garlaicību, kādu veselīgām un patiesām būtnēm izraisa pilnīga savas dzīves sabiedriskā nederīguma apziņa (Asjai — atklātāka, Markam — apslēptāka).

Tajās retajās reizēs, kad dēls viņu apciemoja, Anete manīja, ka viņš kļūst arvien drūmāks: viņš kautrējās kaut ko stāstīt un baidījās arī no mātes pētījošā skatiena, lai gan pūlējās sevi pārliecināt, ka māte nespēj lasīt viņa domas; viņam piemita vīriešu mūžīgā tieksme nievīgi piedēvēt sievietēm iedzimtu nevarību, lai izkļūtu no personīgo pārdzīvojumu robežām, un arī mēnessērdzīgo tuvredzību, kuri staigā, ietinušies sava sapņa siltajā tvanā. Kad Marks ieradās pie mātes un klusēja vai runāja par vienaldzīgiem jautājumiem, Anete redzēja, ka dēla raižu apēnoto pieri vago priekšlaicīgas grumbas, un atbildēja izklaidīgi. Viņu domas bija tālu no tā, par ko viņi runāja, tās klīda pa dažādām takām. Reiz Anete neviļus nopūtās. Marks iejautājās:

— Māt, kas tev kait?

— Nekas, esmu mazliet nogurusi.

— Kad tu beidzot varēsi atpūsties?

— Kad mani bērni būs laimīgi.

— Viņi tādi jau ir, — iebilda Marks.

Anete pasmaidīja un paskatījās dēlam acīs. Pirmajā mirklī Marks gandrīz novērsās, tad sašuta par savu vājību, un viņa skatiens izturēja mātes skatienu. Likās — viņš izaicina to pamēroties spēkiem. Anete satvēra abām plaukstām dēla roku augšpus elkoņa un juta, kā saspringst viņa muskuļi. Tad viņa iesmējās un sacīja:

— Vai gribi ar mani cīkstēties?

Priecīgs par to, ka radies iegansts novērst domas citā virzienā, Marks atbrīvojās, satvēra mātes rokas un sirsnīgi, tomēr cieši saspieda, kā rotaļājoties mēdz darīt bērni. Anete iekliedzās. Tas bija sāpīgi. Taču patīkami. Padodamās viņa teica:

— Esi gan tu stiprs, manu zēn! Kā knaiblēs sažņaudzi!

Marks palaida vaļā mātes roku.

— Vai, es laikam tev nodarīju sāpes?

— Nieki. . . Paskat, ar kādām varenām spīlēm esmu tevi apveltījusi! … Esi krietni bruņojies! Taču būt labi apbruņotam un stipram vēl nav nekas! … Jāpazīst ienaidnieks. Vai tu pazīsti to?

Anete jau vairs nerunāja par sevi. Marks nesaprata. Viņi stāvēja, gandrīz saskardamies pierēm. Anete maigi pabadīja ar pieri Marku un atkārtoja:

— Vai tu pazīsti to, manu lielo cīkstoni? Vai esi labi iepazinis savu ienaidnieku?

— Ko tad? — viņš atjautajā. — Tevi, vai?

— Mani vai viņu, tas ir viens un tas pats. To, kura tevi mīl visvairāk un kuru tu mīli? Vai esi sagatavojies?

Marks bija apmulsis. Viņš atzinās:

— Es nesaprotu.

Marks sāka uztraukties.

Anete atliecās taisni, saspieda plaukstās viņa deniņus, lai viņš nevarētu aizgriezties, un, nenovēršot no dēla acu, sāka runāt pavisam citā noskaņā. Pietiek smieties! Nepaceļot balsi, tomēr nelokāmi («Man vairs nav tiesību tevi saudzēt…») viņa sacīja:

— Esi gatavs.. . Pienāks stunda, kad sieviete, kuru tu mīli un kura arī tevi mīl visvairāk, tevi ienīdīs un arī tu viņu ienīdīsi. Kur nu naids! Riebums … Tava klātbūtne vien radīs viņā derdzīgumu. Viņa to slēps gan no tevis, gan no sevis… Un reizēm tas ilgs varbūt dažus mirkļus, reizēm dažas dienas … Šis riebums sekos viskvēlākajiem mīlas uzliesmojumiem — un otrādi. Vai arī klusiņām iezagsies un ieperināsies zem ikdienišķās dzīves nesatricināmā miera apsega uz ilgāku vai īsāku laika sprīdi, nebūt netraucējot no dienas dienā atjaunojamo kluso vienošanos. Bet slimība būs tur, tev tik dārgajā sirdī. Un arī tava sirds no tās netiks pasargāta. Un tu izjutīsi tava mūža mirkļos vai dienās tos pašus jūtu uzliesmojumus, tās pašas mokas. Ļaunākais būs tas, ka šīs stundas jums nesakritīs vienlaikus: divu dumpīgu dvēseļu sacelšanās nekad nemēdz notikt reizē. Varbūt tieši tajā vakarā, kad tu viņai tuvosies, degdams viskvēlākajā mīlā, viņas sirds riebumā tevi noraidīs. Un tajā naktī, kad viņas augums visneprātīgāk glaudīsies klāt tavējam, tava dvēsele nikni nošņāks: «Vācies prom! …» Tomēr tu viņai neko neteiksi. Arī viņa tev neko nesacīs. Jums abiem būs kauns pašiem no sevis un līdzjūtība pret otru.. . Kauns un līdzjūtība… Tas ir labi! Tas ir pirmais solis. Šā soļa dēļ jūsu pūles nedaudz atalgosies. Vairums cilvēku, ja tie daudz maz apveltīti ar cilvēcīgumu, pienāk pie šās robežas un tur paliek. Bet tev, manu Mark, jāsper solis tālāk. Jāiemācās raudzīties pretiniekam acīs, kā tu šajā mirklī raugies manī (nekusties!), un jāsaka tam: «Tāda nu tu reiz esi. Tādu es tevi mīlu. Es mīlu tevi, lai arī tu mani noraidi, lai arī nīsti, es tevi mīlu pret tavu gribu. Piedod! Tāds ir nežēlīgais sacelšanās likums. Tas ir tikpat svēts kā mīlas likums. Un varbūt es tevi tik ļoti nemīlētu, ja tu nespētu tam paklausīt…»

Anete apklusa, tomēr joprojām neizlaida no rokām dēla galvu, juzdama, kā zem viņas īkšķa pulsē deniņi. Arī Marks sēdēja, aizturējis elpu. Tad abi atvirzījās nostāk, vairīdamies ielūkoties viens otram acīs.

— Man bail… es neesmu sagatavojies … — Marks nomāktā balsī nočukstēja.

— Manu nabaga zēn… Es to saprotu. Es nekad nebiju ātrāk gatava kā vien tad, kad cīņa jau bija sākusies! Bet tas jau vien kaut ko nozīmē, ja radīta rezerves armija … Es to nododu tev . . .

— Tā mani biedē, liekas, ne mazāk par pašu pretinieku, — Marks tādā pašā tonī atteica.

Anete iesmējās:

— Manu mīļo zēn! … Lūdzu, piedod! …

Marks piecēlās un dzīrās aiziet. Pie paša sliekšņa viņš pavērsās atpakaļ:

— Māt! … Un tu spēj mīlēt dzīvi? … Tā taču ir briesmone!

— Mēdz būt arī skaistas briesmones, — attrauca Anete.

— Tu esi viena no tām, — Marks pajokoja.

— Esmu no to sugas. Un nekaunos. Mēģini arī tu nekaunēties.

— Ja tikai es būtu drošs, ka nesagādāju tev kaunu!

— Bet par ko tad? Es esmu tevi radījusi, un man par visu arī jāatbild. Es nenoliedzu savu parakstu. Uzņemos atbildību par visu — kā par tagadni, tā par nākotni.

— Pat par nelietībām?

— Arī mēsli nepieciešami! — bezbēdīgi atcirta Anete.

— Ir nu gan man ciniska māte, — atteica Marks, tēlodams svētuli. — Turklāt tu taču citē Labišu [292] !

— Daudz labprātāk es citētu Rablē, taču tevi saudzēju, manu kautro skuķēn . . .

— Nu, lai saka viens cilvēks! — Marks aizvainots iesaucās. — Tu domā — man bail no vārdiem un rīcības?

— Kā tad! Tev taču derdzas dzīve!

— Es pats sev derdzos! Un uz to man ir tiesības!

— Nē, tev to nav… Uzroc no jauna savu lauku! Lai viss noder par mēslojumu. Gan mēsli, gan arī tārpi un maijvaboles. Cērt spēcīgāk lāpstu zemē līdzīgi kailajam cilvēkam uz Lemera [293] veco grāmatu vākiem! Uzroc savu lauku! … Un nepiemirsti arī Asjas lauku!

— Nu, šajā ziņā, visžēlīgā kundze, man nav vajadzīga pamācība.

Māte un dēls saka smieties viens otram acīs.

Kāpņu telpā Marks nodomāja:

«Ja Asja būtu tāda!»

*

Asja bija daudz tuvāka Anetei, nekā Marks domāja, tuvāka nekā viņš pats. Visas sievietes savā starpā — vai tās būtu baltas, melnas, dzeltenas vai zaļas — ir saistītas ar slepenas apvienības zīmēm. Ja viņas arī izliekas tās neredzam, tad tikai tāpēc, ka trīs gadījumos no sešiem sievietes ir sāncenses, kas cenšas atņemt otrai vīrieti (pat tad, ja to nemīlētu; tās ir dziņas, kurām pretojas labākās, taču arī viņām šīs tieksmes ir pazīstamas). Asja kopš pirmās dienas bija jutusi, daudz labāk nekā Marks pats, kāda vara Anetei ir pār dēlu. Un, gluži dabiski, uzlika sev par pirmo pienākumu atņemt viņu mātei. Lai gan abas jutās sabiedrotās un pat sirsnīgi iemīļoja viena otru, ikvienas nojauta sacīja: «Viņš pieder man.»

Vienīgā starpība bija tā, ka Anete, gan gļēvi, tomēr mēģināja nomākt šo dziņu, kad sāka to apzināties, kamēr Asja apzinīgi tai pievienoja klāt valdonīgu patmīlu, kas nebūt nepieļāva dalīšanu. Un tāpēc, kad jaunā pāra mīlestībā iestājās krīze, Anetes gaišredzība varēja palīdzēt samērā maz . . . Un, kas zina, vai tikai, starp citu, Anetes skaudrajā nežēlībā, ar kādu viņa norāva visus plīvurus no sievietes sirds, lai brīdinātu dēlu, nebija mazliet nodevības, kaut arī neapzinātas. Asja vismaz tā būtu to izskaidrojusi. Sieviete, kas ļaunprātīgi atklāj vīrietim mīlošas sirds noslēpumus, ir sava dzimuma nodevēja … Un ikviena sieviete kādreiz nodod otru. Taču neviena to nekad nepiedod otrai.

Jaunā pāra abpusējā vienaldzība bija sākusies; Asja tomēr neparko nebūtu piekāpusies un atdevusi kaut vai pēdu no Anetei atkarotās zemes. Gluži otrādi: šķita, ka, jo niknāk viņa pieķeras savam īpašumam, jo spēcīgāk ierunājas šaubas: «Kāpēc lai sevi iesprostoju šajos mūros?» Bērns zem Asjas sirds arī bija daļa no viņas iekarojuma. Nevainīgā būtne! . . . (Un vai viņa pati bija kādā ziņā vainīga? Abi divi akli . . .) Bērns bija uzvarētāja karogs. Un vīrs, kas to iestādījis, nenojauš, ka pats ir tikai karoga kāts: tas ir cieši. satverts . . .

Ak, vai, taču Asja par vēlu pamanīja, ka pati arī notverta. Viņa bija iebāzusi galvu tais pašos apaušos. Un kas tos abus saturēja? Mazais ķermenītis, kas radies no viņas miesas un tik cieši sasaistījis važās sakalto Marku, kurš savukārt piekala arī viņu, piekala tos abus ārpasaulei, šim noslēpumainajam bezvārda valdniekam, no kura abi baidījās un kuru atteicās atzīt, — sabiedriskajam organismam ar visu tā novārdzinošo verdzības daudzveidību. Viņi bija sasaistīti, savas atvases dēļ sasaistīti ar šo neatšķetināmo sakņu un saknīšu polīpu, sasaistīti ar visām tā rašanās un aklās maldīšanās nolemtībām, tā kļūmēm un neizbēgamo sodu. Viņi vairs nespēja nicīgi un vienaldzīgi raudzīties no malas. Viņi paši bija metušies. tīklā.

Nu nina pati iekritusi savos slazdos! Lai gan nekad to neatzītu. Taču kakls viņai bija aizžņaugts, it kā tam būtu apmesta cilpa. Un žņaudzējs bija viņš, šis jaunpiedzimušais ar savām. kuslajām roķelēm! Pārliekusies pār mazuli, Asja pētīja to satrauktiem un pēc atriebes alkstošiem skatieniem. Viņa bija pēkšņi notverta.

Bet viņa jau nebija māte pirmo reizi… Jā, viņā vēl mita drausmīgās atmiņas, kuras viņa gan centās nomākt, — šis mazais upuris, šis asiņojošais miesas auglis . . . Viņa to bija iegrūdusi atpakaļ aizmirstībā, iegremdējusi pašā dziļākajā dzelmē …. Tā vajadzēja! … Ja viņa toreiz šādi nerīkotos, viņa būtu zaudējusi prātu . . . Taču — vai varēja būt drošs, ka tas atkal neuzpeld un, kas zina, varbūt jau uzpeldējis? … Ja nu šis jaunpiedzimušais bērniņš, kas pašlaik mostas savā gultiņā, ir viņš? . . . Šādi zibenim līdzīgi ārprāta murgi dažkārt mēdz uzdzirkstīt sievietes smadzenēs. Un cīnīties pret tiem ar prāta atzinumiem būtu veltīgi. Asja to nemaz nemēģināja. Viss, ko viņa spēj, ir censties par to nedomāt, ļaut, lai tas pāriet pats no sevis, izlikties, it kā viņa nekā nezinātu. Pretoties nozīmētu tikties ar to vaigu vaigā … To iedomājoties vien, Asjai asinis sastinga dzīslās . . . Paslēpusi spilvenā seju, jaunā sieviete sarāvās čokurā…

— Es neesmu nekā redzējusi. Es nekā nezinu.. .

Taču mirkli vēlāk viņa iesānis atkal sāka vērot jaundzimušo. Visa Asjas dzīve tagad sastāvēja no šādas apslāpēšanas un eksplozijām, kuras noritēja viņas būtnes dzīlēs, un tās no citu acīm ar saviem mākoņiem un varavīksnes jostu apslēpa dienu nemitīgā mija, vienīgā, ko vēl uztvēra skatiens.

Tātad Asja atradās aizsardzības pozīcijās pret šo nepazīstamo — šo bērnu. Viņa juta drīzāk bailes (mirkļiem pat naidīgumu) nekā mīlestību. Mātes instinkts Asjā bija vāji attīstīts un jaunībā pārciestā nelaime neskaidro pašaizsardzības jūtu dēļ to vēl nomākusi: Asja nebūtu varējusi dzīvot ar šo drausmīgo, vaļējo brūci; griba dzīvot bija šo brūci kaut kā aizdziedējusi, un pakalpīgā apziņa nomāktās mātes pašaizliedzības apslāpētos pukstus iztulkojusi pavisam citādi; aicinājums bija novirzījis Asju uz mīļākā pusi, kā tas gadās tik daudzām sievietēm. Asja, gaidot bērnu, ļoti maz par to domāja; un, ja arī domāja, tad patiesībā par vīru. Tā nes zem sirds viņa sēklu. Viņš mīt tajā. Viņš tai pieder!… Asja domāja par sevi. Viņā mita abi, viņa bija viss… Un tagad! .. . Tagad viņa vairs nebija nekas … Bija ieradies tas, kas bija viss … Šis tārpiņš! … Dzemdības pagājušas, un nu Asja atstumta otrajā plānā — vienkāršs kareivis atgriezies savā ierindā… Un par Marku labāk nerunāsim! Viņu norīkoja pie vezumniekiem …

Un šis jaunais valdnieks, kas tas tāds bija? No kurienes tas radies? Vai no tumsas, no nāves, no cīņām Ukrainā, kurās cits mazs ķermenītis gājis bojā? Un uz kurieni tas dodas? Uz kurieni tas viņu ved? Kādām jaunām cīņām pretī? Tāds pats valdnieks un vergs kā viņi, važu loceklītis, kas viņu saistīja kopā ar veselu jūkli liktenīgu apstākļu sagadīšanos tagadnē un nākotnē, ar sabiedrību, kura tīkoja apspiest viņas brīvību, kuras jūgu viņa bija cerējusi salauzt! … Asja raudzījās jaunpiedzimušajā ar neizpratni, šausmām, nepatiku, naidu, — un pēkšņi viņu pāršalca maiguma uzplūds … Tas pārrāva visas slūžas. Viens no tiem aukainajiem dziņu uzliesmojumiem, kas pārklāja Asjas debesis kā ar negaisa mākoņiem un kā negaiss arī pārbrāzās, atstājot gaisā spirdzinošu svaigumu. Asja sev par pārsteigumu daudzas nedēļas pavadīja, akli, dzīvnieciski un neprātīgi mīlēdama savu bērnu. Nekas cits viņu vairs nesaistīja. Marks kļuva Asjai tas pats, kas zirnekļa mātītei tēviņš. Tā apēd to, tāpēc, ka tas kļuvis tai lieks: savu lomu veicis. Marks bija tik saprātīgs, ka pieticīgi turējās savrup. Viņš nebūt netīkoja pēc tās kāpuriņa. Kā daudzi vīrieši, jo sevišķi jaunības gados, viņš pat juta zināmu derdzīgumu pret mīļotā klēpja augli. Bērns mēdz ieinteresēt vīriešus tikai tad, kad tas notīrījies… No kā? Vai no netīrumiem? Ir gan tev tiesības runāt! Vai no haosa tumšā bezdibeņa?… Viņi gaida, kamēr tajā pazīs vaibstus un robežas, saskatīs cilvēku.

Bet tieši kopš tā mirkļa, kad Asja ieraudzīja šos vaibstus un robežas, viņa sajuta, ka kaislā mīla sāk zust. Tas tagad vairs nebija noslēpumains valdnieks, kuru gribēja izdibināt Asjas māņpilnās gaidas. Tas bija pavisam parasts, mazs cilvēkbērns, kas pilnīgi atšķīrās no tā, ko Asja bija zaudējusi un kam nebija ne mazākās līdzības ar viņu, Asju, tas atgādināja mazos francūzēnus, kurus skudras-strādnieces mēdza izvest Luksemburgas parka skopajā saulītē un kuros ik dienas pilnīgi vienaldzīgi nolūkojās Asja, — šai mazajā cilvēkbērnā nebija nekā no tā, par ko viņa bija sapņojusi. Kāda nodevība! … Viņš bija vesels, normāls, turklāt prasīgs bērns: puisēns nepieļāva, ka viņu piemirst. Ar savu ēdelību mazulis jo cieši piesaistīja māti sev, pieplaka pie krūts un nelaida projām. Asja izjuta dzīvniecisku baudījumu, kad kārā mutīte sūca krūti. Jā, viņš māti turēja cieši! Asjā modās neskaidrs sašutums; viņa domāja:

«Kad un kā gan izraušos?»

Jauno sievieti viļņiem pārņēma sašutums un mīla. Visnomācošākais bija Asjas atklājums, ka viņa vairs nevar būt ne pilnīgi brīva, ne arī pilnīgi sasaistīta …

Ja viņa varētu būt pilnīgi sasaistīta! Asjas viengabalainais raksturs (viengabalainais un ik mirkli mainīgais, taču pašreizējā mirklī — viengabalainais) necieta «jā» un «nē» vienlaikus … Nē! … Tad jau labāk ļaunāko! Viņa godīgi mēģināja visnotaļ nodoties bērnam … Neiespējami! Tad vajag pašai sev radīt ilūziju, vajag ticēt, ka to dara tās mātes, kuras iedomājas, ka izdējušas Lieldienu olu un kurām to nejaukais pīlēns liekas visu brīnumu brīnums. Asja svārstīja delnā savu zoslēnu un domāja:

«Vēl par vienu viduvējību vairāk… Ziedot tam savu brīvību, nē, tas ir par daudz! …»

Bet ko šī brīvība bija vērta? Ko lai iesāk ar to? Kur lai izlieto? . .. Asja bija pārāk godīga, lai iedomātos, ka viņa un bērns ir vērtīgāki par citiem. Kaut arī pēc dabas alkatīga un valdonīga, viņa tomēr nemēģināja sevi pārliecināt, ka viņai un viņas atvasei kaut kāda iedzimta pārākuma dēļ būtu nodrošinātas īpašas tiesības. Nē! Asjai drīzāk bija tieksme saskatīt un bez žēlastības pierādīt pašas viduvējību. Pēc Asjas domām, viņai bija viduvējs prāts, viduvēja sirds un pat varbūt sliktāka par viduvēju; viduvēja āriene, vārdu sakot, — neglītule!

«Nu un tad? Vai tas man liedz just izsalkumu? Esmu tikpat izsalkusi kā viņš. Viņš, šis zīdainītis, alkst manas krūts, bet es kā akls kucēns meklēju savu vietu pie dabas krūts. Kur tā slēpjas? Man tā vajadzīga, un es meklēju šo vietu, taustīdama ar purniņu un četrām ķepām. Un, ja esmu paņēmusi sev biedros šo vīrieti, tad tikai tādēļ, lai viņš palīdzētu man to atrast, lai palīdzētu izšļākties pienam no krūtīm (fui, nevis sājajam pienam!), bet gan asinīm, kas strūklo no dzīves sirds …»

*

Šis vīrietis Asjai ir slikts palīgs. Tāpat kā viņa, arī tas ir akls kucēns; viņš velti atkal un atkal rausta mātes Eiropas novājinātās, šļauganās vecišķās krūts gandrīz pavisam sakaltušo galu… Viņš cīnās pats ar sevi vienpatības tuksnesī.

Kā tas atgadījies? Tā taču kādreiz bija plaša, ēnaina, auglīga, labi apūdeņota ieleja? Vēl vakar, kad starp kara drupām viss liesmoja vienos ugunsgrēkos, tā bija brīva gara oāze un glabāja sevī svaigu avotu un dzidras naktis zem palmām. Tagad avots piegānīts un samīdīts, palmu rindas izcirstas, vējš dzenā smiltis pa platajām plaisām; debesis šķiet nokaitušas līdz baltkvēlei un gaiss svelmains; tuksnesis aprijis gandrīz visu. . .

Taču runāsim bez aplinkiem! Par daudz goda mēs parādītu gļēvuļiem, tēlaini izskaistinādami to kaunpilno kapitulāciju. Maigāk to nosaukt nevar. Individuālisms, gara brīvība pēc kara beigšanās klusām pārdzīvoja savu Mecu un Sedanu. Tas padevās . . . Kas no tā palicis pāri? Dažas kabatā paslēptas karoga skrandas, kuras mēdz izvilkt šaurā paziņu pulciņā vai nevainīgu strīdu laikā. Kas gan uzdrošināsies pretoties valstij un tās ķēžu suņiem — sabiedriskajai domai un presei? Viņi apgalvo, ka ir brīvi savā dārziņā, taču sardze viņus neizlaiž no acīm. Viņi kopj savu dārziņu, tīksminādamies ar cēlām vārsmām kā Horācijs [294] , šis guļošais suns, kas, piesiets pie ķēdes, lepni vaukšķēja pēctečiem. Tomēr Horācijs vismaz neslēpa cinismu, lielīdamies, ka aizmetis prom vairogu. Bet šie te cenšas visus pārliecināt, ka ir neatkarīgi, lai gan ēd suņu viru. Starp šiem lepnajiem inteliģentiem un saimnieku (saimnieks mainās, taču pakļauto padevība ne) nodibinās vārdos neizpausts līgums, līdzīgs tam, kādu mēdz piemērot mājas dzīvniekiem. Dari, ko vien gribi, manās lauku mājās! Tikai neej no tām ārā! Ar šo nosacījumu esmu ar mieru tevi barot… Un viņi tiktāl pierod, ka pat nemēģina lauzties ārā. Kad saimnieks tos arī palaiž laukā, viņš ir bez rūpēm: tos savalda kakla siksnas. Tie nedaudzie, kas tās slepus noņem, jo nav zaudējuši pēdējās kauna paliekas, velti dižojas, rādīdami kaklu, — vilna jau sen noberzusies. Marks sarka, redzot skolotājus, kurus reiz bija cienījis, un vecākās paaudzes cilvēkus, uz kuriem paļāvies, kā tie nožēlojamā piepūlē bravūrīgi cenšas piešķirt domu pielāgošanai brīvas izvēles šķietamību, taču īstenībā pakļāvušies aiz aprēķina vai bailēm. Šādi piemēri demoralizēja pašus jaunākos zēnus, pieradinot tos no bērnības pie domu prostituēšanas: viņi padevās tam, kas solīja maksāt visvairāk, taču pēc pirmšķirīgo prostitūtu parauga, kuras cenšas radīt iespaidu, ka vadās no mīlas, ejot par mīļāko pie kārtējā dienas kunga, kurš tās uztur. Ja tikai kāds lozungs — sarkans vai melns, karš vai miers — tika atzīts vai dzīrās kļūt oficiāli atzīts, viņi steidzās to sludināt un tam kalpot. Ja šis lozungs kļuva nedrošs, arī viņi sāka svārstīties, vērodami, no kurienes pūtīs vējš. Bet, ja tas pēkšņi neveiksmīgi gāja bojā, viņi nekavējās to apbedīt un steidzās uzgavilēt jaunajam valdniekam.

Tā tas bijis visos laikos. Tikai mūsu laikā kurtizānes lomā pārgājuši mūsu pašu cilvēki, mūsu manta, mūsu inteliģence līdz ar visiem tās demokrātisko ideoloģiju svētajiem sakramentiem. Kamēr sevi prostituēja deģenerējusies aristokrātija, mēs daudz neuztraucāmies: roc vien sev kapu! Mani lauki virs tā tādēļ kļūs tikai vēl auglīgāki. Bet tagad trūd mani lauki un nodod mani manas idejas, mani vārdi-atziņas, mani vārdi-avoti, kuros rada barību lielais individuālisms. Gara neatkarība . . . Kur gan tā palikusi? Labākajā gadījumā tā iemiesojusies politiski uzticamo prātu opozīcijā pret iekārtu, kuru pati baidās gāzt, jo grib kļūt tās mantotāja un priekšlaikus uzņemas visus izdevumus un zaudējumus, kādi varētu rasties sakarā ar mantojuma saņemšanu. Šie ļaudis iemanījušies tik veikli peldēt pa domu kompromisu viļņiem, ka dažbrīd nav vairs iespējams atšķirt sarkanos no melnajiem, kreiso roku no labās: viss sajaucies, un partijas kā parlamentā, tā arī ārpus tā ir lielākā vai mazākā mērā abinieki.

«Tad jau nu labāk,» domāja Marks, «man tīk reakcijas arrabiati[295]; tie ir atklāti kā kails naža asmens, kuru agri vai vēlu ietrieks man ribās. Bet šie pēckara sociālisti — šie Jūdasa skūpsti, kuri labprāt nodotu revolūciju, tīko tai pārgriezt paceles cīpslas tāpēc, ka tā kavē viņiem, klunkurēt bez steigas un zaudējumiem pa reformisma ceļu! .. . Šie valsts īrnieki sargājas traucēt tās mājas mieru, kuru ar laiku cer noīrēt paši. Bet ko lai iesāku ar ģimeņu tēvu noguldījumiem, man nenāk ne prātā rentēt viņu aizspriedumus un ieinteresētību. Kaut tikai es varētu atrast Vakareiropā savus divdesmit piecus brīvus vīrus, kas nolēmuši, lai maksā ko maksādams, uziet patiesību un tai kalpot, lai kur to rastu! Pat ja tiem būtu jādarbojas pret dzimteni, pret savu kastu. Pret sevi pašiem! Jo patiesība ir brīva cilvēka tēvija… Taču visi, kas atrodas ap mani, ir cilvēki bez tēvijas. Labprātīgie kalpi. Viņi krāpj saimnieku, kas to pieļauj, tāpēc, ka tie tik un tā ir viņa varā. Un šie jaunie inteliģenti un šīs haizivis kopā atvēruši bodīti, kur tirgojas ar ideoloģiju un darījumiem. Vakar tie tirgoja ar karu, tautu, latīņu civilizāciju. Šodien — ar Eiropas mieru un, protams, ar brīvību, kas ir ejoša maiņu prece (biržā tās kurss varen krities, to tagad var pirkt par smiekla naudu). Kas grib būt brīvs, tam vajag daudz naudas. Un, kas grib naudu, tam jāpārdod sava brīvība. Vai sirdsapziņas konflikti? Kur nu! Mūsdienu sirdsapziņai pārlieku jūtelīga sirds, lai pakļautu sevi uztraukumiem, kas kaitīgi veselībai; tā ņemas matemātiski pierādīt pati sev: «Ja jau esmu brīva, man tiesības sevi pārdot; pietiek ar faktu, ka gribu to, par ko mani pērk. Un es to gribu. Jums vienīgi jāpasaka, par ko īsti.» Argumentus tā tūdaļ sagādās. Tikai jāpiešķir tiem skanīgums. Vai nu ar zeltu, vai labu vietu, vai augstu stāvokli, varu . . . Tas, kas sacījis: «Gribēt ir varēt…» — pateicis pareizi. Gribēt varu. To grib visi. Ikviens savu tiesu! Un kālab? Kad aizsniegtas varas virsotnes, tad tālab, lai tajās arī paliktu. Un nu jau, protams, nevar cerēt, ka tie izrausies no kompromisu šķeteres, ar kuru nodrošinājušies kā ar virvi, kāpjot virsotnē. Tā tie arī paliks sapinušies kā mušas zirnekļa tīmeklī. Bet kur ir zirneklis, un kas tas ir? Zirneklis ir paēdis un uzrauga savu pieliekamo. Lielās mušas joprojām sīc. Tās grib pārliecināt pašas sevi, ka vēl ir brīvas. Tās nav vairs brīvas. Ik spārnu kustība tās aizvien biežāk iepin tīklā. Anete pieredzēja, kā tas notiek ar lielo tranu — Timonu. Velti viņš dūca un izplatīja sev apkārt šausmas, izrauties vairs nespēja. Un viņš pats to zināja! Anete ne reizi vien bija viņa sašutuma uzplūdu lieciniece! Timons toreiz arī nespēja neko citu kā arvien vairāk ievīstīties tīmekļos, ietinot sev līdzi tīklos iekļuvušos sīko knislīšu tūkstošus. Taču Timons panāca vienīgi to, ka paša locekļus sasaistīja tikai vēl blīvāks līķauts. Viņš bija sagūstīts … Visi viņi bija saķerti, šie lielie plēsoņas, šie darījumu karaļi: tērauda, naftas, sērkociņu un ieroču karaļi. Sapinušies tā paša tīkla lipīgajos pavedienos; kad viens pavediens trīc, tā trīsas atsaucas ikviena ķermenī, jo visi tie atkarīgi cits no cita un visi kopā pakārti virs zirnekļa skārņa letes … aklā zvēra, kas iemetis savu zvejas tīklu dzīves upē . .. Ekonomikas fatālisms virza cilvēku sabiedrības ekliptiku un velk savā tauvā līdzi garu…» Tomēr Marks nespēj ar to samierināties. Viņš nav ar mieru parakstīt aktu par kapitulāciju. Viņš tīko saglabāt sevī brīvu garu. Un piesauc par lieciniekiem abas savas sabiedrotās, divas iecirtīgas un ietiepīgi neatkarīgas galvas — Aneti un Asju. Anete saka:

— Turies!

Bet Asja, ironiski smīnēdama, iebilst:

— Un tavs brīvais gars, kam gan tas tev der?

Markam sažņaudzas sirds. Viņš nikni protestē. Tomēr trieciens mērķi sasniedzis .. .

Individuālista neauglība . .. Velti viņš mēģina sevi piekrāpt:

— Es pats par sevi esmu pasaule. Ja es to glābju, vai tas ir nieks?

— Pasaule, kas koncentrējusies pati sevī, ir sarkana, dziestoša zvaigzne, kas nesilda nevienu, — Asja attrauc.

— Pat tevi vairs ne, Asja? — nenovaldās Marks.

Viņa jūt līdzi Markam, taču nespēj izskaistināt patiesību:

— Mani, mīļais, jā. Es pie tās sasildu savus pirkstgalus. Šī līdzjūtība Markam šķiet visļaunākā, labāk Asja pateikusi tieši acīs:

«Mana sirds salst.» Marks mēģina pretoties:

— Vai tad tev nav pašai sava pavarda, savas iekšējas uguns?

— Man tā jāuztur …

— Un tavs mazais briedēns? .. . (Viņš vilcinās piebilst: un tavs Marks? …)

Asja smejas:

— Mans mazais briedēns un mans lielais briedis.

— Vai tad ar viņiem nepietiek, lai uzturētu tavu iekšējo uguni? — Marks pazemīgi iebilst.

Asja noglāsta Markam vaigu, viņš steigā noskūpsta tai roku.

— Nu, protams, protams, nav jau slikts kāju sildāmais…

— Un tas viss?

— Tas ir daudz. Tomēr (piedod man!) man nepieciešami šad tad izlocīt kājas, pastaigājoties pa zemi — siltu vai aukstu, — vai nav vienalga? Gribu, lai manās kājās rastos siltums no iešanas, skriešanas, darbošanās.

— Nu, vai tad mēs nevarētu darboties kopā?

— Jā, tikai kādā veidā? Ko tu vari darīt?

Marks pārāk labi zina, cik pats nevarīgs, tomēr mēģina pretoties:

— Mēs varam darīt visu. Esam brīvi.

Asjas sejā pavīd gaistošs smaids.

— Brīvi, lai soļotu pa apli savā iežogā. Nerunā muļķības! Tu zini gaužām labi, ka brīvība iedzīta koncentrācijas nometnēs. Iziet no tām aizliegts! Tikpat labi viņi gan varētu brīvību nožņaugt. Taču viņi tēlo augstsirdīgos. Jāļauj, lai šī brīvību mīlošā rase izmirst pati no sevis. Pēdējos brīvos ļaudis — brīvus no kā? — izstādīs zooloģiskā dārza krātiņos. Tu arī tur būsi.

— Un tu, Asja?

— Es — nē! Lāgā vēl nezinu, kā, bet es no turienes izraušos — vai nu brīva, vai nebrīva, vienalga.

— Brīva vai nebrīva? Lai izrautos no turienes, tu atteiksies no brīvības?

— Brīvība ir ārpusē. Sauc to, kā vēlies! Vārdus atstāju tev. Man vajadzīga pati brīvība.

Viņa no abiem ir godīgākā. Allaž greizsirdīgi sargādams savu neatkarību, Marks atteicies pieslieties jebkurai partijai, ne tām, kas atklāti cīnās kaujas laukā, ne arī tām, kuras, paslēpušās aiz iežogojuma, tirgojas ar samierināšanu. Marks grib paturēt savu brīvību. Bet lūdzu! Lai patur! Neviens arī negrasās viņam to atņemt. Kam tā der? Paēdis ar to nebūsi! Augas dienas Markam jāpavada izdevniecības kantorī; jauneklis pārvalda trīs vai četras valodas, tādēļ viņam laimējās dabūt šo vietu, kur viņš noslogots ar darījumu vēstuļu rakstīšanu; taču ar literatūru tam nav nekāda sakara; tieši tāpēc, ka Markā jaušams savs «es», viņam sargāsies uzticēt manuskriptu lasīšanu; un, ja Markam arī būtu laika sarakstīt kādu grāmatu, tad ne jau nu šajā izdevniecībā jauneklim izdotos to publicēt. Retumis viņš sacer dažus rakstiņus, kas ar pseidonīmu parādās vienā no pāris laikrakstiem, kuri bez īpašiem zaudējumiem vēl atbalsta agrāko neatkarības, preses brīvības un citu «izkārtņu» reputāciju. . . Ticēt šīm avīzēm spēj varbūt tikai pavisam stulbs lasītājs. Tos, kas patiešām prot lasīt, piekrāpt neizdosies. Ik laikraksta numurs ir pretīgs kompromisu virums. Tajā lišķē kā šāsdienas kungam un pavēlniekam, tā arī tam, kas tāds kļūs rīt (un jo vairāk, ja abi pretinieki ir no vienas varzas vai, spiežot viens otram rokas, tur revolveri šaušanas gatavībā); pirmajā lappusē viņi kultivē mieru, trešajā — bruņošanos, un populārie trupas tenori slavina svēto demokrātiju un cilvēka svētās tiesības, kamēr izdevniecības vadītāji stūķē kabatā kukuļus par klusēšanu un par to, ka tā aizbāž mutes pārāk naivajiem laikraksta līdzstrādniekiem, kas pieņem par skaidru zeltu augstā stilā izteiktos vārdus par koloniālisma noziegumiem un nopelnītajām dividendēm. Tomēr kādā jaukā dienā kāds nepiedodami netaktiski atklās, ka šīs cēlās sirdis, šie nemirstīgo principu bruņinieki iejaukti kaut kādas akciju sabiedrības vai vienkārši bandas visnetīrākajā afērā, jo šo bandu savukārt denuncējusi konkurējošā banda. Daudz kņadas nieku dēļ! Atliek tikai atbildēt ar draudiem, ka sarīkos skandālu otrai zagļu bandai. Abi nedēļu vai divas klaigā līdz aizsmakumam: «Taisnību! Taisnību!» — pēc tam viss apklust; krāpnieki vienojušies: «Es zogu kreisajā pusē, tu — labajā; par to vairs nerunāsim! …» Muti ciet, un kabatas pilnas! . . . Taču labsirdīgajām redakcijas avīm — dažiem godīgiem, tomēr bezrakstura ļautiņiem, — kas apņēmušies patiesi tēlot ideālistus, lai pievilinātu lasītājus, kabatas tā ir paliek tukšas. Tie nemelo un cenšas piemirst savu pazemojošo misiju, ka paši kalpo par ēsmu blēžiem, kuri zvejo duļķainos ūdeņos. Ko gan citu tie spēj? Kaut kā taču jāvelk dzīvība! Kur gan citur publicēt savus rakstiņus? Viņi cenšas sevi pārliecināt, ka pilda priestera amatu. Vergu tirgotājs ir pietiekami apķērīgs un ļauj tiem «brīvi» airēt, jo piekalis tos pie galeru soliem. Viņš gluži labi zina, ka tie nav bīstami un to slābie airu vēzieni ne par sprīdi nenovirzīs kuģi no ceļa. Jo kuģis velk airētājus sev līdzi ar visām to ideālisma reklāmām kā no koka izgrieztus tritonus kuģa pakaļgalā, bet kuģa priekšgalā zem viļņu putām plāta žaunas haizivs. Par ko tad jūs gaužaties, «ideālisti»? Jums dota pilnīga brīvība, lai pēc sirds patikas teiktu savus tikumiskos sprediķus! Kamēr tie attiecas uz visiem vispār, nekādā ziņā neskarot nevienu atsevišķi, viss ir lieliski un iekļaujas parādes programmā. Reti, visai reti sastopams kropls saprāts, tāds kā Markam, kam netīk kumēdiņu būdas iekšāsaucēja-bundzinieka loma. Viņam trūkst takta vai tuvāko mīlestības (ja jau viņš nedomā par sevi, būtu vismaz domājis par citiem!), lai nenorautu no acīm tīkamo saiti, kas ļauj biedriem tēlot muļķus. Ja tie nepieļaus sevi muļķot, tad būs uz vienu roku ar saviem saimniekiem! Tā ir nežēlīga pārbaude, kuru uzliek ciest kārtīgiem cilvēkiem, kas tikuši pie pilnām siena redelēm. Ja viņi no tā atsakās, no kā tad lai pārtiek? Viņi nav vairs nekādi jaunie, viņi ir paguruši, un visas citas redeles jau sen aizņemtas.

Tikai bagātniekiem atļauts tīkot brīvi, bez sakām, izteikt savas domas par tematiem, kas skar tieši šāsdienas intereses. Taču bagātniekiem, protams, ir daudz kas labāks, ko darīt, nekā mīnēt zemi zem saviem soļiem, tā atklājot savas bagātības avotus. Un tomēr atrodas inteliģentu vidū arī tādi feniksi, kas, visai labi zinādami, cik neiespējama vai bīstama ir aktīva brīvība, plātās ar to un izliekas to ienīstam: pakļaut prātu sabiedriskās un politiskās dzīves kalpībai — kāda nejēdzība! Šiem bruņiniekiem ir tikai neauglīgā gara brīvība — «ticība bez darbības…», ja neievēro darbību tīro ideju empīrijās, kur viss rit kā pulkstenis pulksteņveikalā pie sienas, pasargāts no nejaušībām un dzīves triecieniem. Protams, viņi ir brīvi no dzīves, jo ir miruši. Benda [296] , šis «gara brīvības» dievinātājs, apsargā balto kaulu kaudzes Jozafāta ielejā.. . Viņš sargā, lai dieva eņģelis tos neuzmodina …

Vai Marka izsalkums būs remdēts ar šo kapsētas brīvību? Derdzīgumā viņš to izspļauj ārā. Gars un dzīve pieder tikai tiem, kas darbojas. Bet kur viņi rodami, šie patiesi dzīvie? Un kā lai viņi izslejas visā augumā zem olekts, kas tur noliektas it visu galvas? Salauz to! Iedragā griestus! Viens tu nespēj to. Iedragāsi vienīgi sev galvaskausu. Jāapvienojas ar citiem dumpiniekiem. Tomēr apvienoties nozīmē sasaistīt sevi. Tas nozīmē atzīt disciplīnu un doktrīnas, ar kurām bruņotas partijas. Marks nav ar mieru. Viņš gaida Asjas atbalstu, bet viņa parausta plecus un dzedri nosaka:

— Kur nu vieglums bez grūtuma, saldums bez rūgtuma.

— Asja! Un tā esi tu, kas ieteic man sasaistīties! — Marks sašutis iesaucas.

Asjas mute savelkas ļaunā smīnā:

— Vakar sacīju, rītdien — saites sarauju. Markam smiekli nav prātā.

— Arī mūsējās? Starp tevi un mani?

— Kāpēc gan ne? — Asja izaicinoši atjautā. — Ja tu esi brīvs, tātad vari gan sevi saistīt, gan arī izšķirties. Es jūtos brīva.

— Asja! Ar tik nopietnām lietām nejoko!

Asja redz vīra satraukto seju. Viņa pasmaida (šoreiz labsirdīgu smaidu). Un noskūpsta Marku.

— Ak tu puisēniņ!

— Marks tā ir paliek nepakustējies, pārlicis galvu pār viņas plecu, nomierinājies, tomēr mazliet aizvainots.

— Es esmu tavs vīrs.

— Nē. Ne jau nu pavisam.

— Nu, kas tad tev vēl vajadzīgs?

— Man vajag vīra. Tevi, ja vien tu tāds vari būt. Esi vīrs! . . . Citādi sargies!

Asja joko. Tomēr viņas jokos parasti slēpjas kas nopietns. Marks to zina. Viņš ir samulsis.

— Saki, kas man jādara! — viņš vaicā.

— Nu nē! — viņa iesaucas. — Tā ir tava paša darīšana. Tu esi vīra galva.

— Bet ja nu tev vēlāk tas vairs nav pa prātam?

— Vai ir vai nav pa prātam, to pateikšu vēlāk. Nevis tagad! Tu esi vīrietis. Vispirms darbojies!

Šī atteikšanās runāt, strīdēties, šie nenoteiktie draudi, šī acs, kas nelabvēlīgi vēro un vērtē jebkuru viņa rīcību, nekādā ziņā nepalīdz Markam darboties. Viņš ir kā sasaistīts. Ja arī Asja skaidri neapzinās, ko pati grib, tad Marks pārāk labi noprot, ko tā vēlas no viņa: to, ko viņš ne grib, ne spēj. Marks mana, ka Asja jau kopš kāda laika, lasot žurnālus un grāmatas, sarunās ar cilvēkiem, kā arī laika elpā sajūt veco vardarbības smaku; šo smaku izgaro vecās pasaules sāni gan te, gan tur — pa labi, pa kreisi, it visur, reizēm tālāk, reizēm tuvāk: Amerikā, Krievijā, Itālijā, Balkānos, Centrālajā Eiropā. Šīs neprātīgās dusmu lēkmes lielākoties ir juceklīgas un, liekas, var novest tikai pie posta; taču visaklākās un asiņainākās no tām ir — dzīves dumpis. Vienalga, ko, tikai nepalikt guļam. Ignavia est jacere[297].. . Un šis dumpis, kas krājas Asjas dvēselē, panāk to, ka viņa ar ziņkāri, kurā kauns atzīties (un kurā tomēr neatzīstas), vēro pat fašismu attīstību, kuri ar zarainu nūju nobeidz Eiropas mazasinīgās brīvības pēdējās paliekas. Tomēr, paklausot asiņu balsij, Asju arvien vairāk saista cīņas Padomju Savienībā. Kā pa nepārvaramu nogāzi viņa slīd pretī asinīs slacītajiem likteņgriežiem, kur varmācībā veidojas jauna pasaule. Marks ar apdraudētas mīlas nojausmu noģied to noslēpumaino procesu, kāds noris nerunīgajā Asjā: viņš redz, ka tā. nupat, nupat ripos lejā pa nogāzi, un grib to no šā kritiena pasargāt, taču pats neuzdrošinās pārliekties pāri nogāzes malai: Padomju Savienība izraisa viņā veselu domu virpuli, un viņš vairās par to runāt ar Asju. Marks uzbrūk Asjai netieši, aplinkus iesākdams sarunu par notikumiem Itālijā, mēģina piespiest Asju, lai viņa sašutusi nopeltu tur organizētos noziegumus. Taču Asjas mute nepaveras, tā ir kā aizslēgta. Marks iekliedzās: Asja, tu taču negribēsi teikt, ka tev patīk tas, ko viņi dara?

— Katra gadījuma vairāk nekā tas, ka citi nedara neko, — Asja dzedri attrauc, pat nepagodinājusi vīru ar skatienu.

Trieciens trāpījis Marku pašā sirdī. Viņam nav ko atbildēt. Pats zina to pārlieku labi: viņš nedara neko, nespēj neko darīt. Marks nekad pilnīgi neatveseļojās no briesmīgās slimības, kas tam bija uzbrukusi pirms laulībām; sasteigtās laulības un atspirgstošo spēku neprātīgā izšķiešana nenāca par labu Marka veselībai. Tāpēc viņu sākumā uz laiku un vēlāk pilnīgi atbrīvoja no karaklausības, un tas arī pasaudzēja jaunekli no atteikšanās pildīt karadienesta pienākumus, ko Marks bija nolēmis darīt, kā arī no attiecīgā soda. Bet, kas zina, varbūt Marka veselībai nāktu par labu, ja viņš būtu atteicies, jo pretestības sajūta jaunekli garīgi stiprinātu. Marks bija gatavs to darīt pat bez kādas tiešas vajadzības, jo nekas viņu nespieda izsacīties, viņš gribēja to darīt, lai apliecinātu pats sevi, aiz tīra izaicinājuma vien. Taču abas padomdevējas pretojās: Asja tāpēc, ka velta izaicinoša rīcība viņai nebija izprotama (ja nu Marks vēl būtu spiests izteikt savus uzskatus! Lai gan šajā konkrētajā gadījumā Asja bija vienis prātis ar komunistiem, ka pienākums liek stāties ierindā, lai atņemtu ienaidniekam ieročus, nevis tos noraidītu!) un sirdsapziņas iebildumi šķita ģeķīgi. . . Anete, saprazdama šādas rīcības dižumu, vairījās pamudināt uz to Marku, jo zināja, ka viņa pārliecība nav droša un jauneklis atsakās no karaklausības vairāk pašlepnuma nekā īstas ticības dēļ. Arī pārlieku daudz citu «saprātīgu» argumentu atbalstīja domu pieņemt šo izvairīšanās iespēju: gaidāmā bērna dzimšana, smagie ģimenes tēva pienākumi un vārgā veselība. Marks izvairījās. Tomēr dvēselē jutās pazemots, nožēloja, ka nav uzsācis cīņu, cietis sakāvi (Asja bija pieskārusies brūcei, kas vēl nebija aizdzijusi), nožēloja to, ko nebija izdarījis. Viņš bija zaudējis cieņu pats savās acīs.

Ja nu viņš vēl varētu izpirkt vainu ar citādu rīcību — vai nu publisku uzstāšanos, vai rakstīšanu. Taču šādas iespējas, kā jau redzējām, bija visaugstākajā mērā ierobežotas. Markam pat nebija ļauts aktīvi darboties ar spalvu, viņš nevarēja nekā publicēt, tikai šad un tad, visai reti, kādas rindiņas, kas arī nerada atbalsi. Jauneklis bija iemūrēts savā vienpatības cietumā. Tikai no augšas, no tukšajām debesīm, pie viņa iekļuva gaisma. Samierināties ar šādu dzīvi varēja vienīgi viņa māte. (Un vai viņa ir ar to samierinājusies? Anete nesacīja nevienam, cik daudz kā viņai trūkst un ka ar šādām debesīm nebūt nepietiek . . .) Tomēr elpot viņa varēja, un arī tā jau bija zināma izeja.

Taču Markam tā nav izeja. Šī izeja ir tikpat labi bezgalības valstība un arī nāves valstība. Taču Markam nepieciešami logi uz dzīvo valstību. Vajag ielēkt pa šo logu tieši pašā dzīvo valstībā . . . Lec taču! Vai tu neredzi, kā Asja zem pusnolaistajām skropstām vēro ikvienu tavu kustību? Ja tu pārliksi kāju pār palodzi, viņa jau būs nolēkusi lejā . . . Jā, Marks redz, ka tieši to Asja arī no viņa vēlas, tieši to sagaida . . .

Tomēr Marks nespēj izšķirties. Tur, lejā, valda varmācība, varmācības tirānija, kuru viņš tik ļoti nīst. Marks, nīst to jo vairāk tāpēc, ka tā arī viņam pašam asinīs, viņa drudžainajās asinīs, kas viņu vedināt vedina pretī tirānijai. Bet — paldies dievam! — Markam šāda iespēja laupīta (dažbrīd viņš nodreb vien, iedomājoties, kādus likuma pārkāpumus spētu izdarīt), tāpēc viņš necietīs citu tirāniju. Visu savu nevaldāmo gribasspēku Marks sakopo, lai ne par mata tiesu neatkāptos no tā, kas viņam pieder, — no sava «es». Ak, ja revolūcija būtu tāda kā senāk — kad tā uzliesmoja kā nekaitīga uguņošana — brīvu sacelšanos uzliesmojums, kur ikviens ieguldīja kopējā dumpī savu daļu! Taču tagad revolūcija ir militarizēta. Kazarmas. Disciplīna ietiecas visur — tavā darbībā, it visā, ko tu raksti, ko domā. Jaunie sirpja un vesera priesteri tīko pārvaldīt pat filozofiju un zinātni! Vai viņi sašutumā nenosodīja mūsdienu fizikas un enerģētikas brīvās hipotēzes, kas neiekļāvās marksistiski materiālistiskā evaņģēlija ietvaros! . . . Un varbūt viņi ir iejutušies lomā, ja vēlas, lai revolūcijas pirmais gads būtu Hedžras [298] gads: ikkatrs svētais karš grib savu korānu . . . Taču Marka dvēsele saceļas pret šiem uzspiestajiem dieviem. Ja runa ievirzās par garu, viņš jokus necieš. Mans gars pieder man pašam. Neuzdrošinies tam pieskarties!

Asjai šādas problēmas ir vienaldzīgas. Gars, tāpat kā miesa, pieder tam, kas to iegūs, — pašam stiprākajam. Un arī pats stiprākais to neiegūs, ja to negribēšu pati. Kad gribēšu, ņemšu atpakaļ. . .

*

Asja arvien vairāk attālinājās no šā francūža, kas neprata to ne pilnībā iegūt, ne arī pilnībā atraidīt, bet izšķieda savu enerģiju neauglīgās svārstībās. Asja sāka raudzīties apkārt un salīdzināt, un šis salīdzinājums nenāca Markam par labu.

Anete bija ievedusi Asju franču pulciņos, kur vēl pavisam nedroši meklēja kulturālu tuvināšanos ar Padomju Savienību. Tur Asja tikās ar krieviem no padomju organizācijām. Ar dažiem Anete jau bija pazīstama kopš tā laika, kad strādāja pie Timona. Viņiem bija pietiekami laika Aneti iepazīt. Tagad viņi ieinteresējās par tās vedeklu. Asjai uzdeva veikt tulkojumus no krievu valodas Starptautiskajai lietišķās mākslas izstādei, kuru tajā laikā gatavojās sarīkot Parīzē: rakstus par krievu tautas mākslu, audumiem, rotaļlietām, Palehas lakas darbiem, teātri utt. Vēlāk brošūras ar smalkas ideoloģiskas propagandas saturu. Pēc tam tehniska satura darbus padomju tirdzniecības pārstāvniecībai Parīzē. Sākumā Asja strādāja mājās. Vēlāk, pēc diezgan ilgas novērošanas, kuru vēl apstiprināja liecība, kādu deva Asjas bērnības draudzene, kas strādāja Padomju vēstniecībā un šad tad retumis ne bez zināmas piesardzības viņu apmeklēja, durvis drusciņ pavērās, un Asju ielaida priekštelpā. Tikko bērnu varēja atņemt no krūts (un Asja šai ziņā nebūt nevaicāja pēc mazuļa vēlmēm), viņa no mazā atbrīvojās, uzveldama rūpes par bērnu Anetei, kas to tikai vien gaidīja, — un sāka strādāt Tirdzniecības pārstāvniecībā. Tāpat kā kristietības pirmajā laikā, tiem, kam bija atļauts noklausīties dievkalpojumu, pieļāva to darīt baznīcas lievenēs, ārpus svētnīcas, Asjai darba galdu novietoja priekštelpā, kādā blakus zālē. Un pamazām viņa sāka pavadīt tur augas dienas.

Te Asja juta apmierinājumu, kura raksturu necentās noskaidrot. Viņa neatzinās pati sev, ka atguvusi dzimto zemi, kas uzaudzējusi tās domu. Asja centās sev iegalvot, — un ne bez zināmas atriebības kāres, — ka nokratījusi uz visiem laikiem tās pīšļus. Taču attieksmē pret otru zemi, kurā viņa bija laidusi jo dziļi saknes, tā bija slepena bēgšana … «Jūs neesat man nekādas noteicējas … Ne tu, ne arī tu! …» To iedomājoties, Asja sajuta atvieglojumu. Visu dienu pavadījusi krievu sabiedrībā, viņa ar jo lielāku patiku atgriezās pie sava franču mājas pavarda. Tomēr, lai to novērtētu pilnībā, Asja juta nepieciešamību iziet ārpus tā. Labs bēgšanas attaisnojums pašai savās acīs!

Taču tāds tas nebūt nebija Marka acīs. (Tikpat labi Asja varēja viņam arī to neteikt. Viņa nebūtu atvainojusies, jo uzskatītu to par pazemojumu.) Marks bija drūms. Viņš noslēdzās sevī, ietiepīgi un aizkaitināts klusēja. Tas šķita visļaunākais. Viņš izskatījās pēc īgna kunga! Lai tad nu arī tēlotu kungu, ja būtu stiprākais. Bet vājākajam iznāk smieklīgi! Lokanais Asjas mugurkauls varbūt nodrebētu lieglaimē, juzdams tajā iecērtamies nagus. Vēlāk varētu atriebties vairākkārt. Taču šīs uzmestās lūpas, sarauktās uzacis, šis nevarīgais niknums, kam, šķiet, nekas nav pa prātam un kas neuzdrošinās izpausties vārdos . . . Ar to vien pietika, lai liktu Asjai just, ka Marks gan grib, taču nespēj viņu pakļaut sev. Un, viņu uzkūdot, pats atbrīvoties. Asja izjuta naidpilnu gandarījumu dižoties ar to, ko uzzinājusi. Un gluži liktenīgi kā viens, tā otrs sāka domās salīdzināt Marka protesta neauglību ar Padomju Savienības auglīgo enerģiju, to enerģiju, kura darbojas aktīvi. Marks, kas pats izdarīja salīdzinājumus, necieta, ka to darīja Asja. Šai garīgajā divkaujā abi kļuva dzēlīgi; izteikdami savas domas vārdos, viņi uzsvēra to, kas viņus šķīra. Beidzot Marks valdonīgi pieprasīja, lai Asja vairs nestrādātu birojā. Asja skarbi atcirta: «Nē!» Viņa ir brīva . . .

Dīvains veids, lai apstiprinātu savu brīvību, — skrienot pie tiem, kas ar dzelzs roku dibina Padomju Sociālistisko Republiku Savienības milzīgajā teritorijā ideoloģisku, sociālu, ekonomisku un politisku diktatūru un labprāt gribētu to nodibināt uz visas pārējās zemeslodes! Taču pretsvarā nenoteiktajam bezmugurkaula Vakareiropas liberālismam ar tā liekulību un nevarību, kurš bija uz vienu roku ar visļaunākajiem ekspluatatoriem, Maskavas brutālais spēks, ko izlietoja ekspluatējamo šķiru labā, atspirdzināja kā ziemeļu vējš, kas attīra asinis un liek tam ritēt straujāk. Šī vara atsvabināja apsūbējušās smadzenes no rūsas, kādu atstāja Francijas pašreizējā doma, kurai trūka gribasspēka. Nav pretīgākas verdzības par Rietumu verdzību, kas, maldinādama sevi ar ilūzijām, pacieš visu vai arī, nespēdama drosmīgi sacelties, klusējot izrāda savu īgnumu. Asja jutās brīvāka zem tādas diktatūras cietajiem cinkšļiem, kura apseglojusi tautas, lai vestu tās pretī uzvarai, nekā pseidodemokrātijas aplokos, kura ļauj saviem ganāmpulkiem tajos ganīties vai, drīzāk gan, sprāgt badā, liedzot iziet ārpus iežoga vai darboties, līdz pienāks laiks, kad tos izmantos vai nu karam, vai mieram, vai nu cirpšanai, vai skārņa letei. Ja Asjai būtu mēģinājuši iegalvot, ka viņu un viņas piederīgos apbērs ar labvēlības apliecinājumiem, kā to demokrātijas mēdz darīt ar uzpērkamajiem laikrakstu skribentiem un parlamenta deputātiem vai apgādībā esošo sabiedrības ziedu, viņa tādiem labdariem iespļautu sejā. Labvēlība arī ir sava veida verdzība, pati zemākā verdzība, jo par to samaksā. Šādai verdzībai vismaz viņas Marks nemūžam nepiekritīs, un nebija arī nekādu bažu, ka tādu jauneklim varētu piedāvāt; tieši tāpēc arī viņš bija Asjai mīļš. Taču kāpēc gan Marks aprobežojas ar to vien, ka noraida verdzību, nevis gāž apspiedēju šķiru? Protams, viņš to nespēja, nepakļaujoties kaujas disciplīnai, kas tāpat savā ziņā ir verdzības līgums, taču labprātīgi un uz laiku pieņemts tāda mērķa dēļ, kurš attaisno upurus.

Jāpiebilst, ka šie upuri Asjai vairs nelikās tik ļoti lieli, kad viņa tos aplūkoja no Grenelas ielas [299] . Važas bija atlaidušās vaļīgi, it īpaši pret brīvo gadījuma apmeklētāju, kas vispirms tīkoja mazliet apskatīties. Diktatūra ir viegla, ja to vērtē no ārpuses. Pagaidām tā Asjas domās neieņēma daudz vietas. Asjai nebija daļas gar līdzekļiem; viņa redzēja tikai darbu un gala mērķi. Kā viens, tā otrs jauno sievieti aizrāva. Tika celta jauna pasaule, kur varētu justies ērti visi simt sešdesmit miljoni cilvēcisko būtņu, kas labprātīgi vai piespiesti bija iesaistījušies būvē. Sava stulbuma dēļ naidīgā vecā pasaule, kura nebija spējīga ne apstrīdēt, ne arī atzīt notiekošo, mēģināja nosmacēt krievus, ielencot tos sabrukušajās mītnēs un neļaujot ieplūst gaisam no ārpuses. Tomēr krievi šo izaicinājumu pieņēma un pārvērta nežēlīgo nepieciešamību par savas radošās pacilātības likumu. Uz nožēlojamās būdiņas drupām pēkšņi radās titāniskas gara celtnes, kas pakļāva sev stihijas aklos spēkus. Tika sastādīts pirmais dižo plānu uzmetums, pēc kura bija jārodas jaunai faunai — šolaiku milzeņu faunai: Dņeprostrojam, Avtostrojam, Magņitogorskai, kuri ar saviem snuķiem ietriecās dziļi jo dziļi ūdenī, gaisā un zemē, un līdz ar tiem auga visas šīs strādnieku masas, kam bija jāgana šie mastodontu ganāmpulki — domnu krāsnis, rūpnīcas un milzīgie aizsprosti. Skarba. un degsmes pilna sajūsma vadīja šīs vienības cīņā, sasprindzināja to muskuļus un smadzenes, pamudināja sacensties varonībā, lai veiktu milzu uzdevumu — nodrošinātu nesagraujamu pamatu likšanu, uz kuriem pacelsies, kā jau cēlās līdz šim diendienā, iekārta, kur pār visu valda cilvēku darbs, brīvs un vienlīdzīgs. Neviens upuris nav par lielu šāda mērķa īstenošanai. Neviens ļaunums, nevienas ciešanas — gan paša, gan tuvinieku — tagad nav par daudz, lai samaksātu par nākotnes labklājību, par kuru sapņo, pēc kuras tvīkst un kuru rada visas cilvēces nākotnes labā. Tie, kas Rietumos gaužas vai ir sašutuši uz Padomju Savienību, ka tur atmet dievus, sagrauj baznīcas, iznīdē reliģiju, šie dzīvie miroņi darītu labāk, ja apraktu savus mirušos! Nekā vairs nav ko gaidīt no šiem balsinātajiem kapiem. Ar saviem tukšajiem acu dobumiem tie nespēj saredzēt, ka Austrumos vēlreiz piedzimis jauns dievs! Šai proletāriešu marksistiskajai, materiālistiskajai, ateistiskajai jaunatnei, — kas ar skarbu līksmi ziedojas vispārējās laimes un labklājības labā, kura būs reiz, kad tās pašas vairs nebūs, — ir daudz vairāk īstas ticības tās veserī un sirpī nekā visos melīgo Rietumu garīdznieku vai laicīgo svētuļu lūgšanās. Ārpus rīcības viss meli un tikai meli. Vienīgi rīcībā nav melu. Tikai pēc rīcības lai spriež par viņiem un mums!

Savā kvēlajā netaisnīgumā Asja uzstādīja sava Marka dzīves bilanci: nulle. Asja gan zināja, ka Marka bezdarbība ir uzspiesta, ka viņš tādēļ cieš līdzīgi kukainim, kas dzīvs ar adatu piestiprināts pie dēļa. Taču Asja bija nežēlīga, kad redzēja, ka citi kukaiņi, gluži asiņaini, norāvušies no adatas! Lai Marks rīkojas tāpat! Viņa pieplaks ar lūpām pie Marka brūcēm, kā bija gatava noskūpstīt rētu, kas ar zilgani sārtu svītru šķēla Dito Džanelidzes stingro vaigu.

Dito Džanelidze atradās Francijā Kominternes slepenajā uzdevumā: nekāda oficiāla posteņa viņam nebija, taču oficiālās personas no viņa baidījās. Pārstāvniecības apmeklētājiem, kur Džanelidze mēdza ienākt, paiet garām, apsēsties bez kādām ceremonijām, viņš likās mēms, mazliet apgrūtinošs, neievērojams liecinieks: Dito Džanelidze smēķēja papirosu pēc papirosa, it kā nemaz neinteresēdamies par sarunām, tomēr pārstāvniecības vadītājs allaž meklēja viņa skatienu, iekams ko izlēma. Dito Džanelidze bija liela un spēcīga auguma, taču kustējās veikli un bez trokšņa. Pāri zemajai pierei jumās biezu, cietu, ogļmelnu matu mežs. Dziļa grumba šķērsām vagoja pieri. Biezas, uzrautas uzacis. Šauras acis, kas likās savā starpā dalām darbu: viena pauda viltību, otra — stingrību. Garš, augšpusē plats, prāvs deguns ar biezām, tomēr saspiestām nāsīm. Asas ūsas. Plati vaigi. Žoklis izstiepts uz priekšu, piesardzīgs smīns. It visā ārienē izsmējīga ironija un cietsirdīga modrība. Džanelidzem vēl nebija četrdesmit gadu.

Asja nekavējās pievērst viņam uzmanību. Viņš, kā likās, Asju neievēroja. Džanelidzes divkāršais skatiens, to pienācīgi aptaustījis un novērtējis, pameta medījumu. Viņam bija kas vērtīgāks padomā. Asju tas aizvainoja. Viņa sajuta pret Džanelidzi nepārvaramu netīksmi. Izlikās nemanām viņa klātbūtni.

Istabā, kur strādāja jaunā sieviete, apmeklētāji dažreiz apstājās, lai patērzētu; ar slāviem raksturīgu nepiespiestību, nepārtraukdama rakstīšanu, Asja dažbrīd iejaucās sarunā. Pāris reižu Džanelidze pārtrauca viņu ar kādu ironisku, diezgan nelaipnu piezīmi. Asja sašuta, taču to neizrādīja, izlikdamās neko nedzirdam. Džanelidze tikai sevī nosmējās.

Kādu dienu, kad Asja viena pati istabā strādāja, Džanelidze ienāca un apsēdās pie viņas galda. Asja pacēla galvu, ieraudzīja pavisam tuvu sev pretī plato seju ar pētošajām acīm un smīnu lūpu kaktiņos. Taču Džanelidzes ironijā šoreiz nebija nekā nelabvēlīga. Nespēdama aizmirst nodarīto pārestību, Asja sarauca uzacis. Viņš sāka smieties jaunajai sievietei tieši sejā. Un, lai kā Asja nepūlējās, vairs nespēja uz to dusmoties. Lai arī nesāktu smieties, viņa nolieca galvu ar ietiepīgo pieri un sāka atkal strādāt.

—Stop! Patērzēsim!

—Bet ja nu man netīk tērzēt? — viņa atjautāja.

—Bet tev taču patīk.

Asjai no šādas nekaunības aizrāvās elpa, viņa pavērās Džanelidzem sejā un atcirta:

—Nē!

—Tas nozīmē — jā, — viņš mierīgi atteica.

—Kādā valodā?

—Tavā.

Un, iekams Asja bija paguvusi ko iebilst, Džanelidze pasteidzās:

— Vai drīkstu piedāvāt papirosu, biedrene?

Viņa skatiens, balss noskaņa, vārds «biedrene» pakļāva Asju savai varai. Sapīkusi tā pieņēma papirosu.

—Man ir darbs. Nav laika!

—Jā, tu esi sparīga. Tu derētu labāk pie mums.

—Ko tad es tur iesāktu? Vai tu maz zini, kas esmu?

—Protams, zinu.

—Es biju kopā ar baltajiem, pie Deņikina.

—Bet tagad tu vairs neesi ar tiem.

—Ko tu par to zini?

—Zinu.

Asja bija tik sašutusi par Džanelidzes pašpārliecību, ka īsu mirkli labprāt gribētu atrasties ienaidnieka nometnē, lai viņu atspēkotu un līdz ar to nosodītu. Taču Asja nebija radusi sev melot. Viņai vajadzēja apmierināties ar niknu skatienu. Dito krūtis drebēja no apvaldītiem smiekliem. Asja, neko nedomādāma, piesmēķēja un pārskaitusies sāka zelēt papirosa iemuti. Tad, nokodusi tā galu, izspļāva to un izaicinoši noprasīja:

— Un kas es būšu rīt, to arī tu zini?

— Skaidrs. Tu būsi ar mums. Tu jau esi ar mums.

Dito vairs nesmējās. Arī Asja apklusa. Viņa jutās uzvarēta. Mirkli abi klusēdami smēķēja, Asja raudzījās laukā pa logu. Jā, tas bija skaidrs: viņa varēja pieslieties vienīgi viņiem, citur nebija kur iet. Tikai tur, kur cīnās šī tauta, viņas tauta . . . Asja to jau sen zināja. Tikai Džanelidze bija pirmais, kas viņai to pateica skaļi… Asja mēģināja vēl pretoties. Viņa sacīja, it kā sarunādamās pati ar sevi:

— Es nespēju pakļauties nevienam jūgam. Tad jau labāk nosprāgstu nekā ziedoju savu neatkarību. Esmu tik daudz pārcietusi, lai to saglabātu.

— Un tāpēc apprecējies, — Džanelidze ironiski piebilda. — Mans vīrs ir tāds pats kā es. Viņš domā tāpat kā es.

— Un tāpēc apprecējās, — atkārtoja zobgalis. Asja gribēja atvairīt sitienu, tāpēc izmantoja viltu.

— Divatā, — viņa sacīja, — mēs esam stiprāki.

— Un cik daudz reižu tu kļūtu stiprāka, ja ar tevi kopā būtu simt sešdesmit miljonu!

Arī Asja domāja tāpat. Tikai savā vienpatībā atvairīja šādu domu.

— Visus šos simt sešdesmit miljonus es taču nevaru apprecēt!

— Kāpēc ne? — viņš attrauca.— Tu esi stipra.

— Esmu gan, — viņa piekrita, — taču tas man netīk.

— Patiks.

Pati pret savu gribu Asja pielāgojās Džanelidzes tonim. Vajadzēja turpināt tāpat tālāk. Asja pati izbrīnījās, dzirdot, kad no viņas lūpām nospurdza:

— Kas man patīk, tā, biedri, ir tikai mana darīšana. Esi tik laipns un nodarbojies ar to, kas skar tevi pašu.

— Bet tas skar arī tevi.

Viņi cieši pavērās viens otrā, atbalstījuši zodu dūrēs un pūzdami papirosu dūmus viens otram acīs.

— Nekaunības gan tev netrūkst, — Asja konstatēja.

— Var iztikt, — viņš piekrita.

— Ko tu no manis gribi?

— Lai tu kalpotu mums.

— Manā leksikonā nav vārda kalpot.

— Ir gan! — Džanelidze iesaucās. — Tu tikai neproti lasīt. Asja pārskaitās: par daudz ilgi jau viņa bija pacietusi Džanelidzes nekaunīgi pašpārliecināto izrunāšanos.

— Pietiek! — Asja uzsauca, triekdama dūri pret galdu. — Kas tad īsti ir noteicējs par mani — tu vai es?

— Ne tu, ne es, — Džanelidze atbildēja. — Noteicējs ir likums.

— Kāds likums?

— Dabas likums. Cīņas likums. Vai pret mums. Vai ar mums. Tu nevari būt pret.

— Es taču to varēju.

— Nevarēji vis.

— Nekaitini mani! Citādi pastāstīšu tev visu, ko esmu darījusi! …

— Nav nozīmes. Vai tu nevēlies, lai pats to pastāstu?

Pieliecies Asjai klāt, Džanelidze pusbalsī, aprautiem vārdiem, turēdams cieši starp zobiem papirosu, juku jukām pastāstīja kādu pusduci sīku notikumu, kurus, kā domāja Asja, zināja tikai viņa viena vai kuri bija nogrimuši pagātnē reizē ar to līdzdalībniekiem vai upuriem; daži attiecās vēl uz Ukrainas mežos, citi uz vientuļajā jumtistabiņā Parīzē aizvadīto laiku. Pār muguru Asjai pārskrēja ledaini šermuļi, taču viņa saņēmās:

— Diezgan! Tavi ziņotāji par velti savu maizi neēd. Tomēr nedomā, ka to ēdīšu es! Reiz jau esmu kuce, izkāmējusi kuce, tad tāda arī palikšu.

— Tās ir pašas labākās, — Džanelidze attrauca. — Es nedomāju, ka tu mainīsies. Paliec vien tāda, kāda esi! Tikai uzdrīksties tāda būt! Esi tāda atklāti! Tu neesi no tām, kas mūžīgi balansē starp «par» un «pret» kā Parīzes virvju dejotājas un spēj ar to samierināties . . .

Un piebilda:

— Kā tavs vīrs.

No spējā uzbrukuma Asja pietrūkās kā dzelta:

— Es aizliedzu tev runāt par viņu!

Asja izskatījās pēc kaķes, kas uzmetusi kūkumu un nupat, nupat gatavojas lēkt acīs.

— Man nav vajadzības par to runāt. Tu domā uz mata tāpat kā es.

— Nav tiesa! — viņa uzkliedza. — Tu neesi pat cienīgs viņam atraisīt kurpju saites.

— Šo godu es atstāju tev, — tas dzēlīgi pateica. — Tikai man ir aizdomas, ka viņa kurpju saites slikti sasietas.

— Tu spiego arī manā guļamistabā?

Džanelidze bija beidzis smēķēt. Kā spīlēs viņš satvēra Asjas roku augšpus locītavas un labsirdīgi, tomēr nopietni sacīja:

— Pietiek jokot, maziņā! Parunāsim bez īgnuma! Visu, kas var būt mums derīgs, mums ir tiesības (vai arī mēs tās sev ņemam) novērot. Taču nav jau vajadzīgas brilles, lai redzētu, ka tu un viņš neesat radīti vienam iejūgam . . . Ļauj man runāt! … Es nesaku nekā slikta par tavu ilkšu zirgu. Viņam ir vai var būt visādas krietnas īpašības. Taču viņam ir savas un tev savas krietnas īpašības. Un tu spārdies ilksīs. Un tev taisnība.

— Nav vis taisnība, — atcirta Asja. — Mans vīrs saskata mērķi tikpat labi kā es. Viņš nebaidās pēc tā tiekties. Viņa sirds ir drosmīga, drosmīgāka nekā manējā. Tomēr mana vīra saprāts pārpilns Rietumu idejām, kas pinas viņam pa kājām un traucē virzīties uz priekšu. Vajadzīgs laiks, lai no tām atbrīvotos.

— Mums nav laika. Lai izšķiras. Vai izšķiries tu! Atved viņu pie mums vai arī pamet viņu! Mūsu laikmets nav radīts jauniem Hamletiem, kas kapsētā prāto: Būt vai nebūt. . . Kas nevēlas būt, tos lai aprok. Izvelc viņu no bedres vai iegrūd tajā! Taču vispirms izraujies ārā pati! Un nāc pie mums! Tu atradīsi viņam aizstājējus!

Asja ar nicīgu skatienu nomēroja Džanelidzi no galvas līdz kājām:

— Vai tevi?

— Mani vai kādu citu. Vienalga, kuru! Es netiecos pēc mantojuma. Man ir veicams kas svarīgāks. Un arī tev. Nešķied laiku niekiem!

— Lops! — Asja iesaucās un, atvirzījusies nostāk, piecēlās.

Džanelidze palika sēžot pie galda.

— Tev tas nav pa prātam, ko? Tur nu nekā nevar līdzēt. Saku to, kas ir.Visas tavas privātās dzīves likstas ir nieks pret to dižo vēsturi, kuru mums lemts rakstīt. Ja vēders izsalkumā velkas čokurā, tas jāpiepilda! Lai mitējas rūkt! Tas ir tikai

vēders, nekas vairāk. Taču mums jāapmierina visas cilvēces vajadzības, jāapmierina miljoniem būtņu, kas jūt izsalkumu ne tikai pēc maizes un mīlas, bet arī pēc gaismas un brīvības.

Atvērdama durvis, lai dotos projām, Asja iesaucās:

— Un jūs, jūs uzdrīkstaties runāt par brīvību?

Iekams durvis vēl nebija aizvērušās, Asja izdzirdēja:

— Jā, mēs drīkstam, tieši mēs to drīkstam. Tos, kas nav spējīgi nokļūt pie tās paši, mēs ierausim ar varu. Un arī tevi ierausim.

Viņa aizcirta durvis:

— Nemūžam!

Tai pašā vakarā viņa sastrīdējās ar Marku, kas centās pierādīt, ka viss, ko mēģinot uzspiest otra cilvēka dvēselei, esot noziegums. Marks tikko pats bija iepazinis Gandija mācību par nepretošanos. Asja savā kritiskajā attieksmē pret Gandiju bija daudz tālredzīgāka, tāpēc teica:

— Vai tu tiešām neredzi, ka tā ir tāda pati varmācība, tikai otrādi apgriezta?

Marks iecirtās, arī Asja palika pie sava.

— Viss ir varmācība, — viņa sacīja, — pat mīlestībā. Jo sevišķi mīlestība. Tā padara cilvēku par vergu. Piespiež rīkoties pret savu gribu. Pazemo.

— Ja tu esi tādos ieskatos, — Marks aizskarts iesaucās, — tad atbrīvojies!

— Paldies par atļauju, — ar rūgtu smaidu atbildēja Asja.

*

Asja atkal strādā savā darba vietā, taču nozvērējusies nekad neielaisties sarunās ar rupjo Džanelidzi. Šīs pūles viņai tiek aiztaupītas. Džanelidze, izbraucis no Parīzes uz kādām pāris nedēļām, atgriezies vairs nepievērš Asjai ne mazāko uzmanību. Viņa jūtas aizvainota. Džanelidzes prombūtnē Asja ievākusi par to ziņas. Viņa nav vienīgā, kas ieinteresējusies par šo personību. No Dito Džanelidzes baidās, par viņu jūsmo un runā ar nenovīdīgu apbrīnu. Nostāstos par Džanelidzes dzīvi leģendārais jaucas vienkop ar patiesību, tomēr — kā saka paruna — nav dūmu bez uguns. Džanelidze ir miesnieka dēls no Baku; jau agrā jaunība piedalījies apvērsumos, bruņotos uzbrukumos, varmācīgas valsts un privātās mantas «ekspropriācijās», ko tūkstoš deviņi simti piektajā gadā vadījusi jaunā komunistu partija Kaukāza apkaimē. Piecas vai sešas reizes ieslodzīts cietuma, izsūtīts dziļdziļi uz Vidusāziju, viņš tomēr no turienes izbēdzis un sācis visu no jauna. Oktobra sacelšanās dienās Džanelidze bijis Kara revolucionārās komitejas loceklis ar noslieci drīzāk aktīvi darboties nekā runāt; viņu sūtījuši uz visām ugunsgrēka vietām, lai uzpūstu liesmas; nekad Džanelidze nav atteicies no uzdevuma veikšanas, lai cik tas bijis bīstams un nepateicīgs, viņš neapstrīd godkārajiem un «slavenībām» no partijas darbiniekiem labākos kumosus; viņam pietiek ar kaulu, ko grauzt, — ar ienaidnieku. (Un ienaidnieks — tas ir viss, kas apdraud kopējo lietu; lai iznīcinātu ienaidnieku, labi visi līdzekļi. Tāda cilvēka rīcība, kurš liek uz spēles savu dzīvību mērķa labā, nav nosodāma.) Džanelidze ir no tiem, kas bez lieka skaļuma, pat vārdā neminēts, apvij pasauli ar slepenas uzraudzības tīmekli, nolaupīdams mušas otram zirneklim — Britu impērijas Intelligence Service. Dito Džanelidzes spēcīgais organisms apmierinās ar mazumu: viņš steigā paēd un varētu gandrīz teikt, ka guļ stāvus; Džanelidzem nav laika būt augstprātīgam pret sievietēm. Toties, kad, garām ejot, viņa ievingrinājusies acs pamana enerģiju — sārti kvēlošās ogles, ko varētu uzpūst, lai kalpotu kopējai lietai, viņš izstiepj pirkstu un, vai nu tā grib, vai negrib, ar nagu izdara zīmi — valsts īpašums. Tādējādi viņš apzīmēja arī Asju. Iespējams, ka Džanelidzem nebija nekādas nojausmas par Asjas sievišķīgo dabu, par raksturu, par tīri sievišķīgām ilgām, jo sievišķīgais das ewig weibliche[300] Džanelidzi nebūt neinteresēja, toties daudz labāk nekā Asja viņš prata analizēt das ewig menschliche[301], šīs spēcīgās dziņas, kuras, atstājušas dzimumsfēru, paceļas no cilvēka mūžam nepiepildāmiem dziļumiem, kur, savijušās kā čūsku kamols, ņudz kaislības, atpletušas dzīvās būtnes — vīrieša vai sievietes — izsalkušo rīkli, kura kā degoša lāpa mīt pašā cilvēkā un kaistin kaist alkās eksistēt, augt, radīt, aprīt, sagraut un darboties. Džanelidzem nebija vajadzības pielikt roku Asjas klēpim, lai justu tur degam lāpu.

Lai kā Asja pretojās, pirmo soli tomēr vajadzēja spert viņai. Reiz, kad Džanelidze devās projām, nepametis uz jauno sievieti ne skatienu, Asja piecēlās (visus papīrus viņa jau bija sakārtojusi) un teica:

— Biedri, vai neiesim varbūt kopā?

Viņi iziet uz ielas. Džanelidze pievērš vairāk uzmanības garāmgājējiem nekā sievietei, kas seko viņam pa pēdām. Tomēr daži Asjas jautājumi atmodina Džanelidzes uzmanību; viņš paveras tajā: zivs uzķērusies. Ar baiļpilnu degsmi Asja izvaicā viņu par jaunās Krievijas problēmām un par to, kādas varētu būt uzsāktās cīņas izredzes. Asja neliekuļo, tā patiesi aizrāvusies. Un Džanelidze maina toni, tagad viņš drīkst runāt. Lai nebūtu jāpaaugstina balss, viņš paņem Asju zem rokas un iedams pieliecas tai pie pašas auss; Asjas cirtas glaužas viņam pie lūpām, Asja jūt, ka reizē ar Džanelidzes vārdiem ausī ieplūst arī viņa elpa. Izmirkuši līdz pēdējai vīlītei, viņi tikai tad pamana, ka līst. Lai turpinātu sarunu, Džanelidze ieiet ar Asju kādā senatnīgā kafejnīcā, kuru mēdz apmeklēt sīkie rantjē. Šodien Džanelidze nesteidzas; visi viņa uzdevumi Francijā paveikti; rītvakar viņš brauc projām. Apsēdušies pie galdiņa skopi apgaismotās, gandrīz tukšās zāles pašā attālākajā stūrī, tējas vietā dzerdami kaut kādu suslu, viņi, pierēm gandrīz saskaroties, klusā balsī visu laiku sarunājas tik raiti, kā prot vienīgi slāvi un itālieši, un Asja aizraujas ar iztaujāšanu. Taču drīz vien mitējas tincināt, nolēmusi klausīties. Džanelidze jūt kādu interesi izraisa viņa stāstījums, tāpēc valoda plūst varenā, smagā straumē. Džanelidze izklāsta Padomju Savienības grandiozo cīņu pret ienaidnieku ordām, kā ārējām, tā iekšējām; reizēm arī viņam šajās cīņās bijusi epizodiska loma, taču Džanelidze runā par sevi kā par kādu citu personu vai drīzāk kā par šā milzīgā tūkstoškāja kādu locekli. Viņa stāstu centrālais tēls uzvedina uz domām par skudru pūzni, un Asja, kas allaž neapzināti jutusi pretīgumu pret miriādēm, tagad apskurbusi uzsūc sevī bezvārda skudras sajūsmu, kura piedalās šā kopuma dzīvē. Visa ienirdama šās eļļainās un kūpošās naftas straumē, viņa zaudē savu «es»; sašutusi atkal uzpeld, tomēr jūt, ka kritīs tajā atpakaļ, un Džanelidzes smagnējais runas veids līdzīgi rokai velk viņu aiz kājām dziļumā. Visi Asjas uzskati šķobās, vērtības mainās, pārejot no individuālā plāna uz kolektīvo. Un tikai vēlāk, kad Asja atkal būs viena, viņa ar šausmām atcerēsies: viņu tik tikko neiesūca šās straumes dzelmenis. Tomēr šajās šausmās slēpjas bijība; tā pārspēj Asjas spēkus tiesāt. Skurbās dziras tvaiki pārņēmuši viņas saprātu. Džanelidzes saprāts jau sen tiem pielāgojies. Viņa galva skurbumā ir salta un skaidra. Varbūt Asjas skurbums tikai tāpēc tik spēcīgs, ka viņa atkal atrod dzīvo upi, kuras izplūdušie viļņi pirms vairākiem gadiem to vēluši cauri visām šausmām, ienaidniekam bēgot projām. Bet šoreiz viņa ir uz plosta, apsēdusies blakus stūres vīram, un zem kājām starp baļķu spraugām redz plūstam ūdeni. Viņa aizver acis, meklē, kur pietverties, viņai griežas galva …

Bija ap deviņiem vakarā, kad Asja beidzot atģidās un ieraudzīja, ka joprojām sēž kafejnīcā pie galdiņa, un atcerējās savu māju. Viņa satrūkās un tūdaļ atvadījās no Džanelidzes. Gandrīz visu ceļu līdz mājām noskrēja skriešus. Asja iztēlojās, ka Marks pukosies, un atzinās, ka vīram ir arī zināmi iemesli: kā viņš, nabadziņš lai jūtas ar savu frančiem raksturīgo kārtības un noteiktības ievērošanu? Asja nolēma atvainoties, lai gan ik reizes, kad bija jāatskaitās par savu rīcību, vārdi iestrēdza rīklē kā zivs asaka. Asjai nebija nekā slēpjama, viņa allaž pateica visu, negaidīdama jautājumu, tikai nevajadzēja tincināt. . . Un šis nejēga — to no Marka varēja sagaidīt — nebūs tik gudrs, lai klusētu . . . Bet lai nu būtu kā būdams! Šoreiz viņa būs ar mieru norīt asaku; atzīs, ka rīkojusies nepareizi. . .

Šīs pūles Marks viņai aiztaupīja. Asja atrada Marku gaidu nomocītu, — no kā tikai nabaga vīrs bija baidījies un ko tikai izdomājies, — un viņš saņēma sievu bargs kā soģis. Asjai piepeši pazuda saulainā oma un griba visā jo padevīgi atzīties. Viņa pagāja tam garām, neteikusi ne vārda, iegāja savā istabā novilkt lietū izmirkušos apavus un zeķes, un no turienes devās ēdamistabā, lai steigā pagatavotu kaut ko vakariņām. Marks klaiņāja apkārt ļaunu seju, izkaltušu kaklu, ar varu atturēdamies no nopratināšanas. Asja caur nolaistajām skropstām slepus vēroja vīru, izlikdamās, ka nepievērš tam ne mazāko uzmanību; viņai tā vien gribējās paraustīt plecus. Beidzot Marks gluži kā izmeklēšanas tiesnesis iejautājās:

— No kurienes tu?

Asja dzedri attrauca, ka pēc darba bijusi saruna, kas aizkavējusi.

— Ar ko?

— Ar kādu, ko tu nepazīsti.

Viņa pati dusmojās, ka devusi tik nepilnīgu atbildi, un pacēla acis, gatavodamās uzsmaidīt, bet ieraudzījusi sava lielā zēna sagrauzto seju, piegāja klāt, lai to noskūpstītu. Bet, tikko Asja pieskārās Markam, tas viņu nikni atgrūda, iesaukdamies:

— Tu esi man pretīga! Tavi mati, tava kleita ož pēc tabakas. Kur tu esi vazājusies apkārt?

Aizvainota, tomēr atzīdama, ka Markam zināmā mērā taisnība, Asja atbildēja:

— Biju kafejnīcā: droši vien tur drēbes piesūkušās ar šo smaku; bet tu gan varētu būt pieklājīgāks.

— Kafejnīcā! — viņš atkārtoja. — Četras stundas tu pavadīji kafejnīcā?

Asja redzēja, ka viņš netic.

— Nu ko tu, mazais … — viņa iebilda.

— Un no jauna tuvojās viņam. Taču straujais, nervozais, līdz histērijai satracinātais Marks greizsirdības lēkmē ar riebumu atstreipuļoja atpakaļ un iekliedzās:

— Nepieskaries man!

— Tu esi prātu zaudējis.

Asja apsēdās un sāka ēst. Marks iegāja blakus istabā un vairs neatgriezās. Asja sauca:

— Mark!

Viņš neatbildēja. Asja paēda vakariņas. Iemeta acis blakus istabā. Marks gulēja uz mutes uz dīvāna un pat nepakustējās… Kāds viņš vēl bija bērns! . . . Saviļņota Asja ierunājās:

— Mark, vai tu mani neuzklausītu? …

— Kālab? Tik un tā tu melotu, — viņš ledainā balsī attrauca. Asjai iesitās galvā asinis. No līdzjūtības nepalika ne miņas.

— Ko tad tu īsti domā? — viņa dzedri noprasīja. Marks neatbildēja.

— Muļķis! — viņa nicīgi novilka caur zobiem.

Un pagrieza tam muguru. «Tici vai netici! …» Asja apgūlās savā istabā. Marks palika uz dīvāna blakus istabā, taču nakti ne reizi vien viņa dzirdēja, kā tas soļoja šurp un turp. Asja gultā nikni grozījās no vieniem sāniem uz otriem. Ne mirkli sarunas laikā ne Džanelidze, ne Asja nebija jutuši viens pret otru fizisku valdzinājumu, ne vienam, ne otram tas nebija ienācis pat prātā. Un šis idiots domājis viņu vietā, tas tikai par to vien domā un piespiež arī viņu tā domāt! Bija gan vērts tādu saudzēt! . . . Velnišķīga ļaunprātība Asjai atsauca atmiņā Mele-nas zuti, kas pīkst, iekams to vēl dīrā . . , [302] Pīksti vien, draudziņ! Pag, gan ne tā vien pīkstēsi! .. . Taču šie draudi bija tikai vārdos. Asjai nebija ne mazākās tieksmes Marku dīrāt. Nabaga zēnu ar tik maigu ādu. . . Asjai tūdaļ uzmācās salīdzinājums ar to otru — raupjo, rūdīta vilka ādu; šermuļi pārskrēja pār jaunās sievietes muguru. Asja atgrūda vilku, taču tas bija šeit: nakts tumsā viņa juta sejā tā svelošo elpu. Pārskaitusies Asja pagrieza tam muguru. Tomēr tas negāja projām. Svelošā elpa dedzināja kaklu… Šā muļķa Marka dēļ viņai tagad jādomā par Džanelidzi, jāsalīdzina! . . . Asja atsauca atmiņā visu šā vakara sarunu, šo smago, tēliem un domām bagāto straumi, šo mežonīgo, vēl dubļaino, taču drosmīgo pasauli, šo jauno pasauli, kas tomēr savā ādā bija saglabājusi spēcīgo un pazīstamo dzimtās zemes un pagātnes smaržu. Viņa to ieelpoja ar neatvairāmu pretīgumu un tomēr nespēja atrauties; ik miesas pora likās ar to piesūkusies. Kā drudzī viņa pietrūkās sēdus, lai dotos nomazgāt rokas, seju, visu augumu. Tad atkal apgūlās. Taču palagi, šķita, arī jāmaina …

Blakus istabā nemierīgi svaidījās Marks. Asja grozījās no vieniem sāniem uz otriem . . . «Muļķi! Muļķi! …» Viņa uzlika Marku uz viena svaru kausa un uz otra — Džanelidzi. Marks nesvēra daudz ar savu muļķīgo greizsirdību, iedomību, despotismu, domām, kas pievērstas tikai savam «es», «es» un «es» … «Tu piederi man, tu esi mana…» — «Tev piederu? Es nepiederu nevienam. Ja reiz atdodos, tad kaut kam lielākam nekā vīrietis, tiem dižajiem spēkiem, kas saceļ un vada visu pasauli! … Tikai tajos atradīšu savu ceļu un guļvietu. Tajos radīšu savu piepildījumu…» Un Asja juta, kā viņas gurnus ieslēdz skaujās tas, kas stāvēja viņai aiz muguras. Asju saspieda kā dzirnu akmens; viņa nomāca krūtīs kliedzienu . . . Tad iededza lampu un apsēdās, smakdama vai nost, piebriedušām krūtīm, elpodama aprauti un ātri. . .

Asja piecēlās no gultas un pa pusei kaila apsēdās atzveltnes krēslā, un tikai tur atguva savaldīšanos. Viņa pārbaudīja visu, šoreiz daudz aukstasinīgāk. Asja mēģināja atklāt šā cilvēka mīklu, kurš viņu apgrūtināja, izprast to. Asja mēģināja noteikt, kas šajā cilvēkā ir no viņa paša un kas no tā noslēpumainā, masveidīgā spēka, kurš iedarbinājis mašīnu, kuras dzensiksna pats bija. Asja mēģināja sevi pārliecināt, ka mašīna ir viss un dzensiksna nekas. Vai nu šis, vai arī kāds cits, vienalga, kas, varēja veikt to pašu uzdevumu… Asjai ienāca prātā Džanelidzes vārdi: «Es vai kāds cits …» Asja dusmās papurināja galvu … «Pavisam droši — ne jau tu … » Asja dzedri aplūkoja to no galvas līdz kājām, it kā tas atrastos šeit, viņai pretī. Asja pataustīja sev pulsu. Viņa nekrāpa sevi. Neviena dzīsla ne-pulsēja spēcīgāk un straujāk. Sirdī nebija alku. Vai nu šis cilvēks dzīvo, vai mirst, kāda man gar to daļa! …

Asja atkal atgūlās; elpa bija kļuvusi mierīgāka, galva atvēsusi. Viņa aizmiga un nogulēja līdz pašam rītam.

Atvērusi acis, Asja pārdomāja vakardienas muļķīgo pārpratumu ar Marku. Vainīgi bija abi. Jau kopš vairākiem mēnešiem saspīlējums auga augumā, un, lai gan abi apzinājās savu vainu, tomēr nevienam nebija nedz saprāta, nedz enerģijas kaut ko šajā ziņā grozīt. Markam mēdza uzbrukt dusmu lēkmes, kuras satracināja viņa nenosvērto raksturu kā spējas vēja brāzmas, salaužot viņu galīgi; pēc nevienmērīgiem kaisles uzplūdiem iestājās spēku apsīkums un pat pagurums, kas ne mazāk kā pati kaislība atdeva jaunekli niknuma varā. Asjai spēji mainījās oma; pēc ietiepīgas klusēšanas viņa sašutumā sāka kliegt, kļuva greizsirdīga, viegli aizvainojama, viņu vajāja uzmācīgas un slimīgas iedomas, kas parasti sakrita ar jūtu paisumiem un bēgumiem, vai arī tās izraisīja kāds Marka neuzmanīgs vārds vai neveikls žests, kam slimīga iztēle piedēvēja nodomu, kāda nemaz nebija. Tās nenovēršami radīja asas un nesavaldīgas nesaskaņas, kad gan viens, gan otrs zaudēja varu pār sevi, pēc tām atkal atgriezās saprāta gaišums un nožēla, tikai retumis abiem vienlaikus. Un tomēr — ne uz mirkli, pat visskaudrākā apvainojuma brīžos, kas bija kā pliķi, — lielā mīlestība neizgaisa. Pazemota, nopulgota tā tikai paslēpās sirds dziļumos . . .

Asja tagad apzinājās: ja Marks vakarnakt krita izmisumā, tad arī viņai tur daļa vainas. Viņa nebija vis klusinājusi Marka diezgan pamatoto mīlas nemieru, — ja nu šī svešā, viņam nepieejamā Krievijas dvēsele atņem Asju? — bet gan, ļaunas nojautas pamudināta, iekveldinājusi vīra aizdomas. Asja uzturējās ārpus mājas aizvien ilgāk, turklāt pilnīgi bez vajadzības. Agrāk viņa bija aicinājusi mājās biedrus, ar kuriem nejauši iepazinusies, un krievus no Tirdzniecības pārstāvniecības, bet to pārāk brīvā izturēšanās un tērgāšana Markam nesaprotamajā valodā izraisīja viņā muļķīgu sašutumu; kādā vārdu sadursmē, kas bija sekojusi šādam apmeklējumam, Marks tik ļoti noskaitās, ka pat aizliedza Asjai lūgt viesus mājās (tikko Marks to pateica, viņš tūdaļ atzina, ka pārkāpis savu tiesību robežas). Sekas bija tās, ka Asja sāka tikties ar biedriem citur. Tas tikai vēl vairāk uzjundīja aizdomas. Asja atzina, ka nerīkojas daudz gudrāk par Marku, tās izraisīdama, lai iegrožotu viņu un pierādītu savu neatkarību. Tādējādi abi devās pretī katastrofai. Asja bija pietiekami piedzīvojusi, lai šo katastrofu paredzētu. Viņi bija kā prātu zaudējuši… Pag, pag! … Ne soli tālāk!

Asja piecēlās, stingri nolēmusi visu nokārtot. Ja Marks ir ļauns, mazs zēns ar neprātīgām acīm, tad viņas pienākums to kā labai mātei vest pie prāta. Sirds dzīlēs tas drīzāk ieņēma bērna nekā vīra vietu, un neizšķiestās mīlas labākā daļa bija veltīta tieši bērnam. Bet, kad Asja atrāva durvis uz istabu, kur Marks bija pavadījis nakti, viņa to vairs tur neatrada. Marks bija izgājis no mājas, neatstājot ne raksta galiņa. Asju pārņēma īgnums, un labie nodomi atdzisa kā sveces liesma, ko nopūš. Viņa tomēr nolēma Marku sagaidīt (varbūt lai uzsvērtu viņa vainu). Nolēma arī izņēmuma kārtā neiet uz darbu. Un, lai gan šī bija pēdējā iespēja vēlreiz tikties ar Džanelidzi pirms tā aizbraukšanas, Asja izlikās, it kā nejustu nekādu nožēlu. Taču varbūt tieši šīs domas pamudināja viņu neiet darbā, lai pierādītu sev pašai, cik Džanelidze viņai vienaldzīgs. «Kāda man gar to daļa! …» Asja ķērās pie dzīvokļa uzpošanas: tas bija tik nepieciešami! Viņai allaž bija skriešanas un iešanas, un no dienas dienā putekļi un nekārtība ieviesās it visur. Asja pilnā sparā kārtoja māju, kad Anete atnāca pēc mazā Vaņas (puisēns visu dienu mēdza pavadīt pie vecmāmiņas, un vakarā Anete to atveda atpakaļ). Bet Asja nelaida Aneti iekšā, aizbildinādamās, ka mājā viss esot milzīgā nekārtībā un viņa nevēloties, ka vīramāte redzētu šādu jūkli. Asja izstūma bērnu pa pavērtajām durvīm. Anete tikai uz mirkli ieraudzīja gaiteņa tumsā uz ceļiem nometušos vedeklu; tā nikni berza grīdu, noliektu galvu, atrisušiem matiem, kas šķipsnās nokarājās gar vaigiem kā žurku astes. Asja izgāza uz parketu dusmas par to, ka Marks nenāk mājās.

Marks neatgriezās arī uz brokastīm. Asja gaidīja. Bet viņš tomēr nepārnāca …

«Idiots! Tu bozies! . . . Nu, gan tu man matīsi!»

Aiz nepacietības aši kozdama kumosus, viņa tik tikko neaizrijās. Tad apģērbās un rūpīgi aplūkoja sevi spogulī. Atvieza zobus, asus kā jaunam šunelim. Tā vien gribējās kost. Asja bija saposusies, lai ietu . . . Ietu? Kāpēc? Uz kurieni? Pie kā? . . . Šis «pie kā?» viņu pārsteidza. Asja nodrebēja. Saposusies viņa no jauna apsēdās, it kā atnākusi ciemā, paņēma no galda mēnešrakstu un mēģināja lasīt. . . Pie velna, pie velna, pie velna! . . . Nervozā roka aizsvieda žurnālu istabas kaktā . . . Asja padauzīja ar papēdi pa parketu. Pulkstenis nosita trīs.

«Nu, man pietiek!»

Asja izgāja ārā. Nekāda noteikta mērķa viņai nebija. Asja nolēma apmeklēt veļas izstādi universālajā veikalā. Taču devās pavisam pretējā virzienā. Pamanīja tikai tad, kad bija jau aizgājusi pārlieku tālu, lai grieztos atpakaļ.

«Lai notiek! Aiziešu tur citreiz. Bet ko darīšu šodien? …»

Viņa atradās desmit minūšu gājiena attālumā no Tirdzniecības pārstāvniecības.

«Pārāk vēls … Neiešu …»

Un tomēr devās tai pašā virzienā. Protams, iekšā viņa neies . .. Nebija arī nekādas vajadzības ieiet. Pretējā bulvāra pusē, soļus četrdesmit tālāk, Asja pūļa vidū ieraudzīja Džanelidzes platos kamiešus un galvu. Viņa satrūkās. Atģidās, ka, iekams to ieraudzījusi, visu laiku gājusi tam pretī. Asja sašuta. Viņu pārņēma bailes. Viņa apstājās kā iemieta veikala skatloga priekšā, pagriezusi muguru pret ielu. Gaidīja, lai viņš paiet garām. Džanelidze pārnāca pāri ielai un, neteicis ne pušplēsta vārda, nostājās viņai līdzās. Un piemiedza mazliet ieslīpās acis. Asja pagriezās pret Džanelidzi un noskatīja viņu no galvas līdz kājām. Likās — viņš tajā neraugās. Taču mongoliskās acis smējās.

— Tu kavē darbu? — Džanelidze ierunājās. Asja uz jautājumu neatbildēja, tikai noteica:

— Domāju, ka esi aizbraucis.

Viņa meloja, un Džanelidze to zināja: iepriekšējā dienā Asja bija viņam jautājusi, kad atiet vilciens.

— Braucu gan, — viņš attrauca. — Eju tagad uz mājām, lai sakravātos. Pēc tam uz dzelzceļa staciju. Vai esi brīva? Pavadi mani!

Tomēr zem rokas Džanelidze viņu neņēma. Turējās nelielā atstatumā. Un sacīja Asjai, uz viņu nepaskatījies:

— Izliecies, ka mani nepazīsti! Mani izseko, vai arī var gadīties, ka mani sāk izsekot.

Džanelidze meta cilpas un līkumus, nogriezdamies pa sānieliņām, kas veda atpakaļ uz to pašu bulvāri; ar žiglu acu uzmetienu pāri plecam pārbaudīja, vai kāds neseko. Un tomēr pamanījās, nepagriežot galvu, divkāršajā garāmgājēju straumē pārmīt dzimtajā valodā ašas, dzēlīgas asprātības. Nonācis pie stūra mājas durvīm, viņš ātri paraudzījās apkārt un teica:

— Kāpsim augšā! Asja vilcinājās.

— Tu palīdzēsi man sakravāt ceļasomu, — viņš piebilda. Džanelidze paņēma Asju aiz elkoņa un iestūma tumšā kāpņu telpā. Kāpnes bija stāvas. Asja neredzēja, kur spert soli. Džanelidze balstīja jauno sievieti, atspiedis delnu pret tās muguru. Šī platā plauksta likās to turam kā sagūstītu putnu. Tikai putns nebija pieradināts. Tas saspringa pretestībā, gatavs viņu saknābāt, taču varbūt arī — lai tīksmāk izjustu šo pieskārienu. Uz šaurā kāpņu laukumiņa Džanelidze, stāvēdams Asjai aiz muguras, pastiepa roku, lai iebāztu slēdzeni atslēgas caurumā. Atvēra durvis un iestūma Asju istabā. Viņa atradās mazā, neuzkoptā dzīvoklītī, kura vienīgais, aizvērtais logs ar nolaistajiem aizkariem izgāja uz pagalmu. Džanelidze bija apmeties pie kāda strādnieka (viņš ik pārdienas mainīja patvērumu). Istaba šajā stundā bija tukša: tās īpašnieks atgriezās tikai naktī. Visa Džanelidzes manta, veļa un papīri — papīri vairāk nekā veļa, — mētājās apkārt uz gultas, galda un grīdas; Džanelidze tos grāba un riekšavām bāza nobružātajā ādas ceļasomā. Bet, lai cik cieši tos arī sablīvēja, nekādi nevarēja tajā ietilpināt visas savas mantas. Asja visu izkratīja un sāka kārtot no jauna. Piesmakušajā gaisā Asjai trūka elpas, mugura bija vienos sviedros. Viņa gribēja atvērt logu; Džanelidze neļāva, lai kaimiņi viņu neieraudzītu. Asja novilka mēteli un atpogāja kleitas apkakli; Džanelidze bija nometis svārkus. Viņi runāja maz un tikai par mantu kravāšanu. Džanelidze pasniedza Asjai lietas, viņa tās notupusies locīja; atsegtais kakls un pakausis mirka sviedros … Asju pēkšņi pārņēma īslaicīgs reibonis, viņa atkal ieraudzīja sevi kā pagājušajā naktī gultā, un kvēla elpa sitās viņai mugurā. Asja paguva atgriezties: pārliecies pār jauno sievieti, Džanelidze kāri ieelpoja viņas miesas smaržu. Un platā ķetna, uzguldamas Asjai virsū, apgāza viņu. . .

Kad Asja no jauna apsēdās uz grīdas, acis maldījās apkārt, mute bija izkaltusi, visa miesa dega vienās ugunīs, izskats likās mežonīgs. Viņi nepateica viens otram ne vārda. Asjai ne prātā nenāca vainot viņu vai sevi. Tā tas bija nolemts. Bet lai tikai viņš uzdrošinās vēlreiz pielikt roku! Starp viņiem izaugusi siena. Džanelidze pats to gluži labi saprata, jo viņam piemita visretākais no visiem saprātiem — miesas saprāts. Viņš atvirzījās nostāk un stāvēdams virpināja papirosu, noraudzīdamies uz salto un drūmo sievieti pie savām kājām, kura kārtoja matus. Džanelidze nejuta nekādu uzvarētāja lepnumu. Viņš nebūt nebija gatavojies šai tuvībai, nedz arī to gribējis: daba pati bija to radījusi. Ko tik daudz pie tā kavēties!

Asja beidza kravāt ceļasomu, no kuras daļa satura bija izgāzusies. Visu salikusi, viņa nolaida vāku, Džanelidze piespieda to ar ceļgalu, aizslēdza un aizsprādzēja siksnas. Asja piecēlās, uzvilka mēteli.

— Kāp lejā! — viņš teica. — Tev labāk, ja mūs neredz izejam kopā.

Asja pavērās kabatas spogulītī. Sakārtojusies devās uz durvju pusi. Džanelidze, sniegdams roku, piebilda:

— Ardievu, biedrene . . .

Asja atgriezās un ielika roku Džanelidzes plaukstā. Kamēr viņš to turēja (abi raudzījās viens otrā nopietnām acīm, Asja, noliekusi galvu, caur pieri lūkojās viņa ciešu skatienu), Džanelidze teica:

— Un atved pie mums savu vīru! Gaidu tevi un viņu.

Tāds uzaicinājums šādā brīdī bija sevišķi nesmalkjūtīgs.

Taču Asja to pat nemanīja.

— Viņš meklē savu ceļu, — Džanelidze piebilda. — Būtu žēl, ja viņš apmaldītos. Tu zini ceļu. Parādi to viņam! Viņa vieta ir mūsu vidū.

Asja neko neatbildēja. Džanelidze bija izpaudis viņas domas. Jaunā sieviete jutās pateicīga, ka viņš to pasacīja. Tikai vēlāk Asja aptvēra, ka Džanelidze licis uzmanīt Marku. Bet tas, kas Marku būtu pārkaitinājis, Asjā izraisīja tikai nelielu sapīkumu: viņa bija apradusi uzskatīt to par gluži dabisku parādību, Džanelidzem taču ir tiesības dabūt vajadzīgās ziņas! . . . Asjas joprojām valgā plauksta atbildēja uz platās rokas spiedienu un tad atbrīvojās.

— Ardievu, — viņa sacīja.

Un izgāja.

Asja soļoja pa ielu neatskatīdamās. Diena slīdēja pret vakaru. Namu augšējos stāvus bulvāra pretējā pusē sārtoja rieta saulstari. Asja nedomāja ne par ko; viņa bija pārāk daudzu iespaidu varā, lai spētu domāt. Neizjuta ne prieku, ne bēdas. Gluži vienkārši likās patīkami iet tvirtiem soļiem pa cietu asfaltu . . . Aiz pagrieziena, pie pašas Sēnas, kuru applūdināja pēdējie saulstari, viņa apstājās kā zibens ķerta:

«Ko es esmu izdarījusi! …»

Satraukumā Asja no jauna iztēlojās visu, kas bija noticis; taču atcere ilga tikai īsu mirkli, un gluži mierīgi viņa bargi vēlreiz visu apkopoja. Pazemojumā Asja kodīja lūpas. Taču konts nebija viņai par labu. Viņa bija spēlējusi neapdomīgi un zaudējusi. Zaudējusi? Ja būtu skarta tikai viņa vien, Asja ilgi neraizētos. Spēlē allaž iespējams zaudēt; ja reiz esi zaudējusi, nav vairs ko galvu lauzīt! Faktam pašam par sevi tikai tik daudz nozīmes, cik cilvēks pats tam piedēvē. Asja notikušajam nepiešķīra ne mazāko nozīmi. Viņa īgņojās ne tik daudz par pašu faktu, cik par to, ka bija negaidot pārsteigta un ļāvusies pati pret savu gribu. Godu tas viņai nedarīja. Lai gan cieņas jūtas pret sevi viņa jau sen bija zaudējusi, Asja sevi nesaudzēja. Lepnuma viņai netrūka. Taču viņa lepojās tieši ar to, ka nekad sev neglaimoja. Ja Asja būtu viena, viņa tiktu galā ar visu šo notikumu, vēl pirms atgrieztos mājās. Taču viņa nebija viena. Mājās atradās vēl otrs — tas, kura klātiene, kura esamība Asjai bija laužņi, tie viņu kaitināja, bet viņai patika tos zelēt, un to dzelzs piegarša piešķīra dzīvei sevišķu sulīgumu, — mājās Asju gaidīja otrs, biedrs, ar ko viņai rēķins bija jādala uz pusēm. Ko viņš par to domās? Asja zināja, cik drausmīgi nopietni Marks raugās uz šāda veida jautājumiem. Viņš sprieda par godu kā vecs sīkpilsonis un ierādīja tam vietu tur, kur tas nemaz neiederējās. Asja šajā ziņā jau sen mēdza zoboties par vīru. Taču šī ironija — lai gan pati sev neatzinās — lika viņai vēl vairāk cienīt Marku … Ja viņa Markam nekā nepateiktu par šo muļķīgo dēku, vīrs nekad neko neuzzinātu, viņš būtu mierīgs, neviens visā pasaulē nesatrauktu viņa mieru . . . Bet, rau, tieši tas bija pilnīgi izslēgts. Šādu iespējamību Asja bija izsvītrojusi. Fakts kā tāds, «pārkāpums» (kā to katrā ziņā nosauktu) viņas sirdsapziņu apgrūtināja samērā maz. Taču noklusēt «pārkāpumu» Asjai likās īstais pārkāpums. Nē, viņa nekad tā nerīkosies. Tad jau labāk nodarīt Markam pāri nekā to «krāpt». «Krāpt» Asjas izpratnē nozīmēja «melot» (vai «noklusēt»), Viņa nekrāps. Viņa neblēdīsies.

Asja nolēma, ka pateiks Markam visu. Tā viņai vajag. Un piebilda in petto: «Tā viņam vajag! …» Ja Marks tik muļķīgi nerīkotos, viņa šodien nekur nebūtu gājusi. Asja skaitās par to uz Marku . . . (Viņa pārspīlēja!) Lēmums bija pieņemts. Tajā jaucās vienkop gan cēli pamudinājumi — taisnīgums, riebums melot, gan arī mazāk cēli — slepena vēlēšanās atriebties un, kas zina, varbūt slāvu dvēselei piemītošā neapzinātā ziņkāre, kas tos gumdī sazin uz kādu rīcību tikai tādēļ vien, lai redzētu, kā otrs to uztvers. «Kā gan viņa pati un viņš uz to reaģēs? …» Mēģinājums bija bīstams. To Asja zināja. Taču draudošās briesmas šķita tikai lieks iegansts palikt pie izlemtā. Risks attaisno rīcību.

Kad Asja ieraudzīja Marku, viņas apņēmība sāka šķobīties. Viņa bija sagatavojusies uz vakarējās nakts ķildas turpināšanu, taču atrada pavisam citu Marku, kas visu bija pārdomājis un nožēlojis un ar pazemīgu, maigu skatienu, no kura sirds vai kusa, aizkustinoši lūdza piedošanu. Asja jutās kā no segliem izmesta. Viņa neatskārta neko citu kā vien glāstīt vīra seju, un Marks tvēra lūpām un apbēra skūpstiem Asjas rokas. Viņas apgānītās rokas . . . Asja atvilka tās un paslēpa aiz muguras. Viņa atradās neērtā stāvoklī: ne jau nu viņai bija vīram jāpiedod. Asja mēģināja darīt galu šīm samainītajām lomām.

— Diezgan, draudziņ! — viņa sacīja. — Nerunāsim vairs par to! Tas viss šķiet tagad tik tālu; tas, kas notika vakar, aizmirsts.

— Tātad viss ir labi! Tu esi man piedevusi? — Marks līksmoja.

— Jā, — viņa atbildēja. — Tagad tava kārta piedot man.

— Es jau sen esmu tev piedevis! — iesaucās Marks.

— Jā, par vakardienu gan. Bet par šodienu?

— Par šodienu?

Marks smaidīja. Asja netika gudra, kā lai iesāk stāstāmo. Viņa taču jau bija visu iepriekš pārlikusi. Bet nu, vaigu vaigā ar Marku, Asju pārņēma šausmas …

— Neraugies tā manī! Man jau tāpat tik grūti pateikt. . . Asja aizgrieza prom viņa seju.

— Runā!

Marks domāja, ka Asja joko. Raudzīdamās Marka profilā, Asja redzēja, ka viņš smaida. Jaunā sieviete piecirta kāju:

— Tu esi dumjš! Nesmaidi!

Pārsteigts Marks pagrieza galvu pret viņu:

— Kas tev noticis?

Drūmām acīm Asja pavērās Markā:

— Es tevi pievīlu.

Nekā nesaprazdams, Marks iepleta acis.

— Nē, nepievīlu vis, — viņa turpināja. — Es nekā nemēdzu tev slēpt. . . Šodien es . . . es . . . (Viņa apmulsa … Kā lai raugās šais samulsušajās, baiļpilnajās, neaizsargātajās, jautājošajās acīs?) Es nezinu, kā tas gadījās … — Viņa varētu sacīt: «Mani paņēma ar varu,» — taču lepnums to nepieļāva; lai ātrāk visu pateiktu, viņa rupji izgrūda: — Es . . . es tikko nāku no kāda cita. (Vārdā to nosaukt nebija nekādas vajadzības. Ne reizi vien Asja ar saviem izaicinošajiem stāstiem par darbu Tirdzniecības pārstāvniecībā bija Marka greizsirdībā kaistošo uzmanību pie

vērsusi Džanelidzem.)

Asja redzēja, kā ieplešas Marka acu zīlītes, paveras mute . . . Pirmajā mirklī Marks vēl neaptvēra trieciena spēku: Asjai atausa atmiņā kāds zēns no ielas, kuram rotaļājoties pār roku pārbrauca vezuma ritenis: viņš joprojām smaidīja un tikai tad, kad nežēlīgās sāpes nonāca līdz apziņai, iekaucās . . .

Marks neiekaucās; taču seja saviebās un elpa aizrāvās.

—  Tu melo! … — viņš nogārdza. Tad lūdzās:

—  Teic, ka tu melo!

Asja sastinga aiz lepnuma un šausmām:

— Es saku to, kas ir.

Nekad Asja nebija domājusi, ka Markam var būt tāda seja. Ievainots, aiz sāpēm prātu zaudējis zvērs, bet acis kā slepkavam .. . Iekams Asja paguva pakustēties, Marks satvēra viņu aiz kakla un sāka žņaugt. Asja nedarīja neko, lai aizstāvētos .. . «Žņaudz! Lai notiek! Tev uz to tiesības! …» Viņa tikai nenovērsa acis. Marks nodūra tās pirmais. Palaida vaļā rokas. Taču kādas sāpes gailēja viņa skatienā! . . . Tas bija daudz drausmīgāk. Dažus mirkļus viņš palika kā neziņā, nošļukušiem pleciem, nolaistām rokām. Tad atkāpās pāris soļu, sagrīļojās un sabruka uz zemās lādes netālu no loga, sasvērās ar visa auguma augšdaļu uz priekšu un nokrita ar pieri pret palodzi, sākdams skaļi elsot. Šajās elsās, šķita, nebija nekā cilvēciska. Likās — tur gaudo nāvīgi ievainots zvērs. Asja bija satriekta. Viņai gribējās kliegt, mesties pie Marka, iekļaut viņu skaujās. Taču Asja bija kā paralizēta. Neviens vienīgs vārds nenāca pār lūpām, un seja joprojām palika ledaini vienaldzīga. Negaidītās sāpju lēkmes spēks pārvērta jauno sievieti akmenī, bet sirds krūtīs bija sažņaugta kā veļa mazgātājas rokās. Stāvēdama kā sastingusi, taisni izslējusies, saspringusi Asja noraudzījās sausām acīm šajā negantajā agonijā. Tās bija mocības, kādas nevarētu izgudrot neviens spīdzinātājs. Kad beidzot Asjai ar lielu gribasspēku izdevās izrauties no stinguma, kad viņa beidzot spēja kustināt ceļgalus un piegāja Markam klāt, viņa nomurmināja:

— Manu maziņo, manu maziņo! … Ja es to būtu zinājusi! …

Nemocies! . . . Tas nav tā vērts . . .

Marks pēkšņi mitējās raudāt, pacēla galvu, tā, ka kļuva redzama krampjaini savilktā, tomēr nepielūdzamā seja, un sacīja:

— Ej prom!

Markam vairs nevajadzēja norādīt uz durvīm. Viņa skatiens bija smags kā dūre. Viņš padzina sievu no mājām.

Un pat šajā reizē lepnums Asjai kaitēja. Viņa nepaskaidroja neko. Pacēla uz grīdas nomesto mēteli, sasprauda ar adatu kleitas apkakli, kurai Marks dusmās bija norāvis sprādzi, un jautāja:

— Tu mani aiztrenc?

— Jā, — viņš nogārdza.

Un, saķēris abām rokām galvu, atkal piespieda pieri pie palodzes.

Nesacīdama ne vārda, Asja iegāja blakus istabā, izvilka vienu atvilktni, otru, tad atkal iebīdīja, paņēma šur tur dažas lietas un ar mazu ceļasomu rokā ienāca atpakaļ ēdamistabā, paraudzījās pēdējo reizi uz sabrukušo Marku, pavēra lūpas, lai kaut ko teiktu, devās uz durvīm, atdarīja tās un iesaucās:

— Mark! . . .

Viņš nepakustējās. Asja izgāja ārā.

*

Stāvu zemāk uz kāpņu laukumiņa Asjai kājas saļodzījās, viņa atslējās pret sienu un sāka tumsā raudāt. Asja raudāja, un asaras tecēja aumaļām. Jaunā sieviete vēlējās kāpt atpakaļ un teikt Markam:

«Tas taču ir noziegums! .. . Tas, ko darām mēs, ko dari tu… Vai vienas muļķības, vienas neģēlības dēļ lai izpostām savu dzīvi? …»

Asja negribēja atzīt, ka Markam tiesības viņu padzīt. . .

«Vai Marks tik maz mani mīl? …»

Asja nesacīja: «Viņš mani pārāk mīl! …» Asja gan atzina savu vainu, taču nebija ar mieru atzīt, ka svaru kausos viņas vaina svēra vairāk nekā visa viņu mīla. Tas jaunajai sievietei likās tik nesvarīgi! Ja jau viņa kādam nodarījusi pāri, tad nu gan sev, nevis Markam; ja jau kādam kļuvusi neuzticīga, tad pati sev, nevis vīram. Šis pārsteigums, ko viņai bija sagādājusi pašas juteklība, šis zemiskais gribas spēka pagurums . . . Ak, ja Marks šajā mirklī redzētu visu šo mīlas straumi, kas šalkdama tiecās pēc tā! Cik daudz vairāk viņa mīlēja to tagad! . . . Tagad, kad redzēja, kā tas cieš. Tagad, kad šīs mokas bija viņas roku darbs… Viņas roku… Asja no jauna sajuta svelošās sāpes no Marka rokām, kas bija žņaugušas viņas kaklu . . . Viņai gribētos tās noskūpstīt. . . Asja pakāpās trīs četrus pakāpienus atpakaļ. . . Bet tad atkal ierunājās lepnums . . . Asja zināja — arī Marks savā lepnumā nepiekāpsies… Nē, viņa nepazemosies, to lūgdamās …

«Tu pats mani padzen! Tātad ar dievu! Es negriezīšos atpakaļ, ja mani nesauksi. Bet, ja uz visiem laikiem, tad uz visiem laikiem …»

Kaistošiem vaigiem, uz kuriem varēja manīt pavirši noslaucīto asaru pēdas, Asja skriešus metās lejā. Zem veiklajām kājām klaudzēja vaskotās kāpnītes, Asja pagāja garām vārtu sardzei, to nepasveicinājusi, augsti paceltu galvu. Uz ielas izaicinoši atbildēja ziņkārīgajiem skatieniem, ko uzmeta garāmgājēji, pamanījuši viņas sadrūmušās, niknumā dzalkstošās acis, kuru skropstās vēl dzirkstīja pēdējās nosebojušās asaras. Asja vairs neraizējās. Viņa gāja, pati nezinādama, kurp. Tad pēkšņi iegriezās pirmajā viesnīcā, kuru pamanīja, — netīrā namā, kam bija nelāga slava. Neapskatījusi istabu, viņa to paņēma un, samaksājusi uz priekšu, tajā ieslēdzās. Viena dzīve galā! Vēl viena dzīve! . . . Mīļais dievs, kad tas viss beigsies?

*

Marks nebija izkustējies no vietas, viņa galva joprojām gulēja uz palodzes kā uz bendes bluķa. Viņš labprāt vēlētos, ja uz tās kristu cirvis. Ai, ja viņam vairs nevajadzētu nēsāt uz pleciem savu galvu! Ja ar vienu rāvienu varētu nogriezt atmiņas par bijušajām dienām un naktīm! Taču galvā valdīja juceklis . . . Naids un sāpes bija samudžinājušās vienā vienīgā krampjos savilktā kamolā. Un visa miesa drebēja aiz pretīguma. Nevienu vienīgu reizi Markam neienāca prātā pažēlot to vai piedot tai, kuru tikko bija padzinis. Viņš nemaz nemēģināja saprast. Dziļi aizskartais tēviņš neredzēja neko citu, kā vien sevi un savu aizvainojumu . . .

Sīkas kājiņas teciņiem vien skrēja augšā pa kāpnēm .. . Marks vienā rāvienā pietrūkās stāvus. Tur atgriezās Vaņa. Zēns nedrīkstēja neko manīt. Marks aši noslaucīja no asarām sūrstošās acis, atlika vietā krēslus, kas īsajā tuvcīņā bija apgāzušies (pacēla arī apkaklītes sprādzi), atvēra durvis uz kāpņu laukumiņu un pārliecās pāri margām. Anete no lejas sauca:

— Vai tu tur esi, Asja? Es tev viņu atvedu.

— Es esmu šeit. Paldies!

— Ā, tas esi tu, manu zēn! Vai viņa izgājusi?

— Jā, — attrauca Marks.

Vaņa jau bija gandrīz uzkāpis līdz kāpņu laukumiņam.

— Es augšā nekāpšu. Esmu nogurusi. Ar labvakaru, manu zēn!

Marks paņēma Vaņu pie rokas un iegāja atpakaļ dzīvoklī.

Vajadzēja bērnam paskaidrot, ka māte šovakar nenāks mājās, viņa uz kādu laiku aizbraukusi. Vaņa ziņkāri iztaujāja. Kad bērna ziņkāre jau šķita apmierināta, tas pēkšņi uzdeva citus jautājumus, kas Marku pārsteidza pilnīgi negaidot. Turklāt vajadzēja uzmanīt ik savu vārdu: ja Marks aizmāršībā nonāca ar sevi pretrunā, bērns tūdaļ atgādināja, ko tēvs teicis. Ne mazumu grūtību Markam sagādāja arī Vaņas ēdināšana un apguldīšana. Neveiklām rokām viņš izģērba mazo, kamēr tas ar pārākuma noskaņu balsī viņam sacīja:

— Nē taču, tēt, ne tā! Tu neproti. . .

Un zēns atsauca atmiņā svētos rituālus: mazgāšanu un visu pārējo. Šīs sīkās raizes vismaz drusciņ remdēja Marka sāpes. Vaņa bija sajūsmā par pārmaiņu. Viņš ar tēvu, divi vīrieši vien palikuši dzīvoklī. Tas nu gan bija vareni!

Nākamajā dienā Marks lika bērnam apsolīt, ka tas nekā neteiks vecmāmiņai par Asjas prombūtni. Viņš iegalvoja puisēnam, ka mātēs brauciens jāturot slepenībā, un jautājumi, kurus uzdeva Vaņa, kas negribēja apmierināties ar tik miglainiem paskaidrojumiem, piespieda Marku palauzīt galvu un mulst neziņā. Vaņa redzēja visai labi, ka tēvs melo: no viņa kaut ko slēpj; taču puisēns neteica ne vārda; tikai kā šunelis smailēja ausis un raustīja nāsis; noslēpums Vaņu ļoti valdzināja, un, neko neparādīdams uz āru, viņš mēģināja to pamazām izzināt. Tomēr vārdu mazais turēja, neko nesacīja Anetei un rīkojās tāpat kā tēvs: meloja; Vaņam pat netrūka bezkaunības stāstīt, ka mātei klājoties ļoti labi un viņa darījusi gan šo, gan to; viņam patika krāpt; puisēnam šķita, ka viņam ir liela loma: kāda? To viņš nezināja. Taču ar to lepojās. Viņš bija vīrietis, visā pilnībā vīrietis …

Otrajā dienā pēc Asjas aiziešanas Marks saņēma no viņas garu vēstuli. Divdesmit sīki ar zīmuli aprakstītas lappuses. Asja neizrādīja ne mazāko vēlēšanos attaisnot sevi un atgriezties, tomēr uzskatīja par pienākumu klaji izstāstīt visu, kas noticis. Asja nedomāja par to, kādām acīm Marks lasīs vēstuli. Pienākums lika Asjai dot vīram atskaiti — pēdējo atskaiti. Ar dīvainu nekautrību — šo slimīgo slāviem piemītošo nepieciešamību analizēt savu dvēseli — jaunā sieviete, nežēlojot sevi un nežēlojot Marku, rakņājās savā sirdsapziņā, atklājot rīcību un domas visā to neizskaistinātajā kailumā. Ja izteiksme Asju neapmierināja, viņa vārdus izsvītroja, pārlaboja, papildināja. Asja netīkoja sevi saudzēt, taču viņai neienāca prātā, ka tas nozīmē nesaudzēt arī Marku. Vajadzēja novelt dvēseles slogu. Tad viņa jutīsies tik atbrīvota! Askēta ģērbs iedarbojas kā astru cimds. Tas noberž ādu līdz asinīm sarkanu.

Lasot Asjas grēksūdzi, Marka seju klāja līķa bālums, un viņa rokas sāka trīcēt. Marks tikai pāršķirstīja sūtījumu; drudžaini kaistošās acis nespēja lasīt visu pēc kārtas, bet, kā par nelaimi, šai labojumu un svītrojumu jūklī — kur par spīti visam atklājās tās sievietes skarbā augstprātība, kura bija viņu pievīlusi, — Marka skatiens krita uz dažām tik klajas vaļsirdības rindiņām, ka visa pasaule viņam ietinās sarkanā miglā; viņš ierēcās, sagumzīja visas divdesmit lappuses muckulī; žņaudzīja un plosīja vēstuli, — ai, kā viņš vēlētos, ka tā būtu Asjas miesa! — iemeta lapas kamīnā un sadedzināja. Vēlāk Marks visu mūžu nožēloja, ka nebija tās izlasījis līdz galam. Lai ko arī darītu, nekad viņš vairs neuzzinās taisnību. Divas reizes Asja grēkus nesūdzēs.

Kādā citā lapiņā, kas bija atdalīta no pārējām un tāpēc paglābusies no sadegšanas, Asja lūdza atsūtīt uz viesnīcu veļu un lietas, kuras bija uzskaitījusi. Vai arī lai Marks nosakot dienu un stundu, kad viņai pēc tām aiziet. Bez šaubām, Asja loloja sirdī vāju cerību tikties ar vīru. Taču Marks apņēmās laupīt tai jebkādu cerību. Viņš nodrebēja, iedomājoties vien, ka Asja varētu atkal spert kāju viņa dzīvoklī. Marks steidzīgi savāca ceļasomā mantas, kuras Asja pieprasīja, un, tikpat kā iecirzdams pļauku, pielika klāt visas viņas ģīmetnes. Tai pašā dienā Marks lika izsūtāmajam aiznest lietas uz Volkova kundzes vārdu. Kad Asja saņēma sūtījumu, viņai sejā iesitās karsts vilnis; jaunā sieviete izvilka no ceļasomas mazu sainīti un no sainīša momentuzņēmumu no tām laimīgajām dienām, kad bija nofotografējusies kopā ar Marku, — šo bildīti allaž nēsāja līdzi; tagad viņa to saplēsa sīki jo sīki, lai uzreiz tiktu galā ar visu! Tomēr nakti, nespēdama aizmigt, piecēlās un sāka meklēt saplēstos gabaliņus pat pagultē putekļu pītēs, taču bija tos tik cītīgi saplēsusi, ka atjaunot attēlu vairs nevarēja. Viņa tomēr noglabāja gabaliņus aploksnē, ko aizlīmēja, lai nepadotos kārdinājumam to no jauna atvērt,

Marks devās uz Tirdzniecības pārstāvniecību, lai iecirstu pļauku cilvēkam, kas bija aptraipījis viņa mājas godu. Tur uzzināja, ka dzeguze aizlidojusi meža biezoknī un viņam atliek vienam pavadīt nebeidzamas naktis neapmierinātās slepkavnieciskās domās.

Pa to laiku Anete, kuru viņi ietiepīgi turēja neziņā par notikušo, sāka uztraukties, ka Asja vairs neapciemo viņu, un beidzot izvīla no dēla patiesību. Saruna notika Marka istabā pēc vakariņām. Mazais gulēja, varbūt arī negulēja, blakus istabā jeb, pareizāk sakot, nišai līdzīgā iedobumā bez durvīm. Viņi sēdēja plecu pie pleca zem lampas abažūra apļa, atbalstījuši elkoņus pret rakstāmgaldu, un klusi sarunājās. Anetei nebija vajadzīgi daudzi vārdi, lai saprastu; viņa pārtrauca dēla rūgtuma pilno atzīšanos; te nebija nedz laiks, nedz vieta tos uzklausīt, nedz uz tiem atbildēt: Anete baidījās, ka puisēna ausis kaut ko neuztver, un negribēja arī ļaut Markam vaļu izteikt apvainojošus vārdus, kādi draudēja izspurgt pār viņa lūpām; vajadzēja glābt no drupām to mazumu, kas vēl bija glābjams. Anete cieta dēļ sava Marka, taču — kā jau sieviete — cieta arī par Asju; iekams nebūs to uzklausījusi, viņa necentīsies pilnībā attaisnot vīrieti: jādzird, ko saka abas puses. Anete jau sen baidījās, ka jauniešu mīlestība ņems šādu galu, un tagad, kad tas bija noticis, vairāk žēloja nekā nosodīja vainīgo — abus vainīgos, abus upurus. Protams, atklāt Markam savas domas viņa nedrīkstēja. Māte aplika roku dēlam ap kaklu. Abi klusēja, taču Anete juta, ka Marka vaigs dreb. Viņš visvairāk baidījās no tā, ka varētu izrādīt savu vājumu. Un vēl baiļojās, ka tikai māte nesāk viņu žēlot, atgādinādama: «Manu nabaga zēn, es taču tevi jau brīdināju! .. .» Tiklīdz Marks juta, ka balss viņu nenodos, viņš steidzās skarbā tonī runāt par mājas darbu iekārtošanu; Anete ņems bērnu pie sevis; Marks dzīvokli vairs nepaturēs, rīt pat to uzteiks un pagaidām pārvāksies uz viesnīcu, nedaudzās mēbeles varēs uz laiku nodot glabāšanā . . . Par Asju viņš pat neieminējās. Anete atgādināja dēlam, ka vispirms vajadzētu pavaicāt, kādi Asjai šajā ziņā ieskati. Marks ne dzirdēt negribēja.

— Viņa vairs neeksistē, — viņš dzedri pateica.

Pamājusi ar galvu uz bērna guļvietas pusi, Anete iebilda:

— Viņa ir šeit. Marks viss saspringa:

— Viņai uz to nav vairs nekādu tiesību.

— Neviena spēkos nav viņai tās atņemt, — rāmi atteica Anete. — Tāpat kā neviens nevarēja atņemt manas tiesības uz tevi.

Marks nemaz nepieļāva, ka šāds salīdzinājums iespējams.

— Tā taču ir viņa, viņa pati, kas no šīm tiesībām atteikusies!

— Nu nē, manu zēn, nejauksim sievu ar māti — tie ir pavisam atšķirīgi jēdzieni:

Marks sašutis atdūrās kā pret sienu pret šo slepeno vienotību, kas saistīja visas mātes.

— Tātad tu nostājies viņas pusē pret mani?

— Manu zēn, tu — tā esmu es. Bet pat tiem, kas mums nodara pāri, ir savas tiesības.

— Es tās neatzīstu! — Marks atcirta.

— Tu cīnies, un cīņas kaismē taisnīgums klusē; cīņā ir tikai spēks. Taču tu neesi stiprākais.

— Tātad stiprākā ir — viņa?

— Ne viņa, ne tu, bet viņš. (Anete vēlreiz pamāja uz bērna pusi.)

— Dēls pieder man! — iesaucās Marks. — Man vienīgajam. Citādi es to vairs negribu.

— Viņš pieder pats sev, — sacīja Anete. — Un es piederu viņam.

Anetei bija grūti uzzināt Asjas adresi. Marks to mātei nedeva, un viņa arī negribēja dēlam jautāt, lai būtu savā rīcībā brīva. Beigu beigās viņa tomēr atrada pretīgo ūķi, kuru Asja aizvērtām acīm bija izvēlējusies: vai nav vienalga, kur patverties? Viņa nevarēja lepoties ar jūtu izsmalcinātību un šajās dienās izjuta tādu derdzīgumu pret sevi, pret Marku, pret visiem cilvēkiem, ka neatšķīra, kas ir vairāk vai mazāk riebīgs: visa dzīve viņai likās vieni vienīgi vēmekļi. Un ne tik daudz jūtas, cik prāts bija sašutis par šās dēkas stulbumu. Nevis par savas dēkas (nenozīmīga atgadījuma, netīra kā ielas dubļi), bet par visu nejēdzīgo dzīves dēku bez turpinājuma un vajadzības. Taču, par spīti nicināšanai, kādu tā izjuta pret šo dēku, Asja nebija no tām sievietēm, kas paliktu pusceļā: lai kāda šī dzīve arī būtu, viņa noies līdz galam.

Anete pavisam nejauši sastapa vedeklu mājās (Asja savā alā atgriezās, tikai lai pārnakšņotu). Viņa neizrādīja ne mazāko prieku par vīramātes apciemojumu. Asjai galvā bija cepure. Viņa, kā likās, dzīrās iziet un pat nepiedāvāja Anetei vienīgo krēslu, kas bija apkrauts dažādiem priekšmetiem. Netīrā, neuzkoptā istaba, neuzklātā gulta, aptraipītais, pusatvērtais nakts skapītis, juku jukām izmētātās mantas liecināja par nomācošu vienaldzību pret visu materiālo un sabiedrisko. Anetei aizžņaudzās kakls. Nesasveicinādamās, nelikdamās redzam Anetes izstiepto roku, Asja atkāpās, lai viņu ielaistu, un, atbalstījusies ar rokām un muguru pret ļodzīgā galda malu, raukdama uzacis, greizu skatienu lūkojās apmeklētājā. Brīdi Anete jutās apjukusi. Līdzjūtīgie vārdi sasala uz mēles.

— Nu, vai esat apmierināta? — Asja ierunājās.

— Asja! — izlauzās no Anetes lūpām.

— Kā? — atjautāja Asja. — Vai tad viss nav noticis tieši tā, kā jūs pareģojāt?

Anete izstiepa viņai pretī rokas:

— Meitiņ!

Asja nobāla, viņas augums nodrebēja, skarbā, sastingusi seja notrīsēja, un viņa sāka elsot. Cenzdamās apvaldīt raudas, jaunā sieviete sašķobīja seju neglītā un reizē smieklīgā grimasē. Taču Anetei ne prātā neienāca, ka tā izskatās neglīta: šī seja saviļņoja Aneti vairāk nekā visskaistākie vaibsti. Viņa metās pie Asjas un to apskāva. Asja, krampjaini ieķērusies galda malā, nepretojās; tās augums raustījās elsās; Asja sēca, vaigi bija slapji, no acīm un deguna aumaļām tecēja slapjums. Anete skūpstīja šos vaigus, šīs acis, šo degunu. Uzvarētā Asja, piekļāvusi gurdo pieri pie Anetes pleca, trina seju gar viņas tērpu. Kad elsas mazliet aprima, Anete, pameklējusi ar skatienu, kur varētu apsēsties, apmetās kopā ar Asju uz neuzpostās gultas, turēja vedeklas krampjaini savilktās rokas, kuru nagi neapzināti grauzās viņas plaukstās. Abas nebija vēl pārmijušas ne pārdesmit vārdu. Nekas nebija pateikts. Taču pateikts bija viss. Anete netīkoja pēc grēksūdzes, viņa nepiederēja pie tām lāga sievietēm, kuras nevar nociesties, netincinājušas: «Nabaga drostaliņ, kā tad tas viss notika?» Viņa pārāk labi zināja, kā tas notiek, — tur nebija nekā tāda, kas pieredzējušai sievietei varētu likties jauns vai pievilcīgs. Tomēr Asja nespēja atturēties nepastāstījusi. Gribot negribot bija jāklausās. Un Asjai, atritinot stāstījuma kamolu, pamazām atgriezās pašapziņa, un viņu no jauna pārņēma muļķīgais cīņas lepnums. Asja lielīgi klāstīja savu grēksūdzi; viņa nevis taisnojās, bet apvainoja. Vai nu labi, vai slikti darījusi, viņa rīkojusies tā, kā viņai paticis. Viņai uz to esot tiesības. (Un Asja nekaunīgi un izaicinoši raudzījās vīramātei acīs!)

— Vai tiesības sagādāt sāpes tam, kas tevi mīl?

Šī pusbalsī, it kā sev pašai pateiktā piezīme izsita no segliem iekaisušo stāstītāju. Uz mirkli viņa apklusa, tad, it kā nekā nedzirdējusi, ietrausās tajos no jauna. Anete klausījās, nepakustēdamās pat tad, kad Asja nomelnoja viņas dēlu, tikai retumis ar roku aizklāja tai muti, lai aizkavētu nevajadzīgus, rupjus vārdus, kurus mežone straumēm laida pār lūpām kā krupjus pasakā par laumām.

— Neaptraipi savu muti!

— Aptraipīta ir mana sirds. Es to izspļauju, — atbildēja Asja, noslaucīdama muti ar Anetes delnu. Anete nebija tā sieviete, kas noliegtu, ka dubļi ir dubļi, taču veidā, kādā Asja to visu izklāstīja, vīdēja cauri lepna sevis noniecināšana, šī apslēptā pašapmierinātība, ar kādu tik daudzas mūslaiku sievietes mēdz izlikt apskatei savas nekrietnās palaidnības, kā netīras veļas skrandas izkar līdzīgi karogiem dienvidu pilsētās. Tas ir kaut kāds atdarinājums tām senajām, netiklajām grēksūdzēm, kādām reiz nodevās sievietes pie bikts lodziņa labvēlīgajā baznīcas mijkrēslī, kur, ģērbies svēttērpā, tās uzklausīja iztapīgais garīdznieks. Anete nenocietās:

— Noņem savu veļu! Neļauj tai notecēties garāmgājējiem uz galvas!

Asjas pavērtā mute nepaguva izteikt teikumu līdz galam. Anetes vārdi viņu apmulsināja un saniknoja. Viņa tik tikko savaldījās, neatcirtusi pretī. Bet tad, par spīti īgnumam un sarūgtinājumam, nosmējās un jautāja:

— Kur tad lai es to nobāžu? (Viņa ar plašu žestu norādīja uz nožēlojamo istabeli.) Man nav pat groza.

— Met to ugunī! Ugunī! — atteica Anete. — Un tu darītu pareizi, ja visu, kas vien šeit atrodas, iemestu ugunī.

— Un sevi arī, — piebilda Asja. — Vai tad tas atkarīgs no manis? Taču — kāpēc šādā gadījumā tajā neiemest visu Parīzi?

— Pacietību! — iesaucās Anete. — Bet tagad tiksim galā vispirms ar sevi.

Saruna atjaunojās citā noskaņā. Asja tā ir neizstāstīja notikumu līdz beigām: tas Aneti neinteresēja. Asja saprata, ka šajā ziņā Marka māte zināja tikpat daudz, cik viņa. Bet Asja iecirtīgi atgriezās pie jautājuma par savām tiesībām viņu brīvajā un godīgajā laulībā. Viņa taču varētu samelot un visu noklusēt. Tomēr nesameloja un nenoklusēja. Un kāpēc lai arī melotu? Viņa bija rīkojusies saskaņā ar savām tiesībām.

— Formāls likums kā šajā gadījumā, tā vispār bieži vien mēdz būt vislielākā netaisnība, — sacīja Anete. — Jo tas grēko pret mīlestību. Un īsta mīlestība ir augstākais likums.

— Bet kāpēc tieši jūsu dēlam jābūt privileģētā stāvoklī? — iecirtās Asja. — Kāpēc viņš drīkst balstīties uz savu formālo likumu par ļaunu man, manām tiesībām, manām iegribām?

— Tāpēc, ka viņš ir vājākais, — paskaidroja Anete.

— Vājākais? — novilka Asja.

— Jebkurš vīrietis ir vājākais.

— Vai jūs tā domājat? — pārsteigta jautāja Asja.

— Arī tu domā tāpat, — attrauca Anete. Asja apklusa, padomāja un piekrita:

— Jā.

Viņa pati brīnījās, ka to atzīst. Tad mēģināja aizstāvēties, teikdama:

— Bet vai tas nozīmē, ka vājākā tiesībām jāgūst virsroka?

— Jā, to saka mana sirds. Un arī tavējā. Tā nu tas ir. Mēs esam mātes. Mums jābūt līdzjūtīgām pret savu bērnu. Asjas sirds nodrebēja. Viņa vairs neteica nekā — šai dienai pietiek. Anete piecēlās.

— Es atnācu, lai parunātu par otru bērnu.

— Par kādu? — jautāja Asja. Šajā mirklī viņa domāja tikai par lielo bērnu.

— Par Vaņu, — pārmetoši teica Anete.

Asja vienaldzīgi atmeta ar roku. Šai kaisles apsēstajai sievietei pašreiz nebija laika atcerēties mazuli.

— Tas pieder jums, — viņa attrauca. — Jūs, protams, ņemsiet to pie sevis.

— Asja! — iesaucās Anete. — Vai tu bērnu mīli tik maz, ka pat nepieprasi savu daļu?

Asjas sirds atplauka. Atmiņā uzausa puisēns, un viņa pēkšņi sajuta, cik ļoti pēc tā noilgojusies. Asjas acis uzliesmoja. Viņa izstiepa Anetei pretī drebošās rokas:

— Atdodiet viņu man! Es ilgojos pēc viņa!

Taču tūdaļ acīs ieriesās asaras un rokas no jauna, zaudējušas drosmi, noslīga:

— Ko es šeit iesākšu ar bērnu? Nē, paturiet viņu sev! Jūs esat spējīgāka to uzaudzināt.

— Vai tu esi nolēmusi savā mājā vairs neatgriezties? — jautāja Anete.

— Nemūžam! — iekliedzās Asja.

Viss niknums atkal sacēlās pret Marku kā indīga čūska, izslējusies uz astes. Asja iedzēlās Anetē ar nicīgu skatienu. Anetei bija sāpīgi, taču viņa nodomāja:

«Ko gan viņš tai nodarījis?»

Asja juta, ka dzelonis, ar kuru gribēja iedzelt Markam, iztriecies cauri mātes sirdij. Viņa apdzēsa tā kvēlojošo smaili. Un ar apvaldītu skarbumu piebilda:

— Man nav vairs māju. Nekas tur man tagad nepieder.

— Tev labpatīk piemirst, — atteica Anete, — taču es nepiemirstu, ka puse, kas tur ir, pieder tev.

— Man nebija nekā, kad tajā iegāju, un man nevajag nekā, kad no tās izeju.

— Es nekad nepieļaušu, — pārtrauca Anete, — ja tu aizej, ka Marks tevi pamestu, nenākot materiālā ziņā tev palīgā.

— Pirmkārt, — iebilda Asja, nostādamās izaicinošā pozā, lai nezaudētu ne kripatiņu no savas cieņas, — pirmkārt, Marku atstāju es, nevis Marks atstāj mani. Otrkārt, pēdējos trīs mēnešus es viena pati uzturēju ģimeni. Viņš nebija spējīgs pat nopelnīt maizi sev. Vai jūs domājat, ka tagad sākšu uzlasīt viņa drupačas?

Anete saprata, ka neko nepanāks no šās lepnās sievietes, ja neatradīs kādu aplinku ceļu.

— Par to vairs nerunāsim! — viņa sacīja. — Bet vai tas ir pareizi, ka tu liec man maksāt par ļaunumu, ko tev varbūt nodarījis Marks?

Tas, ka Anete ne tikai nevainoja Asju, bet pat pieļāva, ka vainīgais ir Marks, — kā to Asja dusmās vēlējās, — bija kā dziedējošs balzams, un jauno sievieti pārņēma nevaldāms pateicības uzplūds. Viņa apskāva Anetes plecus.

— Kas tad to saka? Par to nevar būt ne domas!

— Nu, bet kāpēc tad, ja tu šķiries no viņa, tev būtu jāšķiras arī no manis?

Asja sažņaudza Anetes rokas:

— Es nešķiršos no jums. Es to negribu. Es to nespēju.

— Un es ne tik. Ne spēju, ne gribu.

— Vai tiesa?

Asja aizrautīgi viņu noskūpstīja.

— Tātad, — sacīja Anete, — norunāts, mans dzīvoklis ir neitrālā josla! Tu nāksi uz turieni, kad vien iegribēsies. Un (es saprotu tavu lepnumu, taču ir lieki tēlot lepno, un, pat ja tas būtu pagrūti, šis upuris tev jānes manis labā), ja gadīsies (ikvienam tā var gadīties mūsu laikos), ka tev mājā trūks sviesta uz maizes rieciena vai arī nebūs nekā, — ierodies pavisam vienkārši pie manis paēst.

— Es to darīšu, — Asja apsolījās. — Bet jūs jau neesat daudz drošāka par rītdienu kā es.

— Nu, tad ieradīšos pie tevis!

— Sitiet saujā!

Asja gluži labi izprata šā darījuma nolūku, viņa novērtēja Anetes cēlsirdību un vai aprija to mīlā degošām acīm:

— Ai, cik žēl, ka neapprecēju jūs!

— Paldies! — Anete attrauca. — Man tas nebūtu pa prātam.

Viņa devās uz durvju pusi.

— Cik labi būtu, ja nekad nevajadzētu pīties ar visiem šiem vīriešiem! — Asja nomurdēja.

— Jā, — mierīgi un izsmējīgi piekrita Anete. — Tikai tas tik drīz nebūs. Un tev tas nekādā ziņā nederētu.

— Kāpēc? — aizsvilās Asja. — Man viņi vairs nav vajadzīgi. Kaut jel velns tiem pielaistu uguni kā Bībeles stāstu lapsām! . .. Un lai pie reizes — ja es to neatmetu — nosvilina arī manu vīna dārzu!

— Kas dzēris, joprojām dzers, — iebilda Anete.

— Nekādā ziņā, — attrauca Asja, no jauna iekaisdama naidā, — ne jau nu jūsu vīnu. Es izspļauju Marku.

Un viņa nospļāvās.

Anete paraustīja plecus un devās prom. Kāpņu telpā Asja viņu panāca, brāzmaini apskāva, gandrīz vai nogāžot no kājām, un čukstēja:

— Piedodiet! Piedodiet!

Izejot no mājas, Anete ar zobgalīgu līdzjūtību nodomāja: «Tā nīst vienīgi tie, kas mīl viens otru.» Un, pacēlusi acis pret visaugstāko, visnepieejamāko, kurlo un mēmo, lūdzās:

— Libera nos ab Amore![303]

Gabalos saskaldītā dzīve, — saķildojies laulātais pāris, abu bērns, visu triju māte, — tomēr kaut kā ritēja tālāk. Ikvienā no atcirstajiem gabaliem pulsēja pārāk daudz dzīvības, lai dzīve varētu apstāties. Bet, jo vairāk kādā dzīvības, jo vairāk tajā ciešanu. Vienīgais, kam tika aiztaupītas ciešanas, bija bērns. Viņam nebija ko gausties par notikušajām pārmaiņām.. Vecmāmiņas mājā viņš jutās kā īsts mājas elks: likās — viņu visvisādi lutināja, lai atlīdzinātu to, ko viņš, pašam neapzinoties, zaudējis. Tomēr mazais šķita pārlieku viltīgs, kā jau visi bērni, lai neaptvertu savu izcilo stāvokli un neizmantotu sava labā. Notikuma īstā jēga viņam tā arī palika neskaidra; tomēr pārlieku paļauties vis nevarēja; ja arī puisēns to neatskārta, viņš tomēr centās kaut ko uzzināt; ziņkāre viņa jūtās ieņēma pirmo vietu. Taču pārdzīvojumu trūka! Tā bija aizrautīga spēle — dzīt pēdas. Tomēr tikai vēl viena lieka spēle, rotaļa starp daudzām citām rotaļām. Vaņa nodevās te vienai, te otrai, aizmirsdams zaķa pēdas. Šad tad viņu apciemoja māte vai tēvs, abi vienlīdz saspīlēti un nevaļīgi; abi uzskatīja par savu pienākumu apveltīt puisēnu dāvanām un apkampa viņu daudz spēcīgāk nekā tad, kad viņš dzīvoja ar tiem kopa. Mazais ļāva, lai tie viņu ņurca: pret pieaugušajiem jābūt iecietīgam! Viņš mīlēja vecākus kā viņam piederošus priekšmetus — mīklainus, interesantus un ne pārāk apgrūtinošus, taču gluži labi varēja iztikt arī bez viņu glāstiem. Tomēr iedzimtā viltība mācīja puisēnu izmantot abu sacensību (mazais to nojauta, neko neizprazdams). Vecāki mēdza ieslēgties — ikviens atsevišķi, kopā ar Aneti vienā istabā — un tur kaut ko ilgi sprieda. Bet, lai cik klusu tie arī centās runāt, mazā austiņa allaž notvēra kādu vārdu. Un šis vārds tika ievietots lādītē, līdz to sakrājās vesela kaudze. Vēlāk puišelis tos izšķiroja, pielāgoja un sasaistīja. Tomēr, paldies dievam, drīz vien nogura un pameta darbu nepabeigtu, nesakarīgu, pāriedams pie cita izklaidēšanās veida.

Anete neļāva saviem bērniem, kas bija sanaidojušies, iesniegt oficiālu laulības šķiršanas pieprasījumu. Šķiršanās procesam nav nekādas jēgas starp cilvēkiem, kuriem nav nekādu citu īpašumu kā tikai bērns (ja vien tas ir īpašums!), kuru Anete, strauji izšķirdama strīdu, pievāca sev. Nemaz nerunājot par to, ka sabiedrība okšķerējot bāztu degunu viņu guļamistabā, šķiršanās process pats par sevi prasītu milzumu laika, kura tā jau nepietika, lai nopelnītu dienišķo maizi. Abi klusībā vienojās iztikt bez šās procedūras. Viņiem nebija vajadzīga sabiedrības vīza, lai paziņotu, ka šķīrušies, un Anete izvairījās viņus pamudināt uz šādu soli. Viņai bija savi apsvērumi.

Pagaidām Anete centās pasargāt abus no nejaušas satikšanās viņas dzīvoklī un mēģināja izturēties pret abiem objektīvi. Lai nebaidās, ka viņa gribētu tos ietekmēt, bet lai nelāga kaislības pašas par sevi pagaist; ko lai dara, ja tās spēj viņus novest līdz nožēlojamiem pārkāpumiem, lai atriebtos vai paši sev apliecinātu savu brīvību! Labāk neprasīt no viņiem savas vainas nožēlošanu, tad viņi ātrāk to nožēlos paši. Mēdz būt kļūdas, no kurām otrs nevar pasargāt: ikvienam pašam jāsamaksā par pieredzi. Anete uzlika sev par pienākumu nekā neredzēt, nezināt un nekad neiejaukties bērnu personīgajā dzīvē. Šajā no sliedēm izsistajā, bēdīgajā divu cilvēku dzīvē, kuri pakļauti visādiem acumirklīgiem neprātiem, un patlaban no tiem viņus atturēja tikai apziņa, ka rodama kaut kur (tuvu vai tālu, pēc viņu pašu ieskata) neitrālā josla, kurā ieejot abiem nekad neprasīs norēķinu un nekad neviens nemēģinās atturēt. «Nāc, kad tu vēlies! Ej prom, kad vēlies! Tu man neesi pateicību parādā! …» Ne Marks, ne Asja to neizmantoja ļaunprātīgi. Tomēr ikviens zināja, ka tam ir šī osta, kur var atslābināt sasprindzinātos nervus un dažus mirkļus atpūtināt pārgurušo miesu un dvēseli.

Un arī ar šo patvērumu tiem nepietiktu, ja abiem nebūtu laužņu, kas neļāva atdoties nodevīgajai dvēselei, — trūkums, izsalkums, tie tirda jauno miesu un neļauj vaļu negausīgiem sapņiem, atriebībai, alkām un skumjām. Ik rītu vajadzēja doties dienas iztikas meklējumos, un ik vakaru bija vai jākrīt no kājām aiz paguruma un izsalkuma.

Asja stenografēja lekcijas un referātus pa divsimt trīsdesmit vārdu minūtē, pavadīdama piecas līdz septiņas stundas nepārtrauktā sasprindzinājumā. Jaunā sieviete to neizturētu, ja viņai nebūtu nelokāma griba un tērauda organisms: dzirde, pirksti, smadzenes. Bet cik gan nebija misēkļu, iekams Asja iemācījās savu amatu! Viņa gāja mājup no darba tukšu dvēseli, iekritušām acīm; galvā nebija nevienas vienīgas domas, tikai vārdi, uzdrukātie burti, kas trīskāršos auļos zibēja garām kā uz ekrāna . . . Pietiek! Pietiek! . . . Viņa bija ar mieru mesties ar galvu ekrānā … Jā, ietriekt sev lodi deniņos. Asja pārdeva savu brauniņu, lai nekristu kārdināšanā to izdarīt. . . Bet tad (vai nu cilvēks nobeidzas, vai pierod) viņa pierada. Un, ja esi labi ievingrinājies, ja prāts ir možs un apķērīgs, prot izmantot vai izaicināt gadījumu, tad šajā amatā iespējams sasniegt neatkarīgu un labi atalgotu stāvokli: var braukt līdzi uz kongresiem vai pavadīt delegācijas uz ārzemēm. Taču pagaidām vājo govju ganāmpulks bija pārāk liels! . . . Asja arī piederēja pie tām, to viņa konstatēja, apskatīdama savu kalsno stāvu Anetes vannā. Anetei bija šī greznība — vanna, un Asja nekautrējās to izmantot. Tas gan arī bija vienīgais, ko viņa neatraidīja. Tomēr Anete iekārtojās tā, ka, dabūjusi rokā Asju, iegrūda tai kādu maizes vai gaļas šķēli, ja neņēma labprātīgi, tad uzspieda ar varu, un Asja to kāri notiesāja, visu laiku apgalvodama, ka neesot izsalkusi. Vaņa ātri vien apguva šo rotaļu, un, kad māte viņu atrada ēdam brokastis, puisēns stiepa tai pretī uz dakšiņas uzdurtu kumosu, sacīdams:

— Ver vaļā knābīti!

Asja nezināja, vai smieties vai dusmoties, taču mazajam bija tik nevainīgs izskats, ka, saraukusi uzacis, viņa nolaida plakstus un atvēra muti: kumoss nozuda kā akā. Anete piestūma Asjai krēslu; tūlīt uzradās arī šķīvis, kuru, joprojām atteikdamās, viņa iztukšoja līdz pēdējai kripatiņai. Asjai bija vilka ēstgriba. Taču nedrīkstēja ļaut to manīt. Tad viņa spēji atgrūda šķīvi un sašutusi pietrūkās kājās.

Asja joprojām ietiepīgi skaitās uz to, ko bija pievīlusi (nē, nevis pievīlusi! . . .), kam bija nodarījusi pāri (nē, ne tik! Viņa nepieļāva domu, ka tam būtu kādas tiesības!), ko bija dziļi aizskārusi (pieļausim! Ja viņam tā tīk… Es taču atriebos!). Atriebos, — bet par ko? Asja labprāt vēlētos, ka viņai uzdotu šādu jautājumu, lai varētu atbildēt pati sev, izteikt visu to neizprotamo un neskaidro, kas lauzās ārā pie apziņas sliekšņa. Asjai pat trūka smalkjūtības, un viņa, gribēdama izraisīt Anetē pretsparu, izrādīja tai savu apslēpto naidu. Anete likās to nedzirdam. Viņa neatbildēja. Uguns apdzisa, jo nekas to neuzpūta liesmās. Asja atgriezās savā netīrajā viesnīcas istabā (viņa ietiepīgi atteicās telpas mainīt), neatvieglojusi savu naidīgo noskaņojumu.

Tomēr, pakļaudamās kaut kādām dīvainām sirds novirzēm, Asja kopš aiziešanas no Marka nekad vairs nespēra kāju savā vecajā darba vietā un nikni dzina prom no atmiņas otra vīrieša tēlu. Jaunā sieviete vairs negribēja atcerēties pat viņa vārdu… Lai arī cik Asja ziņkāri, līdz pat nekautrībai mēdza rakņāties slepenajos dvēseles uzbrāzmojumos, šeit viņa vairījās ieviest skaidrību. Tikai pēkšņa niknuma lēkme, saņemot no Džanelidzes atklātni, lika izlauzties uz āru patiesām, apslēptām domām, kuras viņa turēja ieslodzītas. Atklātne — trīs nenozīmīgi vārdi («Atbraucu labi. Paldies!») — tūdaļ tika iemesta atejā, un Asja uzslapināja tai virsū. Viņa staigāja, pilna nežēlīga naida. Un piepeši pamanīja, ka ļaunums pret Marku izgaisis: ļaunais prāts nu vērsās pret šo otru vīrieti. Nolēmusi beidzot izpētīt visu to neskaidro, ko loloja dvēseles dziļumos, Asja atrada, ka tik rūpīgi krāto aizvainojumu vairs nav, un jutās pilnīgi atbruņota. Ja arī līdz šai dienai viņa uzskatīja Marku par savu parādnieku, tad tagad parādu bija pilnām no viņa piedzimusi; nu tie bija norēķinājušies. Asja pieļāva (ko allaž bija atteikusies atzīt), ka pievīlusi Marku. Ne jau nu gluži tai izpratnē, kā viņš un citi uz to skatījās. Asjas rīcība nozīmēja daudzkārt mazāk nekā nodoms to izdarīt. Notikušais fakts skāra tikai viņu, nevis Marku; viņai vienai jātiek galā ar savu sirdsapziņu: viņai pietiks savas pašas nicināšanas, savas pašas derdzīguma, lai nosodītu šo rīcību, lai nosodītu sevi pašu; kāda daļa gar visu to Markam! Taču ļaunākais šķita kaut kas cits — tas, ka Asja jau pirms šā notikuma mēnešiem ilgi bija savās domās viņu pievīlusi; augām naktīm, gulēdama cieši līdzās vienā gultā ar vīru, tā bija tiekusies prom no viņa — tāla, sveša un naidīga. Ko gan nozīmēja aizmiršanās mirklis salīdzinājumā ar ilgstošo, neatlaidīgo un priekšlaikus nodomāto pievilšanu, kādu viņa izdarīja domās klusēdama, sakodusi zobus? Notikušais fakts nebūt nenostiprināja šo atsvešinātību, bet gan to izbeidza. Jā, tas pat atbrīvoja Asju no pievilšanas domās. Ar dabai raksturīgo paradoksu tieši šajā mirklī, kas bija aizritējis un vairs neatkārtosies, kad Asja ļāvās svešām skaujām, viņa atbrīvojās no nodevīgajām, uzmācīgajām alkām un no jauna atguva savu lielo, dziļo, uzticīgo, vienīgo mīlu uz Marku. Taču neviens cits kā vien viņa nebūtu varējis to saprast, un arī pati Asja gainīja prom šo domu. Lai šo domu atvairītu, viņa aicināja palīgā visus iecirtīgos un ļaunos protesta spēkus. Tomēr šoreiz doma ielauzās pa kaut kādu plaisu. Asja glabāja to pie sevis. Nekad viņa nevienam to neuzticēs, necentīsies neko grozīt. Kas padarīts, tas padarīts. Asja aiz lepnuma apmaksāja vekseli, kuru muļķības dēļ bija parakstījusi; viņa uzņēmās savu maldu sekas. Taču, lai gan dvēselē Asja nemīkstināja šās rīcības novērtējumu, kura izraisīja sakaru pārtraukšanu, mīla, ko viņa vairs neapslāpēja, mīla uz Marku radīja brīnumu, iemācīja viņu novērtēt savu rīcību ar Marka sirdi, nevis ar savējo. Un Asja pievienojās Marka ciešanām un naidīgajam noskaņojumam pret sevi, kurš viņu nosodīja, — lai gan vienatnē viņa nodomāja:

«Tās bija manas tiesības.» (Asja ietiepīgi palika pie sava uzskata.) Un tam ir tik niecīga nozīme! Nedomāsim vairs par to!

Bet nu viņai vairs nebija tiesības nedomāt. Šīs tiesības piederēja citam:

«Nabadziņ! . . . Manu lielo puisēn! . . . Viņš mani nīst! Es viņu pazīstu. Nekad viņš nepiedos … Jo ļaunāk man! Jo ļaunāk viņam! …»

Nonākusi pie šāda slēdziena, Asja ar aziātisku fatālismu atzina bankrotu. Spriedums bija pareizs. Viņa kritusi maldos. Viņi abi krituši maldos. Nav ko kavēties neauglīgās nožēlās un sirdsapziņas pārmetumos. Lai Marks piedod vai nepiedod, kā viņam tīk! Viņa, Asja, ir piedevusi. Un tagad uz priekšu, lai redzētu sava likteņa turpinājumu! Asja devās uz Norvēģiju, kur viņu sūtīja par stenogrāfisti uz kādu kongresu. Viņai bija apbrīnojamas spējas atdzimt — piedzimt no jauna. Viņa pameta pagātnes sasisto gliemežnīcu.

*

Marks joprojām palika tai pielipis. Viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kas nespēj iztikt bez konta grāmatām. Tie nepieraksta rēķinus uz papīra strēmelēm. Un neprot neko aizmirst.

Jāatzīst, ka šajā gadījumā daudz izdevīgāk bija iegrāmatot Markam nekā Asjai. Ko aiziedama atstāja Asja? Viņam nodarīto kaunu. Marks ar rūgtumu to atgremoja vairāk reižu. Viņš nekādi nevarēja izskalot vien savu muti. Ilgi viņš juta drudža rūgtuma garšu; Markam šķita, ka visas drēbes ar to piesūkušās; likās, — vienalga, lai kur viņš ietu, citi jūt šo smaku. Un vēl krietnu laiku Markam uzbruka pēkšņas ciešanu, greizsirdības un mīlas lēkmes; viņš drebēja no aizvainota lepnuma un neciešamām atmiņām. Ja šīs lēkmes Marku sagrāba uz ielas, viņš steidzās atgriezties mājās, lai paslēptos no citu acīm. Anete, to pamanījusi, nemēģināja ielauzties pie dēla ar varu; viņa atstāja Marku vienu: nojauta Aneti brīdināja, ka viņa, kā jau sieviete, arī vainīga dēla nelaimē un tikai kairinātu brūci, radot asu naidu. Un tā tas arī bija! Šādos brīžos Marka naids pret Asju vērsās pret visām sievietēm. Pietika ar to vien, ka tam pieskārās sievietes roka vai kāda garāmgājēja viegli piedūrās, kad Marks jau riebumā nodrebēja. Līdzīgi senajiem gleznotājiem, kas attēlo uz mūžīgām mokām nolādētos, Markam zem ikvienas kleitas vīdēja alkatīgā pekles rīkle — «miesas kārības sātans», kas tirda un apgāna cilvēka miesu. Marks bija laimīgs, ka viņam ir dēls. Ja būtu meita, viņš to neciestu ne acu galā. Taču vajadzēja tikai ieskanēties Vaņas balsī kādai neapzinātai vai apzinātai intonācijai (kā lai zina, kas prātā šādiem maziem pērtiķēniem?), kura atgādināja Markam, ka puse bērna ir miesa no Asjas miesas, viņš spēji atkāpās un atgrūda Vaņu. Dažreiz aizritēja vairākas nedēļas, kopš viņš puisēnu neapciemoja.

Uzmācīgā naida apmātībā, kas it kā magnēts turēja savā varā Marku, viņu vajāja ne tikai Asjas miesa, kuru viņš domās arī pats vajāja, tīkodams iznīcināt, bet arī gars . . . Kas gan var izšķirt, kur beidzas viens un sākas otrs? Tiem, kas mīl viens otru, un arī tiem, kas nīst viens otru, gars ir miesa, garu var uztvert ar ožu, garšu, var taustīt, pie tā var pastrādāt varmācību, var plēst nagiem, plosīt zobiem. .. Marks nikni vērsās pret Asjas garu. Viņš domās no jauna pārcilāja citu pēc cita visus sievas vārdus, visas domas, kas dienu pēc dienas daudzu mēnešu laikā bija kalušas dzelzi pret viņa vārdiem un domām. Marks salauza Asjas domu dzelzi un uzlasīja salauztos gabalus, lai tos vēlreiz pārlauztu, un līdz asinīm sagraizīja sev rokas. Asjas domas bija no cieta tērauda! Tās aizstāvējās, uzbruka, pat salauztas iecirtās viņam miesā. Iecirtās tāpēc jo vieglāk: brūcēs palika metāla šķembas.

Marks nikni pretojas krievu komunisma dogmām, par kurām Asja, pati tās neatzīdama, noskaitusies strīdējās ar Marku tikai dumpošanās dēļ vien pret vīru, pret viņa individuālistiskajām idejām (kas tomēr vēl nesen bija arī viņējās) un pret to dzīvi, kādu viņš Asjai piespieda dzīvot, un, spītēdams viņai, lai justos vēl tālāks, iecirtīgi aizstāvēja individuālismu, kuru Asja noliedza un nozākāja. Marks iestiga tajā līdz kaklam, tā, ka pat elpas pietrūka, jo individuālists — ja tikai viņš nenoplēš režģus, kas ved uz mistiskās intuīcijas garo tuneli, kura galā nakts tumsā mirgo pāris zvaigžņu, — ir iemūrēts pats sevī; brīvs no ārpasaules — jā! Taču par kādu cenu? Mūžīgi ieslodzīts sava karcera četrās sienās! Notiesāts uz mūžu dzīvot kā kurmis, kas rok pazemē savas ejas… Taču kurmis tomēr reiz iztraušas no tām ārā. Bet, kad iztraušas ārā šie inteliģenti un šie individuālisti, kas sevi dēvē par neatkarīgiem, — ko tie gan uzcēluši?

Lai nostiprinātu savu ticību (vai arī cerību), kuru pārāk daudzās šaubas, pārāk lielā pieredze jau bija iedragājusi, Marks šais mēnešos sadraudzējās ar savu kādreizējo Sorbonnas biedru Felisjēnu Leronu.

Lerons nebija tik turīgs, cik slavens zinātnieku aprindās ar saviem dažādiem apstarojumiem pakļautās nitrocelulozes reakcijas pētījumiem. Viņš nodevās savam darbam, vairīdamies ne tikai no jebkuras darbības, bet arī no visām sociālistiskās cīņas atbalsīm, pilnīgi vienaldzīgs pret pagājušo, pašreizējo un nākotnes traģēdiju, kādu pārdzīvoja Francija, Eiropa, visa cilvēce. Tas būtu pretīgi, ja šī neieinteresētība neattiektos arī uz viņu pašu, uz viņa komfortu, personīgiem panākumiem, uz visu, kas neskāra viņa darbu. Un šo darbu Felisjēns Lerons veica visneizdevīgākajos apstākļos, nesaņemot no valsts nekādu naudas pabalstu, lai iegādātos instrumentus un realizētu gausos un sarežģītos mēģinājumus ar visprimitīvākajiem līdzekļiem par paša ietaupīto naudu, pa pusei sagruvušas barakas pagrabā, šaurā kā pieliekamais skapis, kur varēja iekļūt gandrīz vai tikai četrrāpus un no kura bira lejā apmetums, pa visām plaisām pūta ledains vējš un tecēja lietus.

Felisjēnam Leronam bija jātērē sava niecīgā alga, lai segtu vissteidzamākos izdevumus. Viņš to darīja negauzdamies un bez jebkāda izbrīna, it kā tas būtu gluži dabiski. Zinātnieki allaž tā rīkojušies, jebkurā laikā un jebkurai valsts iekārtai pastāvot. Viņiem likās nepiedienīgi darīt to zināmu sabiedrībai. Viņi uzskatīja to par goda lietu, tāpat kā zēni, kas nicina tos, kas pinkšķ katra nieka pēc un skrien sūdzēties skolotājam. Nav nekāds lielais nopelns sasniegt rezultātus ar tādām lieliskām laboratorijām, kādas ir amerikāņu eksperimentētāju rīcībā. Slepenībā tos apskauzdami, — jo pašiem taču bija jālāpa sava sagrabējusī aparatūra ar misiņa stiepli un knaiblēm, — viņi lepojās ar to, ka ir franči. Tomēr visjocīgākā bija viņu pieķeršanās pastāvošajai valsts iekārtai: nebūtu iespējams atrast niknākus pretiniekus jebkuram sociālajam apvērsumam; šajā ziņā viņu attieksme bija kopēja ar visiem godīgajiem iedzīvotāju vidējiem slāņiem, kuri šolaik spiesti ciešāk sajozt vēderu: viņi ir strādīgi un paklausīgi vergi, viņiem nav nekā ko zaudēt, ja notiktu kāda pārmaiņa, taču vārds «boļševisms» vai «komunisms» vien liktu viņiem raustīties krampjos. Un nemēģiniet iegalvot, ka viņu darbu tur novērtētu un atalgotu labāk! Viņi nevēlēsies nekā zināt. Līdzīgi tām liekuļoti kautrajām meitenēm, kam mūžīgi šķiet, ka visur kāds tīkotu nolaupīt to tikumību, viņi apsedzas abām rokām, lai pasargātu savu dārgo brīvību. Taču neatskārš, ka šis dārgums ir diezgan stipri aizskarts! Visi dēkaiņi to izmantojuši kā pirms, tā arī pēc svētās demokrātijas nodibināšanas (gan uz papīra). Palika pāri tikai tas, ko liekēži netīkoja iegūt. Palika pāri tikai šo veco meitu, šo godīgo vīru gods. Viņi sargā šo noraidīto preci vairāk nekā acuraugu. Viņi pārtiek vairāk no fiktīvām, neesošām, nekā reālām mantām. Uzturēt šo īpašuma ilūziju bez ienākumiem ir pārvaldītāju māksla. Tie, kurus viņi aplaupa, ir vēl pateicīgi daiļrunībai, ar kādu šie kungi apsargā slepeno dārgumu (tik slepenu, ka neviens pat nenojauš, ka tāds pastāv) — viņu brīvību… Brīvi, brīvi — attieksmē uz šo vārdu, ko var locīt, kā vien tīk, — gan laupītāji, gan aplaupītie ir vienisprātis.

Marks, kas ar tādu pašu iecirtību aizstāvēja strīdos ar Asju šo iedomāto brīvību (viņš, sasprindzinājis kaklu, dižojās ar to kā ar kaklasaiti), pēkšņi atklāja visu tās komiskumu, ieraugot to pašu kaklasaiti ap Felisjēna kaklu, un pamanīja, ka tā viņu žņaudz.

— Ak tu muļķi! — Marks sacīja. — Ir gan ar ko lepoties. Ko tad tev dod šī tava brīvība?

Felisjēns apvainojies paraudzījās viņā. Tad ar cieņu atbildēja:

— Te runa nav par labumu. Pasaulē vēl ir citas vērtības.

— Kādas tad? Vai tava daiļā dvēsele? Ak, tu vecā koķete! Tu tai uzsmaidi, raudzīdamies spogulī? Bet visiem citiem uz to nospļauties!

— Es tevi nesaprotu, — Felisjens lēnprātīgi, tomēr noskumis atteica. — Es tevi allaž esmu pazinis kā tādu, kas greizsirdīgi sargā savu neatkarību. Par kuru vai par ko tu šodien pukojies?

Marks nokaunējies nodomāja, ka viņa izaicinošais tonis ir rikošets tiem akmens oļiem, kurus Asja mēdza mest viņam pašam, un pietvīka, taču vēlāk Marku sāka mākt smiekli. Viņš atriebās par savu sakāvi paša karikatūrai. Taču, izpratis sava piktuma slepenos iemeslus, Marks nebūt nekļuva iecietīgāks. Gluži pretēji! Viņš dedzīgi mēģināja pierādīt Felisjēnam, cik maz, cik niecīgi maz vērta viņa tā sauktā neatkarība. Ar acīm redzamu negodīgumu Marks nopēla šo zinātnes askētu, kas līdzīgi svētajam Franciskam izvēlējies sev par draudzeni nabadzību, nopēla par to, ka tas neiziet ārā no savas celles un nepamet nesavtīgo darbu, lai dotos cīņā pret sabiedrību un notiesātu sociālo netaisnīgumu. Miermīlīgi, aiz pārsteiguma ieplestām acīm Felisjēns klausījās un slaucīja monokļa stiklus. Viņš bija maigs, maigs, bezgala maigs. Lielas, lempīgas rokas, kas uzreiz kļuva veiklas, tiklīdz rīkojās ar kolbām, drukns augums, tūļīgas kustības, īsas, drebošas kājeles, īsts kurkulēns, vārdu sakot, gausā domāšana. Viņš atbildēja:

— Ko tad es varu? Ko varam mēs? Es neesmu Einšteins vai Lanževēns. Un arī viņi — ko lielu gan viņi panākuši ar saviem protestiem? Viņi būtu rīkojušies prātīgāk, nodarbodamies tikai ar zinātni. Ik stunda, ko viņi pavada, nenodarbodamies ar zinātni, ir neatsverams zaudējums. Zinātne ir mūsu mājas. Ikvienam jāpaliek savās mājās.

— Noslauki vismaz savu durvju priekšu, kā teicis Veimāras sirmgalvis [304] .

— Nu nē! Tu iedomājies, ka es slaucīšu ielu? Man pietiek darba, turot tīrus savus darba instrumentus un pārbaudot savus svērumus. Lai ikviens noņemas ar savu darbu! Ja visi tā darītu, pasaulei, nudien, neklātos slikti.

— Haizivis arī dara to pašu.

— Un sīkās zivteles arī.

— Un vai tu uzskati, ka tas ir pareizi?

— Tāda nu reiz ir pasaule. Es to neesmu radījis. Un ne jau nu mēs šo pasauli pārveidosim.

—Tu sagandē to. Tava zinātne kalpo haizivīm. Visi jūsu pētījumi nekavējoties tiek izmantoti slaktiņam. Tu esi slepkavu rokaspuisis. Vai tevi nesatrauc doma, ka tavi organiskie nitroderivāti un visvisāda veida apstarojumu iedarbība uz tiem palīdz apgaismot jautājumu par spridzināmo vielu noturīgumu un saglabāšanu? Visus nepieciešamos materiālus iznīcināšanai — sprāgstvielām, smacīgajām gāzēm, visus šos iprītus, tolus, melinītus, fosgenus, arsēnus viņiem apgādājat jūs, ģeniālie kretīni!

— Tās pašas vielas, kas var iznīcināt, var dziedēt un kalpot cilvēkam. No tām var pagatavot krāsas vai smaržas, vai zāles. Tā nav mūsu vaina, ja ļaunums un labums ir vienas un tas pašas monētas divas puses. Tāda ir īstenība. Mēs konstatējam, mēs izskaidrojam, mēs analizējam, sintezējam, taču mums nav jānostājas neviena pusē.

— Nesatraucami kā pati daba? Ērmu dzimums un paši ērmi…

— Turpini vien, turpini vien.lernas hidra [305] . . .

— Jūs esat hidras galvas.

— Un tu tātad esi Herkuless?

— Ai, cik žēl, ka man nav viņa bicepsu! Galvenais cilvēces vēsturē, tās eksistences jēga ir pakļaut savai varai dabu. Bet tagad pakļāvējs pats ir pakļauts. Jūs esat nodevēji. Jūs visus vajadzētu pielikt pie kauna staba!

— Vai tu gribi iznīcināt zinātni? Pārskaities Marks iekliedzās:

— Visu civilizāciju vajag iznīcināt!

— Nolādēto boļševiki Brauc uz Maskavu!

— Un kāpēc gan ne?

Marks iekoda sev mēlē. Viņš dusmojās par to, ko bija izteicis. Tomēr atsaukt teikto negribēja.

— Aizmēzt visu ,… — viņš piebilda.

Felisjēns izsmējīgi, tomēr joprojām miermīlīgi uzkūdīja:

— Pasaules radīšana jāpārveido. Pirmais mēģinājums nav izdevies. Sāksim no gala . . .

— Tikai ne es! — iesaucās Marks. — Pietiks vienas reizes. Es laižos lapās.

Aiziedams Marks aizcirta durvis. Felisjēns pietrūkdamies nolamājās:

— Ei, velns parāvis! Esi piesardzīgāks! Visus traukus man sadauzīsi. Būda vēl sabruks čupā!

Šis tik mierīgais cilvēks savukārt noskaitās. Toties Marks nomierinājās. Viņš sāka smieties:

— Viņam kolbas dārgākas par cilvēkiem!

Taču nebūt nebija lepns par lomu, kuru tēlojis. Faktiski viņš bija nopēris pats sevi, nevis Felisjēnu. Turklāt vēl pieļāvis, ka tas notiek ar Maskavas rīkstēm . . . Viņš vai salēcās aiz sašutuma:

—  Nekad! Nemūžam! Viņi mani neiegūs! Divas jaunas strādnieces, ejot garām, uzsauca:

—  Bet citus ir ieguvuši!

Pārsteigts Marks atgriezās. Meitenes jau bija tālu, viņas gāja raitiem soļiem, taču viena, iedama teciņus, pagrieza kaklu kā dzērve un parādīja viņam mēli.

— Iegūs gan tevi!

*

— Neiegūs vis! . . . Arī jūs ne, sievišķi (lai nolādēta jūsu — sieviešu smaka! Visa mana pārpalikušā mūža nepietiks, lai no tās tiktu vaļā . . .), arī jūs ne, Maskavas milži… Es jums nepadošos. Kā vecā gvarde. Es vis nemiršu. . . Taču ne jau nu

jums es saku maršala sulīgo vārdu [306] ! Bet gan tiem domas hermafrodītiem, tiem zinātniekiem, kas ar muļķīgu augstprātību īsteno necilvēcīgo «zinātni zinātnes labā», neraizēdamies, kādi rezultāti no tās būs cilvēcei…

Un te nu gadījumam labpatika, ka Marks, palicis stāvam pie antikvāra izliktajām grāmatām, joprojām purpinādams un pārlapodams kāda slavena bakteriologa grāmatu, apstādināja savu ievingrināto skatienu pie banālas karikatūras, kur bakteriologs attēlojis pats sevi — zinātnieku, kas vaiga sviedros nopūlas, lai radītu lipīgo slimību izraisītāju. Mikrobu radītājam — ak vai! — nebija laimējies līdz šim to veikt; viņš gaužām nožēloja, ka vēl nav izdevies «spīdoši aizpildīt šo robu»: pārveidot saprofītu mikrobu slimību radošā mikrobā. Viņš mierināja sevi ar domām, ka vismaz spoži atrisinājis uzdevumu — atdevis patogeniem mikrobiem zaudēto virulenci, pastiprinot to aktivitāti līdz tādai pakāpei, kāda vēl līdz šim nav pieredzēta. Zinātnieks bija bezgala apmierināts ar savu rūpīgo darbu — kultūru audzēšanu un sevišķo, pakāpeniski pastiprināmo potēšanas metodi, ar kuru viņam izdevies realizēt šo varoņdarbu: sākot ar jaunu peli, pārejot pie vecas, vēlāk pie jaunas jūras cūciņas un tad atkal pie vecas, pēc tam pie auna, suņa — secīgi pie nākamā numura … Un rīt pienāks kārta cilvēkam!

Marks sāka skaļi smieties. Tev, Moljēr! … Un uz ko tu vēl gaidi, Žil Romēn? . . . Vēlāk Marks atcerējās, ka tomēr drūmajās dienās, kad Eiropai draudēja gāzu karš, neviens no ievērojamākajiem zinātniekiem, pat no tiem, kas patiesi vēlējas to novērst, nebija ar mieru pakļaut savus zinātniskos pētījumus valsts glābiņam. Zinātne Űber alles![307] Un Marku atkal sagrāba dusmas … Nepietiek ar to vien, ka šie inteliģences maniaki aizbildinās ar nesavtīgumu! Grib glābt savu dvēseli? Tas man patīk! Bet viņi taču grūž postā manu dzīvi. Labāk viņi būtu grūduši postā savu dvēseli un glābuši man un citiem dzīvību. . . Viņi ļaunprātīgi izmantojuši savu varu. Un atbildēs par to, turklāt smagi. Nākotnes proletāriešu sabiedrībai būs tiesības tos no jauna iekalt važās, vismaz pakļaut sabiedrisko orgānu kontrolei. Un pat varbūt būs jāslēdz dažas laboratorijas, jāaizliedz kādam pētījumi. Kāpēc gan ne? Primumvivere [308] … Sabiedriskās labklājības diktatūra pār zinātni. . .

Atkal Marka ceļš veda uz Maskavu. Viņš izlamājās .. .

— Nē, nē un nē! . . . Esmu nolēmis glābt savu individuālismu, tikai neieslēdzoties tajā kā tornī. ..

Felisjēna ļodzīgais tornis ar tā kolbām un spirta lampiņām . . . Marks atkal redzēja viņu ar Asjas cietsirdīgo smīnu ap lūpām … Šis smīns tikpat labi attiecās arī uz Marku pašu. Marks noskaities notrausa to ar delnas virspusi kā mušu. Taču muša atgriezās no jauna. Atgriezās, lai uzmestos viņam uz lūpām. . . Marka mute savilkās rūgtā smīnā par neauglīgā individuālisma veltīgumu un tukšumu, kurš izolēts no visiem pārējiem cilvēkiem. Tas nebūtu nekas, ka personīgais glābiņš atgādinātu patmīlas nāves grēku, ja vien tas būtu iespējams. Tas nebija iespējams, jo tā ir bezjēdzība. Kā lai glābj koka zaru, ja pats koks lemts iznīcībai? Pieļaujot pat to, ka zars vēl zaļotu, kad koks jau gājis bojā, tās būtu tikai koka pēdējās trīsas, zars drīz vien nokalstu. Atspiests atpakaļ pie sava «es», Marks, to pētījot, atzina, ka šis «es» dzīvo un pārtiek no sulām tikai to kanālu dēļ, kas viņu vieno ar kolektīva «mēs». Lai glābtu sevi, jāglābj šis «mēs» vai jāiet kopā ar to bojā . . . Bet kā tad mirušo tautu un aizritējušo gadsimtu ģēniji? Jā, viņi ir jūrā iemesta pudele, pēdējais sauciens, kad viss zaudēts! Kā nekā vajag taču iesaukties! Bet kādi vārdi būs man, Markam, ko sacīt, vārdi, kas būtu cienīgi dzīvot vēl ilgi pēc mums? Un ja nu man tādu nav … (Ja man tādu vēl nav . . . Kas zina, varbūt vēlāk būs? . . .) Vai tad mans pienākums nav līdz pēdējam mirklim cīnīties grimstošā kuģa labā? Nekas neattaisno to, ka cilvēks nošķiras no tiem, kas cīnās, vienīgi ģēnijiem un svētajiem tas ļauts, jo tie nav mērojami ar kopējo mērauklu un iesaistās vēl grūtākā cīņā, pārceldami cīņas arēnu mūžībā; te nepieciešama pilnīga pašatteikšanās, pašuzupurēšanās, kas iet «pāri maniem spēkiem», — sacīja Marks. «Jāgrib tikai tas, kas ir pa spēkam. Taču tas viss, kas ir manos spēkos, man jāgrib, un es to arī gribu. Es gribu glābt savas brīvības zaru un reizē ar to gribu glābt arī visu koku. Glābjot koku, es vēlos pasargāt tā saknes no grauzējiem, gribu rīkoties par spīti draudošajām briesmām. Tie, kas tīko palikt mierā, pasargāti no triecieniem, nogrimuši domās kā polsterētā krēslā, un nav nekas cits kā mazdūšīgi un egoistiski mietpilsoņi. Cēlie idejiskie dzenuļi, ar kādiem tie maskē savu gļēvumu, padara šo gļēvumu vēl vairāk nicināmu. īstais individuālisms allaž riskē, norēķinās un, ja vajadzīgs, prot arī zaudēt. Kāpēc gan ne? Es esmu tikai bandinieks uz šaha galdiņa, citi cīnīsies pēc manis. Mūsu devīze — nekad nepadoties, turēties līdz pēdējam vīram!»

Lai sev parādītu, — atspēkojot Asjas pārmetumu, kas joprojām vajājot skanēja Markam ausīs, — ka viņa individuālisms spēj darboties, ka tas nav neauglīgs, viņš meklēja grupas, kurām piebiedroties. Starp idejām, kuru karogi plīvoja vējā (Marks būtu gluži labi izticis bez karogiem, taču cilvēkiem vizuļi nepieciešami), bija trīs, kas piesaistīja Marka uzmanību, kurš alka darbības: gara neatkarība, miers, Eiropa. Kara laikā visas trīs tika vajātas, un tas liecināja tām par labu. Līdzīgi Forēna republikai [309] tās bija «skaistas impērijas laikos». Bet kas palicis pāri no to plauksmes? Marks aizdomu pilns, tomēr ziņkārs gāja tās apskatīt. Un atrada meklētās diezgan sliktā sabiedrībā. Kādreiz visu pamestās skaistules tagad bija daudzu ielenktas. Marks piespiedās pārvarēt derdzīgumu, kādu izraisīja Penelopes aplidotāji — jauni un veci dēkaiņi, kas bija iekārtojušies šīs dāmas alkovā, ja ne gultā, kura tomēr tos vilināja mazāk nekā viņas bagātīgi klātais galds. Pirmo vietu šeit ieņēma rūdītie politiķi, kuri savu sevišķi lunkano mugurkaulu dēļ allaž prata ielavīties jebkurā partijā, ko vadīja cēli ideāli, un tūliņ piesūcināja tās ar savu aizdomīgo dumbrāja smaku.

Pa labi, pa kreisi, visapkārt no zemes bija pacēlušies kurmju rakumi, kurus dēvēja par domas internacionālēm, rakstāmgalda piederumu penklubiem [310] un kongresiem, visvisādas inteliģences apvienības, pār kurām slējās pāri Literatūras un mākslas pastāvīgā komiteja pie Nāciju līgas! Nokļūt līdz šīm virsotnēm šo slavenību rindās nebija ko cerēt. Pieļaut domu, ka šī vieta nav tik rūpīgi apsargāta, kāda tā tomēr noteikti bija, šķita bezjēdzīgi: jo augstāk cilvēks paceļas, jo mazāk darbojas. Komitejas locekļi nedarbojās nemaz, viņi to vien darīja kā pastāvīgi noturēja sēdes, jo bija par daudz ērti iesēdušies savos krēslos! Un Marks nebija pārāk ilgi — ne jau nu savas vainas pēc — pacēlis sēžamvietu no krēsla; viņš juta nepieciešamību soļojot pierādīt sev savu esamību. Viņu bija pārņēmusi dziņa darboties. Lejā, līdzenumā, drīzāk rodama izdevība sastapt «darbojošos».

Viņš tos arī sastapa saliedētās rindās vicinām dūres un saceļam kņadu laikrakstu lappusēs un starptautiskajos banketos. Taču tas viss notika šauru savu profesionālo interešu dēļ, savu autoru tiesību aizsardzības dēļ, savu grāmatu, tulkojumu klajā laišanas, grāmatu tirgotavu propagandas labā pēc principa: pakalpojums pret pakalpojumu. Mums nav viņus ko pelt — autoru vēlēšanās, lai viņu darbus lasītu, ir pilnīgi likumīga; kaut kā taču jādzīvo! Bet mūsu Marks, kas bija mazāk iecietīgs, neuzskatīja, ka tā būtu nepieciešamība. Viņu nevaldzināja ideālisms, kas «ienes peļņu». Lai domā, kas vēlas, par laupījumiem, kad kauja būs beigusies! Tagad cīņa tikai sākas. Tagad jāmeklē nevis personīgs labums, bet gan briesmas. Markam nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai pārliecinātos, ka tiekšanās pēc personīga labuma nomāc visas pārējās intereses un kavē viņa biedru darbību. Tiekšanās pēc labuma spieda viņus tik daudzus saudzēt, ka beidzot viņi atzina par labu visu šai pasaulē, arī bozes sitienus pa citu mugurām un visu brīvību iznīcināšanu, lai tikai pasaule atzītu pašus, tas ir, viņu produkciju, un par to samaksātu. Tas bija apbrīnojami, kā šo pieredzes bagāto profesionāļu modrās acis aizmigloja spējš aklums, tiklīdz tiem vajadzēja redzēt sabiedriskus noziegumus, kuru vaininieki bija amfitrioni, pie kuriem ēd pusdienas[311] vai arī kādreiz cer ēst pusdienas, — Francijas varasvīri, algu un pagodinājumu izdalītāji vai viesmīlīgie diktatori. Tikai pavisam niecīgs daudzums rakstnieku, — vienmēr vieni un tie paši, — kuriem nebija ēstgribas, uzdrošinājās protestēt. Tomēr viņu protesti — tikpat vāji un vienmuļi kā viņi paši, kuriem Marks pievienoja arī savējo, — neizraisīja nekādu atbalsi; protesti atkārtojās no dienas dienā, tāpat kā noziegumi, par kuriem tie signalizēja. Beidzot tos nemaz vairs neievēroja. Vai arī garlaikotais lasītājs mēdza iesaukties: «Atkal?» — un vairs neabonēja laikrakstu, kur allaž lija lietus. Publikai bija vajadzīgi barometri, kas rāda labu laiku, un vardes uz augstākajiem kāpņu pakāpieniem. Tai labāk patīk Klemanss Votels [312] .

Markam pašam kļuva garlaicīgi no šiem slapjajiem protestiem. Galu galā tie pārvērtās par kompromisu ar savu sirdsapziņu, par papildu izeju, kurā varēja iemukt, lai izvairītos no draudošajām briesmām darboties vai paša nespēka nomācošās apziņas. Kad Marks bija parakstījis kādu duci šādu uzsaukumu, drosme viņam saplaka un viņš niknumā salauza spalvu, rakstot sava vārda pirmo burtu «M». Un sava vārda vietā viņš uzrakstīja citu vārdu ar pieciem burtiem. Neauglīgajam protestu tīrumam mēslojums noderēs!

Toties suņu sēnēm, kas pēkšņi vienā naktī bija izlīdušas no pacifisma lecekts, nebija vajadzības pēc mēslojuma. Tavu apbrīnojamu audzelību! Vēl vakar miers bija aizliegts temats. Pat ieminēšanos par to jau uzskatīja par valsts nodevību. Un tagad tas iederējās labajā tonī! Līdzīgi Seviļas tabakas fabrikas strādniecēm, kas mēdza turēt lūpu kaktiņā ziedu, ikviens steidzās izgreznot savu muti vai spalvas galu ar olīvas koka zariņu. Tālu ceļa gabalu no Noasa šķirsta bija veikuši šie baloži! Atradās arī tādi, kas pirms desmit gadiem bijuši kaujas lauka kraukļi un ķērkuši, pieprasīdami pirms laika izlīdušās pacifistu galvas, kas nebija vēl patentētas. Ja jūs par to brīnītos, viņi droši vien jums attrauktu, ka ikvienai lietai savs laiks: vakar — karš, šodien — miers. Marks, kuram bija iedzimtā, no mātes mantotā «nesamierināmība», jau notālēm neuzticīgi nojauta jebkuru izlīgšanas politiku un greizi raudzījās uz šo dīvaino «miera sargātāju» pēkšņo uzbrukumu. No kurienes tiem nāca pavēle? … Viņam nebija ilgi jāmeklē. Miers, ko pusoficiāli veicināja valsts, baznīca, universitāte un augstākā valsts vara, bija lojāls, — tas pats, kas līst kā eļļa no to garīdznieku, pareizāk sakot, rūpniecības lielo uzņēmēju sulaiņu mutes, kuri sludina viņu baznīcās, kuras līdzīgi sarga telpai celtas pie viņu rūpnīcu vārtiem, iepretī krogam vai atklātam namam, lai svētītu ekspluatāciju un iepotētu ekspluatējamiem reizē ar sifilisu un alkoholu evaņģēlisko pazemību, — tas ir legalizētas un parefētas zādzības miers, kas nes peļņu no miera līgumiem, miera izmantotāju miers (vakardienas kara un rītdienas kara izmantotāji allaž ir vienas un tās pašas personas). Nabadzīgi ļaudis nepieder šai brālībai. Viņi nedabū neko. Toties viņu āda gan. Laicīgos labumus viņiem aizstāj ar sprediķiem: bagātnieku dievs vienmēr gatavs apbērt izsalkušo tautu ar miera, ideālisma un mīlas mannu. Vecie jēzi no deputātu palātas makšķerēja zivis, stāstīdami tiem slīpētos Kalna sprediķus [313] ; tie mudināja nozvejotos un zvejniekus mīlēt citam citu, aplaupītos — upurēt savu mantu miera skaisto acu dēļ. Taču sprediķot, lai upurē tādi, kas uzbarojušies uz aplaupīto rēķina, — tā tik vien trūka! . . . Šie vecie jēzi bija piedalījušies karā. «Par to vairs nepieminēsim! Kas darīts — padarīts. Mēs izdarīsim labāk. Miers virs zemes labas gribas cilvēkiem! (Griba ir laba tikai tad, kad tā noved pie panākumiem!) Un lai svētīta ir nodibinātā kārtība!»

Toties Verona ziedošā seja bija redzama retāk, pareizāk sakot, nemaz. Drīzāk bija redzamas viņa veiklās, druknās rokas: tās nebūt nezaudēja laiku un šaudījās šurp un turp, līču loču starp Franciju un Vāciju, ik reizes šur tur izķerdamas sev kaut ko reālu. Pašlaik viņš piedalījās slepenās apspriedēs, kādas notika starp rūpnieku franču-vācu internacionāli un Hugenberga «Tērauda bruņu cepuri». To visu Markam pastāstīja Žans-Kazimirs, jo kā gan citādi nelaimīgais cilvēks, tupēdams savā alā, būtu to kādreiz uzzinājis? Par miera spēku un kara spēku antagonismu Markam bija visai vienkāršots priekšstats. Žans-Kazimirs, šad tad iegriezdamies Parīzē, bija viņam to izskaidrojis. Viņš bija saglabājis pret Marku dīvainu, svārstīgu staigules uzticību, kura vienu reizi gadā aiz māņticīgas godbijības, par piemiņu pagātnei, kas izraisa reizē maigumu un vieglu ironiju, katrā ziņā apciemo savu pirmo mīļāko. Šāsdienas apciemojumam piemita arī sava daļa ziņkāres, kuru Žans-Kazimirs sargājās parādīt. Viņš, protams, bija dzirdējis par Marka laulības drāmu; viņš viens no pirmajiem to bija paredzējis un nu centās to nolasīt no biedra sejas: arī tā savā ziņā šķita izrāde. Marks diezgan labi pazina savu Sent-Lisu un tāpēc pasteidzās nolaist aizkaru un uzlikt vienaldzības masku. Taču šādi viņš nekā nepanāca. Sent-Liss prata lūrēt pa priekškara caurumiem un nodomāja: «Meža kuilēns ir pamatīgi ievainots!» Satrauktā interese par politiku Žanam-Kazimiram šķita (un tāda tā arī bija) līdzeklis, lai izklaidētos no ciešanām, lai gan to dziļumus Sent-Liss tomēr nenojauta, jo bez sievietes neuzticības Marku dedzināja vēl neapmierinātas dvēseles ugunis, kura tiektin tiecās atminēt savu misiju. Žans-Kazimirs, ja vien to būtu gribējis, varētu sniegt Markam ziņojumu par bēgli: viņa rīcībā atradās vissvaigākās ziņas, kuras viņš saņēma pa diplomātiskajiem kanāliem no franču vēstniecības Stokholmā, kuras aģenti bija papildinājuši Asjas slepeno lietu ar banāli smieklīgiem ziņojumiem. Ar kašķīgas, taču ne ļaunas meičas dzēlīgumu, kura atriebjas par to, ka no viņas ko noslēpj, Žans-Kazimirs garām ejot ieminējās par biedru, kam uzsmaidījusi laime nesen satikt Rivjēra kundzi ceļojumā. Marks ne aci nepamirkšķināja; viņš gaidīja turpinājumu. Žans-Kazimirs paskatījās uz Marka nagiem, kas skrāpēja kādas burtnīcas apvāku; arī tas pagaidīja, pasmaidīja un — atkal pievērsās politikai. Pagāja labs laiciņš, iekams Marks no jauna savaldījās; ausīs viņam dūca; Marks būtu daudz ko devis, lai atgrieztu sarunu pie iepriekšējā temata. Taču bija par vēlu, un viņš ar niknumu arvien dziļāk ielaidās pārrunās par naudu, viltību un varu — prātojumos par politiku, kuru nīstin nīda.

Žans-Kazimirs patlaban, gan ne uz ilgu laiku, strādāja par vēstniecības atašeju Berlīnē. Bija pamats domāt, ka viņš labi informēts par franču-vācu politiskajām un finansiālajām slepenajām sarunām, jo viņam tajās piekrita sava loma. Kā īsta lapsiņa saodusi, no kurienes nāk smaka, kam nav pielīdzināma neviena cita (kāds ožu zaudējis cilvēks gan apgalvojis, ka nauda nesmirdot?), viņš no divām varām — valsts un naudas bija izvēlējies reālāko. Vēstniecības livrejas aizsegā Žans-Kazimirs kalpoja lielajiem rūpniecības magnātiem. Pat vēstnieks nekā nezināja par viņa mahinācijām. Pastāvēja divas franču politikas, vienlaicīgas, gan ne tik daudz pretējas, cik izvērsušās dažādās plāksnēs: parādes politika un dziļuma politika. Žans-Kazimirs kā jugliņš veikli šaudījās starp upes virspusi un dziļumiem. Viņu, kā vienmēr, vadīja nevis savtīgums (lai gan Žans-Kazimirs prata to jo veikli notvert, taču viņam bija tik slikta ēstgriba! Viņam pietika pakošļāt knišļa galviņu), bet gan kaisle uz pašu spēli. Žans-Kazimirs būtu pirmklasīgs spēlmanis, ja tam nepiemistu viens trūkums, kas gan nebija nekāds mazais, — atminēt pretinieku kārtis viņam sagādāja lielāku prieku nekā pašam labi spēlēt, — un vēl kāds cits trūkums, kas jau likās ļaunāks: pārlieku gara mēle. Žanam-Kazimiram ārkārtīgi patika pasmieties par kādu vai nu gultā ar jauku daiļavu, vai divatā ar pirmo pagadījušos biedru, kura seja viņam iepatikās. Un tomēr Žans-Kazimirs zināja labāk nekā jebkurš cits, cik dārgi atalgo ausis, kas noklausās. Ne jau nu velti kādu laiku viņa pārziņā atradās vesels bataljons nakts skaistulīšu. Taču Žanam-Kazimiram bija pārlieku daudz asprātības, ko šķiest. Un viņš paļāvās uz savu prātu, ka izlabos ļaunumu, ko ar asprātību nodarīs spēlei. Un galu galā viņš taču nodevās šai spēlei tikai prieka dēļ, nevis lai iedzīvotos. Kurš beigu beigās laimē vai zaudē, par to viņam nospļauties! Dažu labu dienu Žanam-Kazimiram nebūtu nekas pretī likt paspēlēt tiem, kuru labā viņš centās laimēt. . . Raksts vai ērglis! Atkarībā no garastāvokļa! Tas notika, starp citu, tāpēc, ka viņam, tāpat kā daudziem viņa kungiem, finansu monopolu condottiere, bija jauktas asinis un Romas impērijas laika brīvatlaistā mentalitāte. Viņš nekur nelaida saknes.

Kad Marks sāka čīgāt Eiropas miernešu vijoli, Žana-Kazimira pļāpīgā staigules mēle priekā nenovaldījās. Viņu smīdināja siseņa nevarība, kurš kā nelūgts viesis nesavaldīgi bija ielauzies lapseņu pūznī. Nabaga puišelis iedomājās, ka darbojas pasaules miera labā!

— Mieru, mans mīļais, vairs nerada ne prese, ne runas forumā vai parlamentā, ne ministru kabinetos, ne diplomātu apspriedēs, pat ne kaujas laukos. Tas viss ir pagātnē. Izgājis no modes. Miers, tāpat arī karš, atrodas to rokās, kas tur naudas zutņa aukliņas: to ir kāds ducis. «Naudas zutni vai dzīvību!» Tie pat neatstāj tev izvēli. Tie izlemj par tevi. Tava dzīvība, tava nāve ir mūsu rokās, manu dārgo puisēn. Kad tikai mums to iegribēsies! . . .

Būtu pieticis ar daudz mazāk, lai Marks pietrūktos kājās. Šī uzpūtība! . . . Pat kā joks, kā ironija . . .

— Kad mums iegribēsies? . . . Kad jums iegribēsies? . . .

Kam? Vai tev, vai, Blusa [317] ? Tu nevari nekā … Un arī negribi . . .

Taču Svētā Blusa nebija tik viegli aizvainojama. Tā šobrīd negribēja nekā cita kā vien nokaitināt Marku. Tā jutās apmierināta, ka to panākusi.

— Blusiņa gan, bet ausī. Nule to tev pielaidu. Ciet nu! . . .

Un Žans-Kazimirs sāka ritināt vaļā savu slepeno informāciju kamolu. Marks sapīcis ļāva tam runāt. Bet, kad Sent-Liss bija ticis līdz trešajam teikumam, Marks sāka ausīties. Kad tas teica desmito, viņš saboza spalvu. Sāka riet. Un katru netaktisko atmaskojumu akcentēja ar niknu un muļķīgu (klasiskā izpratnē) rūkšanu. Viņš ,nenolaida acu no pļāpīgā Merkūra [318] mutes, kas atklāja sava saimnieka viltīgos paņēmienus. Žans-Kazimirs viņam pretimnākoši atsedza to politiku (īsto), kuri raustīja sabiedriskās domas un valstu diedziņus; Royal Deutsch, Standard Oil («Vai tev patīk naftas smaka? Ar to tagad viss piesūcies …»), Metalurģijas un ogļu trests, Škoda, Krezi utt. Ar apbrīnojamu precizitāti viņš minēja Markam (šis nelabojamais Skapēns neko nemēdza piemirst) datumus, ciparus un vietas, kur noslēgti slepenie līgumi, vienošanās, kas bez tautas ziņas sasaistīja valstis ar to kalpu — preses un valdības sulaiņu palīdzību. Viņš uzskaitīja uz pirkstiem lielos laikrakstus, kas bija sevi pārdevuši (kad un par cik) vienam un otram no šiem rīmām, pastāstīja arī, kā viņu aģenti ar kiosku un grāmatnīcu palīdzību kontrolē avīžu, periodisko izdevumu, brošūru, visas iespiestās domas pārdošanu. Un, jo tālāk Žans-Kazimirs runāja, jo vairāk Marks stiga purvā. Viņš smaka nost. Brīvā doma nogrima kā akmens. Tikai daži burbuļi, izplūzdami apļos, uzpeldēja uz taukainā līmeņa. Marks cīnījās pretī, iebilda, strīdējās. Taču pats juta, ka dara to tikai ārēji. Tiklīdz Marks mēģināja kaut ko noliegt, Žans-Kazimirs aizbāza viņam muti ar kādu faktu, kuram pretī viņš varēja nostatīt vienīgi savu «Es negribu!» — šo protestu, ko izsaka bērns, kuru pieaugušie gan ietīsta autiņos, gan iztin no tiem, pliķē, noslauka, apstrādā ar rokām un kurš gluži labi zina, ka tie nerēķināsies ar viņa gribu.

Beigu beigās Marks, pagalam satriekts, sacīja:

— Tātad viss, ko mēs darām, viss, ko spējam darīt, — tas neder nekam! Atliek vienīgi ielaist sev lodi galvā. Ek, ja varētu reizē ar sevi likvidēt arī visus tos …

Žans-Kazimirs, apmierināts ar radīto iespaidu, augstsirdīgi pastiepa slīcējam kārti:

— Kas zina? Kas zina? Varbūt tas notiks ātrāk, nekā domājam .. . Nevajag zūdīties par šāspasaules stiprāko dūžu plānprātību . . . Protams, ja vajadzētu paļauties uz jums, uz tevi, uz skaistās Eiropas platoniskajiem dievinātājiem, tā sen jau būtu

Vai gan mūsu pašu aplokā nav redzams, kā badās divi tādi bifeļi: finansu kapitāls un rūpniecības kapitāls! Ikvienam ir savi atbalstītāji ārpus žoga: Londona vai Ņujorka. Un visi grib ieraut, ko vien var, taču ikviens grib to panākt saviem līdzekļiem, iegūstot sev pašam labumu. Tiešās laupīšanas politika — viena nogrupējuma finansiālā spiediena politika saduras ar otra nogrupējuma politiku biržā un uz starptautisko konferenču zaļā spēļu galda un pat, ja vien rodas izdevība, uz kaujas lauka sārtajiem paklājiem. Tādējādi spēle beidzas neizšķirti, un tautas, kas šai spēlē ir likme, gūst vienu otru stundu atelpas. Izmantojiet taču to! Carpe diem![322] Ganies un plūc pagaidām zālīti pļaviņā kopā ar pērnā gada teļiem!

— Man ēst vairs negribas, — drūmu seju atteica Marks. — Kāds izsmiekls — pieņemties miesās, lai rīt tiktu apēsts!

— Kas zina? Kas zina? Tas var ievilkties tik ilgi, cik mēs paši eksistēsim.

— Vilkt dzīvību bezdarbībā nenozīmē dzīvot.

— Pie ruletes allaž atradīsies vieta. Es lieku uz spēles, es spēlēju: tātad eksistēju.

— Bet kā tu vari spēlēt? Ja visu ir sagrābušas finanses, kāda vieta palikusi pāri politikai?

— Tā ir visslīpētākā spēle. Politika tur svaru kausus. Tā vilcinās, svārstās un liek uz abiem partneriem, bet pati glūn, kurš būs stiprākais. Spēles būtība ir tā, ka jāuzmin uzvarētājs kaut vai mirkli iepriekš, pirms viņš tāds kļūst. Tad rodas iespaids, ka tu esi priekšā, un notiek tā, ka paši uzvarētāji tam notic. Ja pārsvaru gūst, piemēram, naudas aristokrātijas svaru kauss, mēs tēlojam franču-vācu tuvināšanos. Ja pārsvaru gūst smagās rūpniecības svaru kauss, atmaskojam Vācijas bruņošanos un sākam paši bruņoties. Kad spēki vienādi — vienlaikus gan atbruņojamies, gan bruņojamies: mūsu zirgu stallī vienmēr gatavībā divi aizjūgi: Mažino[323] un Briāns — karš un miers. Mūsu zirgi neganti metas viens otram virsū un kožas, taču tas vairāk domāts galerijai. Tie ir veci, labi iedresēti, godalgoti zirgi, kas lepojas ar to, ka pieder Francijas zirgu stallim. Ikviens gaida savu kārtu. Un, lai kāds numurs arī laimētu, mēs nekā nezaudējam.

— Tāpēc, ka jums vairs nav ko zaudēt. Lai kāda arī būtu spēle, kurā jūs piedalītos, tā allaž ir citu spēle.

— Šai zemiskajā pasaulē, mans labais, nav svarīgi tas, kas tu esi, bet gan tas, kas tu šķieti.

— Jums jau nu gan, jo jūs esat tikai ēnas! Nevis finansu dūži, kuriem tu tikko norāvi maskas. Tiem vismaz (un es to saprotu!) patīk labāk būt nekā šķist.

— Un tā ikviens ir apmierināts.

— Es tāds neesmu. Es gribētu jūs redzēt nosprāgstam kā vienus, tā otrus.

— Tas laiks pienāks. Es jau tev teicu. Nezaudē pacietību!

— Ja tevi tik maz uztrauc nākotne, — kāpēc nedari visu, lai tā atnāktu drīzāk?

— Pietiek ar to, ko jau daru. Vecais kuģis peld, jo lepni izriezis buras, taču tam radusies sūce, un mēs vēl zāģējam tā ķīli!

— Vai labāk nebūtu pārcelties uz otru kuģi un attīrīt jūru no šiem vrakiem?

— Uz Maskavas internacionāli? — iesaucās Žans-Kazimirs, atvirzīdamies nostāk. — Nē, nē, manu zēn! Tā mani nekārdina. Tā nav domāta man. Spēle, kuru tie spēlē, ir pārlieku nopietna. Nav vairs nekāda prieka. Turklāt es neciešu mistrotu sabiedrību.

— Kā tad, tev jau labāk tīk starp līdējiem un krupjē!

— Nu un tad? Man vairāk patīk labi audzināti zagļi. Kopā ar tiem es zāģēju veco kuģi. Tas nozīmē, ka mēs to mīlam!

— Ja jau tā, tad mīliet vien, cik uziet! Zāģējiet, zāģējiet vien! Un kopā ar to laidieties dibenā!

Šajā vakarā Marks juta nepieciešamību ieelpot Anetes dvašu (viņš smaka nost). Bija jau aizritējušas vairākas nedēļas, kopš Marks nebija iegriezies pie mātes. Viņš negribēja, ka māte redzētu viņa sakāvi; viņš sacīja pats sev: «Man jāizglābjas pašam, jāpierāda viņām …» (Kam? Anetei? Vai tai otrai, kas, aizbraukusi no Parīzes, joprojām sarakstījās ar Aneti?) Viņš gribēja pierādīt tai, kuru bija padzinis no savām domām (tomēr viņa domas blēdījās), «ka var iztikt bez tās, ka var dzīvot viens pats, ticēt, darboties». Šis slepenais izaicinājums, kas prasīja ne mazumu garīga sasprindzinājuma, arī paglāba Marku no bojā ejas. Iet bojā nozīmētu pierādīt, ka Asjai taisnība… Taču šajā vakarā Marks vairs nespēja izturēt, viņam bija nepieciešams pieglauzt galvu kādas sievietes krūtīm un nodot sievietes rokās daļu no pārāk smagās rūgtuma un sašutuma nastas. Viņš izstāstīja mātei visu, ko tikko dabūjis zināt. Anete nemaz nelikās pārsteigta. Draudzība ar Timonu viņai to bija iemācījusi. Anete zināja, ka politika ir leļļu teātris, kura aktieri no Balta nama, no Kēdorsē, no Vilhelmštrāses [324] vai Čekersa [325] nav nekas cits kā vien raustāmas lelles dižā valdnieka kapitāla rokās; zināja, ka aukliņas samudžinātas: jo dižais valdnieks kapitāls ir milzu pūķis ar daudzām galvām, kas cita citai sāncense, bet, lai kāda arī būtu galva un rokas, kuras rausta aukliņas, politikas noteicēja allaž ir nauda. Ko tagad vēlas šī noteicēja? Anete ieinteresējās par Marka jaunajām ziņām, tomēr uzņēma tās ārēji vienaldzīgi, kas Marku samulsināja un nokaitināja. Anete to pamanīja un dēlam ar smaidu atgādināja, ka dzīvē pieredzējusi daudz ko vairāk. It visā kara laikā, kamēr tautas plosīja cita citu, vai gan franču-vācu metalurģisko koncernu nauda, kuri iedzīvojās uz šās asinspirts rēķina, nepiespieda abas valdības un abu armiju ģenerālštābus svēti apsargāt Brijē baseinu — vistu, kas dēja zelta olas? Un šo līgumu abas puses pildīja godīgi, kamēr visi citi valdnieku, ministru un valstu līgumi pārvērtās papīra driskās. Ja sabiedrības doma, pa to laiku saaģitēta, palika kurla pret šiem signāliem, — kas gan varēja galvot, ka nākotnē nenotiks tas pats? Nebija ko kautrēties! Anete ironiski brīnījās, ka pasaules «visvarenie» izrādījušies tik savaldīgi. Marks, necienīdams citu cilvēku ironiju, sacīja:

— Pietiek! … Ja tu zināji visu, ko es uzzināju tikai šodien, kā gan vari ar to samierināties?

— Es nesamierinos, — atteica Anete. — Un tur slēpjas manas esamības jēga.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Es nesamierinos ne ar ko, manu dārgo puisēn. Bet, kas ir, — ir. Es eksistēju.

— Kas tu esi? Kas es esmu? Nesamierināties — tas ir vēl pārāk maz. Ko mēs gribam? Kam mums pievērsties? Tiem, kas liek likmi uz mieru, vai tiem, kas liek uz karu? Kā vieniem, tā otriem tas ir tikai izdevīgs darījums. Pirmajā gadījumā

Eiropa (nē, tas būs par stipru teikts! — Mūsu Rietumi!) ietaupa varbūt divdesmit trīsdesmit gadu bruņota miera. Taču, kad kļūst redzams, ko šī pasaule nomaskē, cik tas izmaksā un cik vēl neizmaksās visai pārējai cilvēcei, — vai gan var, vai gan

es spēju tiem pieslieties? Šiem miera nesējiem nav vajadzīgs miers. Tā ir nauda, kas viņiem vajadzīga. Naudai turpretī šodien vajadzīgs miers, bet jau rīt — karš. Miers nemaz nepastāv.

— Miers arī nekad nav pastāvējis, — iestarpināja Anete.

— Zem miera maskas allaž apslēpts karš. Tāda ir civilizācija. Ziedi klāj kapa bedri. Un lāga ļautiņi neko citu arī nevēlas. Lai tikai redzētu ziedus, nevis pašu kapu! Viņu ienaidnieki nav vis tie, kas rok kapu, bet tie, kas piespiež šo kapu ieraudzīt! Un, lai šie kaprači nāktu, cik vien iespējams, vēlu! Lai viņiem būtu ilūzija, ka kapracis viņus piemirsis. Tā viņi arī dzīvo. Miers — viņu miers ir nelielais kapsētas mūris, aiz kura nav redzams, nedz arī kāds grib redzēt, kā viņā pusē gulda kapā ekspluatējamos un apspiestos, tos, kas ar lēnu agoniju maksā — kā tu pareizi saki — par citu labo un grezno dzīvi.

— Tādā gadījumā — ko darīt?

— Cīnīties par mūsu mieru un vest mūsu karu. Viņiem ir savi un mums savi jēdzieni, mēs neko nesaucam kopējā vārdā.

— Es kāpju pāri kapsētas mūrim.

— Esmu izskrāpējusi ar nagiem mūrī caurumu un pa plaisu redzu gaismu pāri brīvajiem laukiem.

— Nē, es neredzu nekā, es negribu nekā redzēt, ja visi citi neredz kopā ar mani. Vai nu būt aklam līdz ar visiem, vai kopā ar visiem ieraudzīt gaismu!

Anete noskūpstīja dēlam acis.

*

Tas bija tieši tolaik, kad es tikos ar Marku pirmo reizi. Caurbraucot Parīzei, biju apmeties kādā mazā viesnīciņā Sorbonnas tuvumā. Jau bija pagājuši trīs vai četri gadi, kopš vairs nedzīvoju Francijā. Marks bija atradis pie Anetes manu nesen iznākušo grāmatu par Gandiju. Grāmata viņu pilnīgi aizrāva. Tumšajā nakts biežņā, pašā ceļa galā, mirdzēja gaismas sprauga. Marks jautāja pats sev, vai šis ceļš varētu būt arī viņējais. Marks šaubījās, viņš atradās ceļa jūtīs. Kādu rītu jauneklis apciemoja mani viesnīcas mazajā salonā, kurā ik mirkli gāja un nāca cilvēki. Viņš ilgi nevarēja izšķirties, iekams sāka runāt. Es apskatīju jauno, vājo un satraukto vilcēnu, viņa nervozās rokas un dusmīgās, skaistās, gaišās acis, kas niknumā likās tumšas. Es sapratu, kas viņā noris. Ievedu to savā vēl neuzpostajā istabā: gulta vēl nebija apklāta, un visur valdīja nekārtība. Atvainoties nebija vajadzības. Skaistās, drūmās acis atplauka. Neuzticību, ar kuru viņš bruņojās, pēkšņi bez kādas pārejas nomainīja naiva pateicība. Viņš tūdaļ sāka runāt.

Tā nebija pirmā reize, kad jaunekļi prasīja man padomu, izvēlēdamies savu dzīves ceļu; biju kļuvis zināmā mērā ceļojumu biroja aģents un ne reizi vien novirzīju gan jaunekli, gan jaunu sievieti vai nu uz Āziju, vai Maskavu, jo viena no abām zvaigznēm, kas deg Austrumos, atspulgojās daudzu jaunekļu un meiteņu acu zīlītēs. Taču jaunā vilcēna acīs es redzēju vairāk nekā vienu zvaigzni: to staru kūlīši krustojās; tie nodzisa un atkal iedegās; smagas tūces nāca un gāja tiem pāri. Un, kamēr Marks steidzīgi, drudžaini un saraustīti izgrūzdams vārdus, apliecināja, ka piekrītot varonīgās pasivitātes un nepretošanās mācībai, kuru Gandijs realizējis darbībā, un centās izlasīt manās acīs savu ceļu, — man kļuva skaidrs šā rakstura, šo pretrunīgo kaislību nevaldāmais spēks, un es sapratu, ka viņu nevaldzina mīlestības miers, bet tās cīņas, nevis atpūta ticībā, bet drudžainās alkas darboties atbilstoši savai patiesībai. Taču šo patiesību jauneklis nebija atradis, viņš to meklēja, redzēja dažādus pretējus ceļus, un jauno būtni plosīja pretrunas, it kā saraustīdamas četros gabalos. Un es viņam to pateicu: jo viņš piederēja pie tiem zēniem (tas bija redzams no pirmā acu uzmetiena), kas nespēj krāpt paši sevi, lai radītu sev ilūziju. Un tomēr viņiem, tāpat kā visiem pasaulē, vajadzīga ilūzija. Taču nobaudījuši no tās, Marks un viņam līdzīgie mokās ar sirdsapziņas pārmetumiem, jo nespēj ilūzijās iedziļināties un nenomierinās, iekams nav no tām atbrīvojušies. Es teicu Markam:

— Jūsu taisnība ir jūsu raksturs. Nekļūstiet neuzticīgs savam raksturam, neapgāniet savu raksturu, pielāgojoties kā laulībā kāda cita raksturam. Jūs neesat radīts laulībai! (Es redzēju, cik krampjaini savilkās viņa mute.) Jums pašam ar sevi grūti sadzīvot. Jūsu dvēselē ir kā vīriešu, tā sieviešu aizsākumi, kā «par», tā «pret», kā kaisle, tā derdzīgums pret varmācību, prasības pēc nelokāmā «es» un vajadzība ziedot sevi. Neatsakieties ne no kā! Saglabājiet sevī visu! Cietiet, tiecieties pēc visskaistākās harmonijas — disonanšu saldā medus! [326]

— Jums labi runāt! Un ja nu harmonija nemaz nav iespējama? Ja tā vismaz man ir neiespējama? …

— Tik drosmīgam un krietnam raksturam kā jūsu .. .

— Ko gan jūs zināt par manu raksturu? Ko es pats par to zinu?

— Es to zinu jūsu vietā… Ja šāda dvēseles divkauja ir iespējama, ja tā neapklust un tajā iesaistīti pretišķības pilni spēki — tie dievi, kas mīt jūsu dvēselē un kas cīnoties ietinas padebešos un zibeņos, — tas nozīmē, ka tā arī ir lielās cīņas nepieciešamais posms, kuru raksta un rada cilvēce. Un, jo sāpīgāki ir raidāmie un saņemamie sitieni, jo vairāk apstiprinās cīņas varonīgā nepieciešamība.

— Bet ja nu es tajā eju bojā?

— Ej bojā, manu zēn! Stirb und werde![327] (Piedodiet, ka uzrunāju jūs ar «tu».)

— Bet lūdzu .. . Pateicos . ..

Ar strauju kustību Marks uzlika roku man uz ceļgala un saspieda to ar saviem maigajiem un reizē spēcīgajiem pirkstiem, tad it kā nokaunējies atrāva . . .

— Esmu gatavs mirt. Man nav bail. Tieši to es vēlētos!… Taču negribētu mirt, neatnesot nekādu labumu. Nevis sev. Nevis sev vienam! Ne jau nu lai izglābtos, kā to dara šie ticības un domas patmīļi! . . .

Un pēkšņi viņš kļuva man tik tuvs… Es satvēru viņa roku:

— Neuztraucies! Pienāks stunda. Tu ziedosies cilvēku labā. Izdevīgu gadījumu mūsu laikos netrūkst. Esi pacietīgs! Tas nāks. Gaidi! Esi gatavs! .. .

Marks bija piecēlies, arī es piecēlos. Viņš gribēja kaut ko teikt, bet nevarēja. Taču jaunekļa roka manā plaukstā pateica to viņa vietā. Samulsis kā meitene, Marks uzmeta man pateicīgu skatienu un izgāja.

Kopš tās reizes es viņu vairs neesmu sastapis, tikai vienu reizi redzēju jaunekli notālēm, lai gan viņš mani neredzēja (es par to vēl pastāstīšu). Taču vēlāk dabūju zināt, ka jauneklis bijis man pateicīgs, ka neesot viņu saudzējis un izturējies pret viņu kā pret cilvēku, kuram lemts ziedoties un kuram šis upuris sagādā lepnu prieku.

*

Taču pagaidām virsroku guva raizes: viņa medus zelts mirdzēja tumši. Traģisma pilna vīzija meta ēnu. Ir grūti divdesmit gadu vecumā atteikties no uzvaras (tajā nozīmē, kā to izprot pasaule, nīstā pasaule: kājas niez vien, lai to sabradātu! …). Tomēr Marka sirds pukstēja spēcīgāk, iedomājoties citu uzvaru. Ne jau nu velti viņš bija Anetes dēls, lai neiecerētu kādu citu uzvaru, Sokrāta un krustā sistā [328] , Jāņa Husa un Džordano Bruno uzvaru, to uzvaru, kas citu prieku izpērk ar savām asinīm. Durch Leiden Freude [329] : no zobena cirtiena — avots, lai varētu padzerties izslāpušie brieži.. . Sicut cervi.[330] Marks lepojās un skuma (nabadziņš!), ka mans skatiens izraudzījies viņu. Tātad tas bija rakstīts viņa pierē? Lai nu būtu kā būdams, paldies tiem, kas, runājot ar viņu, ievēroja likumu, vienīgo likumu — patiesību! Jo tagad Marks saprata, saprata labāk nekā jebkad, ka šis likums ir arī viņējais: viņa misija bija — būt patiesam! Ciest, maldīties, ieslīgt pretrunās, pat krist un aptriept sevi dubļiem, — tomēr būt patiesam! Viņš piecelsies. Nomazgās savus dubļus. Patiesa dvēsele nevar tikt nolādēta. Kapa tārps ir bezspēcīgs pret mūžam dzīvo patiesību. Un Marka sirdi pildīja lepnums, iedomājoties, ka šis viņa — Marka paša patiesības likums, kas uzspiedis zīmogu viņa raksturam, bija arī, pašam to nezinot, šā Gandija dvēseles kodols. Un pie Gandija jaunekli dzina akls pašaizsardzības instinkts, lai gan viņam nebija jādodas pa šo pašu ceļu. (Es viņam biju atklājis mazā, vājā, tomēr nesalaužamā cilvēka credo, cilvēka, kas sev līdzi veda trīssimt miljonu cilvēku: «Dievs ir patiesība …»)

Tātad nedrīkstēja noliegt nevienu no saviem dziļi apslēptajiem rakstura spēkiem, pat ja tie cīnītos cits pret citu, pat ja tie, savstarpēji graužoties, krimstu pašam iekšas. Personības neatkarība un spējas ziedoties kolektīva labā. Markss un Gandijs. Mūžīgās dvēseles, dieva meitas, still voice[331] un vēsturiskā materiālisma grandiozā «anankē» [332] ar laktu un veseri, kas kaļ un pārkaldina sabiedrību. Vai viņš jebkad saliedēs abus metālus vienā — skaistā un izturīgā? Vai arī tiks samalts starp laktu un veseri? … Kas mirs, tas redzēs … Bet pagaidām kal! Ar savu miesu, ar savām sāpēm! Sadedz, ja vajadzīgs, tikai neļauj nemūžam izdzist ugunij!

Anete bija pārsteigta par uguns kvēli, kas šajos vakaros kaita viņas zēna acīs. Taču Marks par savu apmeklējumu neteica ne vārda. Šī dvēseles pacilātība ilga vairākas dienas, pēc tam izsīka ikdienas sīkajos konfliktos. Tomēr dvēseles dzīlēs palika ogles, kuras nekas vairs nespēja izdzēst.

Nolēmis cīnīties, Marks viens pats un par visiem, bez jebkādiem kompromisiem, pamazām konstatēja, ka ir izstumts no visām partijām, kuras uzskatīja to par neasimilējamu. Viņu gan neizmeta rupji: tas nebija šo partiju garā, pastāvošā laika apšaubāmā garā; viņu vienkārši izstūma. Raksti, kurus Marks atnesa iespiešanai to laikrakstiem, netika noraidīti, tomēr tos nolika atvilktnē. Marks atteicās no visnepieciešamākā, lai par paša ietaupītajiem līdzekļiem izdotu kādu mazu brošūriņu; tajā jauneklis atmaskoja slepeno norunu, kāda pastāvēja starp Francijas un Vācijas rūpniekiem nacionālistiem pretimnākošo valdību aizsegā. Taču brošūriņu visi kioski un grāmatnīcas, kā norunājuši, vairījās pieņemt. Pareizāk sakot, tā pazuda, tiklīdz iznāca no tipogrāfijas. Gandrīz viss brošūru krājums iekrita kā ūdenī; likās gandrīz, ka lasītāji to būtu ķertin izķēruši. Tomēr pēc pusgada visas neizpārdotās grāmatiņas, netīras, nodzeltējušas, sasmakušas, aptrieptas, no jauna uzpeldēja: neviens eksemplārs nebija atgriezts. Kādā gan grāmatu veikala kaktā, kādā grāmatu produkcijas izplatīšanas aģentūras — sabiedrības miera sargātājas pagrabā bija marinējusies Marka doma? Drošs bija viens — Markam atdeva atpakaļ visu makulatūru reizē ar krietnu rēķinu par tās glabāšanu. Sakodis zobus un sažņaudzis ciešāk jostu, apvaldīdams dusmas, viņš atkāpās savā teltī. Vēl nebija situsi īstā stunda. Taču pienāks laiks, kad viņa asinīm uzrakstītā doma nostāsies visu acu priekšā. Tad viņi būs spiesti to izlasīt! . . . Pagaidām vajadzēja ieviest skaidrību šai miglainajā un noslogotajā domā, un vispirms vajadzēja piepildīt vēderu, kas deva domai dzīvību. Indietis [333] teica: Tukšiem vēderiem dieva nav!

Markam laimējās atrast darbu pie kāda veca grāmatu sējēja — individuālista un anarhista agrākajā izpratnē, kas pēc pasūtījuma izgatavoja mākslinieciskus iesējumus. Taču pasūtītāju nebija, un reizē ar seno, smalko Rietumu gaumi pamazām izzuda arī šie senie amati. Peļņas tikko pietika, lai tas viens pats izvilktu dzīvību. Elizejs Rato varētu iztikt bez palīgā, ja viņam neiepatiktos šis jaunais, bez darba esošais inteliģents, kura smalkās rokas, atgādinot XIV gadsimta itāliešu gleznotāju rokas, tik veikli apguva brīnišķo grāmatsējēja amatu, un arī jaunekļa krietnais, viegli aizvainojamais vienpatņa lepnums, kas vecajam vīram likās aizslietnis pret lielo mehānismu, kurš tiecās sagrābt savā varā visu, pret jauno laiku tuvošanos. Elizejs Rato pat nenojauta, ka jaunā pasaule bija jau ielauzusies pie viņa reizē ar šā zēna nemiera tirdīto garu. Taču Marks, sakodis zobus, neizpauda savas domas un klusēja, ļaudams vecajam vīram runāt, neklausoties tajā. Strādājot blakus, katrs no viņiem runāja monologu, tikai viens skaļi, bet otrs — domās, un ikviens virzīja sarunu uz savu pusi. Precīzo un rosmes pilno roku kustības nespēja tomēr aizkavēt raizes, kas krimta Marka sirdi.

Izraidītā, padzītā, nolādētā Asja atgriezās jaunekļa miesas siltajā patvērumā, kuru viņas skurbo skūpstu sula nekad nebija pametusi. Doma par Asju kvēloja visos Marka locekļos — mēma, smaga, pietūkusi kā sastrutojis audzējs. Marks nespēja atsaukt atmiņā Asjas vaibstus, taču tā bija viņu caurcaurēm pārņēmusi; galva, iekšas, drebošās rokas, izkaltusi mēle — viss nodeva tās klātieni. Brīžiem, izdzirdis līdzīgu balss noskaņu vai sajutis kādu sev pieduramies, viņš satrūkās un labu brīdi pārsteigts, pamests, samulsis svārstījās kā novirzījusies kompasa adata. Markam bija jāsasprindzina viss gribasspēks, lai koncentrētos. Taču saprātam, lai tas kļūtu valdnieks pār viņu, bija jāatrauj no sevis tā, kas Marku visnotaļ sasaistījusi, jāsaņem aiz pleciem, jāielūkojas tai cieši acīs un jāsaka: «Paliec, kur esi! Te ienākt nedrīkst! …» Tad nu arī radās izdevība noskatīt vienam otru no galvas līdz kājām! Taču Marka skatiens, it kā elektriskas strāvas trāpīts, noslīga atpakaļ, neuzdrošinādamies pacelties augstāk par zodu: Marks juta, ka Asjas acis viņu pētī, un negribēja ierādīt, ka no tām vairās, toties izaicinoši vai aprija acīm šo nīstamo miesu un drebēja aiz sašutuma, ka nevar saspiest to zem sava auguma svara. Un tomēr tas vairs nebija pirmā šķiršanās laika aizvainotais lepnums, greizsirdība, kas tīko atriebties. Visbīstamākais krīzes mirklis bija garām, aiznesis līdz greizsirdību. Pieplacis ar pieri, muti, acīm pie bezgalvainā stāva (viņš negribēja redzēt galvu), Marks piesātinājās ar šās miesas aso, zvēra smakai līdzīgo smaržu, izkusa tajā kā toreiz naktīs, kad abi bija viens, un zaudēja savu «es», lai akas dibenā atrastu mīļotās «es» un tās domas. Un, rau, Marks jutīgiem pirkstiem uztaustīja Asjas neuzticības cēloņus — taisnīgos cēloņus: šie divi vārdi «taisnīgie» un «neuzticība» sadūrās kopā kā divi ātras dabas pretinieki, tomēr jauneklis nespēja tos izšķirt; tie turēja viņu pašu un skrāpēja ar saviem nagiem. Reizē ar Asjas miesas smaržu Marks ieelpoja šā individuālisma nāvējošo tukšumu — šo kapliču bez logiem, bez durvīm uz cilvēku lielo dzīvi un darbību, — kapliču, kurā viņš tīkoja iemūrēties kopā ar Asju. Būdama vaļsirdīgāka un neprātīgāka, cietsirdīgāka, asāka un neapvaldītāka nekā Marks, Asja bija izlauzusi šās kapličas mūrus. Pārkāpusi tiem pāri. Dzīvotdziņa viņu nepievīla. Asja šķita tuvāka dabai. Viņa bija patiesāka. Asja bija bēgusi, bēgusi no nāves, — kā ugunsgrēka laikā panikas pārņemts pūlis, kļuvis zvērisks, metas uz izeju, neraizējoties par biedru.

— Viņa rīkojusies pareizi! . . .

Marks pret savu gribu bija spiests to atzīt un dzirdēja, kā paša lūpas, kas joprojām juta Asjas siekalu garšu, patvaļīgi paveras, lai teiktu:

«Glābies, mīļotā! Un lai dievs ir slavēts, ka esi glābta! Bet es, kas neesmu pratis tevi izglābt, izglābšos pats, ja vien spēšu. Ja nespēšu, tad labāk mirt! Neskaties atpakaļ, lai palūkotos manī! Man pašam sevi jāglābj. Un tu parādīji man ceļu …»

*

Taču šo nejauši izvilto atzīšanos jau mirkli vēlāk nomēza aizvainotā lepnuma brāzmas, kas saceldamās kliedza: «Tu esi mani pievīlusi! Pievīlusi! …» — un atsacījās piedot. Un šo pretrunīgo kaislību taifūnā, šajā tukšumā, šai paša uzkrāto domu sabrukumā, no kurām prāts bija uzcēlis, kaut kā uzmūrējis sev patvērumu, Marks palika kails, neaizsargāts, degdams alkās kā lāpa. Viņa izsalkusi, jaunā miesa, kuru tas piespieda gavēt, dumpojās. Pēc tūkstoš un vienas kvēlu un vētrainu apskāvienu nakts pāreja uz askētismu ir bīstama. Alkas ir līdzīgas kokaīnam: atradināties no tām var tikai pakāpeniski un saprātīgi. Ja tās salauž spēji, var reizē salauzt sevi pašu: miesu pārņēmis neprāts, un griba zaudē pār to savu varu. Marks bija elektrības piesātināts kā sausa un tveicīga diena, kad Parīze mokās zem baltkvēlē kaistošajām debesīm. Ugunī degošā, saplaisājusī zeme brēc pēc lietus un zem lietus gāzmas atver savu klēpi un kūp. Tveices pilnais gaiss vēstī tuvo lietu . . .

Lai kā arī Rivjēri sargāja savu noslēpumu, jaunā pāra šķiršanās drīz vien bija visiem zināma. Viena no pirmajām to uzošņāja — iekams vēl jaunums izplatījās — Bernadeta Verdjē, dzimusi Pasero (jo viņa bija mainījusi savu putna vārdu), Marka kādreizējā nopeltā līgava.

Kad Marks apprecējās, viņa prata apslēpt vilšanos. Neviens to nepamanīja, pat Silvija ne, kas viņu pazina un domāja, ka Marka laulības meiteni apbēdinās. Bernadeta izrādīja apbrīnojamu vienaldzību. Silvija par to gandrīz vai sašuta. Viņa gribēja, lai tā ciestu, vaidētu, pievienotos viņas sapīkumam. Taču Bernadeta ļāva pamātei nodoties īgnumam, un Silvija atradās smieklīgā stāvoklī: nevarēja taču pati tēlot nonievātās līgavas lomu! Silvija saskaitās uz Bernadetu gandrīz vairāk nekā uz Asju.

— Nelga! — viņa tai uzkliedza.

Taču Bernadeta nesamulsa. Ne mirkli no lūpām tai nenozuda saltais smaids. Bernadeta nebūt netēloja galerijai. Viņa nevarētu tieši pateikt, kāpēc tā izturējusies, nedz arī to, vai šāda izturēšanās nav savā ziņā pašaizsardzība. Bernadeta netīkoja noskaidrot, kas ar viņu notiek. Jā, dažbrīd viņai nežēlīgi sažņaudzās sirds un pārējā laikā uzgūla skumjas, smagas kā klints, kuras pamatnes plaisās ņudzēja cietas, trīsstūrainas galviņas, — domu kamols — garas, saritinājušās čūskas niknām acīm; prātīgāk bija nekustināt akmeņus! . . . Reiz dzīvo, tad dzīvo! Dzīvo pēc vienīgā Bernadetai pieņemamā plāna, — tas ir, saprātīgu, praktisku dzīvi. Nav jēgas nodoties mūžīgai nožēlai. Un uz atriebības kāres gan neko nav iespējams uzcelt, taču jāceļ vien ir, un tādēļ šo kāri atriebties, pārkaisītu ar naftalīnu, saloka ceļasomas dibenā. Bernadeta nekavējoties devās tālāk pa savu ceļu, viņai bija vajadzīgs vīrs, un viņa to dabūja. Atrada atbilstoši savam praktiskajam saprātam un ar tādu aprēķinu, lai tas apmierinātu trīs prasības: godkāres, buržuāziskā komforta un gultas.

Andrē Verdjē, ko Bernadeta izvēlējās sev par vīru, bija trīsdesmit piecus gadus vecs rūpnieks un kompanjons kādā vecā (Parīzē viss ātri noveco), pazīstamā automašīnu rūpnīcā. Desmit gadu laikā viņš prata iedzīvoties mantā un nu gaidīja tikai izdevīgu brīdi, lai nodibinātu pats savu firmu, kuras pirmais uzdevums bija izputināt veco uzņēmumu, kas viņu apmācījis un uzturējis. Andrē Verdjē bija skaists jauneklis ar debeszilām acīm, glītiem vaibstiem, smaidošs, pieklājīgs, laipns un apbrīnojami bezjūtīgs. Sievietēm viņš ārkārtīgi patika. Kā gan Bernadeta viņam iepatikās? Andrē Verdjē taču vajadzēja pamest tikai ar pirkstu, lai visskaistākā un bagātākā meitene steigtin steigtos pie viņa. Bernadetai tā likās vislabākā atriebība par aizvainoto pašlepnumu. Viņai vajadzēja iekarot šo vīrieti, tāpēc, ka cits bija viņu nonievājis. Bernadeta nebija skaista, — kalsna un melnīgsnēja, — tomēr smuidra un lokana un prata parādīt izdevīgā gaismā tā laika modē esošo kroplīgumu:

… tās plecu slīpumu un eleganto kalsnumu, gan asos gurnus, gan lokano vidukli kā nez par ko noskaitušos rāpuli. . , [334]

Verdjē, kas pazina sievietes, nolasīja no nosmiņķētās mutes, plānajām un sakniebtajām lūpām baudpilnu nakšu solījumu, bet no tēraudpelēkajām, saltajām un lietišķajām acīm — ķīlu par to, ka dienas būs tikpat rosīgas kā naktis, lai gan pavadītas citā laukā. Abiem nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai vienotos, kā likt lietā savu laulību, lai tā būtu abpusēji izdevīga. Un apaļā summiņa, ko Silvija deva līdzi pūrā savai aizbilstamai, likās pietiekama atlīdzība par tās neglītumu. Darījums tika nokārtots, iekams Silvija nāca tam uz pēdām. Viņa negribīgi piekrita šīm laulībām. Silvijai gan arī nebija ko lielīties ar savām kādreizējām laulībām: pārāk spīdošas tās nebija. Tomēr viņas Leopolds vismaz bija no krietnas vadmalas — gan rupjas, tomēr izturīgas. Silvija redzēja caur un cauri Bernadetas līgavaiņa (vai izredzētā) galvenos trūkumus. Bernadeta tos saskatīja tikpat labi kā Silvija: nekaunīgajam iznirelim, kam bija tik pieglaimīgas acis, zem uzkrekla slēpās morālā (un bieži vien fiziskā) mazdūšība un pretīgi glaimīgs neīstums, kas ir bailīguma paveids un sekas, — vāja rakstura izcila pazīme, kurš baiļojas un vairās no patiesības un kura būtība pastāv patiesības slēpšanā; tas bija cilvēks, kas ne reizi nebija uzdrošinājies paskatīties spogulī uz savu kailo dvēseli, taču prata lieliski saredzēt citu dvēseles, to netikumus, vājības un trūkumus, lai tos izmantotu, taču nekad neieraudzīja citu bēdas, jo tās Andrē Verdjē neinteresēja un, ja arī interesēja, tomēr varēja viņu apgrūtināt: viņam netikās nodarīt ļaunu ļaunuma labā, bet gan vienīgi savā labā. Un tomēr, kad radās izdevība un Andrē jutās drošs, ka viņu nekādā ziņā nesodīs, vai nu tāpēc, ka uzstājās zem četrām acīm (protams, ja otrs izrādījās vājāks), vai arī tāpēc, ka balstījās — kā lielu krīžu, kara vai panikas laikā — uz kolektīvās domas elementāro varu, viņš varēja kļūt patiešām nežēlīgs . . . Diezgan izplatīts mūsu laika tā saucamā «goda vīra» tips: vidējais sīkpilsonis. Mēs esam atradinājušies par to skaisties; ja tikai viņš kārtīgi ved savus tirdzniecības rēķinus un vingrina savu lojālo godīgumu tā, lai tas radītu zaudējumus nevis mums un mūsu rentēm, bet gan citiem. Bernadeta par to neraizējās. Zem četrām acīm cīnoties, viņa nebūtu no abiem vājākā. Bet ļaudīs Bernadeta ne sliktāk par viņu prata pielāgoties vispārējiem uzskatiem: tam ir spēks, un, ja balsties uz spēku, arī pats kļūsti spēcīgs. Pat Verdjē vājības noderēja viņai par zināma veida garantiju: viņa turēs to stingrāk nekā tādu kā Marks, ar kuru savas muļķības dēļ būtu rēķinājusies nevis cieņas, bet mīlestības dēļ.

Un izrādījās, ka laulība ir visai izdevīga. Verdjē, kā pieklājas savaldīts, gāja kopsolī. Arī Bernadeta tāpat. Līgumu stingri ievēroja abas puses. Abiem bija pārlieku daudz ko darīt, lai noapaļotu ienākumu summu, lai gan tas netraucēja Bernadetas plakanajam vēderam kļūt apaļākam, turklāt divas reizes. Ja rūpējas par bagātības pieaugumu, jārūpējas arī par mantinieku pieaugumu. Mantinieks radās. Sākumā zēns, bet vēlāk meitene: jādomā par nākotni, pienāks diena, kad vajadzēs «apgādāties» ar znotu. Un Bernadeta bija laba māte, tāpat kā laba laulātā draudzene, bez jebkādas lielas mīlestības, kas nebūt nenozīmēja: bez pieķeršanās. Cilvēks pieķeras tam, kas ir, un it sevišķi tam, ko pats radījis un veidojis, jo tas ir «viņa» īpašums, tāpēc arī par to raizējas.

Bet, kad zemapziņas necaurredzamajā tumsā, ilgajās bezmiega stundās Bernadeta, valstīdamās gultā, izģērba kailu savu dvēseli, klusām, modri izlīda senās, aizvainotās kaisles alkas. Ar skatienu, kuru uzasināja atriebības kāre, viņa paslepus uzglūnēja Marka ģimenes dzīvei. Ātrāk par citiem viņa pamanīja plaisu. Un, kad notika šķelšanās, viņa (ar kādiem gan maņu orgāniem?) uzzināja to kopš pirmajām dienām — vēl pirms

Anetes.

Bernadeta pieļāva tikai vienu kļūdu (un nekad neviens neuzzinās, vai maz šī kļūda nebija tīšprātīga): viņa izstāstīja visu savai māsai Kolombai. Bez aizkustinājuma lietišķi attēloja, cik ļoti Marku satriekusi sievas neuzticība un cik viņš tagad jūtoties vientuļš. Tas saviļņoja jūtīgo Kolombu. Dzedrais tonis un pat vieglā ironija, ar kādu runāja Bernadeta, tikai pastiprināja līdzjūtību: Kolombai bija Marka žēl. Kopš pašas bērnības Kolombu valdzināja Marks. Jau kā skuķēns Kolomba iepazina Marku, noklausīdamās Bernadetas sarunas ar Silviju, kas zobodamās lielīja savu «kumeliņu», jo tās nodomos ietilpa to palaist vecākās māsas pļavā. Un Kolomba vērās tajā pāri žogam, iepletusi acis, kurās sajūsma mijās ar nevainīgu skaudību; mazā nopūtās, izjuzdama cieņu pret vecākās māsas laimīgo likteni, un, kad šī laime izjuka, nopūtās vēl sāpīgāk nekā pati Bernadeta. Kolombai bija maiga, sapņaina un mūžam viegli ievainojama dvēsele, jo uz meitenes pārlieku gleznās ādas radās skrambas, tiklīdz dzīve tai — lai arī cik viegli — pieskārās ar savu nagu. Taču šī gleznā āda nekad nebija valdzinājusi kārumnieku Marku; par nelaimi Kolombai, Marks, aizkaitināts, ka Silvija tīkojusi viņu noķert uz precību makšķeres, izpauda savu sašutumu pret visu ģimeni, un jaunekli kaitināja tiklab Bernadetas salkstošo, tēraudpelēko acu neatlaidīgais, kā arī Kolombas jūsmīgo, lielo acu ilgu pilnais nevainīgais skatiens. Bet šīs acis likās tiešām skaistas — daudz skaistākas nekā Asjai, un skaistas bija arī rokas, kakls, vaigi, skaidrā, skumjā, mazliet muļķīgā un sulīgā mute . . . Taču mīlas vējš skrien, kur tam tīk. Kolombai tas tomēr nebija ceļa vējš. Visu viņas mūžu tas pūta kaut kur uz pretējo pusi. Un kāpēc gan viņa neprata to ievirzīt? Kolomba gaidīja, cerēja, nekam nepretojās. Nabaga Kolomba! Tas nekad nebija ilgotais balodis, kas rada ceļu uz baložu mājiņu . . .

Silvija bija izlēmusi viņas likteni, kā mēģināja (gan bez panākumiem) izlemt arī Bernadetas likteni. Kolombas glītums un iedzimtā kustību grācija, kurai naivā sirds kautrība piešķīra īpašu valdzinājumu, pieredzes bagātās Parīzes uzjautrinājumu un baudījumu ekskaralienes acīs norādīja, ka Kolomba radīta saltare et placere[335]. Silvija lika tai iestāties baleta skolā. Sīkais ziediņš apzināti staipīja savu kājiņu smalkos un lokanos stiebriņus. Meitene pūlējās no visas sirds, ne bez panākumiem, tomēr bez prieka. Viņa gan vairāk ilgojās tās apvīt ap mīļoto! (Kādu mīļoto? Vienalga, kādu, tikai lai viņš būtu mīļotais visam mūžam.) Taču rādīt tās anonīmu pielūdzēju pūlim meitenei sagādāja sāpes un kaunu. Kolombā nebija nekā, it nekā no aktrises: pat ne kripatiņas dabiskās, visai nevainīgās pozēšanas, kas snauž un dzirkstī gandrīz ikvienā Parīzes meitenē. Kolomba būtu labprāt pavadījusi savu mūžu pie mājas pavarda vai savā gultā, divguļu gultā, kas veido vienu vienīgu. Silvija psiholoģijas jautājumos nevarēja vis lielīties ar smalku nojausmu! Tomēr atzīties kļūdās viņai nenāca ne prātā. Ja daba pretojas, jo ļaunāk pašai dabai! Lēnīgā Kolomba nepretojās, viņa mēdza nopūsties, tomēr piekrita. Un padevīgi ļāva sevi pēc skolas beigšanas ieskaitīt kordebaletā kādā nule dibinātā lielā teātrī, kurš bija kaut kas vidējs starp mūzikhalli un operu. Tomēr, par spīti padevībai, Kolomba tālāk par otrās kategorijas zvaigzni netika, lai gan kāda cita, tikpat pievilcīga, taču mazliet viltīgāka dejotāja būtu bez jebkādas piepūles — pēc Forēna izteicieniem — kļuvusi par Lielās operas komētu. Kolombai trūka tikai viena — protektora. Protektoru gan vispār netrūka. Taču nabadzīte neprata ne laikus piekrist, ne laikus noraidīt. Viņa tīkoja klausīt savai sirdsbalsij. Kolombas sirds raudāja, sacīdama «nē» visiem «nopietniem» protektoriem, tomēr vēlāk, vajāta un nokausēta, lai tikai izvairītos, sacīja «jā» protektoriem, kas nedomāja nopietni. Pēc tam Kolomba nāca (vēlāk viņa to vairs neuzdrošinājās) gausties par savu likteni Silvijai, kura tai sacīja:

— Esi gan tu zoss! Kas mani apveltījis ar šādu stulbeni!

Vai arī devās pie Bernadetas, kas garlaikota, sakniebusi lūpas, atteica:

— Man nav laika … — un nodomāja: «Dari vai nedari! Tikai nepļāpā! Vai tad es pļāpāju?» Kolomba neatrada nevienu citu kā vien savu brāli Anžu semināristu, lai atvieglotu sirdi. Lāga zēns nu gan dabūja noklausīties grēksūdzēs! Taču tāds nu reiz bija vai reiz būs viņa amats: jāpieradinās jau laikus! Un Anžs pierada arī. Starp citu, kopš pašas bērnības viņš bija pieradis uzklausīt māsas atzīšanos. Un ko gan visu tā savā naivumā un uzticībā viņam stāstīja! Bet, lai kā arī katrreizējā atzīšanās Anžu biedēja, viņš pacietīgi, sakoncentrējis uzmanību, ar līdzjūtīgu sirdi visā noklausījās, jo pārāk labi pazina savu Kolombu, lai nejustu pat viņas maldos un rīcībā — kuru dēļ pati Kolomba kaunējās — to pašu dvēseles skaidrību, un, ja Anžs varētu māsai dot grēku atlaidi, viņš pilnām riekšavām lietu to uz savas dūjas aptraipītajām spalviņām; bet Anžam nebija šķīstīšanās ūdens, tāpēc viņš lēja pār māsu garlaicīgo pamācību maigo balzamu, kam mazā dejotāja pievienoja savu dūdošanu, kurā brīžiem jaucās klāt asaras.

Tikai ne vienmēr biktstēvs bija pieietams. Viņš meklēja nošķirtību. Vēlāk, iesvētīts garīdznieku kārtā, Anžs tika iecelts par mācītāju kādā provinces draudzē. Un Kolombai, kura nebija apveltīta ar sevišķām spējām rakstīt, gribot negribot vajadzēja dzīves neveiksmes glabāt pašai sevī. Jādomā, ka ticīgais Anžs tāpēc jutās ne mazumu atvieglots. Laiku pa laikam viņš māsai joprojām pa pastu sūtīja mierinošas rindiņas. Taču Anžam māksla izteikt rakstveidā savas domas nepiemita ne tik, cik Kolombai. Kad viņš rakstīja, tad bija viens cilvēks, bet, kad runāja, — atkal pavisam citāds. Tas, kurš ieradās pie Kolombas pa pastu, bija valodā gleznains un glaimīgs — svēts priesteris, pilns dieva vārdu. Kolomba bijīgi lasīja vēstules un izlasījusi pārkrustījās. Tomēr meitenei kļuva salti. Kolomba gaidīja, lai kaut cik sasildītos, viņai bija nepieciešams silts, cilvēcīgs vārds. Arī rokas un skaujas . ..

Marka laulību drāma, kuru Kolombai uzticēja Bernadeta, satricināja meiteni līdz sirds dziļumiem, it kā nelaime būtu ķērusi viņu pašu. Ne vienu nakti vien Kolomba, pieglaudusies karstajam spilvenam, atmiņā pārcilāja šo drāmu, reizē atgriezdamās domās gluži nevainīgi arī pie Marka tēla. Romantiskā meitene iztēloja Marku līdzīgu sev — mīlošu un nemīlamu, pieviltu, pamestu. Kolomba gribētu viņu sasildīt, pati pie viņa sasildīdamās … Ak, pavisam pieticīgi! Tikai Marku mierināt, pati nomierinoties. . . Kas zina, varbūt vēlāk? Tomēr savos nakts sapņos Kolomba tiktāl neiesniedzās. . . Doma atteicās pāršķirt lappusi…

Kādu dienu viņa, — dievs vien zina, kā! — pēkšņi satika uz ielas Marku. Valdzinoši ģērbusies, apdomīgi uzkrāsojusies— pāris atturīgiem, izsmalcinātiem pomādes vilcieniem, kas lieliski izcēla jaunās dejotājas trauslo daiļumu, viņa izskatījās apburoša. Un jaunais vilks bija izsalcis. Ne Marks, ne Kolomba tur nesaskatīja nekādu ļaunprātību. Daba pati bija par visu parūpējusies. Patiesībā Kolomba vēlējās tikai mierināt Marku (tā vismaz viņa domāja). Un tieši to lepnais Marks nebūtu pacietis. Taču neaprēķināmā nojauta parasti tik neveiklajai meitenei pačukstēja priekšā, kā rīkoties: Kolomba sāka runāt ar jaunekli kā ar cīņas biedru, — kas ievainots tādā pašā kaujā, tikai pats ir stiprāks, — lai rastu pie viņa mierinājumu. Kolombas mazrunīgums, liego, skumjo acu skatiens, kas nenomāca, bet uzgūla kā viegla plauksta rokai, sargādamās būt smaga; cauri audumam otrs vienīgi jūt silto pirkstu pieskārienu… Cik skaistas bija šīs rokas, šīs acis — to Marks atklāja pirmo reizi. (Viņš bija iztvīcis.) Tās šķita (gandrīz neticami!) pat gudras! … Un pārsteidzošākais likās tas, ka tādas tās šajā brīdī arī bija. Mīlas pārņemtā miesa, šī aklā skaistule, prata radīt brīnumus. Vienīgā nelaime, ka šī burvība nav ilgstoša. Bet, ja tā ilgst tikām, kamēr aizsniedz savu mērķi, tad arī iegūts viss, kas tai vajadzīgs.

Marks, pats lāgā nemaz neaptverdams, paņēma meiteni zem rokas un, maigi spiezdams tās plaukstu, soļoja pa ielu, sirsnīgi uzticēdams tai savas bēdas. Kolomba jauneklim neuzdeva nevienu jautājumu; nemaz tos negaidīdams, viņš sāka atturīgi stāstīt par savu nelaimi, sacīdams tikai patiesību, taču bez jebkādas kaislības, it kā runādams par citu personu, un jaunā dejotāja nevaidēja un negaudās, ļaudama Markam stāstīt to, ko viņš pats gribēja uzticēt. Un kam gan uzplīties ar sīkumiem! Kolomba visu zināja. Viņa saprata. Vismaz meitenes acis lika viņam tā domāt. Un Marks nevarēja palikt meitenei parādā. Pateicībā Markā pamodināja tādu pašu gudras izpratnes pilnu līdzjūtību pret otra bēdām. Pirmo reizi Markam ienāca prātā, ka arī Kolombai var būt savas bēdas, jo līdz šim viņš par to nekad nebija raizējies. Viņš gribēja uz mirkli tikt vaļā no savējām, lai brālīgi pievērstos mazās dejotājas bēdām. Jau uz pirmajiem Marka jautājumiem Kolomba atbildēja ar tik bezgala pateicīgu skatienu, ka jauneklim apreiba galva. Abi apsēdās kādas statujas pakājē skvērā, kuru kā lokā ieslēdza automašīnu rūkoņa. Kolomba atvēra jauneklim savu Pandoras šķirstiņu [336] . Taču tā pati naivā māksla, kas vadīja meiteni līdz šim, pie paša šķirstiņa malām atturēja viņu no nepiedienīgas vaļsirdības un ļāva izslīdēt starp pirkstiem vienīgi kautra un aizvainota maiguma liegajiem un aizkustinošajiem noslēpumiem. Lai gan Marks nebija nekāds naivais un gluži labi zināja, cik vērts kordebaleta dejotājas mulsums, viņš šajā mirklī, ja vien Kolomba lūgtu, atlaistu grēkus bez grēksūdzes. Bet tas bija sātans, ko Kolomba lūgtu . . . Arī sātans jutās kārdināts. Tomēr Marks bija nolēmis ietiepīgi aizstāvēt savu atraitņa godīgumu. Par spīti tam, ka uzskatīja neuzticīgo par mirušu. Tieši tāpēc tas likās viņam goda jautājums. Lepnums bija jaunekļa mīlas līdzzinātājs, lai kā viņš noliedza un zaimoja šo sievieti, kas viņu pievīlusi, — lepnums un arī naids, niknuma pilna nicināšana, kuru Marks iedomājās par vajadzīgu izrādīt visām sievietēm un no kuras negribēja, nekad atteikties. Tāpēc jauneklis cieši apņēmās noturēties brālīgas draudzībās attieksmju joslā, lai gan pats sev atzinās, ka nav vienaldzīgs pret mazās dejotājas skaistajām, skumju aizplīvurotajām acīm un sulīgajām lūpām, kas šķita kā nobriedis auglis. Neitrālā josla mūsdienu karā ir bīstams apvidus. Kādu jauku rītu vari atmosties gūstā . . .

Iekarotāja bija piesardzīga. Sirds muļķītei pamācīja: ja vēlies, lai tevi ievēro, — proti laikus atkāpties. Kolomba sargājās nogurdināt laipnā klausītāja pacietību, kura labvēlība vēl nebija laidusi dziļas saknes; satiekoties viņa negaidīja, kad Marks atvadīsies, ik reizes aizgāja pirmā. Tikšanos Kolomba norunāja ar lieliem starplaikiem, atturējās piedāvāt to, ko tik ļoti gaidīja viņš: uzaicinājumu tikties pie Kolombas mājās. Meitene baiļojās, ka Marka pieredzējušais skatiens neatmin greznības apšaubāmo avotu, un tai pašā laikā Kolombai liktos sāpīgi pieņemt šajā gultā to, kas būtu varējis atgriezt patiesās mīlas ēzē pārkausēto zaudēto nevainību, kuru tā pasniegtu viņam kā velti. Tā tas vilkās ilgi; abi tikās vienīgi uz ielas un īsu brīdi, un vilcēna izsalkums auga augumā. Taču aitiņa, kas tvīktin tvīka, lai to apēstu, maskēja savu muļķīgumu, pēc katras tikšanās skriedama pie labsirdīgās māsiņas Bernadetas, kurā izrādīja dedzīgu interesi par dēkas gaitu un deva māsai drošus padomus. Kolomba stāstot neslēpa neko un darīja to ar tādu aizrautību, ka nemaz nemanīja māsas skatienu kļūstam nežēlīgu. Un pienāca diena, kad Kolomba, aizelsusies no pārāk straujā skrējiena (viņai nebija pacietības sagaidīt liftu), ielauzās pie Bernadetas, lai steidzīgi paziņotu savu laimi (Bernadetas sausā plauksta aizspieda māsai muti): šovakar viņai jāejot pie Marka; lepnais zēns tā lūdzies, tā lūdzies, ka beidzot piespiedis viņu piekāpties (patiesībā Kolomba ar pūlēm bija novaldījusies, lai neiekliegtos: «Beidzot! Beidzot! … Skūpstu tavas rokas . . . Pateicos, pateicos! …»).

Bernadeta māsu nopietni brīdināja, lai nesagandējot panākumus, parādīdama Markam savu vājību; viņa painteresējās, kādu tērpu iemīlējusies meitene nodomājusi šovakar uzģērbt. Bernadeta nesteidzīgi apsprieda visus tualetes sīkumus un ieteica Kolombai nekādā gadījumā neierasties uz tikšanos pirms noteiktā laika; labāk likt, lai viņš pagaida. Kolomba aizgāja ar pateicības pārpilnu sirdi. Cik viss bija skaists, cik jauks — debesis, zeme, cilvēki un dievs! Un visskaistākais, visjaukākais bija mīļotais, kas viņu šovakar gaidīja . . . Jaunā dejotāja gāja pa ielu un smējās, un, priekšlaikus izbaudīdama gaidāmos apskāvienus, skurbām acīm jau pamira kā Danaja . . .

Marks nebūt nebija «tā lūdzis, tā lūdzis». Kolomba ar savām skaistajām ēzelīša acīm, tik līdzīgām Fornarinas [337] acīm, izvīla Markam aicinājumu apmeklēt viņa būdiņu. Tik ilgi Marks bija lasījis jaunās dejotājas skatienā rakstīto, ka beidzot izrunājis skaļi uzaicinājuma vārdus, kurus meitene tūlīt, vēl gluži karstus, saķēra. Nu tie pateikti! Atsaukt bija par vēlu. Tomēr Marks nejutās apmierināts. Viņš pavisam nopietni apņēmās atteikties no šās dēkas, lai gan tās atrisinājumu paredzēja kopš viņu pazīšanās pirmās dienas. Marks gribēja būt pārāks par Asju ar to, ka paliktu, kaut arī nepamatoti, tai uzticīgs, lai būtu vairāk ieganstu viņu ienīst. Turklāt Marks gluži labi saprata, ka izdabāšana Transteveras [338] skaistās ēzeļmātes juteklīgajai alkatībai draud ar zināmām briesmām. Lai sargās tas, ar ko tā sasaistās! Tā to piesaistīs! Marks bija stingri nolēmis neļaut, ka to sasaista, un pat tai pašā vakarā, gaidot jauno dejotāju, mēģināja sevi piekrāpt, apgalvodams, ka ierobežosies vienīgi ar pamācīgu sarunu. Aizsargādams sevi, Marks uzskatīja, ka viņa pienākums ir apsargāt Kolombu, jo, būdams vecāks un pazīdams meiteni kopš pašas bērnības, piedēvēja sev zināmu atbildību par to. Marks pat domās atkārtoja (ir nu gan nekauņa!) dotāciju, ko meitenei nolasīs. Bet, atkārtodams šīs pamācības, Marks bieži zaudēja domu pavedienu: viņš bija izklaidīgs. Klausījās, kā ik stundas ceturksni kaimiņu baznīcas tornī sita pulkstenis, un nespēja nosēdēt uz vietas . . . Jau savu desmito reizi viņš atkārtoja gudro pamācību, ar kādu domāja sagaidīt Kolombu, taču līdz galam kā netika, tā netika. Te pēkšņi izdzirdēja kāpņu telpā steidzīgus, nepacietīgus soļus. Pamācības beigu vārdi aizmirsās. Sākums arī. Roka pati no sevis atradās uz durvju roktura, durvis atvērās, iekams viešņa paguva pieklauvēt. Abi vēl nebija viens otru ieraudzījuši, kad izdzirdēja aiz durvīm otra elsojošo, sacīkšu zirgam līdzīgo elpu . ..

Maratona skrējēja ienāca. Marks paguva tikai neskaidri saskatīt uz priekšu salīkušu stāvu un mantiļā ievīstītu galvu. Ar nasku kustību viešņa pagrieza pie durvīm elektrības izslēdzēju. Durvīm aizcērtoties, abi atradās tumsā, līdzīgi kastes vākiem cieši piekļāvušies viens otram; alkatīga mute pieplaka Marka lūpām. Satverts arī Marks to satvēra. Viņš neatskārta nekā no tā, kas sekoja. Abi gadījās gultā, savijušies kamolā: viņš vai aizelsās no vanaga knābja cirtieniem. Ta tik ir dūja! Tai nebija un nebija gana. Un abi atkal iegāzās melnajā nebūtībā. Bet, kad drudzis bija pārskrējis un Marka acis sāka mijkrēslī redzēt, viņš ieraudzīja pār sevi plēsīga putna knābi un apaļas acis un vairs nepazina savu putniņu. Atbrīvodamies sataustīja kaulainos gurnus un vājās rokas. Markam aizrāvās elpa. Viņš saspringa, lai pieceltos, un iesaucās:

— Kolomba!

Taču kārnās rokas bija jaunekli kā pienaglojušas pie gultas, un viņa lūpām piekļautā, pavērtā mute izstiepās un smējās, smējās, un viena no garajām rokām, pasliedamās augšup, pagrieza virs abu galvām elektrisko slēdzi. Žilbinoši spilgtajā gaismā Marks ieraudzīja žagatu-zagli, melnīgsnējo un vājo Bernadetu, kas, izslējusies pār viņu un turēdama starp kājām gūstā, triumfēja… Nigra sum, sed pulchra.. . [339] Saldkaisles, ļauna prieka un uzvaras mirdzumā sieviete patiesi bija skaista.

Apstulbis Marks vērās viņā un tikai muļķīgi atkārtoja:

— Kolomba!

Viņa sāka smieties spalgiem smiekliem un teica Markam:

— Beidz šo nedēju ar Leu, tad es arī viņu tev došu par to kalpošanu, ko tu vēl citus septiņus gadus pie manis kalposi.[340]

Viņas smiekli, acis, asie zobi, lielā mute ar plānajām lūpām, kas šķobījās satraukumā, ļaunprātībā un baudā, bet, galvenais, šī siltā dvesma, kura plūda kā no sakarsētas zemes, šis laimīgais augums, kas atplauka no sen kārotu, alktu un beidzot iekarotu lūpu skūpstiem, — viss sagrozīja uzvarētājam galvu. Protests, kuru Marks veltīgi mēģināja izteikt vārdos ar tikpat paralizētu mēli, kāda bija viņa sirdsapziņa, palika neizteikts. Arī viņš nervozi iesmējās un, cieši aptvēris Leas gurnus, nokalpoja tai vēl vienu gadu …

Un tieši šajā mirklī, viss vienos sviedros, drudzī, Marks izdzirda «otras» soļus, kura apstājās uz kāpņu laukumiņa, un klauvējienu pie durvīm . . . Tas bija kā pērkona grāviens! Līdzīgi zibenim uzliesmojusī doma trāpīja Marku un lika atjēgties; viņš norāva no sevis dzīvo efeju, pietrūkās sēdus un satriekts sastinga šausmās … «Otra» gaida aiz durvīm, tā klausās, var ieraudzīt pa spraugu naktslampu, kas — viņi bija piemirsuši to nodzēst — dega pie sienas. Kā nedarbos pieķerts puika, kurš mēģina, spītējot fakta acīm redzamībai, noliegt savu vainu, Marks aši pārliecās pār Bernadetas augumu, kuras modrās acis vēroja ikvienu jaunekļa kustību, un neveikli pastiepa roku, lai nodzēstu gaismu, tomēr apjukumā tā paslīdēja slēdzim garām. Pa to laiku dūjiņa, stāvēdama aiz durvīm pie sliekšņa, sāka atkal nepacietīgi kalt ar knābīti. Un te, paraudzījies zem savas pa daļai izslietās auguma augšdaļas, Marks ieraudzīja gazza ladra[341] plato muti, kas šķobījās, lai apvaldītu smieklus, kurus Marks pazina. Viņš izbijies iepleta acis, lai pavēlētu tai klusēt. Par vēlu! . . . Spalgie smiekli līdzīgi svārpstam izurbās cauri klusumam, izvērsās plašumā un sāka velties pa visu istabu, pakļūdami zem durvīm un cauri atslēgas caurumam kā īleni izlauzdamies kāpņu telpā. Marks rupji, atvēzējies no visa spēka, gluži kā iecirzdams pļauku, aizspieda tai ar delnu muti. Par vēlu! Viņš izdzirdēja aiz durvīm vaidu… Un pēc tam — pēc tam vairs nekā! . . . Marks palika guļam kā paralizēts, nespēdams pat domāt, nejuzdams pat iecērtamies delnā Bernadetas zobus. Bet aiz durvīm, pie paša sliekšņa, no bēdām sastingusi, atspiedusies pret sienu, bija pamirusi otra… Tad piepeši atskanēja dvēseli plosošs kliedziens. Bija dzirdams, kā meitene neprātā metas lejā pa kāpnēm … Ar dūri atgrūdis uzmācīgo Bernadetu, Marks izlēca no gultas, izskrēja kāpņu telpā un iesaucās:

— Kolomba!

Pa kaklu pa galvu viņš nodrāzās meitenei pakaļ līdz nākamā stāva kāpņu laukumiņam. Taču elsojošā Kolomba vairs neatgriezās: no lejas atskanēja neskaidri šņuksti, pēc tam mājas durvis aizcirtās. Marks uzkāpa atpakaļ dzīvoklī. Bernadeta, stāvēdama kaila spoguļa priekšā, staipījās; viņa ziņkāri vilka ar pirkstu pa zilumu uz krūtīm — Marka dūru pēdām un, apsēdusies uz gultas malas, sāka nesteidzīgi ģērbties. Marks stāvēja kā sastindzis un muļķīgi vērās tajā, tomēr redzēja «otru». Bet starp «otro» un viņa skatienu līdzīgi aizkaram rēgojās šī kailā, vājā un jutekliski apmierinātā sieviete: lepna par panākumiem, viņa dižojās ar savu neglītumu, un ikviena šā auguma detaļa — spalvām apaugušie, kaulainie lieli, izkāmējušas kaķes mugurkauls, šis saliektais, čokurā sarāvies Arlekīns, kas auj kājas, sacēlis asos ceļgalus pie paša zoda, un šā Arlekīna greizais smīns — viss, kā ar nazi iegrebts, iespiedās Marka acu dzīlēs. Marks pat nepakustējās, lai viņai palīdzētu. Viņš klusēja. Arī Bernadeta klusēja. Beigusi ģērbties, viņa iemeta pēdējo skatienu spogulī, ieraudzīja tajā Marka drūmo un stingo seju un pasmīnēja, tad pagriezusies piegāja jauneklim klāt, uzlika rokas tam uz pleciem, iegremdēja pētījoši tā samulsušajās acīs savu tēraudpelēko acu skatienu un atrada tur zem alku un mulsuma drupām šķēpu — naidu. Un tad viņas uzvaras prieks bija pilnīgs. Bernadeta izbaudīja atriebību un prieku. Grasīdamās aiziet, viņa, it kā visu rezumēdama, pārlaida pēdējo skatienu kaujaslaukam — gultai, istabai un uzvarētā sejai. Viss bija, kā pienākas. Viņa izgāja. Kopš mirkļa, kad Bernadeta bija sākusi smieties gultā, abi nebija pārmijuši ne vārda. Jau izgājusi kāpņu laukumiņā, Bernadeta atcerējās istabas kaktā nokritušo mantiļu. Viņa atgriezās. Marks pieliecās un pasniedza to viņai. Pateikdamās ar galvas mājienu, Bernadeta pamanīja, cik apjukušu atstāj jaunekli, un, savā veidā kļūdama maiga, sacīja:

— Neuztraucies!

Un atstāja to vienu.

*

Pēc nemierpilnā miegā pavadītās nakts Marks pamodās gan atpūtinātu miesu, tomēr ar kauna sajūtu dvēselē. Tad jau labāk, ja būtu uzbrukusi slimība nekā šīs fiziskās labsajūtas un morālo pārmetumu mistrojums. Marku krimta raizes. Tomēr prātot nebija laika; viņš bija pamodies vēlu, un steidzīgi vien vajadzēja doties uz darbu, pat laikrakstu neiznāca laika izlasīt. Tomēr kaut kur zemapziņā Marku visu dienu urdīja nemiers.

Vēlu vakarā, atgriezdamies mājup, Marks izdzirdēja metro vilcienā divas meitenes runājam par kādu balerīnu, kas metusies upē. Pašā pirmajā laikrakstu kioskā viņš nopirka avīzi un luktura gaismā, lietum gāžot, uz spīguļojošās ietves stāvēdams, izlasīja laikraksta hronikā ziņojumu, kas dažas stundas bija sarunu objekts Parīzes sīkpilsoņiem. To, ko Marks tur izlasīja, viņš jau bija lasījis, redzējis pagājušās nakts drudžainajā miegā. Neprāta pārņemtā Kolomba bēgusi tieši uz priekšu līdz pašai Sēnai un pie Senmišela tilta metusies upē. Viņu izvilkuši un pusdzīvu aiznesuši uz slimnīcu, tikai nākamajā dienā izdevies noskaidrot, kas viņa ir. Meitenes dzīvība joprojām atradusies pārāk lielās briesmās, lai to varētu nogādāt mājās. Kolombas vārds uz mirkli spilgti iemirdzējās laikrakstu slejās; to, ko nespēja panākt meitenes deju soļi, viņai sagādāja lēciens upē, apvijot viņas vārdu ar slavas bengāliskajām ugunīm. Visi trina mēles gar to, kāpēc mazā dejotāja spērusi šo izmisuma soli. Taču Markam mēle šķita piekaltusi pie aukslējām. Viņš aiz šausmām bija kā pārakmeņojies. Nejuta, ka lietus viņu izmērcējis līdz ādai. Marks klaiņāja pa ielām un krastmalām un pēkšņi atradās pie Senmišela tilta; ilgi viņš pētīja tumšo, viļņoto ūdeni zem arkām un apgaismotos logus slimnīcā. Kad jauneklis pārradās mājās, viņu sāka kratīt drudzis; nākamajās dienās viņš par spīti gripai devās uz darbu un uz Zvaigznes laukuma kvartāla viesnīcu, lai dabūtu kādas jaunas ziņas par Kolombu. Taču Markam ik reizes atbildēja, ka meitene neesot vēl atgriezusies, bet no slimnīcas viņa bija izrakstījusies. Marks nezināja, kur lai iegūst vajadzīgās ziņas, jo neparko pasaulē negribējās vairs tikties ar Bernadetu; un viņa arī neko neuzsāka, lai ar Marku no jauna tiktos, kaut gan nedarīja neko, lai no tā izvairītos. Viņa bija ieguvusi to, ko kārojusi: panākusi savu, remdējusi neskaidrās ilgas, kas mocījušas daudzus gadus. Tas uz ilgu laiku apmierināja jaunās sievietes izsalkušo miesu un atņēma sirdsapziņas pārmetumus. Vajadzēja tikai paslepeni izjusto baudu apsegt ar aizmirstības vatētajiem spārniem. Bernadeta atkal iekļāvās savas ģimenes dzīves ritumā, kuru salts un aprēķināts neprāts vienu vienīgu reizi uz īsu nakts brīdi bija mazliet izsitis no sliedēm. Kolombas lēciens upē, kas sacēla tik daudz trokšņa, pārkaitināja Bernadetu: tas lika nevietā atcerēties blēdību spēlē, kuras dēļ Bernadeta bija laimējusi, — un, galvenais, ļāva cienījamā Verdjē-Pasero ģimenē ielauzties sabiedriskajai domai — šim tenku cūkas purnam. Bernadeta pat neapjautājās, kā klājas no nāves izglābtajai, jo uzskatīja, ka skandāls aizskāris viņas «godu».

Kādu vakaru, atgriezdamies no darbnīcas, Marks sastapa savu durvju tuvumā garīdznieku, kas laikam jau sen te šurp un turp pastaigājās; to pavadīja visa kvartāla ielasmeitu neatlaidīgie skatieni. Tas bija Anžs. Marka istabā noritēja gara un dīvaina saruna. Labsirdīgais kirē paziņoja Markam, ka Kolomba pēc plaušu iekaisuma esot aizbraukusi uz kādu provinces, daļēji klostera tipa pansiju; viņa atsakoties jebkad atgriezties uz savu viesnīcu, kā arī uz teātra skatuves dēļiem. Anžs, kas garas stundas bija pavadījis pie māsas gultas galvgaļa un dzirdējis ne mazumu atzīšanos no pašas slimās, kā arī no kopējas — kas tam pastāstīja visu, ko Kolomba drudzī atklājusi, — zināja vairāk, nekā runāja, un varbūt pat vairāk, nekā patiesībā bija. Marks saprata gluži labi, ka Kolomba nav slēpusi savu mīlestību uz viņu, bet Anžs iztēlojies, ka Marks atbildējis uz šo kaislību un tie abi bijuši tuvi. Varbūt Kolomba, tik ļoti pēc tās ilgodamās, pati noticēja šai tuvībai. Katrā gadījumā viņa ļāva brālim tā domāt. Godīgais kirē, šūpodams galvu, skatījās uz Marku pārmetoši, tomēr sirsnīgi un, likās, gribēja kaut ko teikt, bet neteica vai arī gaidīja, lai to pateiktu Marks . . . Taču Marks klusēja … Ko gan kirē īsti gribēja? . . . Kirē vilcinājās, klepoja, pēc tam sāka runāt ar Marku par citu tematu — Marka paša laulības drāmu, jo bija par to labi informēts; taču vārdu «laulība» neizrunāja; kirē vairījās sacīt «jūsu sieva»; viņa izpratnē laulībai bez sakramenta nebija likumīga spēka, un šķiršanās visā visumā tikai atgrieztu Marku uz īstā ceļa. Anžs kautrējās, pinās runā . . . Un pēkšņi jauneklis saprata: svētais tēvs gribēja, lai Marks, atguvis brīvību, godīgi apprecētu viņa māsu Kolombu. Tādējādi visi grēki pēc grēksūdzes tiktu atlaisti ad majorem gloriamDei [342] un saskaņā ar ģimenes interesēm. Kā garīdznieks Anžs likās līdzjūtībā sirsnīgs, sirsnīgs viņš bija arī kā brālis, kurš vēl savai māsai labu; turklāt šajā parīzietī mita arī viltīgs zemnieks, kas ir iecietīgs pret likumiem, kuri tur cilvēku savos valgos. Markam atlika vai nu saskaisties, vai izlikties par muļķi. Viņš izvēlējās pēdējo. Jauneklim pēkšņi uzbruka nožēlojams kurlums. Velti garīdznieks Anžs klepoja un pacēla balsi; palicis viens pats uz līganās zemes, paspēra dažus soļus, iestiga, apstājās, pavērās Markā, saprata, nopūtās un bez ļauna prāta, to nosvētījis, devās projām.

Marks juta līdzi Kolombai, tomēr nekādi sirdsapziņas pārmetumi viņu neurdīja. Jauneklis tādus juta pret kādu citu. Bet vai tā bija vainas apziņa vai īgnums? Lai gan likās maz ticams, ka Asja varētu uzzināt par viņa neuzticību, Marku pazemoja iekrišana tais pašās lamatās; līdz šim viņa lepnums un tīrā kaisle uz Asju deva tiesības noskatīt pievīlēju no galvas līdz kājām un to nonicināt. Un, kas tas trakākais, — viņš atradis lamatās dūjas vietā vārnu! Markam bija kauns, divkārt kauns, kā lapsai, ko piekrāpusi noplukusi vista. Neveiksme, kas izraisīja Markā naidu pret Bernadetu, nāca par labu jauneklim tai ziņā, ka piespieda to ielūkoties pašam sevī. Markam vajadzēja atzīt, ka viņš nebūt nav pilnvarots nesaudzīgi nosodīt citu vājības un ka vīrietim vai sievietei nav viens otram ko pārmest — abi labi! Vairāk vainīgs gadījums, nevis griba. Nožēlojamā griba! Marks, kas tik ļoti lepojās ar savu gribu, saprata, ka neko lielu tā nav vērta, kad miesu tirda neremdināms izsalkums. Ne jau nu mīlas izsalkums vien. Visi neprāta veidi, visas kaislības aizrauj cilvēku, kad asiņu pārpilnība šļācas pāri apziņai un to nogremdē. . . Vienīgais līdzeklis — izmantot šīs bangas kā milzīgas uguns spēku, kas baro domnas krāsnis: lai ilgas, lai kaisle kļūst par piešiem, kas ierosina darba sparu! Primum agere… [343] Darbība ir veselīga un nepieciešama. Bet kur ir šī darbība? . . . Asja to meklēja tālu prom no Marka, un tas bija prātīgi. Vai viņa to atradusi?

*

Asja skraidīja pa visu Eiropu, dzīdama pēdas medījumam, tomēr noķērusi to nebija.

Miljoniem cilvēku, vīriešu un sieviešu, — it īpaši jaunāki par trīsdesmit gadiem, — skraidīja tāpat kā viņa. Tiklīdz Asja bija pārgājusi Francijas robežu, viņa sastapa tur veselus pūļus drudža pārņemtu jauniešu, kas klupdami krizdami, uzgrūzdamies cits citam virsū kā auni, skrēja pretī kādai, vienalga, kādai, darbībai, — kura bēga no tiem, — pretī skurbinošai paša veidošanai. Pēckara Vācijā valdīja haoss prātos, tas noveda cilvēkus pat līdz niknam izmisumam. Viss, kam agrāk ticēja, bija sabrucis. Valsts, ģimene, sabiedrība, visas garīgās tradīcijas, visi pārliecību veidi un pats pārliecības jēdziens. Jebkura ticība kaut kam pastāvīgam un neapšaubāmam tika apspļaudīta kā neķītri un gļēvi meli. Un visus šos jaunos, Dantes ellei nolādētos pūļus, kuriem franču uzvarētāju neprātīgais egoisms bija ļāvis vaļu kā viesuļvētrai iztrakoties drūmā cietuma mūros, kurš atņēma pēdējās cerības, — visus šos pūļus vienoja viena vienīga kopēja nikna kaisle: naids pret mūriem, kas tos smacēja, naids pret šā pagātnes cietuma stulbo mieru, stulbo kārtību un stulbo drošību; šās pagātnes personificējums visas pasaules acīs bija toreizējā Francija, kas kļuvusi karā bagāta, uzvaras pārrijusies, vecišķi izblīdusi un apgalvoja, it kā spējot pretoties haosam, nekārtībai, cīņai, bez kā nevarot pareizi riņķot pasaules asinis. Visas sakāves ciešanas, visu sabrukuma naidu bija izveicīgi uztvērušas, pakļāvušas disciplīnai un viltīgi likušas lietā pret Franciju tai ļaunprātīgās, konkurējošās un naidīgās varas; tā rīkojās ciniskie vācu kapitālisti, kas izmantoja vācu tautas postu, tā rīkojās tie, kuri tīkoja zvejot sociālo konvulsiju duļķainajos ūdeņos; tie darīja visu, lai kaitētu Francijai, vienīgajam grēkāzim, vienīgajam dzīvajam mironim, kam uzvēla atbildību par to, ka Vācija, kuru Francija gribēja piekalt pie sava pūstošā līķa, dumpojās un raustījās nežēlīgā agonijā, kā arī par tādu ļaužu muļķīgo augstprātību, kādi bija Puankarē, Penlevē, Erio un Tardjē (visi viņi bija vienlīdz vērti savā trulajā pašapmierinātībā un paļāvībā uz saviem spēkiem!), — par viņu bezgala bīstamo pārliecību, ka viņi tur kabatā patiesību un progresu, patiesību, kas bija jau mirusi, aprakta (ai, šī kapsēta!) un sakritusi pīšļos jau tad, kad to iekaroja senči ar to nemirstīgajiem principiem, — tagad šie kungi tikai lēja ūdeni uz dzirnavām . . . Dzirnavniek, tu guli! . . . [54] dzirnavas maļ izmisumu un naidu. Gatavojās jauni kari par tiesībām, kuras baroja jauna ideoloģija: tiesības uz dzīvi, tiesības uz kustībām, tiesības uz pārmaiņām, tiesības uz eksplozijām, kad apspiestās cilvēku masas sāk rūgt, tiesības uz haosu…

Tiesības uz haosu bija tās tiesības, ko tolaik sevišķi plaši izmantoja Vācija. It visos laikos haoss ir bijis tās elements; vācu saprāts rod tajā prieku, aizbildinādamies, ka haoss atjaunojot. Stirb und werde! , . . Tomēr praksē viss mēdza izbeigties ar kara organizācijām. Bija vajadzīgas stipras metālveidnes, lai pa tām varētu laist kūpošo čugunu un likt tam kalpot Krupiem, Tiseniem, Hugenbergiem, rūpniekiem un veikalniekiem, mūslaiku pasaules varasvīriem.

Šis tas nonāca arī līdz Asjas ausīm, kura kā stenogrāfiste un mašīnrakstītāja ar dzīva mehānisma tiesībām bija klāt franču un vācu smagās rūpniecības ievērojamāko firmu pārstāvju slepenajās apspriedēs. Virtuozā, nesalīdzināmā tehnika un gudrā prasme palikt neievērojamai, it kā viņa būtu pirkstā uzvilkusi gredzenu, kas padara neredzamu, nodrošināja Asjai uzticības personas stāvokli finansu pasaules un aizkulišu politikas saimnieku vidū. Viņas varā bija to izmantot sev par labu. Taču vienīgais labums, ko Asja ieguva, bija pieredze un alkas atriebties sabiedrībai, pret kuru viņa jau sen slepus krāja naidu. Asjā krājās arī nicinājums pret to nabago ekspluatējamo lāga ļautiņu masu, kuri ļāva sevi vadāt pavadā līdzīgi vēršiem, kam iever purnā gredzenu. Vācijā ar tiem apgājās, kā vien gribēja. Iedzimtās domu nekonsekvences dēļ, šā smadzeņu drudža, kāds piemīt divām trešdaļām vāciešu, kas domā vai tic, ka domā, nebija grūti pakļaut viņu ideoloģisko dumpi verdzības piekritēju un fašisma interesēm, kurš tajā laikā bija pie varas vai nāca pie varas, un pašus padarīt par paklausīgu ieroci finansēm un varmācībai — brīvības smacētājiem. Asja nevarēja tikt gudra, kāpēc visas šīs strāvas, visas šīs niknās vēja brāzmas sitās pret mūriem un šaudījās līkloču, uzgrūzdamās cita citai, vai arī griezās spirālē, nevis ieplūda vienīgajā kuģa ceļā, kas veda pretī brīvai un plašai nākotnei, šaurajiem vārtiem Austrumos, kuri veda uz Padomju Savienību. Taču, atskaitot dažas komunistiskās šūniņas, vācu tautas neskaidrā, tomēr sīkstā augstprātība par savām it kā privileģētās rases tiesībām un arī tās simtprocentīgā āriskuma pārākuma apziņas drausmīgais kretīnisms panāca, ka pat tie, kuri bija ar mieru liet asinis revolūcijas labā, slepus, paši sev neatzīdamies, gribēja, lai revolūcijai būtu zīme made in Germany[345] Un verdzinātāji to izmantoja.

Taču, redzot šo izeju, šos vārtus uz Austrumiem, — no kuriem Asja nespēja novērst skatienu, — kāpēc gan viņa pati to neizmantoja? Viņa riņķoja apkārt, pienāca klāt, svaigais vārtu gaiss apņēma Asju, viņa juta, ka to tiecas iesūkt, tomēr pēdējā mirklī atsprāga nost un atrāvās . . . Kāpēc? Asjas īstā vieta būtu tur; ar katru dienu viņa par to pārliecinājās arvien vairāk; arī citi lika viņai to saprast. Asja jau bija pazīstama Berlīnē un Oslo; viņu pieskatīja; Džanelidze bija aprakstījis Asjas ārējās pazīmes, un nu tie zināja, ka tiem ir labprātīga sabiedrotā, kas nolikta postenī ienaidnieka nometnē. Asja drīz saprata, ka nav viena tāda. Tāpat kā tautu staigāšanas priekšvakarā barbari ļāva sevi savervēt romiešu armijā, revolūcija iespraucās kapitālistu citadelēs — rūpnīcās, birojos, ausīs, kas modri klausījās pie durvīm, veiklajos pirkstos, kas klikšķināja ģenerālštābu noslēpumus. Asjas skatiens brīžiem pašā rūpniecības lielo dūžu kara padomes kaismē pievērsās kādam no kolēģiem, nezināmiem un negaidītiem līdzzinātājiem — mašīnrakstītājām vai sekretāriem. Viņi juta cits citu, ne vārda par to neieminēdamies: klana smaka. Te nevienu par naudu nevervēja. Labākais vervētājs te ir brīva slieksme, asiņu balss. Ja izvirduma priekšvakarā dreb kādas civilizācijas pamati, ja zeme zem ārējā apvalka plaisā un pa tās dzīslām plūst uguns elpa, tā var aizraut sev līdzi tikpat labi kā dzimto pilsoni, tā arī tādu, kam nav cilts un nav saišu ar dzimteni. It visas Eiropas kara izraisītais ekonomikas sabrukums, kādu radīja karš, posts, inflācija, krahi, bezdarbs, bads, novājināja Eiropu un sagatavoja to jau laikus visu revolūcijas baciļu iedarbībai. Un kas gan cits ir revolūcija, ja ne viena no tām lielajām epidēmijām, kas izrēķinās ar bojā ejai nolemtajiem sabiedriskajiem organismiem un periodiski atbrīvo vietu jaunam cilvēku vilnim? Šī parādība visvairāk bija jūtama šai plaisu izvagotajā Viduseiropā un, jo tuvāk pie vulkāna, jo spēcīgāk.

Bet Asja, kas arī bija viena no lavas straumītēm, netiecās atgriezties krāterī; vai nu pati to vēlējās, vai ne, viņa virzījās pa nogāzi pretī Rietumiem. Vai tiešām pretī Rietumiem? Vai arī šajos Rietumos pretī kādai noteiktai vietai, punktam, kādam magnētam? Asja pretojās šai domai. Tomēr cilvēks pretojas tikai tam, kas to apdraud, kam pār to ir vara. Lai kā arī Asja sašuta, viņas dvēsele, viņas miesa nebija atguvusi varu pār sevi. Kādas citas asinis bija piejaukušās viņējām. Jaunā sieviete nespēja no tām atbrīvoties. Viņa allaž to ar sašutumu konstatēja. Kad Asjai aplinkus piedāvāja sniegt saviem cīņas biedriem atskaiti par slepenajām apspriedēm, kuru lieciniece viņa bija kļuvusi sava amata dēļ, jaunā sieviete nebūt nejuta sirdsapziņas pārmetumus, lai to darītu: pārliecīga smalkjūtība viņai šķita lieka attieksmē pret ienaidnieku. Un tomēr Asja to nespēja izdarīt: kāda roka, kādi laužņi atturēja, žņaudza kaklu; Asja gribēja doties uz priekšu, sacelties; groži un roka viņu savaldīja. Viņa grauza laužņus. Jaunā sieviete pārāk labi pazina to, kura augstprātīgais pedantisms viņu savalda, pazina šos laužņus, pret kuriem saplosīja lūpas līdz asinīm. Asja vēl joprojām juta uz mēles dzelzs garšu. . . Cik tālu gan bija viņa mute . .. Niknumā un saldkaislē Asja kodīja sev lūpas.

Asja nebija no tām sievietēm, kura spētu sevi ilgstoši krāpt. Viņa prata redzēt to, ko negribēja redzēt. Tātad Marks joprojām tur viņu jo cieši, šis nīstais, atstumtais Marks? Kas šajā vīrietī īsti ir tāds, ka nav iespējams atrauties? Asjai bija savas pārdesmit reizes izdevības rast viņam aizstājēju… Nekas jauno sievieti neaizturēja . . . Un Asja tomēr to nedarīja. Pēdējā mirklī starpā nostājās otrs. (Nē, nē, ne otrs! Viens un vienīgais . . .) Kāpēc vienīgais? Agrāk taču Marks nebija vienīgais. Kāpēc tāds kļuvis tagad? Asja sacēlās, apsmēja, atklāja Marku, lai nosistu tam cenu kā vājam zaķim, kam pircējs tirgū aptausta sānus. Neglīts, kalsns, vārgs un nevaldāms, maigs un rupjš, ātri iekalstošs, taču ne uz ilgu laiku, viduvējs un kaisls mīļākais nožēlojams medījums …

«Te būs jūsu zaķis, lai to ņem, kas grib! … Es to iemetu jums sejā . . .»

Bet, tikko nometusi:

«Dodiet šurp! Es to ņemu …»

Taču Asja vēlējās, lai tas liktu viņu mierā, lai nevajātu. Gribēdama no tā atbrīvoties, viņa bija ar mieru iet uz satikšanos . . . «Gaidiet mani, kad pūcei aste ziedēs!» Un neaizgāja . . . Vienīgais, kas gandrīz guva sekmes, bija Žans-Kazimirs, kuru Asja satika un kurš to nekautri aplidoja: Asjai viņš šķita it kā viltots Marka alter ego[346], bet viņam, palaidnim, iespējams, Markam par spīti iekārojās aplaupīt svešu ligzdu. Bet, tiklīdz (un nebija vajadzīgs ilgs laiks) Asja to saprata, iedzēlās viņā ar niknu skatienu, ienīda sevi, ienīda un sāka viņu nicināt kā dubļus uz savām kurpēm.

«Mark, manu Mark! Ko tas viss līdz, ka no tevis bēgu, ja tik un tā tevi meklēju, ko līdz visi šie apkaunojošie triki? Bet kas tevī īsti ir, ar ko tu mani saisti pie sevis? … Ar to vien — lai kāds tu arī būtu, tu esi mans!»

Asja atradās kādā no sava šefa — liela rūpniecības karteļa pārstāvja slepenajām apspriedēm, kad nodevās šim monologam, stenografēdama diskusiju. Marks, viņas Marks, kā vanags bija uzbrucis viņai, tas klāja viņu ar saviem spārniem un vājo augumu.

«.. . Manu vājiņo! Manu nejauko putnēn! Manu lieso zaķēn! Kauli un āda, kājas kā maikstes, ceļi kā mieti, rokas raupjas, maigas un drudžaini kaistošas, un kādus zilumus tās atstāj . . . Un tavs niknums un tavas vājības, — te bērns, te tirāns, — un tavi glāsti, un tavi apvainojumi, un tavas ciešanas, ar kurām tu nomocīji, šaustīji mani un vēlāk lūgtin lūdzies laipnu vārdu par mierinājumu, meklēdams manu krūti gan ar zobiem, gan lūpām! . .. Mazo zvērēn! Mīļotais! . . . Esmu atriebusies … Vēl nav gana! … Kod vēl! Spēcīgāk! . . . Ai, kā es gribētu piespiest tevi kliegt! …»

Pati neatskārzdama, Asja to visu uzrakstīja. Vēlāk atrada šīs rindas stenografētā veidā ogļu un tērauda rēķinu teksta vidū. Daudz nebija trūcis, un viņa būtu Marku uzzīmējusi — vispārējos vilcienos (visā kalsnumā) un detaļās. Viņa iepleta muti, kad atģidusies ieraudzīja šīs kabalistiskās lappuses, un, sakniebusi lūpas, locījās apvaldītos smieklos:

«Mark, manu Mark! . . . Nav vērts sevi tālāk krāpt! Es varu piemānīt visu pasauli, tikai ne sevi pašu…»

Tagad Asja bija spiesta atzīt, ka mīl tajā visu un pat to — jo sevišķi to, kas visvairāk viņu aizvainojis! Marka lepnā nesamierināmība, viņa neatkarība, lai gan pasīva, bez noteikta mērķa, pat viņa cietsirdība tagad likās skaistas, veselīgas, šķita labas, lai pēc tām tiektos, — pat ja viņai būtu lemts, ar tām saduroties, sevi ievainot līdz asinīm, — kad viņa salīdzināja Marku ar šīm no dubļiem un spļaudekļiem veidotajām lempīgajām dvēselēm.

«Man ir vajadzīgs Marks! Un es gribu viņu. Bet ja nu viņš mani vairs negrib? … Jo vairāk tāpēc! Ko vēl ne! Iztiksim arī bez Marka vēlēšanās! . . . Bet ja nu tomēr ir par vēlu? Ja viņš no jauna uzcēlis savu dzīvi? . . . Nu, tad būs tā atkal jānoārda!»

Tomēr mierīga Asja nebija. Viņa par Marku nekā nezināja. Anete vēstulēs, pēc kurām jaunā sieviete tvīktin tvīka, rakstīja viņai par sevi, stāstīja par bērnu, tikai nepieminēja vienīgo, kura vārdu Asja tīkoja ieraudzīt un par kuru gribēja iegūt ziņas; lūgt pēc tām viņa nevarēja. Žans-Kazimirs nodevīgi, lai atriebtos (nevis tāpēc, ka būtu uzskatījis to par kaut ko ļoti svarīgu), pateica Asjai par baumām, kādas klīstot Parīzē sakarā ar Kolombas izzvejošanu no Sēnas, liekot uzticamības personām saprast, ka šī dūja, no vilka bēgdama, nav vis kritusi uz lāci, bet gan no vienas upes — otrā. Asja saprata mājienu un iecirta nagus delnās:

«Pretīgā komediante! . . .»

Ja Asja būtu atradusies pie Senmišela tilta, viņa gan drīzāk paturētu dūjas knābīti zem ūdens.

«A, tu gribi patēlot? Nu, tēlo vien savu lomu līdz galam! . . ,»

Asja atgriezās Parīzē. Jau vairākas dienas viņa bija vilcinājusies, ik rītu pielocīdama ceļasomu un ik vakaru to izkravādama. Šī pēdējā bulta lika Asjai izšķirties. Viņa iekāpa vilcienā. Kaut arī viņa ar Marku netiksies, tomēr būs tam tuvāk. Nevarēja būt ne domas, ka viņa nolikusi ieročus! Vilcienā, kas Asju veda atpakaļ uz Parīzi, jaunā sieviete iecirtīgi pārskatīja «lietu», darīdama to ar divkāršu naidīgumu. Asja pieļāva, ka nežēlīgi aizvainojusi Marku; viņa bija piekritusi to apprecēt, lai gan zināja gluži labi, kas tas bija par cilvēku, ko sagaidīja no viņas un ko gribēja, lai tam saglabā; Asja bija nolēmusi, lai kādos ieskatos arī būtu pati, padevīgi pakļauties sava dzīves drauga tikumiskajiem un sabiedriskajiem ierobežojumiem. Jaunā sieviete bija ar mieru pieļaut, ka pirmajā sāpju un dusmu uzliesmojumā tas būtu viņu piekāvis, pat nogalinājis. Uz to viņa bija sagatavojusies: «Ikvienam amatam savas briesmas,» — kā mirdams teicis kāds sadurts karalis. Nevajag vairīties no savas rīcības sekām. Tomēr Asja nespēja paciest, ka Marks viņu aizskartu un nicinātu. Cieta ne tikai Asjas lepnums, bet arī taisnīguma jūtas. Viņa neatskārta (varbūt arī atskārta), ka Marka kaislība pret viņu palika allaž tikpat spēcīga, cik nicināšana, un ka šās nicināšanas iemesls bija līdz izmisumam novesta kaisle. Asja varēja visu ko saprast, vienīgi Marka nicināšanu ne. Un pat šajā mirklī, sēžot dārdošajā vagonā, asiņu šalkas pārspēja vilciena dārdoņu. Jaunā sieviete atkārtoja:

«Es viņam nekad to nepiedošu!»

Viņa sastapās ar Aneti. Tikās ar Vaņu. Abas tērzēja par visu, tikai nepieminēja Marku. Anete tīšuprāt sargājās ierunāties par Marku, lai neuzticīgā sāktu pirmā. Taču Asja būtu labāk mēlē iekodusi nekā izteikusi viņa vārdu. Tomēr Asja bieži vien iegriezās pie Anetes, aizbildinādamās ar neveikliem ieganstiem; viņa gaidīja, abas gaidīja, vērodamas, vai šis vārds nenospurgs otrai no lūpām, Līdz Vaņa, kam nebija šādu iemeslu klusēt, bet varbūt tieši vecmāmiņas uzkūdīts, mierīgi un svarīgi pajautāja:

— Un kad tu atkal gulēsi kopā ar tēti?

Asja nobāla, pietvīka, nikni pietrūkās kājās, saraukusi uzacis, pārskaitusies — un izskrēja ārā. Tomēr kāpņu telpā sāka smieties:

— Ak tu šķelmis tāds! Pērtiķēns!

Vēlāk Asja nodomāja, ka Anete bērnu samācījusi, un apņēmās par sodu vairs neiet pie tās veselu mēnesi. Asja izturēja vienu nedēļu, tad sāka apmeklēt Aneti ik dienas. Tomēr bija nolēmusi nepiekāpties.

Marks bija tikpat iecirtīgs. Viņš gan daudz vaļsirdīgāk uzticējās mātei. Divatā ar māti viņš grūtsirdīgi atcerējās pagātni un nebaidījās atzīt nevis citu, bet paša kļūdas, savus maldus un to nelabojamo, ko abi izdarījuši. Starp māti un dēlu noritēja gari dialogi, kurus pārtrauca ilgi klusuma brīži, — maigi, rūgtuma pārpilni, ironiski un parasti dialogi par mīlas neprātu, kas vēlas patvarīgi valdīt pār otru būtni, par despotiskajām prasībām, varmācību un bērnišķo niknumu, par tā bīstamo greizsirdību. Cik smieklīgi un nožēlojami! Anete raudzījās sava zēna novājējušajā, priekšlaikus novecojušajā sejā, jaunajās grumbiņās, kas ievilkušās zem acīm, rievās drīzāk gurdās nekā niknās mutes kaktiņos. Anetes sirds sažņaudzās. Taču viņa zināja: Ahila šķēpa sisto brūci spēj dziedēt vienīgi pats šķēps. Lai šo šķēpu satvertu, bija tikai jāpastiepj roka. Taču abi neprātīgie liedzās to darīt. Anete bija pārliecināta, ka tie mīl viens otru, ka ilgojas viens pēc otra, tomēr neviens no abiem nevēlējās spert pirmo soli. Ja bija kaut kas, ko tie gribēja, tad tā bija doma, kā sevi iznīcināt.

Tomēr abu spēki šķita galā; viņi nespēja vairs dzīvot, neredzējuši viens otru, jo Marks zināja, ka Asja atgriezusies Parīzē; Anete bija abus brīdinājusi par dienām un stundām, kuras ikkatram iedalījusi, lai pasargātu tos (kā to sacīja krietnā sieviete) no nepatīkamās tikšanās. Šajās dienās gluži neapzināti abi iekārtojās tā, lai atrastos Anetes mājas tuvumā un paši mēģinātu nepamanīti ieraudzīt otru. Taču visjocīgākais bija tas, ka šai paslēpju spēlē ikviens iedomājās, ka rotaļājas viens pats. Un ik reizes, tiklīdz, paslēpies kāda veikala kaktā, viņš vai viņa uz ielas pamanīja otra siluetu, sirds vai draudēja izlēkt no krūtīm, un abi tikko valdījās, lai nemestos ārā no paslēptuves, vai ar pūlēm turējās kājās, lai nesabruktu, karstām un saltām tirpām skrienot pār augumu, un atgriezās mājās nokusuši, pārguruši, izkaltušu muti. Un visa diena bija sagandēta . . .

Šāds stāvoklis nevarēja ieilgt. Agri vai vēlu viņiem jātiekas. Marks todien bija iegriezies pie mātes. Anete beidzot nolēma darīt visu, lai tos pierunātu samierināties, tomēr Marks noteikti atteicās; viņš asi, pat rupji pārtrauca mātes vārdus. Asja stāvēja sardzē ietves pretējā pusē, tieši iepretī ieejas durvīm, paslēpusies aiz smagā ormaņa ratiem; viņa gaidīja, kad Marks nāks laukā. Tomēr viņš kavējās. Asja neizturēja. Pārnāca pāri ielai un iegāja namā. Viņa gribēja tikai būt tuvāk Markam. Modri ieklausīdamās, Asja gaidīja lejā gaitenī. Kad izdzirdēs ceturtajā stāvā atveramies Anetes durvis, vēl pagūs iziet ārā. Durvis atvērās, taču Asja devās pa kāpnēm augšā. Griba te nelīdzēja, kājas to nesa pašas. Viņa gāja augšā kā mēnessērdzīga. No domām ne vēsts. Toties dzirde, kļuvusi asāka, kā rezonators pastiprināja Marka soļus, kurš kāpa lejā. Viņi ieraudzīja viens otru pusceļā. Asja tikko bija aizsniegusi trešā stāva kāpņu laukumiņu. Trīs vai četrus pakāpienus augstāk, kādā stāvā pagriezienā, kļuva redzams Marks. Abu asinis sastinga, taču kājas automātiski nesa tos tālāk. Savā mulsumā Asja vis neapstājās uz kāpņu laukumiņa, bet joprojām kāpa pa vītņu kāpnēm, kas bija tik šauras, ka divi cilvēki tikai ar grūtībām varēja paiet viens otram garām. Viņi pagāja garām, taisni izslējušies, saspringuši, nodurtām acīm, tik tikko nepieskardamies viens otram, gandrīz vai paklupdami: Marks piespiedās pie sienas, Asja gandrīz vai pārkārās margām. Markam aizrāvās elpa. Sakniebusi lūpas, Asja smagi elpoja .. .

Viņi bija pagājuši viens otram garām . . . Marks tagad jau sasniedzis kāpņu laukumiņu. Pēkšņi abi atskatījās. Metās viens pie otra. Marks aptvēra Asjas gurnus, kura stāvēja dažus pakāpienus augstāk . . . Marka seja atradās vienādā augstumā ar tās vēderu; Marks paslēpa galvu šai nodevīgajā klēpī, šai svētītajā klēpī — viņa patvērumā, zudušajā un no jauna atgūtajā! . . . Asja, zaudējusi līdzsvaru, paslīdēja uz kāpnītēm un nokļuva uz kāpņu laukumiņa; viņas mute skāra Marka muti: visi aizsprosti bija pārrauti. . .

Asjai krītot, trokšņa dēļ atvērās kādas durvis apakšstāvā. Viņi palaida viens otru vaļā. Ko lai dara? Kur rast atkal patvērumu un pazust jaunatgūtajā prieka bezdibenī? Pie viņa? Pie viņas? Abiem nebija vairs spēka paiet, viņi nespētu izlauzties cauri gājēju baram uz ielas. Viņi negribēja, lai ļaužu bangas aprītu viņu mīlestību. . . Atlika tikai viena izeja: viņi metās bēgt, skriedami augšā līdz ceturtā stāva durvīm!

Anete atvēra durvis. Ieraudzīja abus roku rokā, redzēja, kā tie aprij viens otru acīm kā mīlētāji Rafaela freskā Transteverā. Anete ātri apslēpa pārsteigumu, iesmējās aiz laimes un steidzās nozust. Viņi skriešus devās dziļāk istabās. Netika izrunāts ne vārds. «Laimīgām tautām nav vēstures …» Anete aizvēra aiz tiem savas istabas durvis. Abi tajā pavadīja visu nakti.

Māte palika otrā istabā, apsēdusies pie bērna gultas galvgaļa. Viņa čukstus sarunājās ar mazo. Puisēns bija ļoti ieintriģēts, ziņkārs, laimīgs un daudz ko nojauta pats. Turēdams vecmāmiņas pirkstus rokā, viņš iemiga ar smaidu uz lūpām . . .

Un visu nakti Anete sargāja ievainoto laimi, mīlu, kas skūpsta savas brūces, pazudušo dēlu un meitu, kuri bija pazaudējuši un nu no jauna atraduši savu mītni. Tie ir atgriezušies. Tie ir kopā ar viņu, šeit, aiz sienas, kur atrodas viņas gulta. Un māte laimīgi piekļāva saliktās rokas klēpim. Un tajā iekļāva savus abus bērnus.

OTRĀ NODAĻA FLORENCES MAIJS

«Viņš to saķēra, uz cukursaldajām lūpām noskūpstīja, cieši pie sirds piekļāva. Mazliet tie te pagulēja un arī no pārējā kaut ko padarīja . . . Nu, pietiek! Vairāk es neko neteikšu. . .» [347]

Tā stāsta tautas pasaka «Marija-Skaistule, Melnā matpīne», kuru Asja, būdama pati «Melnā matpīne» un zinādama neskaitāmi daudz pasaku, ne reizi vien stāstīja Vaņam.

Taču šis mēnesis vairs neatgādināja pirmo, medus mēnesi. Tas vairs nebija ziedu medus, ziedoņa medus. Bet rudens medus (un tomēr viņi taču bija tik jauni!), egļu medus ar asu smaržu, tumši zeltains medus. Un kā dedzina šī sāpēs nobriedusi mīla! Tā vairs neizšķiež sevi tukšās rotaļās. Neprasa neko vairāk kā vien to, lai pavisam tuvu atrastos mīļotā būtne. Tā nepagurst taustīt ar visiem saviem jutekļiem un visu, ar ko vien dzīve mūs apveltījusi, šo pārāk šauro miesu, kas ļauj vaļu mūsu iztēlei un ierobežo mūs, nespējot mūs visā pilnībā ieņemt. . . Mīļotais, mīļotā, vai tiešām tā esi tu?

Amantito, amantito,

Amante, amante,

Skropstu plīvurs liedz man tevi redzēt! [348]

Un viņi gurdi atkrita atpakaļ guļvietā . . .

Pieķeries man, un es pieķeršos tavai mīlai

Kā ķirzaka akmens sienai. [349]

Ķirzaka guļ, acs vaļā . . . Acs neredz, tā dzer sauli. Tas, kas redz, ir karstais, pie sienas piespiestais sāns, tas ir visā garumā atritinājies ķermenītis . . . «Vai tu? Tu esi tur? …»

Un nav spēka pat pakustēties.. . Milzīgs gurdums, gadsimtu gurdums, no kura tik ātri nav iespējams atbrīvoties . ..

Kas gan būtu domājis, ka bezmiegā pavadītās naktis būs jāatgūst? . . . Pat tad, kad tiem šķita, ka guļ ilgajos trimdas mēnešos, tālu no savas zemes, tie gura ciešanās un cīņās un tos tirdīja neapmierināma nožēla . . . Tagad, kad «atguvuši» viens otru, tiem vairs nav spēka paņemt atpakaļ savu īpašumu, un pietiek, ja tie zina, ka otrs atrodas blakus, pie sāniem. «Es guļu, tu esi mans, es esmu tava, es guļu. . .» Asja guļ, guļ. . . Viņa nekad nemitēsies gulēt. . .

*

Tikko tie pamostas (viens ātrāk, otrs vēlāk, nekad vienlaikus) — tūlīt nododas blakus guļošā aplūkošanai. Līdzīgi Psihei ar gaismekli rokā tie pētī mīļotā augumu un seju kā grāmatu par aizvainotu mīlu, kura miegā sevi nodod. Abus pārņem saviļņojums, lasot moku un dumpja noslēpumus, kas vairāku mēnešu šķiršanās laikā atstājuši nagu pēdas šai reiz tik zināmā, taču tagad tik nepazīstamajā sejā. Tā ir tā pati un tomēr pavisam cita . . . Kas ir pārvērties? . . . Un, kamēr tie kā spogulī tincinot veras guļošās būtnes sejā, tie atklāj tajā savu atspulgu: arī viņš taču, — tas, kas ir nomodā un vēro, — arī viņš nav tas pats, bet jau cits . . . Kas tad mainījies? . . . Abos ir pabeigts dziļš lauku darbs. Arkla lemesis pārgājis pāri, un sēkla uzdīgusi. . .

Ātrāk par visu parādījās pirmā labība: cita mīla. Vakardiena sevi sadedzinājusi. Cita mīla piedzimusi. Pateicības un kaislas pašaizliedzības izraisīta mīla. Jo abi, maksājot ar ciešanām, sajuta, ka vajadzīgi viens otram un ka nespēj dzīvot viens bez otra. Lepnums, kas tos nostādīja pretī kā ienaidniekus, ir salauzts. Un kāda laime, ka tas salauzts! Durvis, kas ved uz viņu sirdīm, atvērušās . . .

Es esmu tavs mājoklis. Dzīvo manī! Es esmu kā tuksnesis, ja tu mani nepiepildi… Ai, kāds brīnums, — kā teicis Gorkijs, — mīlēt cilvēcisku būtni. . . Kāpēc tieši šo? Es nezinu. Zinu tikai, ka mīlu tieši viņu. Un viņa mīla liek man atdzīvoties mirušo vidū . . . Un tā esmu es, es, kas to situ krustā. (Noliekusies pār aizmigušo Marku, Asja skūpstīja ar šķēpu caurdurtos sānus . . .) «Lai nekad vairs nelieku viņam ciest! …»

Un no Marka acīm, kurš pamodās, viņa nolasīja tās pašas bailes sagādāt viņai sāpes, tās pašas maigās rūpes. Abi, dzīves šausti, acumirklī uzminēja pat visvieglākās trīsas, kas pāršalca mīļoto. Uzmanība, kādu tie parādīja viens otram, izpauzdamās tūkstoš netveramos sīkumos, veidoja viņu dvēseles. Ikviens slepus tiecās pēc tā, kas varēja otram sagādāt prieku. Ikviens apvaldīja sevi, savu dabu, savas slieksmes, visu, kas varētu otru aizskart. Abus pārņēma pazemības jūtas, kas līdz šim tiem bija pilnīgi neparastas. Nu vairs nebija svarīgi pierādīt otram savu taisnību. Daudz jaukāk šķita justies kopā ar otru vainīgam. Asja nemēģināja vairs skubināt Marku darboties ārpus viņam nospraustajām robežām vai pirms noliktā laika; šais «atgūšanas» dienās jaunā sieviete rada prieku, pielāgodama savus soļus drauga gaitai. Asjai pietika ar apziņu, ka tie iet kopā. ..

«Ej, kā esi paradis. Nesteidzies! Esmu kopā ar tevi, mums vēl ir laiks! …»

Pat, ja Marks nespētu, nelaužot savu dabu, panākt mērķim kas Asjai likās tik dabisks, viņa vairs tik ļoti netiektos sasniegt šo mērķi bez Marka. Pirmās rūpes, pirmais pienākums bija (jaunās sievietes sirds to tagad sajuta) palīdzēt mīļotajam kļūt par sevi pašu. Marks bija viņas bērns, īstais bērns, pat vairāk nekā mazais Vaņa; to Asja nēsāja zem sirds un noliktajā laikā dzemdēja, bet savu lielo dēlu nēsā pastāvīgi savā klēpī, rada, veido ar maigumu un savām asinīm. Asjai ienāca prātā Anetes vārdi, kurus tā teica nākamajā dienā pēc viņu šķiršanās:

«Mēs esam mātes. Mūsu pienākums ir žēlot savus bērnus.»

Palikusi reiz ar Aneti divatā, Asja atgādināja bijušo sarunu:

— Jums taisnība. Pat mīļotā cilvēka skaujās visvarenākās no visām (un arī visneskaidrākās; taču šodien tās man kļuvušas pilnīgi saprotamas) ir jūtas, ka esi māte. Tās mājo mūsu dvēselē, un nav lielākas svētlaimes kā auklēt savā klēpī to, kas mūs ņem, pats atdodamies, — auklēt mūsu lielo bērnu.

— Tikai nevajag to viņam izrādīt, — Anete brīdināja. — Gudra māte prot saudzēt sava mazuļa pašlepnumu, kurš iedomājas, ka ir pieaudzis. Viņai jāapgūst krietnā gudrība — kalpot tam par izmēģinājuma lauku, lai bērns, gan neveikli, vingrina savu dzimstošo spēku, kaut arī par ļaunu pašai. Māte iecietīgi pacieš visas mazuļa pārestības un rod pat tur slepenu baudu. To, kuru mīlam, savu bērnu, mēs padarām par vīrieti, un mūsu bērns kļūst vīrs mums pašām par ļaunu. Un tā ir mīlestība. Mīlestība sākas ar brūci. . .

— Bet es jau pati iecirtu brūci viņam, savam pieaugušajam bērnam. Es nebiju gudra māte.

— Par gudru māti kļūst tā, kas agrāk bijusi nesaprātīga.

— Tātad, pēc jūsu domām, gudrās jaunavas ir tās, kas vēl vakar nav tādas bijušas? Vai jūs tām nebūtu aizcirtusi durvis?

— Es atvērtu durvis drīzāk tām nekā gudrajām jaunavām, kuras atteicās dalīties eļļā. Es nemaz tik tieši nesekoju evaņģēlija mācībām.

— Jā, jūs gan dalījāties ar mani eļļā, un mans gaismeklis atkal iededzies. Līgavainis atgriezies. Viņš pieder man, man, un es to sargāju, es neļaušu nodzēst savu gaismekli. .. «Mēness dzidrumā» … Es modri sargāju savu uguni.

Marks skatījās uz mazo vāķētāju, kas bija noliekusies pār viņu Viņš redzēja, cik modri starp plaukstām tā sargā no jauna iekvēlināto mīlas liesmu, redzēja rožainos gaismekļa atspulgus maigajā un raižpilnajā sejā. Asjas cenšanās aizsargāt viņa brīvību un netraucēt to savā attīstībā nepaslīdēja garām Marka uzmanībai. Viņš jutās aizkustināts, redzēdams, ka Asja ir gatava viņa dēļ atteikties no pašas likuma. Taču Marks nebija no tiem, kas to pieņemtu. Viņš tikai vēl skaidrāk atskārta savu pienākumu pret Asju. Tā tic viņam, tātad jākļūst tās cienīgam. Nedrīkst piekrāpt Asjas cerības. Jāiet uz priekšu. Un līdz galam! Tas nenozīmēja, ka viņš būs ar mieru Asjas dēļ ziedot savu iedzimto patiesīgumu. Marks zināja (un arī Asja tagad zināja) — ja arī viņš aiz vājuma pakļausies un nodos pats sevi, viņš nodos arī Asju. Marka patiesīgums ir viņa velte, kas nu ir abu kopējā manta. Vajadzēja tikai modri uzmanīt, lai tā nepaliktu neizlietota, lai šis iekšējais spēks veiktu to, kas tam uzdots, lai līdzīgi kalnu strautam izlauztu sev gultni starp klintīm. Bija jāatmin saprāta pretrunīgo prasību mīkla. Un tad visi šie likumi, saduroties Marka dvēselē, liks uzdzirkstīt jaunam likumam, kas ietvers sevī visus pārējos.

Tā atklājās negaidītā mīlas īpašība — jaunās mīlas izcilā īpašība, kas, cērtot Markam brūci, atjaunoja viņa asinis. Atbrīvojot jaunekli no daudzām tīkamām ilūzijām, kuras akli rada dzīve, no miesas egoisma — šīm neprātīgām otras būtnes iegūšanas alkām, mīla to atbrīvoja arī no gara patmīlas, viskaitīgākā no visiem egoisma veidiem, — viņa ideju un domāšanas neierobežotas patmīlas. Tā palīdzēja Markam pāriet no viena dzīves plāna uz otru — no individuālā plāna uz sociālo. Tāpat kā pirmajos Vita Nuova[350] mēnešos Asja varēja rast savu dabisko laimi, pakļaujot savu neatkarību un lepnumu Marka mīlas kalpībai, — Marks dzīrās upurēt savu juceklīgo vienpatību, pakļaujot to sabiedriskās darbības un cīņas prasībām, un visu to, pašam nezinot, viņam bija iedvesusi Asjas mīlestība. Viņai nemaz to nevajadzēja Markam lūgt. Pietika, ka Asja kļuva viņš, lai viņš kļūtu Asja un atklātu kā savu iezīmi šo pirmatnējo dziņu spēku, kas bija raksturīgs Asjas dabai. Pats par sevi saprotams, ka tamlīdzīga abpusēja domu saliedēšanas iespējama tikai mīlas pirmo nedēļu jūsmā, kad abi bija viens otru atguvuši. Katrā ziņā vēlāk šis mezgls atslābs, un atkal sāks plūst blakām divas neatkarīgas iekšējas dzīves. Tāds ir likums. Tomēr no šiem mirkļiem — kuros abi ietiecās jo dziļi viens otra dvēselē, saliedēdamies tiktāl, ka ikviens bija vairāk otrs nekā pats, — viņi saglabās atmiņas, kuras nekas vairs nespēs izdzēst. Pat mutē viņi jūt šo otras dvēseles garšu. Pat ja abi vēlētos šo garšu noskalot no mēles (bija stundas, kad šī uzmācīgā doma tirdīja kā drudzis), viņi nebūtu atraduši nekādu šķidrumu, lai atspirdzinātu aukslējas. Viņiem bija jādzīvo ar savām sāpēm — ar savu svētlaimi, savai miesai uzpotēto otra dvēseli. Tā bija jūtama pulsējam kā zobs, kas tūlīt nāks ārā. Jauni zobi. Līdzīgi jauniem dzīvnieciņiem, tie meklēja, ko grauzt, lai ātrāk izaugtu. Viņus mocīja izsalkums. Izsalkums pēc darbības.

*

Starp abiem pastāvēja atšķirība. Asjas izsalkums šķita drīzāk bauda, jo viņa bija veselīga un bezrūpīga: «Esmu izsalkusi, un es ēdu … Jo ļaunāk tam, kuru apēdu!» Turpretī Marks pat izsalkumā nespēja piemirst, ka tam, kurš ēd, un arī tam, kuru ēd, ir tiesības dzīvot. Savā augšupejā dzīve soļo pāri līķiem. Neviena patiesi jauna sabiedrība netiek uzcelta citādi kā uz tās sabiedrības drupām, kura pastāvējusi iepriekš. Un šīs drupas nav akmeņi, bet gan dzīvi cilvēki ar dzīvām asinīm. Lai iepazītu asins garšu, Markam pietika nolaizīt paša brūces; cīņā, ko Marks pats gribēja iesākt, viņš savdabīgā rakstura dēļ atradās vienlaikus abās pusēs: triecienus, kurus pats deva, pats arī saņēma. Cīņas nežēlību Marks izjuta divkārt spēcīgi: par to, kurš saņem triecienu, un par to, kurš tādu dod. Arī cīņas ideoloģija sanāca konfliktā ar Marka paša ideoloģiju: šis proletāriešu masas gars, šis dialektiskais materiālisms aizvainoja jaunekli personīgi viņa iesīkstējuša inteliģenta-individuālista aristokrātismā, kurš gluži vienkārši nespēja iztikt bez ticības intelekta un savas kastas priekšrocībām, kuru uzskata par identisku ar sevi; ja viņš mitējas ticēt, tad jūtas pazudis! . . .

Marks nekā citādi nespēja atbrīvoties no šiem pinekļiem kā vien ar zināma veida askētismu, ar ko sodīja pats sevi un arī savu kastu par vispāratzīto zemiskumu, nosodīdams sevi kalpot proletariāta šķirai un izmantot tos kaujas līdzekļus, kādus šī kalpība prasīja. Marks jau bija novalkājis driskās postošās un neauglīgās vienpatības veco ģērbu. Viņš bija redzējis un pats pārliecinājies, ka viņa biedru inteliģentu rokās prostituējas idejas, kas viņam bijušas tik dārgas, — gara brīvība un nepretošanās. Visas buržuāzijas ideoloģijas, lielas vai mazas, izmantoja šīs idejas: tās kļuva par ielasmeitām un par lētu cenu pārdeva visiem cēlsirdīga un ērta prāta baudu, turklāt bez jebkāda riska. Te bija no visa pa druskai: objektīvisms, ideālisms, estētisms, gods, cieņa, tikums, individuāli brīva sirdsapziņa, cilvēcīgums . . . Tās visas bija izgājušas cauri tik daudzām gultām, ka tagad pielāgojās visvisādām formām: tās iekļāvās jebkurās smadzenēs. Ar šīm idejām apveltīti, Marka draugi vairījās no nepatīkamās saskares ar īstenību, ar tās raupjajām rokām — netīrajām, asiņainajām rokām. Viņi izmantoja savas idejas — savas ielasmeitas, lai izvairītos no atbildības un briesmām, kas saistītas ar sociālo darbību. Labākajiem no tiem tās bija ne tikai mazdūšības sekas, ne tikai bailes no asinīm, bet gan aizvainota lepnuma slepenas ciešanas: viņi gribēja, sliktākajā gadījumā, upurēties tautas lietas labā, tikai ar noteikumu, ka nezaudē savu goda vietu un paliek joprojām privileģētā izlase, kura vada neaptēstās masas, — profesori, kas māca ex catedra[351]. Maskēdamies ar demokrātijas fikciju, viņi nepieļāva — gan neuzdrošinādamies to pateikt skaļi — nekautrīgo proletariāta vienlīdzību, kurš gan bija ar mieru viņus pieņemt, bet tikai uz vienlīdzības pamatiem. Ja nepieciešamība būtu viņus piespiedusi sadarboties ar masām, kā tas notika Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā, viņi, protams, gatavotu sazvērestības gan domās, gan faktiski, lai nodibinātu speciālistu oligarhiju kā materiālajā, tā arī gara novadā. Vairums no viņiem bija cēlies no proletariāta vai sīkburžuāzijas vides, taču tas netraucēja viņus raudzīties aizbildnieciski uz tiem, kurus viņi uzskatīja par saviem jaunākajiem brāļiem. It visos laikos visnicinošāk un viscietsirdīgāk pret tautu izturējušies tie, kas paši nākuši no tautas un pacēlušies tai pāri savas lunkanības vai dūru spēka dēļ. Vecā režīma laikos provinču pārvaldnieki allaž bijuši privileģēto šķiru sargsuņi. Mūsu laikos buržuāzijas šķiras sargsuņu lomu pilda inteliģence un speciālisti. Marks redzēja tos caurcaurēm un bez pūlēm nolasīja to slepenās domas, tāpēc, ka arī viņā pašā slēpās tādas pašas; viņam pašam bija tās jāizskauž… Un tieši tādēļ Marks pielika jo vairāk enerģijas, lai tos apkarotu, jo tajos mita viņš, tie bija viens no viņa «es», un nu «viņš» cīnījās pret šo noliegto «es».

Kādā naktī, kad Marks jo drudžaini cīnījās pats ar sevi, vienā no tām Ceturtā augusta [352] naktīm, kad cilvēks atbrīvojas no visām priekšrocībām, Marks atbrīvojās no savas individuālās brīvības, lai uzņemtos kalpot kolektīvai masu darbībai, kas tiecas atjaunot sociālo kārtību. Tikai viņš vēl skaidri neaptvēra, kādu vietu sev iedala šajā cīņā. Marks nespēja pacelties pāri upura jēdzienam. Viņš atdūrās pret domu par varmācību. Tā paša kaislā protesta dēļ, kas bija vērsts pret Marka dziņām un lika viņam bargi iegrožot savu individuālismu, Marks ar prātu atteicās atzīt varmācību, lai gan pēc rakstura bija stipri vien varmācīgs. Pēc paša pieredzes Marks zināja: ja vien ļausies varmācībai, tā sagrābs viņu visu. Un viņam bija pamats domāt, ka vairumam cilvēku klāsies tāpat. Varmācība cilvēkiem ir pārlieku stiprs vīns. Pietiek ar glāzi, lai tie zaudētu kontroli pār saprātu. Un tomēr mūsdienu Eiropa nespēja darboties bez varmācības. Daudzu gadsimtu laikā tā pārlieku pieradusi pie šā alkohola. Ko lai dara, lai to izdziedētu? Ar vārdiem te nevar līdzēt. Vajadzīgs iedarbīgas rīcības piemērs. Vajadzīgs upuris. Taču tāds upuris, kas pakļaujas kaujas disciplīnai.

Šāds lēmums aicināja uz visvaronīgākām un vistīrākām enerģijas izpausmēm. Taču trūka saules stara: tā prieka, kas vienīgais vainago darbību. Milzīgā piepūlē, lai sevi šķīstītu, uzupurētos un atteiktos no sevis, Marku māca slepena grūtsirdība. Viņš to slēpa no Asjas, taču viņa nemaz to neievēroja, jo jaunās sievietes raksturam, kas gan būtībā varbūt bija tikpat sarežģīts, nepiemita pārāk liela ādas juteklība, un tāpēc Asja gluži vienkārši nesaprata visas šīs šaubas, uzsākot darbību. Viņa izturējās ar cieņu pret problēmām, kas mocīja Marku, taču ļāva viņam vienam tās izlemt. Pietika ar to, ka Asja jau priekšlaikus bija ar mieru sekot Marka izvēlētajam darbības virzienam. Mīla uzticējās Markam. Tikai lai izvēlas pats un darbojas! Šai jaunajai sievietei pašā jaunības plaukumā viss bija darbība, pat mīla. Viņa šķita kā koks, kas pavērsts pret sauli, pretī dzīves kustībai, pretī dienas ritumam. Iekarosim savu dienu! Tversim dienas citu pēc citas! Pašanalīzei vairs nav laika.

Ja Marks gribēja dalīties ar kādu savās domu cīņās, viņš uzmeklēja māti: jau iznirusi no darbības straumes, kas tagad apskaloja tās kājas tikai līdz ceļgaliem, māte labāk par visiem citiem spēja saprast sava zēna traģisko, divpusīgo raksturu. Anete redzēja, ka dēlu joprojām kaisli aizrauj dzīve, tomēr sevi apmuļķot viņš tai vairs neļaus: dzīvi skaujot, jauneklis spriež par to pareizi. Un pati kaismākā liesma tiecas pāri dzīvei, tiecas pretī nākotnei, pretī kādai robežai, kuru Marks gan neredzēja, taču kāroja un meklēja līdzīgi aklai čūskai, kas slej galvu uz augšu. Dēls daudz nestāstīja mātei par savu slepeno dzīvi. Starp viņiem pastāvēja kaut kāds dīvains kontakts, kas ļāva saprast neizteikto. Tādējādi abiem asinis noturējās vienādā temperatūrā, un kopējiem spēkiem viņi atrada līdzsvaru. Tas arī bija galvenais viņu nekad nepabeigto sarunu labums: Anete ļoti labi lasīja dēla dvēselē, bet nevarēja dēla vietā nolasīt, kas atradās ārpus viņa; Anete nespēja dot dēlam padomu, kā rīkoties.

Tā nu Marks dzīvoja starp šīm abām sievietēm, kas viņu mīlēja, taču nebija spējīgas palīdzēt viņam iet; tās bija gatavas viņu pavadīt, kur vien viņš dotos, tomēr nevarēja vai negribēja teikt: «Ej tur!» Viņas gaidīja, lai Marks šos vārdus pasacītu viņām. Un Marks uzskatīja, ka tas ir pareizi. Viņš taču ir vīrietis. Tomēr problēma tādēļ nekļuva vienkāršāka, ja gribēja lemt savu un abu sieviešu likteni. Ikvienam no trim bija savs dzīves likums. Kā lai atrod jauko trijskani, kas izpaustu viņu pilnīgo saskaņu?

Kamēr saprāts kavējās to atklāt, viņus ceļā ievirzīja nojauta, kas ir daudz gudrāka un smalkāka. Slepenā apmaiņa, kāda bija nodibinājusies šo triju būtņu starpā, no Asjas pārraidīja Markā kaistošo dzīves sulu, alkas darboties un no Anetes saprātīgu mieru, kas attur slūžas no darbības. Un pats Marks sniedza abām sievietēm balstu, bija tām par koku, kam tās var apvīt savas vīnogulāja stīgas. Un savienot tās ar viņa starpniecību.

Viņi salīdzināja pieredzi, ko uzkrājuši, dzīvodami savrup. Ziņas, kādas Asja ieguvusi Centrālajā Eiropā, bija svarīgas, jo no sava sargposteņa viņai bija izdevies noklausīties «dievu noslēpumu» fragmentus. Šīs ziņas papildināja atklājumi, kādus Anete savāca tajā laikā, kad starp viņu un Timonu pastāvēja sirsnīga draudzība. Tie tikai apstiprināja Marka nojautas un slepenās bailes, kādas viņu uztrauca toreiz, kad viņš kā paklīdis suns joņoja pa Parīzes ielām.

Bija skaidrs, ka Eiropa un vispār visa pasaule atdota rūpniecības un finansu drausmīgo spēku varā, kuri slepus vada valstis; viss tiem noderēja: demokrātija, fašisms, Balkānu karaļi, pērkami prinči, kas pārdod savas tautas, kondotjeri un dučes, notēmējuši savus skatienus kā revolveru stobrus, bļauri, kuri uzpūš kara un grautiņu liesmas, dunču, milnu un rīcineļļas [353] varoņi, tāpat kā cēlie tēvi, tūkstoš septiņi simti astoņdesmit devītā gada nemirstīgo principu sludinātāji, vārgulīgie, dieva dotie cilvēciņi, parlamenta sūdzībnieki, un Hitlers, Horti, Musolini vai Piļsudskis — un kāpēc gan ne? — Parīzes, Prāgas, Londonas, Ženēvas vai Vašingtonas oratori; viss var noderēt; bandītisms un ideālisms; cēla sirdsskaidrība un zemiskums; pietiek tikai noteikt cenu, bet par cenu noderēja slava, nauda vai noziegums. Ikviena gaumei! Lamatās iekrita gan vientiesīgākie, gan rūdītākie: pietika iegrūst zobratu sistēmā pirkstu, lai pazustu arī pats. Pārējo veica bailes; citu pievilināja ar glaimiem, citu ar sīkām draudzības dāvanām. Lielās zivis ķēra uz āķa.

Partija būtu laimēta, ja nebijis divu noteikumu: vajadzēja, lai pasaules valdnieki vienotos par pasaules sadali un kopēju sadarbību pret vienīgo cienīgo pretinieci, kas gatavoja pretuzbrukumu, — Padomju Savienību, kura aiz tērauda sienas skursteņu dūmos kala savas dižo plānu bruņas. Tādi bija pamatnoteikumi. Pat bērns tos būtu sapratis. Taču šiem ar spēcīgiem locekļiem apveltītajiem, druknajiem kapitāla un darījumu milžiem — kā mēdza sacīt Timons — bija bezgala maz smadzeņu. Viņu izvelbtās, tuvredzīgās, asiņu pierietējušās acis nespēja atrauties no savām pretrunīgajām kaislībām: godkāres, interešu sāncensības, tekošās dienas notikumiem. Jau daudzus gadus viņi vairs nespēja kopējiem spēkiem pretoties saviem ienaidniekiem. Šie pasaules uzpircēji ļāvās uzpirkties: viņi nodeva cits citu par kaimiņam nozagtu kūkas gabalu, par līgumu, kas noslēgts ar gudru ienaidnieku, kurš tiem deva priekšrocības uz konkurenta rēķinu. Tādējādi viņi bija ļāvuši izaugt milzīgai proletāriešu kalvei, kas dienu un nakti kala viņu bojā eju.

Bet pulksten vienpadsmitos [354] (pulkstenis jau bija nozvanījis ceturksni uz divpadsmitiem) viņi beidzot sajuta, ka kalves ēna izstiepdamās gulstas uz viņiem. Un nu gribēja apvienoties, radīt svēto apvienību. Visas viņu trompetes un baznīcu zvani to pūta un skandināja. Taču bija par vēlu! Zeme drebēja. Pirmie apakšzemes grūdieni radīja plaisas kapitālisma biezajos mūros. Daži masīvi pīlāri tūdaļ sagruva: Stinness, Timons, Levenšteins … Tiem, kas palika veseli, — un tie bija paši varenākie, — vajadzēja apvienoties. Asja bija klāt, kad lielie rūpniecības karteļi un franču-vācu fašisti mēģināja apvienot savus spēkus. Zem okeāniem piesardzīgi taustīdamies, cits citam pretī virzījās anglosakšu zemju — Britu impērijas un Amerikas Savienoto Valstu taustekļi cerībā no jauna salīmēt astoņkāji: tie ar viltu pievāca algotos slepkavas un uz visu gatavās Itālijas un Balkānu fašistiskās valdības. It visos kaktos līdzīgi zaļajām mušām ņudzēt ņudzēja spiegu un provokatoru aģentu bari. Savā teritorijā Francija uzturēja veselu balto algotņu armiju — gaļu lielgabaliem, kas tikai gaidīja, lai kuru katru mirkli to laiž darbā šeit vai tur, valsts iekšienē vai ārpus tās. Un starp Parīzi, Londonu un Maskavu cauri Prāgai, Rīgai un Varšavai šurp un turp šaudījās slepenie aģenti, kuri ielavījās Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā, lai dezorganizētu, sabotētu darbus, lai kūdītu uz nemieriem, nolīdzinātu ceļu draudošās invāzijas kauju ratiem, par kuru jau pusgadu iepriekš muļķīgi kladzināja balto ģenerāļu un Holandes naftas karaļa lielība.

Rietumu «liberālisms» ļāva notikumiem ritēt savu gaitu. Un sociālisti, dziļi sarūgtināti par skaļbalsīgo komunistu polemikām, kuras nevienu netaupīja, izlikās, it kā nezinātu, kas notiek. Kurlums īstajā brīdī izglāba tos no iejaukšanās! Vajadzēja tomēr piespiest tos dzirdēt! Un arī inteliģentus, kas pieslējušies kreiso partijām, tos treknos un rāmos inteliģentus, kuri gan negribēja vienaldzīgi noskatīties, kā viņu acu priekšā iznīcina jauno pasauli, bet nekādā ziņā arī nevēlējās sevi sakompromitēt, to aizstāvēdami. Viņi bija kurli un blēja «Bē-ē!» — kā advokāta Patlēna [355] gans.

«Pag, pag! Es jūs uzpurināšu! Gan jau SOS kliedzieni beidzot izurbsies cauri jūsu bungādiņai…»

Bet kā lai ķeras pie šā uzdevuma veikšanas?

Marks bija viens no pirmajiem Francijā, kas kopā ar dažiem drosmīgajiem jaunekļiem, kuri nebaidījās ne no kā (zaudēt viņi varēja visu, iegūt — neko), sāka organizēt kaujas grupas Padomju Sociālistisko Republiku Savienības aizsardzībai. Asjai nebija jādara nekas, lai Marku pamudinātu. Pietika, ka Asja pastāv un mīl viņu. Marks neapzināti uztvēra sievas domas, tāpat kā piesūcinājās ar viņas drēbju smaržu. Ja divām būtnēm, kas pavada kopā naktis, vajadzīgi vārdi, lai izteiktu domu, — tad tas ir zieds bez smaržas. Asjas dārzs dāsni izplatīja akāciju kaismo aromātu. Viņa bija pārlieku viltīga, lai liktu Markam manīt, ka viņš miesas porās aiznes līdzi viņas domu smaržu. Asja izlikās, it kā sekotu Markam. Tātad abi gāja pa ceļu, kas veda pie īstā mērķa, pie pareizas darbības, kura ir jebkuras pilnskanīgas dzīves briedums. Tāda bija viņu pašu attīstības līnija. Tā pielāgojās laikmeta solim, kas devas pretī nepieciešamajai revolūcijai. Kad zeme sāk plaisāt, sīkie strautiņi plūst lejup pa to pašu nogāzi, pa kuru tek lielās upes, un visi saplūdina ūdeņus vienkop. Pat Anete, kuru gadi un garīgais darbs bija noveduši nogāzes pakājē, kur straume kļūst mierīgāka, pievienojās tai pašai plūsmai un, gan tajā atainodama rāmākas debesis, devās tai pašā virzienā.

Sava bijušā šefa grāmatu iesiešanas darbnīcai Marks ar tā palīdzību pievienoja mazu spiestuvi, kur neregulāri tika iespiestas brošūras, kas modināja domas un aicināja uz sociālām cīņām, — Marksa, Ļeņina, internacionālās darbības meistaru tulkojumi, dokumentu krājumi, kā arī uzsaukumi vai pamfleti, kurus sastādīja Marks. Asja, gluži dabiski, tulkoja Markam no krievu un vācu valodām, un arī Anete dažreiz palīdzēja tulkot angļu un itāliešu tekstus. Taču Anete strādāja bez aizrautības. Viņa stiepa garumā tulkošanu, jo sevišķi, ja gadījās darbi par ekonomiku un sociālo teoriju; viņa centās klusām aizlavīties projām ar mazo Vaņu, ko pat tagad nebija atdevusi mātei, un, jo vairāk viņas diena slīga pret vakaru, jo vairāk Anete sāka atkal nodoties sapņiem; bieži vien viņu pārsteidza kā aizsapņojušos skolnieci pie atvērtas grāmatas vai burtnīcas; Anete raudzījās tajā neko neredzošu skatienu; vajadzēja viņai uzsaukt:

«Ak tu miegamice! Tad tā tu sargā mūsu pļavu! . . .»

Asjai patika viņai plīties virsū. Un Anetei arī bija pa prātam, ka viņu sapurina. Viņa atgriezās, gan bez steigas, savā pļavā. No kurienes atgriezās, to viņa nevienam nestāstīja, lai gan Asja vīramāti kaitināja, cenzdamās visu izdibināt. Aneti uzjautrināja viņas abu kumeļu sparīgā lēkāšana. Viņa netiecās tos savaldīt.

Anete atklāja tiem citas pļavas. Vecais liberālisms un atmiņas par Rumāniju un Itāliju lika viņai asāk pārdzīvot fašistu uzbrukumus latīņu zemē. Tur Anetei bija palikuši daudzi draugi, un viņas ietekmē dēla grāmatu izdevniecībā izveidojās viens no itāliešu emigrantu antifašistu mājokļiem. Viņi atveda līdzi ari savu klientūru, ne tik bagātu ar naudu, cik kāru uz strīdiem. Nebija viegli panākt, lai viņi saprastos ar komunistiem. Pat paši savā starpā tie tikai ar pūlēm varēja saprasties. Viņi izšķieda visu savu enerģiju, lai no jauna uzceltu demokrātijas ēku, kuru pasaules karš bija sagrāvis un uz kuru, reizē tēmējot, šāva no lielgabaliem revolūcija un kontrrevolūcija. Izrādījās, ka viņi ir divkārt izraidīti trimdā — ārpus savas zemes un ārpus laikmeta. Anete, kura tos saprata, lai gan pati tagad atteikusies no daudz kā, kas bija viņas paaudzes ticība un mīlestība, no savas jaunības ideāliem, kurus redzēja līdz ar sevi novecojam un atdodam savu vietu (tāds nu reiz ir dzīves likums) citas maiņas jaunības ideāliem, — kļuva par starpnieci starp diviem brīvības laikmetiem un mēģināja iedvest savstarpēju cieņu; vieniem — cieņu pret bojā ejošo vecā, buržuāziskā ideālisma dižumu, kurš cēlies uz Bastīlijas drupām, otriem — cieņu pret pasaules atjaunošanu, ko veiks proletāriešu varonīgais materiālisms. Viņa nebija no tām, ko mulsina skolas formulas. Vai materiālisms, vai ideālisms, — lai dzīves uguns sauc sevi, kā tai tīk! Galvenais — lai tikai tā liesmotu. Markam bija tieksme, tāpat kā Anetei, simpatizēt šiem fuorusciti[356]: viņu likteņa traģēdija — būt par cilvēkiem ārpus laikmeta šķita jauneklim paslepen tuva, lai gan pats ar pārdomātu gribasspēku bija izbēdzis no šā likteņa. Marks kļuva par viņu aizstāvi. Asja uzskatīja, ka tās dons Kihots aizstāv bezcerīgu lietu. Taču uzlika sev par pienākumu netraucēt sava bruņinieka izjādes uz Rosinantes muguras, un viņa mīlēja — lai gan sevī pasmējās — Marka garās kājas un šķēpa cirtienus. Tieši tiem Markam arī bija jāpateicas par emigrantu atzinību un godu, bez kura viņš būtu gluži labi izticis, — viņam pievērsās fašistu aģentu skatieni Francijā. Nelielo, kluso ieliņu, kur atradās tipogrāfija, pēkšņi atdzīvināja daudzi apmeklētāji, kuri ar pārspīlētu interesi ielūkojās vietējā kvartāla veikaliņos; grāmatnīca guva peļņu no jaunu klientu bezgala garajiem apmeklējumiem; šie klienti stundām ilgi pārcilāja grāmatas, līdz izlēma tās nopirkt, un pat Marka mājā ieradās itālieši, viņa rakstu apbrīnotāji, izteikdami jauneklim reizē ar visaizkustinošāko pateicību tik negantas tirādes pret fašismu, ka Asja, stāvēdama gaitenī sardzē pie sava pieaugušā bērna durvīm, kļuva uzmanīga. Marks pārlieku uzticējās citiem, un vajadzēja viņam atgādināt, ka, iejaucoties politikā, kamēr vēl nedarbojas līdz, labāk ir klausīties nekā runāt. . . Tas nu gan bija špiku gads! Tajās dienās tie mudžēt mudžēja visā Eiropā. Izrādījās, ka sevišķi uzmācīgi ir OVRA [357] — itāliešu aģenti Parīzē. Antifašistu kolonijai allaž bija jābūt modrai, lai aizstāvētos pret šo aģentu uzbrukumiem, un tas nebūt nebija viens no tās mazākajiem uztraukumiem: cilvēki, kurus jau sen greznoja pelnīta kārtīgu ļaužu slava, pēkšņi atklāja savas nelietīgās dvēseles; pat draugi, kas likās tik uzticami, pierādīja, gan pārāk vēlu, ka bijuši, kā mēdza sacīt, okšķeri — slepenās fašistiskās policijas dzinēji, kas aizturējuši upurus un ievilinājuši savos tīklos. Visā šajā pēckara satrunējušajā vidē un jo sevišķi no sliedēm izsistās jaunatnes vidū bija ārkārtīgi pieaugusi tieksme pēc vieglas peļņas un neģēlībām. Asjai piemita nojauta, kas reti pievīla, un ne reizi vien viņa apdedzināja spārniņus dažam labam insektam, kurš tīkoja veikli iekārtoties vietā pie Marka; pietika īpašā balss noskaņā izteikta vārda, pietika viena skatiena, lai tas nozustu un sargātos atgriezties. Taču vajadzēja tikai Asjai aiziet uz stundu projām, — un Marks nespēja pretoties, kad apelēja pie viņa lepnuma vai līdzjūtības: viņš viegli atvēra maku un dāvāja uzticību.

Komunistiskā nometne arī nevarēja justies pilnīgi droša. Karš bija iemācījis valdībām izmantot apkaunojošus notikumus, kas paslēpušies tik daudzu «godīgu cilvēku» — honest Iago[358] iekšās, kuri neko vairāk nevēlas kā vien šos netikumus uzturēt vai (vēl labāk) ļaut, lai šie netikumi uztur viņus pašus. Viņu neapzinātā tieksme nodot, spiegot un denuncēt tika pastiprināti veicināta. Sekojot pa taku, ko bija ieminusi vecā, svētā cariskā Krievija un politiskās neuzticības lielais meistars Intelligence Service — šis Britu impērijas balsts, franču demokrātijas līderi tagad uzskatīja aģentus-provokatorus par valsts pārvaldei nepieciešamu līdzekli; viņi tos novietoja it visās opozīcijas nometnēs — gan kreisajā, gan labajā, gan revolūcijas nometnē, gan rojālistu nometnē. Politiskās policijas aparāts piecpadsmit gadu laikā bija ārkārtīgi izvērsies plašumā. Pēc Intelligence Service piemēra policija tiecās kļūt par valsti valstī. Jau varēja paredzēt, ka visdrīzākajā laikā premjerministram būs vienlaikus jākļūst arī par valsts pirmo špiku (vai beigu beigās par Kjapes [359] palīgu). Brīvībai palika tikai stunda, ko dzīvot, iekams tai apgriezīs kaklu. Rīkosimies tā, kā rīkojās Marks, izmantosim šo stundu!

Marks turpināja savus uzbrukumus un ne reizi vien riskēja ar to, ka policisti varēja viņu piekaut vai pat sarīkot pret viņu atentātu; tā kādu nakti, kad Marks devās mājup, viņam aiz stūra uzbruka rūdītu blandoņu bars. Taču tie nebija rēķinājušies ar Asjas revolveri: šāviens aizsteidzās tiem priekšā, un ievainotais uzskatīja par labāku palikt nepazīstams. Un vēlāk, Markam un Anetei nemaz nenojaušot, uz skatuves dēļiem uznāca Silvija.

Asja bija viņai paziņojusi par notikušo; abas sievietes, kas necieta viena otru, noslēdza savienību sava zēna aizsardzībai. Silvijai bija draugi it visos sabiedrības slāņos; tādi viņai atradās arī presē un parlamentā; viņa baudīja plašas priekšrocības, kādas Parīze piešķir jo sevišķi to vītuma gados dažām modes karalienēm, kas kļuvušas slavenas ar savām mīlas dēkām un asprātībām; parīzieši ir tajos ieskatos, ka slavenas sievietes ar gadiem tāpat kā vīns iegūst sevišķi kairinošu aromātu. Silvija izmantoja šo priekšrocību un ar savu aso mēlīti brīdināja augstās policijas kungus, lai tie atturas aizskart viņas māsasdēlu: medīt šajā joslā aizliegts, citādi būs skandāls! Visa Cilvēku tiesību līga bija sacelta kājās. Pat vecais Rožē Briso. (Ja Marks to zinātu, viņš nožņaugtu Silviju.)

Briso, tolaik tieslietu ministrs, apbērts ar godu un zeltu, bija savu pārdesmit pašu varenāko finansu grupu administratīvo padomju balsts; šīs finansu grupas savā starpā dalīja varu pār Franciju un no visas pasaules iegūto laupījumu. Viens viņa vārds bija līdzvērtīgs tiešai pavēlei. Taču Rožē Briso mūža dienas bija skaitītas: viņš sirga ar neārstējamu aknu kaiti, kas vistuvākajā laikā nodrošināja viņam svinīgu apbedīšanu uz valsts rēķina; Briso bija visa pārpārēm, tomēr viņu allaž plosīja izsalkums; eksistēšana Rožē Briso likās it kā dziļš bezdibenis, ko viņš veltīgi nopūlējās aizpildīt. Viņa senilgotā sapņa — Panteona arī nebūtu pieticis, lai šo robu aizpildītu. Akmenī tērpta slava arī ir nāve. Bet viņam vajadzēja dzīvi, to dzīvi, kas pārdzīvo pašu. Taču Briso pārdzīvot varēja vienīgi viņa runas, bet no tām dvesa garlaicība un trūdu smaka. Rožē gaužām labi zināja par Marka esamību. Mēģinājumi atkarot sev šo dzīvo būtni — miesu no viņa miesas — atdūrās pret visapvainojošākiem noraidījumiem, pat ne tiešiem (Marks nebija viņu pagodinājis ne ar vārdu), bet ar pazemojošu starpniecību. Briso tagad juta pret Marku kaut ko līdzīgu naidam. Viņš būtu gribējis to izsvītrot no savām domām. Un, ja Marku izsvītrotu no dzīvo saraksta, kas zina, vai Briso slepus nejustos atvieglots? Taču pārlieku daudz ļaužu zināja no Silvijas kaunpilno faktu, ka Anete noraidījusi Rožē, nevēlēdamās oficiāli atzīt par sava bērna tēvu. Briso atturēja pašlepnums un bailes no sabiedrības domas, kuras neredzamā kontrole viņu biedēja. Tā kā Briso nedomāja tēlot romiešu Brutu [360] , kas upurē savu atvasi uz pienākuma altāra (te nelīdzētu nekāda retorika, tas nebūtu pa spēkam pat tādam oratoram, kāds bija Briso), viņam bija jāsargā sava atvase no valsts izliktajām lamatām. «Valsts — tā esmu es!» Viņš arī patiesi bija valsts.

Briso izdeva par to rīkojumu. Visā visumā viņš nebija slikts cilvēks. Briso labprāt būtu mīlējis dēlu un vēl labprātāk gribējis, lai dēls mīlētu viņu. Kā valstsvīram viņam varētu piemist savi netikumi, taču kā ģimenes tēvs Briso nebūtu bez tikumiem kā vairums franču sīkpilsoņu. Varbūt Marks un Anete būtu izdarījuši labu darbu, ja piekristu viņu atzīt. Taču Marks un Anete bija nesaudzīgi. Neslavēsim viņus par to! Nežēlība ir ļoti dabiska jauniešu īpašība. Un sievietei, pat tai labākajai, tumšajos dvēseles kaktiņos slēpjas neizprotama cietsirdība, jūtas, kurās viņa neatzīstas, lai nenonāktu ar tām strīdā. Anete patiesi uzskatīja, ka nedomā par Rožē Briso: viņa nevēlēja tam ļaunu, tāpēc, ka viņai šis cilvēks bija miris. Bet tas ir pats drausmīgākais; zemapziņā viņa Briso nogalināja; viņa tam liedza elpot dzīvo būtņu gaisu. Ne viena vien sirds, kurai doma par noziegumu iedveš šausmas, izdara noziegumu, pati to neapzinādamās. Un paši labākie, paši augstsirdīgākie cilvēki ir šajā ziņā gandrīz visbīstamākie. Viņi nenīst. Viņi izsvītro. Tad jau labāk naids nekā šī rāmā iznīcināšana. Pat tāds cilvēks kā Briso nespēj to izdarīt. Viņam trūkst dvēseles enerģijas. Rožē Briso naids, tāpat kā viņa mīlestība, bija nekonsekventa un pavirša. Briso deva rīkojumu, lai Marku atstātu mierā.

Marks nekad neuzzināja, ko parādā tēvam un abu kūmiņu — Asjas un Silvijas sazvērestībai. Viņas sargājās Markam par to ieminēties. Taču šis noslēpums abas tuvināja. Silvija, neatsacīdamās no naida pret ģimenē ielavījušos svešinieci, kas tagad atgriezusies atpakaļ ligzdā, atlika jūtas vistālākajā atvilktnē (varbūt atkal rodas gadījums, kad tās jāceļ dienas gaismā) un bija ar mieru biežāk paciemoties jaunā pāra dzīvoklī. Viņas brīvie izteicieni un humors šķita tuvi Asjai: abas sievietes mēdza pasmieties no visas sirds, gluži labi zinādamas, ka miers nav noslēgts, taču pamieru un savienību stingri ievēroja: viņām jāaizstāv savs Marks.

Tā nu Marks joprojām pārdeva un laida klajā grāmatas un propagandas brošūras — antifašistiskas, antiimperiālistiskas, kas simpatizēja padomju varai, simpatizēja Gandijam utt. tomēr pats neizšķīrās ieņemt noteiktu pozīciju šo dažādo spēku cīņā, toties mēģināja kļūt par saistošo ķēdes locekli starp šīm armijām un vest tās (ai, utopisko sapni!) vienotā frontē pret reakcijas varenajiem spēkiem. Pats par sevi saprotams, šo mērķi Marks nesasniedza; ja arī kaut kāda vienotība tika panākta šo pretošanās kustības un nepretošanās kustību piekritēju, liberāļu un galējo vidū, tad tikai pēc pavēles no augšas apslēpt šos izdevumus vienādā mērā zem klusēšanas mantiļas. Neviens laikraksts par tiem nepieminēja, un nevienā grāmatu kioskā nevarēja atrast kaut vienu vienīgu Marka grāmatu vai brošūru. Taču slepus tās tika lasītas un izplatītas. Marka skarbais un degsmes pilnais cīņā un grūtībās rūdītais talants, kas saliedējās ar Asjas skaudro humoru, kura zem rakstiem gan neparakstījās, savijies kopā ar Marka domām, drīzā laikā ieguva neatkarīgus lasītājus, kuri paši pakāpeniski radīja reklāmu Markam. Un šāda reklāma ir vislabākā. Tā iedegas par spīti visiem šķēršļiem kā tie uguns sārti kalnu virsotnēs, kurus iededz signālu pārraidīšanai. Signāls aizsniedza vientuļos, naktī nomodā palikušos cilvēkus visdažādākās un visattālākās malās. Straumēm sāka plūst vēstules ar labprātīgu parakstīšanos. Anete priecājās, redzēdama, kā paplašinās dēla darbības loks, taču nevēlējās redzēt, kur šī darbība var viņu novest. Anete zināja gluži labi, kādas briesmas viņam draud. Un negribēja, ka dēls tiktu tām pakļauts. Tomēr nebūtu arī vēlējusies, lai Marks vairītos. Anete maldināja sevi ar cerībām, ka. ne jau tik drīz uzbruks briesmas tiem, kas darbojas aktīvi.

Turklāt Anetē, tāpat kā ikvienā spēcīga rakstura cilvēkā, fatālisms biedrojās ar gribasspēku: «Mana griba ir tas, kam jābūt; tas, kam jābūt, arī būs.» Upes straume mūs nes. Mums atliek tikai — turēt laivas stūri. Stūre, laiva un straume: tā esmu es. Lai notiek upes griba …

*

Pagaidām briesmas bija tālu. Marka darbība vēl likās nekaitīga tajā zemē, kurā viņš dzīvoja. Šai darbībai piemita pārāk augstsirdīgs un vispārējs raksturs, ar ko demokrātiskā valdība savā liekulībā varēja pilnīgi samierināties. Markam un viņa grupai pirmās rūpes tolaik bija aizstāvēt apspiesto tiesības, visas Eiropas trimdinieku tiesības, kļūt pašam par brīvības bastionu vai radīt tādu ap sevi pret vispārējo reakciju. Francija, kurai uzvara vēl uz dažiem gadiem nodrošināja ekonomisko priekšrocību, kamēr pārējie kontinenti smaka nost posta un drudža atmosfērā, varēja atļauties šo ideoloģiskās brīvības greznību, kas tai neko nemaksāja. Vēl vairāk, opozīcijas pastāvēšana tikai rada attaisnojumu Eiropas acīs imperiālistiskā kapitālisma politikai, kalpoja tās viltīgajiem manevriem par aizslietni, kura ēnā sildījās demokrātijas jezuītisms, un pati tā bija uzpūtusies no cēliem principiem, taču paslepeni algoja fašistus Dienvidslāvijā, Polijā un Balkānos un franču zemē uzturēja algotos karotājus — baltgvardus. Marks un viņa draugi kļuva par nastu tikai tad, kad uzbruka šiem meliem. Taču pagaidām tie tikai centās mazināt šādu izlēcienu sparu. Tomēr to rindās netrūka arī oficiālā jezuītisma cītīgu sargsuņu, kuriem izdevās aizstāvēt šos melus pret jauneklīgi nesamierināmo un negodbijīgo Francijas dēlu uzbrukumiem: tādā kārtā tie uzturēja opozicionāru vidū veselīgu šķelšanos. Nesamierināmo saujiņa bija pārāk maza un nepopulāra, lai radītu nemieru. Vajāt viņus nozīmētu pievērst viņiem sabiedrības uzmanību. Tāpēc viņus pacieta, tikai uzmanīgāk novēroja.

Taču cilvēku likteņgaitas krustojoties lika Markam saskarties ar citu cilvēku likteņiem, kuri bija daudz bagātāki pieredzes un ietekmes ziņā un, spēcinādami viņu, paši savukārt tādēļ kļuva stiprāki.

*

Tieši šajās dienās Anetes dzīvē — bet līdz ar viņu arī Marka dzīvē — ienāca veca draudzība, kas likās zaudēta un mirusi, bet tagad nostiprinājusies un atbrīvojusies no visām sanesām: Žiljēna Davī, agrākās trīsdesmit gadus vecās Anetes bijušā līgavaiņa draudzība.

Anete tajā laikā bija sasirgusi un spiesta palikt mājās. Pēc Rumānijas purvos iegūtā plaušu karsoņa, no kura viņa, kā likās, bija atveseļojusies, tomēr viņai katru ziemu sākās apslēpta, ārēji gluži nevainīga gripa, kas ar laiku pamazām novājināja viņas spēcīgo organismu. Slimība pagaidām neko daudz nelika sevi just, tikai brīžiem Anetei uzbruka nekaitīgas lēkmes, kas piespieda viņu pāris nedēļu uzturēties mājās. Šīs negribētās dīkdienības laikā, kad Anetei radās iespēja palasīt, padomāt un paklaiņāt pa pagātnes takām, viņa nejauši satika aizritējušo gadu biedru, kas, tāpat kā viņa, turējās savrup. Vispār Anete mēdza vairīties no senajiem ceļiem: pārlieku daudz viņas vilnas kumšķu — mīla, sarūgtinājums, sirdsapziņas pārmetumi, sapņi, mokas — bija palikuši šur tur karājamies ceļmalas krūmos; nav nekādas vajadzības tos meklēt: tie ir kā pieneņu sēklas, kas lido un pieķeras pie drēbēm, ka nespēj ne nolasīt vien. Un, paldies dievam, pietiekami jau tāpat ko tīrīties no ikdienas putekļiem! Kur nu vēl vākt pagātnes putekļus! Ik diena nāk ar savām grūtībām …

Taču, kad mašīna, nejauši uzskrējusi virsū kādam šķērslim, piepeši apstājas, prāts kā vāvere ritenī joprojām griežas un paliek iepakaļ. Anete pēkšņi atradās vaigu vaigā ar agrāko Aneti un tās bijušo mīļoto, tās Tēzeju, kas pameta Ariadni, — Žiljēnu Davī.

Tā nebija pirmā reize šais divdesmit gados, kad Anetei nejauši gadījās dzirdēt Žiljēna Davī vārdu. Kaut gan viņai nebija vairs tik daudz brīva laika, lai sekotu zinātnes izdevumiem (un, kad kādu laiku mitējies tai sekot, zinātne aizsteidzas tik ļoti priekšā, ka nemaz nemēģini neaizelsies to panākt), viņa tomēr dažu labu reizi pamanīja Žiljēna Davī vārdu uz žurnālu un grāmatu vākiem. Un nekad tas nenotika bez tikko jaušama dūriena sirdī; Anete tūdaļ gribēja novērst skatienu: «Es nekā neesmu redzējusi!» Tomēr kādā no nākamajam dienām soļi paši atveda viņu atpakaļ pie grāmatnīcas loga, un viņas skatiens, kas gan likās vienaldzīgs, pamanīja visu. Pēc tam Anete devās prom. Grāmatas virsraksts bija iespiedies atmiņā. Arī autora tituli. Žiljēns ir Collиge de France[361] profesors. Viņš daudz paveicis … Anetes sirds sažņaudzas, taču viņa jūtas priecīga. Viņai būtu bijis grūti aizsteigties priekšā tiem, kurus mīlējusi. Žiljēns nestāv uz vietas.

Bet kādā virzienā viņš dodas? To Anete nemēģināja uzzināt. Runāt par Žiljēnu Davī ar kādu citu? … Nu nē! Anete domā, ka viņš iet pa agrāko ceļu savas tradīcijām bagātās katoļu ģimenes garā. Kara gados Anete pārāk aizrāvās ar pašas darbību un kaislībām, lai no Parīzes uztvertu apslāpēto Žiljēna balsi. Un Žiljēns nebūtu Žiljēns, ja mēģinātu aizkavēt, ka viņa balss netiktu nomākta! Žiljēns Davī bija pārlieku lepns, lai čīkstētos ar simt rīkļu lielo kori. Viņš nerunāja citiem. Viņš runāja pats sev.

Tā bija vienkārši nejaušība, kas, gan pavēlu, atnesa Anetei dažas atsevišķas Žiljēna izteiktās frāzes. Viņa vēl strādā pie Timona un sit uz rakstāmmašīnas kādu tā rakstu. Kabineta durvis vaļā; Timons diktēdams sarunājas te ar vienu, te ar otru, kas ienāk un atkal iziet. Pēkšņi šajā kņadā atskan Žiljēna Davī vārds. Anete kļūst modra. Viņas ausīm nepaslīd garām ne zilbe no tā, ko Timons runā par šo «sakāvnieku», par «šo pārprūšotā Collиgede france nolādēto klases uzraugu», kas «pašlaik maina Berlīnes zilo krāsu pret Kremļa karmīnsarkano»

— Gan es viņam sadošu pa dibenu!

Joprojām veikli klaudzinādama rakstāmmašīnas taustiņus, Anete iejautājās:

— Ko tad viņš nodarījis?

Nodiktējis dažas rindas, Timons iestarpina:

— Un kas tev tur par interesi?

— Es viņu pazīstu. Un cienu, — Anete attrauc.

Timona sarunu biedrs gaida, ka kliedzējs nu uzbruks nesaprātīgajai sekretārei, kas uzdrošinājusies pateikt pretēju spriedumu. Taču pastāvīgie apmeklētāji zina mašīnrakstītājas varu pār savu tirānu. Triekdams dūri pret rakstāmgaldu, Timons saspiež plakanu uz galda nolikto cigāru un slāpdams izgārdz:

— A, tu viņu pazīsti? A, tu viņu cienī? Šo draņķi! Tad rūkdams norij dūmus un piebilst:

— Nu, es jau arī! … Bet tad nenociešas:

— Tas neko nenozīmē, tik un tā es viņam nodīrāšu ādu!

— Ko tad viņš tādu nodarījis? — Anete atkārto jautājumu vēlreiz.

— Reiz tu viņu pazīsti, ko vēl man jautā?

Anete atturīgi paskaidro, ka jau sen to pazīst, bet nu jau labu laiku pazaudējusi no redzesloka. Timons tūdaļ visu aptver. Anete jūt sev pievērstu viņa izsmējīgo skatienu, kas taustās viņas sirds dziļumos. Taču pagaidām Timons neuztiepj Anetei savas domas; ar parasto brutalitāti, tomēr bez aizskarošiem vārdiem viņš īsumā pastāsta, ka šis «tips» Davī kara gados gluži nevietā tēlojis pacifista un eiropieša (ar lielo burtu) lomu, bet pēc miera noslēgšanas (īsts netikuma iemiesojums!) pārgājis uz pilnīgi pretēju darbalauku, uzņēmies «ļaužu ar dunčiem zobos» advokāta lomu un kļuvis par «Anti-Eiropas» (Padomju Sociālistiskās Republikas — tā sprieda Timons) aizstāvi. Savu stāstu Timons nobeidz vārdiem:

— Nu, vai pietiek? Ko tu par to teiksi?

— Teikšu tikai to: ja viņš aizstāvējis divus gluži pretējus redzes viedokļus, tad vienam no tiem jābūt jūsējam, — viņa attrauc.

Timons sāk skaļi smieties:

— Vai tu tā domā? Anete pasmaida:

— Nē, nedomāju vis.

Viņa zina ļoti labi, ka ne jau nu redzes viedokļi interesē Timonu. To interesē peļņa. Un vēl pareizāk — pati spēle, kaut arī tā nestu peļņu vai zaudējumu. Ar redzes viedokļiem lai tīksminās muļķa ideālisti, šie bandinieki, kurus bīda pa šaha galdiņu. Bet tādā gadījumā — vai gan vērts pret tiem ārdīties? .. . Hm, nesakiet vis, tā tomēr arī ir spēle …

Ne reizi vien vēlāk Timons, palicis viens kopā ar Aneti, atgriežas pie šā temata, un, lai gan dara to ne visai smalkjūtīgi, Timona ķircināšanās nebūt nav ļauna: viņš tikai grib zināt… Un (cik tas gan dīvaini!) šī Rivjēra, kas nevienam vistuvākajam draugam nekad nav atklājusi noslēpumu, kas dus viņas dvēseles dzīlēs, pavisam mierīgi apmierina šā bandīta ziņkāri. Bez jebkādas neveiklības, ar smaidu uz lūpām, Anete izstāsta, ne jau nu bez vieglas ironijas, par savām mīlas neveiksmēm trīsdesmit gadu vecumā. Timons nemaz nedomā Aneti izmantot, protams, gadās gan, ka šad tad uzvelk viņu uz zoba, bet tas ir tā, it kā viņu draudzīgi iedunckātu. Anete pati pirmā pasmejas par sevi. Lai gan temats ir nopietns vai vismaz tāds bijis agrāk, nevajag tam pieskarties ar netīrām rokām. Smagās Timona ķetnas tam nepieskaras. Un, Anetei nemaz nelūdzot, Timons nekad Žiljēnam laikrakstā neuzbrūk: viņa vārdu vienkārši apiet. Timons apmierinās ar to, ka pasaka reiz Anetei:

— Laimējas nu gan tam tavam stulbenim vienmēr nokavēt vilcienu! Nu, saki, ka tas tā nav!

Anete vis nesaka «nē». Izdzirdusi, ka šefs teic, «laimējas nokavēt vilcienu», viņa jūtas mazliet atriebta… Tātad viņai bijusi vajadzīga atriebība? … Kā, vai tiešām pēc piecpadsmit gadu ilgas aizmirstības, pār ko noslāņojies tik daudz kaislību, vēl palikušas pēdas, turklāt tik svelošas? … Kura sieviete gan spēs kādreiz aizmirst brūci, kas cirsta viņas lepnumam vai sirdij?

Taču citādu atriebību Anete nevēlējās. Ar to viņai pilnīgi pietika. Ja vien tas, ko šefs nupat pateica, kaut reizi iešautos prātā Žiljēnam! … Ai, pāris reižu visā mūžā! … Vairāk nevajag! Anete nevēlējās, lai šī nožēla kā ērkšķis durtos viņam kājā… Galu galā viņa taču nebija kautrējusies rast Žiljēnam visai apšaubāmus aizstājējus. .

«Un arī viņš pats, nabaga zēns, droši vien bijis man šis apšaubāmais aizstājējs tam, kuru mēdz meklēt visu mūžu, nekad neatrodot.. . Daudz labāk, ka esam gājuši katrs savu ceļu.»

Tomēr Anetei bija patīkami apzināties, ka Žiljēna ceļš nav pārāk tālu novirzījies no viņējā.

*

Pavisam platonisks gandarījums! Anete neuzsāka neko, lai viņam tuvotos. Pat neko, lai vairāk iepazītu. Anete nebija lasījusi nevienu no Žiljēna rakstiem līdz šai pēdējai sasirgšanai, kad viņai palika pāri daudz brīva laika. Varbūt vainojams bija arī nelielais drudzis, kas likās labvēlīgs šādam domu pavērsienam.

Tā nu, ar tēlotu vienaldzīgu ziņkāri palūgusi vedeklai apgādāt sākumā vienu Žiljēna grāmatu, pēc tam otru un vēlāk pārējās («Kad atrodies gultā, tad proti garlaikoties!»), Anete pavadīja dienas svētlaimīgā jūtu mulsumā. Asja, redzēdama Anetes miegainās acis un dzirdēdama viņu žāvājamies, parasti sacīja:

— Tu darītu prātīgāk, iedama gulēt! Pagulies!

Anete paklausīgi mēdza pievērt plakstus, slēpdama savu laimi.

Kas tad tik ļoti iepriecēja un saviļņoja Aneti šajās grāmatas, jo tās gandrīz visas aplūkoja zinātnes un vēstures jautājumus, kuros citu acis nesaskatīja neko vairāk kā vien nesavtīga prāta meklējumu spoguli, kas atainoja objektīvās īstenības likumus? Vispirms Anete redzēja tur gara bezbailību, kas nemaz vairs neatgādināja to kautro gara nenoteiktību, kādu viņa bija pazinusi. «Nemaz neatgādināja?» Nē, tieši atgādināja! Un ka vēl! Viņa, viņa vienīgā bija atklājusi Žiljēnā zem arējās nedrošības apslāpētu domu trauksmi, kas tiecās pēc varonīgās patiesības; viņa bija lolojusi šīs domas zem saviem spārniem kā cāļu māte. Un nu viņa pazina šos savus cālīšus! Savus un viņa cālēnus. Nu tie ar knābīti pārcirtuši olas čaumalu. Īstais Žiljēns!

«Manu Žiljēn! . . . Rau, kāds viņš ir! Viņš nācis pasaulē . . . Un no kura klēpja? … No manējā, no manis pašas! Es esmu viņu iznēsājusi un laidusi pasaulē. Viņš ir manas mīlestības un manu ciešanu dēls! Nu es viņu pazīstu. Pazīstu sevi…»

Un kā gan Anete viņu nepazītu? Tā bija viņa pati, kas runāja, viņa pazina sevi pēc dažiem vārdiem. Anete atcerējās, kad tos teikusi… Un nu pēc piecpadsmit gadiem Žiljēns tos atkārtoja! … Bieži vien tie nebija pat vārdi, tie bija mazāk neka vārdi un vienlaikus bezgala daudz vairāk: tās likās viņas balss modulācijas; tas, ko teica Žiljēns, bija paša domas, taču Žiljēns tās pasacīja ar viņas muti. Šo vārdu garša palikusi viņam uz lūpām …

Un, zvilnēdama gultā aizvērtām acīm, Anete augām dienām nepakustēdamas gura pateicības pilnā priekā… Mīļo Žiljēn!…»

Bet vai šajās domās nebija pārāk daudz lepnuma un tādēļ pārāk daudz ilūziju?… Ilūziju?… Nē, Anete bija pārliecināta, ka ne! Viņa viena pati to zināja. Un zināja noteikti. Piekrāpt Aneti nevarēja … Taču viņa neapgalvo, ka lepnuma nav. Tas ir. Nedaudz . . . Bet varbūt daudz? . . .

«Varbūt pat vairāk, nekā atzīstu? Tiesa, man ir lepnums, tas izpaužas ikvienā manā rīcībā, tās pašās slēptākajās dzīles, pat tad, kad domāju, ka esmu atbrīvojusies no visa personiskā, kad pēc tā tiecos, kad saku pati sev: «Beidzot! Esmu pati sev mirusi.» Tomēr neesmu mirusi. Krustmāmiņa Anete dzīvo … Un kā vēl! Un viņa pieprasa to, kas viņai pienākas! .. . Savu Žiljēnu… Padomā tikai — viņš ir mans nu jau veselus desmit gadus, un es nezināju nenieka! …»

Kaut arī Žiljēns izaudzis, tomēr tas ir viņas īpašums. Anete nedomāja nostāties Žiljēnam līdzās. Saprata, cik tālu viņa doma aizsteigusies priekšā. Anete sekoja Žiljēnam notālēm līdz zināmam robežstabam. Un saprata, ka tālāk iet nav viņas spēkos. Pārāk daudz vajadzētu laika, lai iedzītu nokavēto zinībās, kas tik ļoti attīstījušās šo piecpadsmit gadu laika. Taču arī šeit Anetes lepnums rada sev barību. Žiljēns ir aizgājis tik tālu, izaudzis tik liels, viņas mazulītis! …

Un Anete iztēlojās, kā būtu varējusi izveidoties viņas dzīve kopā ar Žiljēnu. Anete domā par to stundām, nepakustēdamas, ieslīgusi gultas iedobītē. Viņu pārņem maigums, skumjas un prieks! Domās Anete veido un atkal pārveido savu dzīvi. . .

Pietiek sapņot! Slimība pāri. . . «Dzīve ir sapnis …» Varbūt! . . . Tomēr tāds sapnis, kur maize pati no sevis nekrīt mute, bet kur tā jānopelna . . . Anete pietrūkstas no guļvietas. Pie darba!

«Manu mazo Žiljēn, tiksimies atkal, kad gadīsies brīvs laiks. Kaut arī tas nebūs rīt…»

Vairāk par Žiljēnu viņa nedomā. Bet Marks saka mātei:

— Cik tu gan esi atkal kļuvusi jauna!

Anete smejas:

— Tādi cilvēki kā mēs atpūšamies tikai tad, kad slimojam …

*

Žiljēns nekad nav ļāvies atpūtai. Viņš ir tādu ļaužu, kas to neprot… Viņš nespēj dzīvot bez darba. Tomēr viņam nebūt nav nepieciešams strādāt, lai dzīvotu. Taču nepieciešams, lai darbs aizpildītu domu dzīvi. Spriegā domu rosība aizver durvis visām pārējām domām. Tomēr neaizver cieši. Durvis paliek pusvirus; pa spraugu ieplūst gaisa strāvas. Žiljēnam nekad nav bijis silti.

Taču patlaban Žiljēns vairs nesēž, salīgi sarāvies, pie Sensilpisa kvartāla vecā pavarda kā toreiz, kad Anete viņu pazina. Žiljēns izvācies no pagātnes ēkas. Norāvis un pametis tur visas buržuāzisko aizspriedumu smagās drānas. Anete, lasīdama viņa grāmatas, to saprata gluži labi.

Ne mazumu varonības vajadzēja šim kautrajam un nedrošajam, sīkajam franču buržuā, pār kuru valdīja kundziskā māte un kurš bija iežņaugts gadsimtu domu iemaņu un paradumu vecmodīgajā ģērbā, šai politiski uzticamas, konservatīvas un reliģiozas ģimenes atvasei, lai trīsdesmit piecu gadu vecumā uzdrošinātos ielūkoties savas dvēseles dzīlēs un pamazām, nepiekāpjoties saprātam, nomestu no sevis visu, kas tagad liekas neīsts un kam agrāk ticējis. Tad pēkšņi sajūties kails, briesmīgi kails, un kā lai tāds rādās to cilvēku acīs, kas visu laiku redzējuši tevi tērpušos melu segās, ar kurām tie apklājuši un apklāj aizvainoto kautrību, — tiem, kas negrib saskatīt pasaules kailumu un šausmās apsedz gara patiesību kā zināmu vietu ar vīģes lapu.

Gadījums bija jo sevišķi smags tādam cilvēkam kā Žiljēns, kas nepiederēja pie tiem nožēlojamiem «izstumtajiem», kuri, kaut ko pametot, pieprasa tūdaļ zaudējumu atlīdzību, bet paši rod pajumti blakus konkurējošā bodītē, apkalpodami antiklerikālisma un «brīvdomības» kaislības. Žiljēns palika kails, viens pats, izmests uz ielas, nepasargāts no vējiem.

Bija grūti. Taču šis kautrais cilvēks nemūžam nemēdza griezties atpakaļ.

Lai pateicība dievam, Žiljēns dzīvoja ģimenē, kas maz uzmanības veltīja viņa cīņām domu laukā. (Tas ir milzīgs trūkums, ja pie mājas pavarda nav neviena, ar ko dalīties domās, tomēr vienlaikus tā ir arī atpūta: kā gan viņš justos, ja ik mirkli mājā būtu jāsastop savas domas pretinieces skatiens?) Īsi pirms nāves māte bija Žiljēnu apprecinājusi ar miesīgi un garīgi veselu meiteni, tukšuma ideālu, toties bagātu pūru, kā jau pieklājas, diezgan glītu, nenozīmīgu, lielisku saimnieci, bet garīgi tik trulu, bez zinātkāres pret visu, kādas pat viņai līdzīgu meiteņu vidū sastopamas reti: šī meitene gandrīz nekad nemēdza atvērt grāmatu; tās grāmatas, kuras viņai kā katrai dievticīgai pansionāta audzēknei bija jāizlasa skolas gados, uzdzina tādu garlaicību, ka viena no laulības priekšrocībām likās iespēja beidzot no tām atbrīvoties, aizverot tās uz visiem laikiem. Tas, ka Žiljēns augu dienu un nakti kvern pār papīriem, viņu nebūt nemulsināja. Vīriešiem ir savi darījumi, kas sievu neinteresēja. Žiljēna laulātā draudzene pat neko daudz nemīlēja vīru . . . taču nejuta pret to arī riebumu; viņai nebija nekāda nepatika — ne arī kāda lielā patika — tikties ar vīru pie galda vai gultā; viņa bija diezgan liela kārumniece, turpretī Žiljēns tāds nebija.

Vārdu sakot, sieva Žiljēnu mīlēja pietiekami, taču (līdzīgi normandietēm) ne tik daudz, lai interesētos, kas noris vīra galvā. Viņas saimniecības pienākumos neietilpa kārtot šo skapi.

Žiljēna laulātā draudzene arī nebūtu neko uzzinājusi par lūzumu, kas Žiljēna notika uz četrdesmit gadu sliekšņa un lika viņam izrauties no pašapmierinātās pasivitātes, kura atzīst tā saukto «kārtīgo ļaužu» sociālos un reliģiskos priekšrakstus, ja valstiski domājošās biedrenes un pats garīdznieks nebūtu viņai atgādinājuši pienākumu, kādu gaida no kristīgas laulātās draudzenes, kad tās laulātais draugs ar savu piemēru ir par cēloni uzkūdīšanai. Sekoja daži izmisīgi sievas uzbrukumi Žiljēna darbalaukam. Rezultātā cieta ģimenes miers, neatnesot nekādu labumu morālās kārtības ieviešanai, jo drosmīgā Konstance, protams, nebija nenieka sapratusi, ko vīrs noziedzies, un tāpēc visa strostēšana neko nepanāca. Žiljēns bija pārāk ass, tiklīdz kāds tīkoja uzbrukt viņa domas brīvībai. Un šajā jomā Konstance izklāstīja tik stulbus ieskatus, ka viņam trūka žēlsirdības sievu saudzēt. Viņa gan arī pati to apzinājās, tomēr, kā jau visas dulbures, tikai vēl vairāk ietiepās. Dievs vien zina, ar ko viss beigtos, ja garīdznieks, kas bija gudrāks un baidījās no publiska skandāla, kādu neveiklā ticības aizstāve draudēja izraisīt, nepasteigtos aizbāzt muti savai garīgajai meitai. Uzklausīdams cauri bikts telpas koka režģim dziļi sāpinātās sievas juceklīgos vārdus, kurus viņa brīžiem pārtrauca, lai izšņauktu degunu, garīdznieks tagad pielika visas pūles, mēģinādams apvaldīt nesakarīgo vārdu plūsmu un, galvenais, pārmērīgo centību, kādu izrādīja nožēlniece, kuru viņam tik nepiesardzīgi bija izdevies izraut no svētītā domu truluma. Bija jāpanāk atkal tas pats stāvoklis. Pārāk lielas grūtības tas garīdzniekam nesagādāja; Žiljēna sieva neko citu nevēlējās kā vien pārliecināties, ka dievs kungs neuzliks viņai atbildību par laulātā drauga maldiem, jo, runājot pretī no īstā ceļa noklīdušajam, kas zina, var tikai to vēl dziļāk iegremdēt netikumā, un labākais, ko viņa var darīt, ir raidīt lūgšanas dievam, lai tas glābj nelaimīgo. Pārējais paliek dieva ziņā . .. (Ar vārdu «pārējais» Konstance domāja: «Lai viņš tiek pazudināts . . . vai arī netiek pazudināts — kā dievam tīk.») Konstance no visas sirds cerēja, ka Žiljēns netiks pazudināts. Bet ja nu tomēr … Nu, viņa uzskatīja, ka prātīgāk par to nelauzīt galvu! Jau tāpat diezgan savu raižu! . . .

Kad Žiljēns aizkustināts un ar sirdsapziņas pārmetumiem pamanīja, ka sievā staigā apkārt kā ar likteni samierinājies upuris, un, gribēdams sevi attaisnot, mēģināja izklāstīt savu domu tik elementārā veidā, kādā parasti skolotājs mēdz izskaidrot mācību vielu septiņus gadus vecam meitēnam, sieva šausmās atgaiņājās:

«Nē, nē! Tas ir pārāk nogurdinoši. .. Un, ja nu pēkšņi, nedod dievs, par kaut ko uzaust gaisma! … Tas jau būtu tikpat kā, kāpjot augšā pa šļūdoni, ar virvi sasaistīties kopā ar ārprātīgu, kas neturas stingri uz kājām… Pateicos! Labāk gan sevi nesaistīt… Nabaga Žiljēns!»

Viņa pateica Žiljēnam, ka esot pārāk stulba, lai saprastu (viņa bija lepna un laimīga, ka tāda ir… «Svētlaimīgi tie garā vājie!» [362] ). Nabaga Žiljēns! … Un doma, ka nelaimīgais cilvēks pašlaik klupdams krizdams slidinās viens pats, lika Konstancei atmaigt pret vīru un rūpēties, lai viņam būtu tīkama, mierpilna dzīve un labs, garšīgs uzturs. «Lai vismaz šajā pasaulē gūst kādu prieku …»

Žiljēns bija pareizi sapratis īstos savas dzīvesbiedres labsirdības iemeslus. Vismaz pie viņa pavarda tagad valdīja miers. Pavarda uguns gan nelikās nekāda karstā. Bet, saceļot apkakli un ievīstoties ciešāk domu apmetnī, viņš varēja strādāt, nebaidoties, ka viņu kāds traucēs. Un vairāk no dzīves arī nebija ko prasīt. Viņš taču bija dzīvi «palaidis garām»! . . . Tik tiešām «palaidis garām». Par to Žiljēns jutās pārliecināts. To apstiprināja arī apslēptā smagā un uzmācīgā sajūta. Žiljēns sargājās šo sajūtu analizēt. Kādēļ tas vajadzīgs? Jo sevišķi tagad. Laime reiz klauvējusi pie viņa durvīm. Viņš izdarījis kaut ko vēl ļaunāku nekā palaidis laimi garām, viņš to pats atgrūdis. Žiljēns bija izšķīries ar sievieti, kas būtu varējusi kļūt par viņa mūža īsto ceļabiedreni Taču velti Žiljēns nopūlējās aiziet no viņas. Nu jau sešpadsmit gadu viņa iekšējā dzīve noritēja ārpus (iekšpus) redzamās dzīves, ģimenes, mājas, un šo iekšējo dzīvi pārvaldīja tā, kuras nebija klāt. Ne tik daudz Anetes ārējais tēls, seja (tas, protams, arī netrūka, taču šā zinātnieka acis bija tuvredzīgas sirdslietās un Anetes tēls tāpēc izplūdis), ne tik daudz Anetes dzīvais veidols, cik kvēlojošā vaga, kādu viņa atstājusi apziņas dzīlēs. Visa Žiljēna iekšējā būtība tāpēc pārveidojās. Kopš tām tālajām tūkstoš deviņi simti piektā gada dienām, kopš brīža, kad abi vairs nebija tikušies, viņš nemitīgi juta Anetes ietekmes iedarbību: nožēla, sirdsapziņas pārmetumi šķita viņu paslepen izveidojuši pēc tā garīgā tēla parauga, kāds atbilda Anetes vēlmēm vai, pareizāk sakot, vēlmēm, kādas Žiljēns pats viņai piedēvēja.

Tādējādi Žiljēns bija Anetei parādā par sava mūža lielo enerģiju, kas paplašināja viņa atbrīvoto garu. Neredzams ieraugs pārvērta ūdeni par vīnu, un Žiljēna mājās tupētājā domā iekļuva visas zemes pārdrošās sēklas. Pagaidām tās vēl dīga gausi, taču Žiljēns jau labu laiku juta sevī šos brīvos ienācējus, daudz ātrāk nekā jebkurš no apkārtējiem — ģimene, draugi, darbabiedri. Un nekas viņu arī nesteidzināja tos parādīt citiem. Darbi, kurus Žiljēns sarakstīja šai pirmajā periodā, — visi veltīti zinātnei, — apliecināja īpatnējus uzskatus, tomēr likās stingri iekļauti profesionālos ietvaros. Vai tā bija piesardzība? Cienība pret savu vidi, kuru, kā pats apzinājās, viņš katrā ziņā aizskars? Vai arī Žiljēns nejuta nekādu īpašu aicinājumu cīnīties? Vai tās bija iedzimtās kautrības paliekas, kas lika noklusēt pašu apslēptāko? Vai arī vēl noslēpumainākas jūtas — godbijīga atturība, kura mudināja visu, kas vien bija pats dziļākais, pats vērtīgākais, glabāt sev un savas iekšējās dzīves iztēlotajam lieciniekam — ilūziju Anetei?

Bet — un tas šķita visdīvainākais — īsto Aneti viņš nekad nebija mēģinājis satikt. Žiljēns pat baiļojās ievākt par viņu kādas ziņas. Tas nu gan nelikās uzslavas cienīgi! Aiz bailēm satraukt sevi Žiljēns vairījās uzzināt, vai nav bijušas tādas reizes, kad vajadzēja doties Anetei palīgā grūtā vai pat bīstamā stundā. Tā ir pārāk jūtīga sirds, kas aizgriežas, redzot sabrauktu dzīvnieku, tāpēc, ka tai sāp vai tas varētu to sāpināt, un nemaz nemēģina palīdzēt! Pazīstam jau tādus savādniekus! Taču apziņa, ka viņš tāds ir, lika Žiljēnam aiz derdzīguma vai nosmakt . . . Ak vai, nepieciešams laiks, lai tiktu vaļā no sava rakstura iesīkstējušiem trūkumiem! Un, bez šaubām, Žiljēns nekad no tiem pilnīgi neatbrīvojās. Trauka dibenā allaž palika rūsa, ko nagi velti pūlējās nokasīt.

Taču ikvienam ir sava rūsa; arī Anetei tāda bija. Galvenais, lai dvēselē tekošais ūdens neļautu aizsprostoties dzīves vadiem. Svaigs ūdens, jauns ūdens. . . Visļaunākais dvēselei ir dīķa stāvošā ūdens sasmakšana. Upe aizskalo dūņās. Tā tecēja — viņa Rivjēra, viņa upe! Anete bija viņu izrāvusi no stingā miera, no šīs gara šķīstītavas padevības, kurā veģetē cilvēku infuzoriju tūkstoši. Anete iedvesusi trauksmi un atklājusi viņam dzīvi ar tās kaislībām, sāpēm un liesmām naktī.

Un vēl vairāk (lai cik skumji arī būtu to sacīt, bet tā nu tas ir) — ar ciešanām, kuras viņš bija sagādājis Anetei, jā, šo pašu ciešanu dēļ viņš izpirka savu pārkāpumu. Nepelnītas ciešanas, ko mēs sagādājam būtnei, kuru mīlam, var kļūt par atklāsmi, kas bagātina mūsu dvēseli, ja vien rodam pietiekami spēka līdz galam apzināties savu vainu. Žiljēns palika Anetei parādā tāpēc, ka, izjuzdams sirdsapziņas pārmetumus, sāka dziļāk izprast cilvēkus, skaudrāk apjaust netaisnību un, darot labu daudziem, labot ļaunumu, kas nodarīts vienai. Anete bija samaksājusi par viņu.

Žiljēns piederēja pie vecās franču buržuāzijas, kurai daudz netīru netikumu un mantrausīgi pirksti, kas neatlaižas no ietaupītās naudas, bet kura pārvērtusi svētumā nepieciešamību atmaksāt parādus un satraukti raizējas nomirt, iekams šie parādi nav nokārtoti. Kad šie sīkpilsoņi pastaigājas pa laukiem, ne jau nu viņiem putni dzied par mīlu un pavasari. Viņi dzird vienīgi paipalu klaigājam:

«Maksā parādus!» [363]

Žiljēns savus samaksāja,

Kas to būtu ticējis? Un vai maz viņš pats to zināja? Tieši šo parādu atmaksas laikā, kad plosījās karš, Žiljēns pret savu gribu atradās tieši tai sociālajā jūklī, kas viņā radīja fizisku un morālu riebumu.

Sākumā, kad Žiljēna gars, neuzticēdamies nevienam, iegrimis sevī, it kā aizturējis elpu, krāja enerģiju, lai apliecinātu savu neatkarību, neredzamā Anete nekad neatkāpās ne soli no viņa. Tai nebija vajadzības runāt. Tā gāja pa priekšu. Žiljēns neprātoja, kurp vedīs šis ceļš. Bija tikai viens ceļš — pa kuru soļoja šīs skaistās kājas.

Pamazām savos darbos Žiljēns sāka nosvērties uz vēstures un zinātnes filozofijas pusi. Un šās divkāršās darbības un papildu reakciju rezultātā Žiljēna gars vienlaikus atbrīvojās no katolicisma liānu režģa, kuras sasaistīja viņu kā ar pinekļiem un lika dziļi ietiekties domu biežņā, kas pacēlās daudzkārt pāri ne tikai reliģijas, bet tālaika zinātnes un saprāta robežām. Tā bija tikpat nejaušību pilna ekspedīcija kā Vasko de Gamas, kas tāpat kā tā apbrauca savu Viesuļa zemesragu. Izgājis reiz atklātā jūrā, Žiljēns vairs neatrada ostu; viņu svaidīja vēja brāzmas un jūras straumes; viņš bija pateicis ardievas zemei; tagad Žiljēna tēvzeme kļuva okeāna spogulis vai tā dzīles.

Katolis un latīņu ticības piederīgais, kas reiz ticējis un vairs netic, nemet enkuru šaubu straumē, neapstājas kā tie, kuri «protestē» vai «protestējuši», kā to kopš seniem laikiem mēdza darīt ģermāņi un anglosakši. Tāds dodas dziļumā, un dziļumam vairs nav gala. Viņš nerada zem ūdens dēļu platformu pār bezdibeni kā šie «reformatori» (trāpīgs nosaukums tiem, kas noraida tikai pa daļai) un kā šie ziemeļnieciskā tīrā un praktiskā saprāta metafiziķi. Viņš ir viens un kails, un viņš peld. Viņu netur nekas cits kā vien paša locekļi… Žiljēns zina: agri vai vēlu viņš nogrims. Taču pēc palīdzības nelūgs.

Žiljēns bija meties rūgtajā un vilšanās pilnajā saprāta vērpetē, kas nepieļauj nekādus kompromisus. Kā daudzi no tiem, kas pārāk ilgi liekušies zem ticības un sabiedrības uzliktajiem spaidiem, viņš saglabāja kā pret vienu, tā otru apslēptu naidu, kurš sniedzās pāri stingra taisnīguma robežām. Žiljēns, jādomā, bija spējīgs atzīt šo jūtu pārmēru, tomēr nespēja atteikties no atriebības. Pilns rūgtuma viņš dēvēja sevi par «Juliānu Atkritēju». Un šajā izrēķināšanās prasībā, kas drīz vien kļuva manāma viņa rakstos, slēpās it kā pret sevi pašu vērsts sods — pret savu kādreizējo «es».

Sākumā tas bija aizplīvuroti redzams starp Žiljēna «Filozofisko apcerējumu» rindām, un reliģija pirmā saprata, ka tēmēts tieši tai. Baznīca par to paziņoja skaļi un atklāti, steigdamās apliecināt, ka šie sitieni domāti reliģijai; Žiljēns tos divkāršoja. Un, lai gan pēc dažām asām sadursmēm baznīca atzina par prātīgāku atkāpties un apklust (kaut kādas apbrīnojamas vienprātības dēļ labvēlīgi noskaņotā prese vairs neieminējās ne ar vārdiņu par Davī darbiem), savstarpējo saišu pārtraukšana bija galīga, un sveicieni, kādus pārmija senie paziņas, nepieļāva nekādas ilūzijas; «vispārējā mobilizācija vēl nav karš», kā šie auguri mēdz sacīt, tomēr tie nesmaida, paraugoties cits citā: karš tuvojas, karš ir klāt, tas gaida savu stundu.

Un atnāca otrs karš — īstais, tūkstoš deviņi simti četrpadsmitā gada karš. Visas priekškara laikā uzkrājušās kaislības atrada tur barotni, kur vairoties. Daudz naida veidu tiecās pēc gandarījuma, ne tikai naids pret ārējo ienaidnieku vien. Un, kā jau mēdz būt, apslēptās aizdomas, dusmas un niknums pret naidnieku izrādījās (un tā tas ir parasti) daudz gaišredzīgāki nekā draudzība. Iespējams — pat gaišredzīgāki par pašu Žiljēnu. Viņš toreiz vēl neatskārta, ka lolo sevī revolucionāru garu. Vienmuļajā autobusu dārdoņā, kuri sprauslājot joņoja starp abām pelēko fasādu rindām, dumpis, izpauzdamies monologos, pamazām aprima kā sāpīga pulsācija smaganās. Nav kur iecirst zobus. Maldinošs miers. Žiljēns zināja, ka viņa saprātīgā kritika izlauzusies cauri mirušās ticības pirmajai krevelei, izspiedusies cauri satrūdējušajam sabiedrības apvalkam: tikai viņa ziņā bija vēl dziļāk iegremdēt kritikas smaili, lai uzšķērstu strutojošo trumu. Tomēr Žiljēns to nedarīja. Viņš vilcinājās atzīt, ka visa sabiedriskā kārtība un tās morālie balsti lemti bojā ejai. Žiljēnam vajadzētu ķerties pie cita mitekļa meklēšanas, taču, četrdesmit gadus notupējis mājās, viņš bez šausmām nevarēja iedomāties pārvākšanos. Tomēr Žiljēns zināja, ka agri vai vēlu būs jāatsakās no iepriekšējā dzīvokļa. Taču, kā jau īsts fatālists, gaidīja līguma izbeigšanās termiņu, kad būs jāmaina dzīvoklis… Un šai pagātnes karavānu novietnē bija vēl viena liela noliktava, kuras slēdzenes viņš neuzdrošinājās nevienam uzticēt. Žiljēns pat vairījās tajā ielūkoties, viņš aizslēdza durvis, aizvēra slēģus, apslēpdams gadsimtu putekļus: nebūtu saprātīgi ielaist tur dienas gaismu un ķerties pie slaucīšanas. Šī lielā noliktava bija tēvzeme. Tūkstoš deviņi simti četrpadsmitā gada frančiem tas bija vienīgais neapstrīdamais dieveklis. Visi pārējie dievi pakļauti kopējam dzīves likumam: nāvei mazumā un vairumā, vecumam, slimībai, tārpainei, kas sagrauž altārus. Neviens dievs vairs nebija nesatricināms. Palicis tikai viens vienīgs — tēvzeme. Kā ticīgajiem, tā arī «brīvdomātājiem». It īpaši brīvdomātājiem. Šiem nabaga ļaudīm ārpus tēvzemes nebija kur spert kāju. Tāpēc arī saprotams laicīgās zinātnes lielmeistara — vecā Lavisa [364] aizgrābjošais, līdzcietīgais un reizē nožēlojamais šausmu kliedziens:

«Ja jūs atņemsiet man tēvzemi, kas tad man paliks pāri? Kālab esmu dzīvojis?»

Ai, šie vecie vīri, kas līdz pēdējai mūža dienai iemūrēti tīkamo, tomēr tik šauro kalnu grēdu lokā, kurš viņiem aizstāj apvārsni! Šie vecie vīri varēja staigāt tikai pa šo zemi, pa šiem kapiem, kur piecpadsmit gadsimtu laikā apglabāti viņu mirušie! Ja jūs satricinātu viņu «tēvzemi», tas būtu tikpat kā zemestrīce: visi, kas izjutuši apakšzemes grūdienus, pazīst šo īpašo, vārdos neizsakāmo šausmu sajūtu, kāda sagrābj jebkuru dzīvu būtni. Atbalsta punkts, vienīgais drošais balsts, pazūd, un vairs nav nekā … Žiljēns, būdams pārlieku jutīgs seismogrāfs, uztvēra priekšlaikus brīdinošos zemes dzīļu grandienus un dvēseles mulsās skumjas, kura nupat, nupat zaudēs līdzsvaru.. . Un viņš vēl jo vairāk centās novērst no visa tā acis. Mēms, kā pārakmeņojies, viņš palika tur stāvam; viņš sargājās pieskarties pēdējam elkam. Taču daži no tiem, no kuriem Žiljēns atkritis, — garīdznieki, kas paraduši lasīt cilvēka dvēselē, un vispirms jau viņa biktstēvs, viltīgs vecis ar milzīgu, bezzobainu muti kā Voltēram (tikai viņa acīs nebija ne miņas no Voltēra ironijas), ielavījās dvēselē ar viltu vai varu un kopš pirmā mirkļa, tikko sākās dumpis, ieraudzīja, ka nemierniekam trūks saprāta izvēlēties starp fas un nefas un viņš uzbruks lielajam fetišam, tāpēc, pacietīgi sakrustojuši rokas svēttērpa garajās piedurknēs, tie uzglūnēja katastrofai. Ne tik apķērīgi šķita laicīgie ļaudis, pēc kuru domām Žiljēns bija nekaitīgs brīvdomātājs, kas nodevis sakristeju tikai masonu ložas labā un stājies konservatīvā, nacionālistiskā, buržuāziskā, laicīgā un visiem obligātā saprāta kalpībā; reizē ar Collиge de Franзe durvīm viņi tam bija atvēruši arī morālo un politisko zinātņu akadēmijas durvis, gaidot to dienu, kad atvērsies arī otras, vienīgās, atzītās, nemirstīgās, jo daži no šiem lielajiem vēlētājiem bija metuši uz Žiljēnu acis: viņa vecais skolotājs, kura aizkustinošo un bērnišķīgo iesaukšanos mēs tikko citējām, apgalvoja, ka pēc pāris gadiem Žiljēna ievēlēšana esot nodrošināta — tas kļuva par vecā vīra goda uzdevumu. Vecais Laviss juta — nav gan zināms, kāpēc, — pret Žiljēnu patiku; Laviss pazina viņu kā mazu licejistu un vēlāk redzēja kā savas fakultātes studentu un, neko lielu necenzdamies iedziļināties Žiljēna domu gaitā, pieķērās šim jauneklim, kura nopietnais un atklātais skatiens kļuva par tīkamu patvērumu lekciju laikā; starp abiem acu pāriem, kas viens otram silti uzsmaidīja, gadiem ritot, bija radušās klusas tēva un dēla attiecības. Sirmgalvis redzēja Žiljēnā savu garīgo mantinieku. Un Žiljēns, pārpilns pateicības un godbijības, tomēr ne reizi nebija iegrimis pārdomās, vai maz spēj attaisnot sava skolotāja gaidas.

Kad uzliesmoja karš un inteliģence (bet universitātes pasniedzēji pirmām kārtām) iesaistījās tēvzemes dienestā, oficiālā saprāta vecais darbinieks, universitātes maršals, gluži dabiski, uzticēja savam mīlulim vadošo lomu viņa paša radītajā jauna veida ieroču komandā: pirmo reizi vēsturē gars tika militarizēts un rekvizēts rūpnīcās, kas ražoja intelektuālo munīciju un lielgabalus. Vēsture, zinātne, daiļrunība — viss tika likts lietā. Prātīgāk gan būtu bijis atstāt Žiljēnu ēnā. Žiljēns pēc tā netiektos un droši vien vairītos apstrīdēt principus, zem kuriem vecākie biedri un kolēģi lika tam parakstīties. Bet lūgt žiljēnu, lai tas viņus kontrolē un iesaistās viņu ražošanas noslēpumos! Kāda neuzmanība! Viņi rīkojās savā veidā godīgi. Lāga ļaudis bija tik pārpilni savu nacionālo kaislību, tik pārliecināti, ka tieši tā ir patiesība, ka, tiklīdz tā, kā šķita, runāja viņiem pretī, paši nevilcinājās tai aizbāzt muti vai arī piespieda sludināt tādu patiesību, kādu gribēja viņi. Pietika ar to vien, ka tai zem nagiem iedzina tapas, piesienot cieši klāt moku solam (ne jau nu velti Sorbonna savu senču vidū ieskaita zinātnes un mākslas darbiniekus, kas mācējuši pratināt, spīdzinot tos, no kuriem gribējuši izvilt «patiesību»!). Žiljēns šajā amatā nebija veikls. Viņš ieklausījās patiesības balsī, nezinādams, ko nozīmē «pratināt spīdzinot». Izstudējis vācu tekstus, Žiljēns savā vientiesībā izklāstīja tos tā, kā šie teksti skanēja. Sākās diskusija, kas radīja sadursmi ar viņa kolēģu acīm redzami dažādiem uzskatiem, tāpēc atklājās pretrunas. Tās bija skaidras, asas un brutālas. Inteliģents, kad to aizkaitina, nepiesardzīgi pieskaroties sāpīgai vietai, redz nevis sarkanu, bet baltu (tā ir, kā zināms, augstākā kvēles pakāpe). Klausoties kāda sava kolēģa faktu iztulkojumos, Žiljēnam kļuva bālas lūpas un viņš uzsita ar plaukstu uz galda, iesaukdamies:

— Bet tā taču ir viltošana!

Kādu sašutumu radīja šis kliedziens! … Tomēr vīrs, kam viņš nule iecirta pļauku, līdz šim brīdim bija mīļots un cienīts draugs, visu godāts profesors, slavens ne tikai savu plašo zināšanu, bet arī godīguma dēļ. Žiljēns tūdaļ atvainojās, mēģināja juceklīgi izskaidrot savu ieskatu, cenzdamies to mīkstināt. Taču sejā, kas bija saņēmusi pļauku, joprojām palika cirtiena pēdas: tā kļuva zaļgana, un acīs pēkšņi iekvēlojās nedzēšams naids. Inteliģents nekad nepiedod savam kolēģim, ja tas ieraudzījis viņā to, ko pats nevēlas redzēt, tagad, lai darītu ko darīdams, viņš zina, ka nepievilcīgais tomēr pastāv. Žiljēns, vēl vairāk satriekts nekā nupat sāpīgi apvainotais, devās mājup, ceļā atkārtodams:

— Un viņš taču ir godīgs!

Žiljēns to zināja, tādēļ bija gatavs likt roku ugunī. . . Liels zinātnieks … Mūžs, kurā nav ne drusciņas savtīguma … Un patiesības kults . . .

— Tad lūk, kāda ir godīgu cilvēku patiesība!…

Žiljēnam tā šķita katastrofa. Tagad izpaudās viņa puritāniskās audzināšanas sekas. Tieši paši pārliecinātākie puritāņi visbiežāk sarauj saites ar reliģiju. Lai arī tie iedomājas to darām aiz brīvības mīlestības, tos mudina mīlestība uz tīrību — skaidra, no kompromisiem brīva, kaisla tieksme pēc patiesības. Žiljēns ticēja, ka atradīs šo patiesību pie brīva saprāta cilvēkiem … Tomēr arī tur tās nebija… Un, ar drudžainu roku atvairījis saudzību, ar ko bija aizsargājis šos «godīgos cilvēkus», kas viņu ielenca, Žiljēns sāka ielūkoties lietu būtībā. Šajā dienā viņš apbedīja ne vienu vien draugu. Taču viņam trūka drosmes teikt šiem draugiem bēru runu. Žiljēns tos agrāk tik ļoti bija cienījis, ka to krišana šķita kā viņa paša krišana.

Vissāpīgākā likās saķildošanās ar veco skolotāju, kaut arī bija ārēji mierīga kā tēva miršana savā gultā; tā mirstošais tēvs klusēdams raugās dēlā ar mokpilnu pārmetumu skatienā. Vecais vīrs bez dusmām atteicās lasīt Žiljēna atnesto rakstveida ziņojumu; neatkarīgi no savas gribas nokļuvis uz pēdām patiesībai, Žiljēns tagad vairs nespēja apstāties savos patiesības meklējumos, tomēr joprojām rādīja medījumu skolotājam.

Taču vecais vīrs tikai sacīja:

— Nē, es negribu, tam nav nozīmes …

Un, uzlikdams lielo, aiz vecuma uztūkušo roku uz Žiljēna plaukstas, piebilda:

— Mans draugs, jūs mani apbēdināt. . . Pārdomājiet labi! Jūs grūžat sevi postā … Jūs noniecināt visu, ko mēs no jums gaidījām … mūsu kopējo pienākumu …

— Mūsu kopējais pienākums, kopējs mums, zinātnes cilvēkiem, ir kalpot patiesībai, lai tas maksātu ko maksādams. Jūs pats to man mācījāt, — iecirtās Žiljēns.

Vecais vīrs papurināja smago galvu, un viņa izvelbtajās, sarkanām dzīsliņām tīklotajās acīs iedegās liesma:

— Patiesība nav nekad šķirama no tēvzemes. Abi ir viens.

— Piekrītu! Bet lai tēvzeme nevairās no patiesības!

— Tēvzeme pirmajā vietā! — noskaldīja sirmgalvis. — Mēs visi tai kalpojam.

— Visi, taču ne …

Vecais vīrs pārtrauca Žiljēnu pusvārdā:

— Visi. Un ar visu, kas mums ir. Bez izņēmuma.

Abi apklusa. Liesma sirmgalvja acīs pēkšņi apdzisa. Viņš vairījās paraudzīties Žiljēna. Gaidīja, ka tas sāks runāt, ka pateiks tos vārdus, kurus cerēja izdzirdēt. Taču klusums ieilga, un sirmgalvis pacēla lielo galvu, veca, slima lauvas galvu, pavēra smagos plakstus, kurus uzskatot neviļus nāca prātā zārka vāks; ar gurdajām, asarojošām acīm pavērās Žiljēnā — maigi, bailīgi, prasīgi. Žiljēns jutās nomākts, taču varētu vienīgi pateikt:

«Es nespēju atdot to, kas man nepieder, bet kam piederu pats: patiesību.»

Žiljēns to nepateica: kālab gan sagādāt jaunas, veltīgas ciešanas? Un tomēr viņš tās sagādāja. Sirmgalvis no Žiljēna acīm nolasīja viņa domas. Smagie plaksti atkal nolaidās, lielā galva noslīga uz krūtīm. Atguvis elpu, nomāktais patriarhs ar pūlēm pietrausās no krēsla, balstīdamies abām dūrēm pret galda malu. Žiljēns metās palīgā, taču tas ar neveiklu, stīva, veca vīra kustību, nepaskatīdamies uz Žiljēnu, atgrūda izstiepto roku. Un izgāja ārā, nepagriezdamies atpakaļ, nodūris galvu, uzmetis kūkumu, — zem sirmgalvja smagajiem soļiem nokrakšķēja grīdas dēļi. Viņš bija līdz sirds dziļumiem aizvainots.

Tādiem ļaudīm kā Žiljēns brūce, ko tie cērt citiem, nebūt neliekas mazāk sāpīga kā cietušajiem, jo svešu ievainojumu nav iespējams izārstēt kā paša; savs ievainojums sarepē, aizdzīst, bet kā lai aizdziedē citu brūci, un viņa sāpes kļūst paša sāpes. . . Taču tādam cilvēkam kā Žiljēnam šāda uzmācīga doma nekavē saprāta nepielūdzamo gaitu. Saprāts turpina savu ceļu pāri tiem, ko ievainojis, un pāri līķiem. Žiljēns vairs nevarēja saprātam pavēlēt:

«Stāt! … Un aizmirsti, ko esi redzējis! .. .»

Žiljēns nekad neko nepiemirsa. Tā bija savā ziņā viņa garīga kroplība. Žiljēns gāja tālāk. Viņš netiecās pēc polemikas, un viņa darbība bija bez ārēja spožuma. Žiljēns tikai gribēja noskaidrot visu pats sev un nemeklēja iespēju apskaidrot prātus citiem: tagad viņš zināja pietiekami, ka tie nemaz nevēlas, lai tos apskaidrotu. Bet jau doma vien par Žiljēna klātieni, par viņa kluso un naidpilno kontroli, par mēmo nosodījumu (jo viņi to vairs nevarēja nezināt) radīja viņos sašutumu, kuru Žiljēna atturība tikai desmitkāršoja. Akls instinkts gumdīja viņus izraut Žiljēnu no klusēšanas loka. Visizaicinošākais bija Žiljēna draugs — bijušais draugs — nāvīgais ienaidnieks, kura vaigā mūžīgi kaita pļaukas cirstā kauna zīme. Žiljēnam vairs neļāva klusēt. Par daudz ērti — nerunāt ne vārda un domāt brīvi! Viņam nolika priekšā parakstīšanai kopēju deklarāciju. Žiljēns to neparakstīja. Tad no viņa prasīja paskaidrojumu, kāpēc viņš neparakstot. Žiljēnu šausmināja ikviens publisks sava credo apliecinājums. Tomēr Žiljēns nevairījās no atbildības. Viņš pateica, kāpēc. Pateica tik nepārprotamiem, tik skaidriem vārdiem, ka, tādus izdzirdējuši, pārsteidzīgie kolēģi nez ko būtu devuši, lai sadzītu tos atpakaļ viņam mutē. Savā muļķīgajā aizrautībā viņi bija pārsteigušies. Izlikdami slazdus pretiniekam, viņi iekrita tajos paši. Tas vēl nebūtu nekas, ja viņu niknums prastu palikt aiz slēgtām durvīm. Taču žurnālisti bija kaut ko uzoduši, un vienam no tiem izdevies norakstīt ķecera bīstamo bikti. Cenzūras stulbums paveica pārējo: atklāja pieeju pulvera noliktavai, uzpūta uguni, lai visai patriotiskā augstskolas mācību spēku korporācija varētu vēl spēcīgāk uzspiest kauna zīmi vienam no saviem necienīgajiem locekļiem. Daži cenzora rokas neveikli izgriezti fragmenti, ne vairāk, ne mazāk drosmīgi kā pārējais teksts, tikai ierosināja lasītāju fantāziju meklēt pēc vēl ļaunākām pārdrošībām. Lasot savu paša rakstu, Žiljēns nebija mazāk satriekts:

«Bet kas? Kas īsti to teicis? Kas licis man to teikt?» Un pēkšņi apklusa. Noliekusies pār viņa plecu, Anete lasīja kopā ar viņu. Žiljēns piecēlās un pāris reižu pagājās šurp un turp pa istabu. Tad atkal apsēdās. Un pasmaidīja: «To, ko vēlas sieviete . . . Lai notiek kas notikdams!» «Viņa» bija panākusi savu. Žiljēns sarāva savas pavadas — tāpat kā viņa bija tās saraustījusi — ar veco sociālo kārtību. Un nu palicis viens — viens ar «viņu», tomēr nebija tik sentimentāls, lai nesaprastu, ka šī «viņa» ir tikai paša radīts māņu tēls, bet Žiljēnam bija nepieciešama dzīva būtne ar miesu un asinīm, lai cīnītos pret šo reālo pasauli. Taču Žiljēnam pat prātā nenāca viņu meklēt. Par vēlu! Cīņa bija paspēlēta. Žiljēns piederēja pie tiem stoiķiem (es sveicu viņus, šos stoiķus, lai dievs tos sarga, taču netīkoju pēc to viruma, lai ēd laizīdamies!), kuri nekad nebaidās no neveiksmēm, taču nedara nekā, lai kaut ko labotu, un ar tām samierinās. Žiljēns lepni palika savas mājas tuksnesī, kur, par laimi, sāka priecīgi skanēt bērna balstiņa … Ar šo bērnu mēs turpmāk tiksimies. Taču pagaidām viņa, šī meitene, vēl rotaļājas, — es gan neteikšu, ka ar lellēm, — jo viņai nepiemīt nekā no meitenēm raksturīgām tieksmēm, bet ar savām — zēnu rotaļlietām. Pats par sevi saprotams, kā jau «pacifista» meita, viņa sapņo tikai par rētām un puniem; viņu sauc — Žoržeta, bet viņu sauks par Žoržu. Pagaidām viņas klātbūtne mājā izpaužas vienos vienīgos brīkšķos. Ne nedēļa nepaiet bez katastrofas! Māte vaimanā kā Raēle [365] . Tēvs klusē. Viņš nekad meiteni nebar.

Bet ārpus mājas sienām arvien plašāk plešas naidīgais tukšums. Žiljēna akadēmiskā karjera pagalam. Dižie akadēmijas vēlētāji nolēmuši turpmāk iesaistīt nemirstīgo skaitā vienīgi savus domubiedrus — ministrus, maršalus vai tos inteliģentus, kas, tāpat kā viņi, taisnas lietas labad nodevuši patiesību… Dievam, caram un tēvzemei! Mihaila Strogova devīze … Vecais skolotājs un aizbildnis vairs nav atbildējis uz Žiljēna sirsnīgajām vēstulēm un atsūtījis atpakaļ neizlasītu brošūru, kurā Žiljēns atturīgi un ar cieņu pret tiem, kas domā citādi nekā viņš, objektīvi izklāstīja (balstīdamies uz dokumentiem) tēzi par to, ka atbildību par karu nes abas puses un inteliģences pienākums esot darīt visu, lai ātrāk panāktu izlīgšanu. Ērti iekārtojušies paslēptuvēs, Action Franзaise karotāji, kuri bez jebkāda riska darbojās kā «aizmugures morāles aizstāvji», sarīkoja Žiljēna lekcijās kaķa koncertu. Par laimi, profesionālā solidaritāte, kas ir pat stiprāka par patriotisko kaislību, aizsargā svētnīcu no apgānītājiem, tāpat kā viduslaikos svētās sienas sargāja svētnīcā patvērušos noziedznieku. Lekciju ciklu Žiljēnam atstāja, pārtraucot tikai uz dažām nedēļām. Bet pa šo laiku Žiljēnu paguva aizmirst. Action Franзaise klausītāji atrada citus publiski peramus kaķus!

Žiljēns neatsāk skandālu. Tas gan nav nekāds paša nopelns. Brīdinātā cenzūra vairs neizlaiž cauri nevienu viņa raksta rindiņu. Pat zinātnieka «Arheoloģiskās atceres» tiek turētas aizdomās. Neviena no tām nevarēs nākt klajā pirms kara beigām. Žiljēnā vēl arī mita iesīkstējušais inteliģenta un sīkpilsoņa lepnums, lai viņš piekristu piedāvājumiem no politiskās opozīcijas partijām, kas alktin alka saistīt Žiljēna Davī vārdu ar savām nelielajām organizācijām un mītiņiem, kuri, starp citu, notika reti un paslepus. Būs vajadzīgi gadi, lai atbrīvotos no neērtās, sastīvinātās apkaklītes. Pat no tās atbrīvojies un izlocījis kaklu, Žiljēns vēl ilgi jutīsies labāk vienatnē ar grāmatām nekā ar cilvēkiem uz ielas. Bet viņa gars ir bezbailīgs; nekas nenovērsīs viņu no sāktā ceļa, un uzticīgi, bez prieka, tomēr arī bez gaušanās miesa sekos savam garam visur, kur vien tas vedīs un, ja nepieciešams, pat uz barikādēm.

Taču starplaikā starp tūkstoš deviņi simti piecpadsmito gadu un tūkstoš deviņi simti deviņpadsmito gadu Žiljēns vēl atrodas tālu no barikādēm. Tukšumam, kāds radīts ap viņu, ir sava priekšrocība — tas atvēl daudz brīva laika. Garīgā vientulība padara viņu bagātu un drosmīgu. Žiljēns pierod iztikt bez citiem. Un šie citi, kas, gribēdami atņemt Žiljēnam gaisu, iemācījuši viņam meklēt gaisu virsotnēs, tagad sašutuši par savu neveiksmi, un viņu naidīgums tikai saasinās. Velti viņi cenšas apslāpēt skandālu. Skandāls ir mēms, tomēr tas pastāv.

Žiljēna rūgtās un dedzīgās pārdomas saistās ap cilvēku un vienlaikus arī ap idejām. Dzīves pieredze, kas gan viņu mocījusi, svētīga viņa garam. Tā apgaismo Žiljēnam cilvēka dabu un ļaužu labirintu līkloču ceļus. Žiljēns ir izlauzies no grāmatu zināšanu loka. Gadiem ilgi viņš diendienā arvien dziļāk ietiecas dvēseles katakombās, krustām šķērsām izlocītajos zemapziņas režģos, kas lauž sev ejas zem izpaustās domas ikdienas melu soļiem. Viņš tos pētī viens pats, bieži vien neizmantojot to gaismekli, ko lietojuši psihoanalīzes lielie doktori. Žiljēnam ir pašam savs lukturis. Viņa reliģiozitātes paliekas iedevušas tam rokā visai retas nojausmas atslēgas, kas tikpat radnieciska dzīvnieka instinktam, cik cilvēka saprātam, taču saprāta vadīta un noteikta. Un rezultātā parādījās domas, kas, ilgi maldījušās pazemē, meklēdamas izeju, izurbjas cauri tumsas joslai un uzšalc artēziskā tēlu strūklā no tiem visplānākajiem zemes garozas slāņiem, ko inženieri mēdz apzīmēt ar mietiņiem, un nu atklājas, ka šīs no dzīlēm uzšalcošās varenās bangas, pārpilnas simboliem (kas sveši cits citam kā aklas zivis), ir dzejnieka-filozofa fantāzijas auglis. Taču paies krietns laika sprīdis, iekams Žiljēns visu atskārtis. Viņam nav lielas jēgas par to, ko, saukdami par «dzeju», visi parasti apbrīno, viņš uzskata, ka viņa dvēsele slēgta mākslas pasaulei, tomēr nebūt nejūtas tāpēc apbēdināts, un attiecībā uz filozofiju Žiljēns kopš tā laika, kad paša šaubas sadragāja reliģijas pamatus, iedomājas, ka vispār nav nekādu pamatu, un zobojas par saprāta veltīgajām pūlēm tos uzcelt no jauna. No visas sirds Žiljēns tic, ka netic nekam . . . Tas taču iespējams! . . . Viņš vairs netic. Tomēr rada … Bet ko tad īsti nozīmē radīt, ja ne ticēt? … — Varbūt ne ar galvu, bet ar gurniem. Esamības balss pavēl: «Radi!» Galva spiesta sekot. Pret miesas dziļdziļajiem spēkiem galva ir nekas, sīkums. Kad es saku «miesa», es domāju «dvēseli» un visus tās karapulkus. Žiljēnam bija vairāk šās enerģijas, nekā viņš pats to apjauta. Ikvienam no mums šās enerģijas ir atliku likām. Taču tā snauž; mums bail šo enerģiju modināt. Un vairumam to, kuri baidās, ir taisnība. Viņi nebūs spējīgi šos spēkus vairs savaldīt. Lai sargās zeme, kur bandas palaistas vaļā! Taču Žiljēns, pat sekojot saviem karapulkiem, prot tos vadīt. Viņa kaluma inteliģents var droši palaist savu laivu bangainajā straumē: stūri tāds no rokām neizlaidīs.

Šī retā kritiskā saprāta un nojautas līdzsvara rezultātā radās Tautas dialogs Aventīna kalnā[366], kur dvēseles tauta, sarāvusi saites ar pilsētu, vētraini strīdas, un pēdējais vārds šoreiz nepieder cilvēkam, kurš pārstāv «kuņģa» varu. Kas grib ēst, tam jāstrādā. «Parādi savas rokas! Inteliģenti, zinātnieki, mākslinieki, rakstnieki, sniedziet atskaiti! Ko esat veikuši simt gados, kamēr bijāt sabiedriskās domas karaļi vai sulaiņi?» Tā bija skate Domjē garā. [367] Visi tintnīcu varoņi, šurp uz skatuves dēļiem! Taču īstā drāma risinājās skatītāja dvēselē, kurš ar nicināšanu novēršas no šīs ainas, tautas dvēselē, kura, apmetusies nometnē nakts tumsā ārpus pilsētas mūriem un iedegusi milzīgus ugunskurus, raugās, kā sārtie dūmi ceļas pretī debesu atvaram, kur uzplaukstošās zvaigznes līdzīgas sprēgājošām dzirkstīm. . . Gars bez pavadoņa cēla savu revolūciju, un vienlaicīgi kaut kur tālu Eiropā tauta cēla savu revolūciju ar pašas dūru palīdzību. Tomēr gars nezināja faktus un nedarīja neko, lai tiktu atzīts. Žiljēns nelaida klajā savas pārdomas. Pat pēc tam, kad karš un cenzūra bija izbeigušies un atrast izdevēju nesagādāja nekādas grūtības, Žiljēns glabāja savus manuskriptus atvilktnē: viņam likās pretīgi tos atdot visu apskatei. Varbūt arī tāpēc, ka tad viņš būtu spiests ieraudzīt sevi pašu nežēlīgi spilgtajā dienas gaismā. Un kopš mirkļa, kad dienas gaisma ielauztos mājā, Žiljēns vairs nevarētu aizslēgt durvis. Gals tumsai! Tumsai arī bija pienācis gals. Taču vēl iztapīgi kavējās pustumsa, tik dārga domu cilvēkiem . . . Gals rembrantiskajai gaismēnai, kur neredzamā saule, ko vairās jutīgas acis, bārsta samtaini dzeltensārtus atspulgus visattālākajā istabas kaktā . . . Saule ielaužas telpā. Pienācis darbības laiks.

Žiljēns cik ilgi vien spēdams novilcināja brīdi, kad būs jāver durvis viešņai.

Vēlāk, pēckara periodā, viņš samierinājās ar to, ka izdeva savus lielos darbus par zinātnes vēsturi. Žiljēns uzskatīja tos par objektīviem. Taču Žiljēna spēcīgā personība, kuru bija izveidojusi drosmīgā vientulība, apspiestības gados sasprindzināta kā spraigi uzvilkts loks, pašam neapzinoties, ikvienā grāmatas nodaļā raidīja vara bultas pret sava laika un visu laikmetu inteliģences meliem. Žiljēns pats bija šo melu piesūcināts, tāpēc tēmēja pats uz sevi. Bet kurš īsti tēmēja? Viņš pats. Jaunais Žiljēns, jaunais cilvēks, kas bija asinīs saplosījis rokas, lai atbrīvotos. Un vesels garīgās dzīves laikmets, vesela bojā ejošas sabiedrības paaudze saņēma šo triecienu un apsūdzēja Žiljēnu.

Apsūdzēja pēc iespējas klusām, lai nepiesaistītu sabiedrības uzmanību strēlniekam. Un jaunatnei nebija laika meklēt pēc domas, kura tik dziļi ieslēgta milzīgajos sējumos, kas līdzīgi katedrālēm neslēpa savas balsta arkas (es ar tām domāju milzīgās dokumentācijas balstus), šī jaunatne gāja. garām, pat nepaskatīdamās tajos, un, starp citu, ja arī tai ienāktu prātā paskatīties, vai tā kaut ko saprastu? Un, ja arī saprastu, vai atzītu? Pirmajos pēckara gados gara varoņu dižā paaudze, — kuri, tāpat kā Spitelers [368] un Tomass Hardijs [369] , bija apraduši ar lepno vientulību un ar varonīgu pesimismu un drosmi prata raudzīties acīs traģiskajai īstenībai, jau necerēdama to pārveidot, tika nikni vajāta. Ģēnijiem tik nabadzīgā Šveice apbārstīja gandrīz naidīgiem sarkasmiem Olimpiskā pavasara autoru. Nekad Stokholma, kas bija tik devīga ar Nobela prēmiju piešķiršanu, nebūtu ar to apveltījusi Tomasu Hardiju. Šiem vīriem ņēma ļaunā viņu drosmīgo atsvešinātību, kas esot tik «bezrūpīga» nepielūdzamajā patiesībā. Apvainoja, ka viņi esot egoistiski, samierinoties ar bezcerīgi ļauno pasauli un, ērti iekārtojuši personīgo dzīvi un panākuši slavu, neko nedarot, lai šai pasaulei palīdzētu. Un neviens neredzēja, ka šos dižos vecos vīrus gandrīz visu mūžu vajājusi doma par apsmieto taisnīgumu, ka viņi bijuši spiesti sīksti pretoties ciešanām — un, ja arī līdzīgi Spiteleram patvērušies zem vienaldzīgas un kundziskas ironijas bruņām, tad tā taču rīkojas arī Atēnu Timons [370] , piekrāpts savā mīlestību uz cilvēci. . . Durchaus! .. «Par spīti visam! …» Prometeja un Herakla vārdi, jo tie neticēja cilvēkiem, kuru labā upurēja savu dzīvi! . . .

Žiljēns bija uzaudzēts ar šo sūro barību, ar šo veco lauvu nīčeisko pesimismu, kuri smīdināja pasauli. Tomēr viņš piederēja citai paaudzei, kas iestrēgusi pusceļā starp šiem dižajiem vientuļiem, kuri domā, taču nepārvērš savas domas darbos, un pēckara jaunatni, kas steidz darboties, nepaguvusi padomāt, vienīgi, lai aizpildītu bezdibeni… Šai jaunatnei tomēr nebija pa spēkam to aizpildīt! Jauno ļaužu miesa, viņu dvēseles tiks tur sadragātas! . . .

Žiljēns, tāpat kā viņi, atskārta šos bezdibeņa dziļumus, šos cilvēkā esamības dziļumdziļos pamatus. Taču šī atskārsme viņu nepārsteidza balss lūzuma laikā, kad vārgā miesa un gars tikko veidojas. Žiljēnam jau bija stingrs mugurkauls, viņu nesadragāja, un viņš neliecās. Žiljēns prata bezbailīgi raudzīties acīs cilvēces drūmās dēkas niecībai. Un viņš apgaismoja šo tumsu ar gara zibeni, kas radīja pats savu patiesību, savu skaistumu un savu labsirdību. Žiljēns visai spēcīgi izjuta visus trīs un mīlot tajos ievīstījās, ne mirkli nezaudēdams skaidro apziņu par bezdibeni, pār kuru pārkāries — ar visu, kas viņam mīļš.

Un kas viņam bija mīļš? Ko viņš mīlēja?… Žiljēns bija viens un vīlies cilvēkos, kuri viņu un kurus viņš turēja pienācīgā attālumā … Jā, tagadne — tas ir tas, kas mirst, kas rīt būs miris! . . . Un ne jau nu šiem nāvei nolemtajiem, ne jau nu šāsdienas cilvēkiem Žiljēns domāja, dzīvoja un radīja. Bet tas, kas rada vai nu ar miesu, vai ar garu (tas ir viens un tas pats), savā klēpī nēsā nākotnes cilvēkus. Kā lai viņš tos nemīlētu? Viņš izmet tos tumsā. Tiem lemts aizpildīt bezdibeni.

Šis lielais vientuļnieks, kas bezbailīgi radīja domu, veidoja nākotni, pat par to nedomādams; pats nenojauzdams, viņš bija strādnieks pasaules cilvēku un tautu būvlaukumā, kuri šajā mirklī pūlējās, lai celtu jaunu kārtību, jaunu pasauli. Un, kad Žiljēns vēlāk to atskārta, — pēc tam kad ārējie notikumi ielauzās viņa darbistabā, — viņš bija jau iesaistījies revolūcijas armijā. Veselus desmit gadus šis «revolucionārs bez iepriekšēja nodoma» revolūcijas vārdā bija ar savām vara bultām dragājis pretinieka domu.

Jau tad, kad viņš pats vēl tikai pa pusei to apzinājās, no slimības atspirgstošā Anete, lasīdama gultā Žiljēna grāmatas, ar pirmo acu uzmetienu jau visu atklāja. Un prieks iešalca viņas sirdī, kur senā mīlestība negribēja un negribēja novecot, liekot piebriest viņas krūtīm. Arī Anete bija radījusi… to, kurš viņu mīlēja. Savu Žiljēnu . . . Strēlnieku . . .

*

Tā nu vecie draugi atradās visai tuvu līdzās. Tomēr bija jābaiļojas, ka tikšanās nekad nenotiktu, ja pāris jaunu roku nebūtu tos pagrūdušas aiz pleciem vienu pie otra (uz priekšu! Uz priekšu!), — pāris spēcīgu roku, kuras tik veiklas bumbas mešanā.

Labajam gariņam un jaunajam draiskulim, kas abus senos, divdesmit gadus meža biezokņa šķirtos iemīlējušos atkal saveda kopā «Sapņa rudens naktī» [371] apburtajā silā, nebija nekā kopēja ar Paku, vienīgi tikai — jautrība. Tiesa, arī viņa bija izveicīga, un vingrais augums spēja atliekties atpakaļ tik tālu, ka stāvēdama varēja ar rokām aizsniegt papēžus. Taču viņa negāja garām nepamanīta, un, ja zeme prastu runāt, tā kliegtu zem viņas kājām. Tas, ko šīs pēdas skāra, kļuva viņas īpašums, ikviens solis pauda: «Mans! . . . Zeme — mana! Dzīve — arī mana!» Un tā, kas apliecināja visu par «savu», bija meitene, gara un spēcīga kā zēns, apaļu galvu, īsi apgrieztiem matiem, plakanām krūtīm, platiem pleciem, šauriem gurniem, muskuļotām rokām, baltiem lieliem, garām, mazliet izliektām kājām. Žiljēna meita. Vārdā — Žoržeta. Tomēr viņa bija īsts Žoržs: zēns. Un allaž gatava uzbrukt pūķim. [372] un kā gan draiskule smietos, redzot zem sava papēža lokāmies milzīgo ķirzaku!… Smieties Žorža prata kopš pirmās dienas pasaulē! Dievs vien zina kur meitene to bija iemācījusies! Žiljēna drūmā māja, tēvs, māte un vecāmāte pirmajā laikā jutās pārsteigti, dzirdot šos smieklus, un vēl šodien, pēc divdesmit gadiem, kopš viņa pasaulē, Žiljēns ik mirkli izjuta to pašu sajūsmu, joprojām kaunējās par sevi un uztraucās:

«Bet ja nu šis brīnums pēkšņi izbeidzas!» Tas arī bija brīnums. Žiljēns nebija apveltīts ar spējām smieties. Un, klausīdamies meitas smieklos, viņš juta, cik tas skaisti, cik labi! Kas viņam bija devis šo velti? Žiljēns domāja, ka nav to pelnījis. Un Žiljēns tik tiešām šo balvu nepelnīja, ja viņu mocīja domas par pelnītām un nepelnītām veltēm! It kā strazds par to lauzītu galvu! Tas vienkārši uzskata, ka vīnogas ir labas. «Tver! …» Un Žorža tvēra . . . Kas gan būtu teicis Žiljēna paaudzes cilvēkiem, ka šajā drupu laukā, kur tie šņukstēdami uzlasīja sava sasistā trauka lauskas, jaunais putnēns pratīs atrast vīnogas? Neviens no vecajiem taču neparādīja ceļu. Viņa gāja viena pati. Pietika vienīgi paraudzīties, kā soļo Žorža, — auguma augšdaļa viegli pasvērusies uz priekšu kā skrējējai, elkoņi piespiesti pie sāniem, rokas uz priekšu, gatavas tvert, mute pavērta, elpa ritmiski cilā krūtis, gaišajā, saules aprautajā sejā bezgala dzidras acis: nekas nepaslīd garām to skatienam, un nekas nemulsina dvēseles mieru. Fiziski un garīgi dāsni apveltīta, Žorža bija spēcīgi attīstījusies bez steigas, bez sirds nemiera un pārmērībām. Par laimi, pati daba meiteni bija apveltījusi ar apbrīnojamu necaurlaidību, sevišķi pret vecāku mājas atmosfēru. Žoržas spējas nedzirdēt sūrošanos un aizrādījumus noveda māti izmisumā: tas nebija labas gribas trūkums, bet gan kaut kas ļaunāks — pilnīga vienaldzība. Meitene nedzirdēja to, kas viņu garlaikoja. Šī fiziskā nejūtība neizslēdza sirsnīgu jūtu dedzīgumu. Kad māte bija bez rimtas skaitījusi morāli un pajautāja: «Vai tu saprati? Ko es tev teicu?» — Žoržeta, skaļi smiedamās, metās viņai ap kaklu un tik brāzmaini sāka skūpstīt, ka lāga sievietei nebija vairs drosmes meiteni bārt, tomēr nepalika ne mazāko šaubu, ka arī šoreiz viņa lieku reizi velti zaudējusi laiku. Ja vismaz spētu saprast, kas noris šajā meitenē! Taču mātei Žorža bija un palika noslēpumu pilna istaba, pār kuras slieksni nevarēja pārkāpt. Māte nezināja, ko Žorža domā par to, kas viņas sirdij bija vistuvākais: par reliģiju. Žorža, neko neiebilzdama, gāja mātei līdzi uz dievkalpojumu, skaitīja lūgšanas un pat, ja māte uzstāja, laiku pa laikam devās arī pie bikts izskalot savu veļu; viņa gāja uz baznīcu un atgriezās no tās ar to pašu bezbēdīgi labo omu, it kā iedama vai nākdama no skolas vai tenisa laukuma; grēki Žoržu pārāk vis nenomāca! Tomēr — ko gan meitene domāja? Ko domāja par tiem vārdiem, kurus lasīja lūgšanu grāmatā, ko domāja par evaņģēliju, par Jēzu Kristu un svēto jaunavu, par baznīcu, par dievu un pat par pēcnāves dzīvi un augšāmcelšanos? Nebija nekādu iespēju to uzzināt! Patiesībā Žorža par kaut ko tādu gluži vienkārši nedomāja. Tas viņu neinteresēja . ..

«Ak mans dievs, viņa, protams, kā visi cilvēki, bija domājusi par to, ka reiz būs jāmirst. Bet tas ir tik tālu! Un mirst taču tikai vienu reizi. Turpretī dzīvo simttūkstoš reižu, dzīvo ikvienu katras dienas mirkli. Nav laika nodoties domām par galu! Un kālab? Ko mēs par to zinām? … Jā, tik tiešām, ir baznīca, kas saka: tā un tā. Un vēl ir daudzi citi, kas saka: nē, tā. Esmu ar mieru gan tā, gan tā. Nav mana daļa apstrīdēt, ko nepazīstu. Man ir pārāk daudz citu darīšanu, kas mani interesē. Domājiet manā vietā par šiem jautājumiem, ja jums tie šķiet tik svarīgi! Un galvenais — netirdiet sevi manis dēļ! Gan es allaž pratīšu izkulties sveikā!»

Skaļi Žorža šīs domas neizteica, iespējams, ka pati tās tik skaidri nemaz neizprata. Tomēr tas bija jaušams no viņas lieliskās bezrūpības. Un tāpēc mātei netrūka arvien jaunu iemeslu sirdēstiem; viņa tiem nodevās ar visu dvēseli. (Maize vajadzīga jebkuram badam. Daži dod priekšroku asarām slacītai maizei. Žorža to viņiem neapstrīdēja …)

Varbūt par laimi abām, māte aizgāja no šīs pasaules uz citu, kuru uzskatīja par labāku, kad meitenei vēl nebija ne piecpadsmit gadu. Protams, Žorža sacīja un tā arī domāja: — Mana nabaga māmuliņa!

Un raudāja gaužas asaras: to viņa prata ne sliktāk par citām! Reizēm meitene kā bērns atdevās lielajām bēdām, kad no raudāšanas pietūkst deguns un acis vairs neredz. Bet — tā nebija viņas vaina — kad lietus gāzma garām, asaras izžuva, laiks kļuva tikai jaukāks, un «nabaga māmuliņa» jau vairs neieņēma dzīvoklī tik lielu vietu. Ne tēvs, ne meita nebūtu to atzinuši, taču viņi jutās daudz labāk.

Lai arī cik tālu Žiljēns atradās no savas meitas garīgās dzīves, — neizpētīta zeme! … — viņš izturējās pret to ar neizprotamu iecietību un jo sevišķi kopš tā laika, kad, atstāta viņa vienīgajā aizgādībā, Žorža pamazām sāka no pusaudzes pārvērsties sievietē. Žiljēns nekādā veidā nekavēja meitas attīstību, viņš tai atstāja pilnīgu rīcības brīvību, kas māti padarītu traku. Žorža izgāja no mājām un atgriezās, kad vien gribēja, pēc vēlēšanās izkārtoja dienas iedali, gribēja — stāstīja, negribēja — nestāstīja tēvam, kā pavadījusi dienu; meitene drīkstēja ar savu dzīvi darīt, kas vien tīk. Žiljēns no meitas prasīja tikai vienu — lai viņa pieskatītu kārtību mājā un stingri ievērotu maltīšu reizes, un par pārējo lai zina, ka tēvs viņai uzticas. To meitene zināja, un šī uzticība bija visietekmīgākā stingrība. Mirkļos, kad galva pēkšņi sagriezās (tādi allaž gadās ikvienas meitenes mūžā), Žorža atjēdzās, domādama:

«Mēs esam divi — viņš un es.»

Tāpēc ka tēvs uz viņu paļāvās! Ja tēvs būtu uzlicis veto, viņa, iespējams, joka pēc vien visiem aizliegumiem pārkāptu pāri. Tomēr ar tēva nepretošanās sistēmu vien nepietiktu, lai meiteni pasargātu no ļaunuma. Tikpat labi viņa būtu varējusi nodomāt:

«Un kā būtu, ja pamēģinātu? Tētim no tā sliktāk nekļūs, un man tas būs patīkami…»

Taču Žoržai nebija nekādas vēlēšanās pamēģināt. Mīlestība meiteni interesēja par visu mazāk. Žorža tomēr bija skaista meitene šā vārda pilnā nozīmē. Nekā viņai netrūka. Bet ko lai dara! Viņa nejuta nekādas alkas pēc vīrieša. Un vīriešu tieksme pēc viņas meitenei likās mazliet smieklīga. Ne jau nu neziņas dēļ viņa nekrita grēkā. Žorža lasīja — un cik cītīgi! — dabas lielo grāmatu. Viņa bija dabaszinību pirmā kursa studente. Un vienīgi dievs zina, ko visu meitene redzējusi un dzirdējusi. Taču tas Žoržai bija kā pīlei ūdens. Visriskantākie skati un vārdi nespēja saduļķot meitenes dvēseles avota dzidrumu un izgaisa, neatstājot tajā nekādas pēdas. Žoržas skaļie, zēniskie smiekli salauza visneatlaidīgāko pielūdzēju pašapziņu, un atbruņoti tie piebiedrojās meitenes smiekliem. Viņi izturējās pret Žoržu biedriski, apmierinādamies ar to, ka šad tad pazobojās par «neievainojamo». Un meitene pati pirmā smējās līdzi. Tomēr nemēģināja kļūt citāda.

Kaislība uz sportu apslāpēja pārejās kaislības. Sportam Žorža atdeva visu to, kas viņā bija labākais. Visi prieki saliedēti vienā: rotaļas, darbīguma, pašsavaldīšanās, lepnuma, nesavtīgas kaislības prieks, asiņu skurbums, skaidra galva spēku pārpilnība un tāds uzbudinājums, it kā dzīve karātos mata galā… «Taču mats ir stiprs, dzīve mutuļo, gaiss un zeme ir mani…»

Neko nepateikusi tēvam (viņš to uzzināja tikai pēc tam, kad visa Parīze jau zināja), Žorža pakļāvās metodiskam treniņam un sacīja pati sev:

«Es to izdarīšu tikpat labi kā viņi un pat labāk.» Redzot sportistus joņojam pa skrejceļu, Žoržas jaunās asinis sāka riņķot vēl straujāk, un meitene nemierīgi dīdījās kājām; viņa bija droša par sava krūšu kurvja un kāju stiprumu. Un Žorža sāka skriet stadionā un pārspēja rekordu trīssimt metru distancē; vairākus mēnešus viņa neatlaidīgi noturēja šo pirmo vietu. Meitene arī pārdzīvoja savu olimpiskās slavas stundu šās pasaulītes vidū, kura šķita anahronisms, šās jaunatnes vidū, kas, nemaz par to nedomādama, zem haosa melnā spārna, kurš stiepās pāri Eiropas debesīm, atdzīvināja seno Grieķiju. Vajadzēja viņu redzēt šai nevaldāmajā uzvaras priekā nokusušu, aizelsušos, spīdošu seju, ožot pēc sviedriem, pie pieres pielipušiem matiem, apaļām un iekritušām acīm, saviebtu seju, mazliet īgnu, neapšaubāmi neglītu, vienaldzīgu pret skaistumu — un skaistāku nekā pats skaistums. Meitene staroja: «Esmu pārspējusi! …»

Ko tad? Vai rekordu? … Ai, daudz ko vērtīgāku nekā sekmes stadionā…

«Esmu ieguvusi visu dzīves pilnību. Esmu uzveikusi pati sevi! …»

Kāda iegūšana gan var tai līdzināties? Kas salīdzinājumā ar to ir mīļāko iegūšana? Rau, kur tas ir — nesaduļķotais, pilnīgais prieks! Jūs tam nepieliktu ne krislīti klāt… Jā, tas ir īslaicīgs… Bet nekas taču nav mūžīgs… Tomēr tas ir bijis. To jūt miesā, kā saule tas strāvo dzīslās. Kas var būt vēl noturīgāks šās zemes virsū?

Dažreiz, ieraugot sīkas kājiņas tipinām pa dārza gatvi un mazu, šķelmīgi uzrautu degunteli, kas ne vienmēr bija izšņaukts, slepena balss viņai čukstēja:

«Ir vēl bērns …»

Amazone nebija savu krūti nogriezusi. Sievietes sirdij ir sava atmiņa … Viņa uzsmaida knēvelim … «Jā, bērns arī būtu jauki, tikai — ja to varētu bez vīrieša.» Taču bez vīrieša te iztikt nevarēja . .. «Cst! …» Viņa atvairīja domas par bērnu. Nevar taču iegūt visu! Pietiek ar to, kas ir.

*

Un Žiljēns, šis drūmais alķīmiķis, šis vecais Fausts, kas no sava darba kabineta mijkrēšļa vēroja meitu, viņai pašai nezinot, ar šausmām apbrīnoja Žoržu un ik dienas drebēja aiz bailēm, ka tā pametīs viņu, un katrreiz nomierinājās, redzēdams meiteni apmierinātu un brīvu no nemiera un alkām. Viņš pats sevi tincināja:

«Kā viņa to panāk? Kā viņa to panākusi, ka ir mana meita?»

Un kāda balss atbildēja:

«Tu zini to gaužām labi. Tu pazīsti viņu …»

Kuru tad? To, kura uzspiedusi zīmogu viņa dzīvei, to, kuru viņa dzīve noraidījusi. Bet — lai pateicība dievam — viņa bija izrādījusies stiprāka. Nekad viņa nav pametusi Žiljēna māju. Palēnām pārņēmusi tā domu. Vēl vairāk. Ieņēmusi arī tā klēti. Žiljēns gribēja sev iestāstīt, ka šis dzīvais grauds, kas cēlies no viņa paša, cēlies arī no viņas. Žiljēns iedvesa pats sev, ka viņu pazīst. Ievēroja dažus sveša acīm nemanāmus līdzīgus sīkumus: vieglu pūku apēnojumu lūpu kaktiņos, kakla līniju, dažu līdzskaņu izrunu, viņai raksturīgas pārdomas un dievs vien zina ko vēl!

«Mans dievs — Anete! …» Žiljēns nodomāja.

Bez šaubām, tā bija tikai ilūzija. Doma, Anetes pārsātināta, projicēja viņas vīziju uz visu apkārtējo. Reiz taču visa viņa dvēsele bija Anetes varā, — kāpēc gan Žorža nevarēja būt Anetes meita? Tas likās nesvarīgi, ka viņš bija apmātības rotaļlieta! Tomēr nozīmēja ļoti daudz Žoržas laimes labā. Žorža nemaz nenojauta, ka tieši šai apmātībai varēja būt pateicīga par to, ka tēvs izturējās pret viņu tik iecietīgi un ar tādu aizkustinošu cieņu pret viņas brīvību. Žorža domāja: «Man laimējies!» Meitene nenojauta, kam par to pateicību parādā.

Un kādu jauku dienu Žorža beidzot satikās ar neredzamo ēnu, kas klīda apkārt pa viņu māju! Žorža katrā ziņā bija ar šo ēnu ne reizi vien viegli saskārusies pie tēva durvju sliekšņa vai redzējusi to viņa skatienā jau kopš bērnības pirmajām dienām. Tomēr pie tās tik ļoti pierada, ka nekad nemanīja. Ēnai bija jāsāk runāt… Un tā ierunājās . . .

Žiljēns aizbrauca uz kongresu Londonā. Viņš domāja tur palikt pāris nedēļu. Žorža izmantoja tēva prombūtni, lai pieteiktu karu putekļiem svētnīcā: tēva darbistabā. Kā visi īsti darbinieki, Žiljēns tajā neļāva neko aiztikt: viņš apgalvoja, ka pats ieviesīšot kārtību. Pats par sevi saprotams, Žiljēna kārtība jebkurām svešām acīm, izņemot paša, šķita visdrausmīgākā nekārtība. Žorža, kas bija dzimusi naidniece juceklim, jau sen gaidīja izdevīgu brīdi, lai dotu ienaidniekam izšķirošu triecienu. Viņa izmantoja laiku, kad saimnieks atradās prombūtnē. Tad nu gan viņš sarīkos trādirīdi, kad atgriezīsies! . . . Sarīkos kā likts! . . .

— Pasvilpo vien, tētuk! …

Un, jau priekšlaikus izbaudīdama nākamo traci, viņa iesmējās kā skuķēns.

— Pretojieties, nu, neaizskaramie papīri! (Žorža tvēra tos veseliem klēpjiem un svieda uz grīdas.) Tagad šeit saimniece esmu es.

Žorža sparīgi ķērās pie darba, uzbrukdama ķīpām un žonglēdama ar papes kastu kaudzēm tik strauji, ka viena no tām, atvērusi rīkli, lai protestētu, kā burvju pasakā izvirda sablīvēto vārdu straumi — vēstules, neveikli sasietas vēstules, kuras izkaisījās pa visu istabu. Kas tad tur bija? … Žorža notupās uz grīdas, lai tās uzlasītu, un sāka skaļi smieties:

— Piķis un zēvele! … Ja nu tēvs pamana, ka esmu vēstules aiztikusi! … Ko lai tagad iesāk, kā atlikt atpakaļ tādā pašā kārtībā, kādā viņš tās bija sakārtojis? Nav citas iespējas kā visas izlasīt, lai sakārtotu pēc datumiem… Tikai vēstules sākumu … Tas veiksies ātri. Tēva sarakstīšanās — tai nu gan jābūt kaut kam garlaicīgam! … Skat, skat, skat! …

Taču jau pirmās vēstules pirmajās rindiņās nebija nekā garlaicīga … Un šī neveikli sasietā aukliņa, kuras mezgls gan vēl nav atrisis, bet kura nav spējusi saturēt papīrus, ir — nē, kādreiz bijusi lentīte.

— Bet, paklau, tētuk! …

Žorža pat nepajautāja sev, vai viņai pieklājas lasīt svešas vēstules, ja ir saglabājušās kaut vai senāko laiku kautrības paliekas. Nu, protams, — viņa tās izlasīs! Tas, kā likās, būs visai interesanti. Žorža iekārtojās ērtāk, sakrustojusi kājas, apsēdās uz grīdas gandrīz zem paša rakstāmgalda, izbirušo vēstuļu vidū. Un uz labu laimi vilka ārā no kaudzes vēstuli pēc vēstules. Nebija jābaidās, ka viņu varētu iztraucēt. Meitene atradās dzīvoklī viena… «Ja arī kāds zvanīs, lai zvana vesels! . . .» Logs bija plaši atvērts. Ārā, dārzā, svilpoja melnie strazdi. Jūnija saules pali applūdināja visu istabu un virs Žoržas galvas glāstīja rakstāmgalda vecos vara apkalumus. Bet viņa sēdēja kā ēnu šūpulī, un ap viņas pirkstiem vijās svešas dvēseles liānas, izritinādamās no vēstulēm un saplūzdamas kopā ar dārzā ziedošā jasmīna smaržu. Meitene dungoja dziesmiņu. Viņa jutās lieliski.

Vai Žorža neapjauš, ka dara noziegumu? Un kā vēl! Apjauš un uzjautrinās. Žorža sen jau zaudējusi cieņu pret vispāratzīto morāli. Žorža zina, ka atklāti ar to dižoties nevajag, viņa ir moža, un saprāts viņai vesels. Nu, bet aiz slēgtām durvīm?… «Apnicīgi! Veca grabaža!» Viņa rīkojas kā Kičeners. Reiz esi Suecas kanālam pāri, sākas pavisam cita morāle! … «Bet man — man pašai ir sava morāle …» Un (protams, par lielu laimi!) viņas morāle ir laba un veselīga, varbūt pat labāka nekā tā, ko atstāja enkura izmešanas vietā viņpus kanāla… Žorža no sirds mīl tēvu. Varbūt ne tā, nē, katrā ziņā ne tā, kā meitas reiz savus tēvus mīlējušas. Zināma cieņas daļa izzudusi. Ne vēsts no bailēm. Senlaicīgās godbijības apzeltījums velnišķi nolupis. Bet vai pieķeršanās tēvam līdz ar to zudusi? Domāju — gluži otrādi… Protams, ar noteikumu, ka viņš, šis cilvēks, būtu šo mīlestību pelnījās.

«Kāpēc man būtu pienākums tēvu mīlēt, ja viņš nekā cita nebūtu darījis kā vien laidis mani pasaulē? Starp mums runājot, tētiņ, sevišķas pūles tas tev vis nemaksāja! … Ak, jā, lai mani uzaudzinātu… Hm, tas ir pavisam cits jautājums .. . Nu, par to es tagad varēšu spriest… Jo ļaunāk tev, ja neesi gribējis zināt vai arī neesi zinājis, kas ir mans labums un manas tiesības! Bet tu esi to gribējis un esi zinājis, manu večukiņ, un tev jo vairāk nopelnu tāpēc, ka tava meitiņa nav bijusi no tām kaziņām, kas viegli nosargājama. Esmu visas tavas aizspriedumu dobes nobradājusi. Es nepiemirstu. Neko nepiemirstu. Un, ja vien kādam ienāks prātā aizskart tevi, tam būs darīšana ar mani. Mēs esam sabiedrotie. Taču, starp mums runājot, veco biedri, man ir pilnas tiesības nospļauties par visu un iebāzt degunu tavos papīros … Kā tad, tu jau to nepieļautu, tu taču esi cēlies no vecajiem laikiem . . . Bet es esmu cēlusies no sava laika. Diezgan! Es lasu… Un tu nekad to nedabūsi zināt. Bērnus sāpināt nedrīkst… Viņa aizsmēķēja cigareti:

— Pag, piesardzīgāki Nevajag taču tūdaļ aizdedzināt visu šo bodīti. ..

Kādu brīdi klusēdama, lai labāk varētu lasīt, viņa ievilka tabakas un izlasītā aromātu.

— Kas tā par kaislību! Tas taču nav iespējams, ka vecais tētiņš tik ļoti mīlēts …

Cigarete dega, dega, līdz nodzisa.

Tikai sajutusi asas sāpes pirkstu galos, Žorža atcerējās, ka tur rokā cigareti. Vairs ne prātā nenāca aizdedzināt otru. Žorža izstiepās visā garumā uz grīdas, atbalstījusi galvu rokās. Viņa lasīja, lasīja. Kas tas par kalnu strautu! Žoržai šķita, ka ūdens sniedzas viņai līdz viducim . . . Meitene lasīja nenovērtēdama, nemēģinādama noskaidrot savus ieskatus, pat lāgā nesaprazdama. Tā viņai bija pavisam sveša pasaule! … Bet no katras rindiņas, no katras zalgojošās straumes virmām pacēlās sieviete, mīloša un sāpju pārņemta, drosmīga savās žēlabās un kaislē, sieviete, kura sniedzās pāri otram, «šim vīrietim», ar savas lepnās dvēseles cēlumu, veda viņu aiz rokas, un tās maigā enerģija stiprināja, tā uzupurējās un beigās vēl mierināja, ka viņš to upurējis… Un viņš, šis vīrietis, tēloja līdzās tāda cilvēka grūtsirdīgo un nožēlojamo lomu, kurš redz savu laimi paejam garām un kuram nav spēka to satvert, lai gan pats gluži labi apzinās, ka, atteikdamies no šās laimes, pazudina sevi; ne jau nu velti viņš smagu roku uzrakstījis uz vēstuļu sainīša aploksnes:

Mana nogalinātā laime.

Žorža izlasīja šo dvēseles kliedzienu tikai pašās beigās, kad mēģināja savākt vienkop izkaisītās vēstules.

Viņa mitējās vākt. Apgūlās uz muguras, aizlikusi rokas aiz galvas. Žorža raudzījās sārtajā rozē, kuru pie palodzes šūpoja negaisa vējš. Taču viņai visapkārt uz grīdas — mēmā mīlas simfonija…

Pirms trīsdesmit gadiem kāda cita sieviete, kāda cita meitene bija ielauzusies sava tēva mīlas noslēpumu svētnīcā. Atriebīgais liktenis tagad savukārt nodeva viņas noslēpumu. Bet šās meitenes tēvs bija miris. Žoržas tēvs turpretī dzīvs. Izvandītā pelnu kaudze vēl gruzdēja. Un apdedzināja pirkstus Žoržai, kas bija tai pieskārusies .. .

Žorža sapņoja, viņa peldēja pāri ar kuģi pa nepazīstamām jūrām … Tveicīgi izgarojumi atplūda no Polinēzijas salām, kas iznira no jūras smaragdzaļajiem viļņiem kā zvaigžņveida koraļļrifu un mango koku viļņotā līnija, ietverta putu bārkstīs… Šie arhipelāgi viņai bija sveši… Tomēr jo spēcīgāk atplūda to smarža un piesūcināja viņu caurcaurēm … Un Žorža kā slazdos iekrita dīvaina saviļņojuma gūstā, kādu pazīstam visi, kad pēkšņi nokļūstam vietās, kur nekad neesam bijuši:

«Es esmu te jau bijusi…»

Viņa? Viņa bijusi šeit? Kā gan viņa to būtu varējusi? . . . Viņa nav mīlējusi nevienu. Un pat šajā mirklī ir brīva no mīlas, tāla mīlai… Un tomēr šās svešinieces mīlestība atkal ieskanas viņas sirdī kā pazīstamu zvanu tāltālas skaņas . . . Viss šis senais mīlas stāsts šķiet kā reiz pusmiegā uzklausīts un tikai piemirsts. Gandrīz ikvienu epizodi, nepaguvusi vēl izlasīt, Žorža varētu atstāstīt, pirms pāršķirtu lappusi. Un Žorža saprata, ka no šās reizē mīklainās un tuvās sievietes mantojusi nevis mokas, bet gan tieksmes, nevis melodiju, mīlu vai elēģiju, bet ritmu, spēku, avota strūklojumu, asinis. Viņa varētu zvērēt, ka ir to redzējusi… Vēl vairāk! Pazinusi… Vēl vairāk!… Ko vēl vairāk? . . .

Žorža pietrūkstas sēdus tik spēji, ka atdauza galvu pret

galda malu.

«Vēl vairāk! … Tā pieder man.»

Taču trieciens liek viņai atģisties. Žorža berzē galvu. «Sasodīts! Esmu traka … Pat brokastot piemirsu.»

Žorža ir krietna izēdāja. Lai kaut ko tādu piemirstu, tik tiešām jābūt galvu zaudējušai. Žorža uz vietas attopas. Taču, cenzdamās atgūt aizkavētos kumosus, neizlaiž no acīm tikko atrasto taciņu. Velti meitene sevi strostē:

— Tas taču ir idiotisms!

Un tūdaļ piebilst:

— Bet tēvs viņu mīlēja, pirms es biju nākusi pasaulē.

Un dievs vien zina ko Žoržas ar beletrizēto zinātni pieblīvētā sievietes fantāzija vēlāk uz šā pamata uzcels? Vēl desmitiem reižu tiks pārlasītas un no galvas iemācītas nelaimīgās vēstules, iekams būs sakārtotas. Vēlāk Žorža varēs strīdēties ar tēvu par vienu vai otru notikumu, vienu vai otru datumu. Ja viņa nestrīdas, tad ne jau nu tāpēc, ka būtu viegli apvaldīties; dažu labu vakaru meitene koda sev mēlē, tik ļoti gribējās šo to uzzināt . . . Nolādētie aizspriedumi! Kāpēc gan nevar draudzīgi parunāt par šiem tematiem? . . . Ne jau nu temats meiteni atturētu no runāšanas. Taču Žorža nevarēja atrast pieklājīgu veidu, lai pastāstītu, kā uzzinājusi tēva noslēpumus. Un cik tas tomēr bija uzjautrinoši un aizkustinoši!

«Un viņš, nabadziņš, sēž man pretī otrpus galda un iedomājas, ka neviens pasaulē nezina viņa noslēpumus, tētis pat neatskārš, ka es tos zinu, ka redzu viņu caur un cauri ar visām viņa ciešanām, mīlu, vājībām un rētām … Un es nosodu… Es tevi nosodu… Esi gan tu izdarījis muļķību! Neesi bijis nekāds labiņais . . . Ak, es mīlu tevi tāpēc vēl jo vairāk …»

Un viņa devās to noskūpstīt.

— Nabaga tētiņ! …

Žiljēns neko neaptvēra.

Žorža sāka dzīt pēdas. Viņa nolēma uzmeklēt Aneti. Taču nebija ko cerēt, ka tēvs norādīs ceļu. Tomēr atrast Aneti nemaz nelikās tik viegli. Rivjēra kundzes vārds rokasgrāmatā nebija minēts. Varēja būt, ka viņa jau mirusi vai arī apprecējusies. Bija vajadzīgs laiks, lai ievāktu ziņas.

Žorža tomēr nokļuva uz pēdām, papriekš uz Asjas, pēc tam Marka, kura jaunā slava sāka izplatīties. Meitene pāris reižu iegriezās grāmatu veikalā, taču Aneti nesatika. Un pieklauvēt pie viņas durvīm Žorža neuzdrošinājās. Aizgājusi tuvu, pie paša sliekšņa, meitene devās atpakaļ. Velti Žorža mēģināja tēlot drosmīgu meiču, kas visu apgriež otrādi, — viņu pārņēma dīvaina kautrība. Ja nu viņa ieraudzīs Aneti, ko gan tai teiks? Bezgala neērti taču atrasties vaigu vaigā ar tik tuvu svešinieci, tik pazīstamu nepazīstamo, kuras noslēpumus viņa tik nekaunīgi atklājusi… Tā Anete, kādu Žorža bija radījusi savā iztēlē, nepiedotu, ja dabūtu to zināt… Un viņa uzzinās no pirmajiem vārdiem, Žorža juta, ka nodos sevi, tiklīdz Anete viņā palūkosies. Meitene jau priekšlaikus zaudēja pašapziņu un stāvēja atplestu muti, nevarēdama izteikt ne vārda, pietvīkusi aiz kauna. Gribēdama atbrīvoties no mulsuma, viņa, kā visi kautrīgie ļaudis, droši vien kļūs skarba un it kā izaicinādama neveikli pasacīs atzīšanos, kuru citādi neizteiktu. Un tad Anetes skatiens kļūs ledains, tā aizcirtis durvis, kas ved pretī uzticībai. Grava starp abām kļūs vēl nepārvaramāka nekā agrāk… Žorža neatrada sevī drosmi to mēģināt. Taču savu ieceri neatmeta. Gaidīja, pati nezinādama, kādu gadījumu, kas viņai palīdzētu vai liktu riskēt. Tādam gadījumam taču jānāk. Tāds arī radās!

Vairumam to, kas šādus gadījumus gaida, tādi nepienāk, tāpēc, ka tie gaida pasīvi. Taču Žoržas gaidas, līdzīgi viņai pašai, allaž bija aktīvas un gatavas darboties. Meitene negulēja, bet modri uzglūnēja. Šādu gadījumu palaiž garām nevis tāpēc, ka izdevība nerodas, bet gan tāpēc, ka šo izdevību nepamana, nepagūst lidojumā satvert, kad tā izspurdz. Taču nav ko uztraukties, ka Žorža šādu gadījumu palaidīs garām. Skatiens, lēciens — viņa to saķers kā tenisa bumbiņu.

Kas šoreiz pameta bumbiņu? Kāds svešinieks. Partneris, atbraucis no Itālijas. Arī viņam gadījums lika satikt Aneti. Taču tas nebija gadījums vien, tas bija liktenis, domu radniecība, kas svešo tuvināja Žiljēnam, un to nu Žorža pacentās pārvērst par vēstnieku, kurš atvērs durvis, kas šķīra divus senus

draugus.

Anete viņu nemaz negaidīja … Tajā rītā viņa sēdēja savas istabas kaktā, kur slaucīja putekļus, — nogurusi, sāpošām kājām. Kalponi viņa neturēja, tikai apkopēja nāca uz dažām stundām padarīt smagākos saimniecības darbus. Anete bija viena, puslīdz bērnu pamesta, kuri, jo tiem vairs nebija bēdu, ko sūdzēt, glabāja sev priekus un darbīgumu (jo darboties divatā ir vislielākais baudījums!). Taču Anetei netrūka takta, lai par to žēlotos. Tāds nu reiz ir mātes liktenis! Kad bērni laimīgi, viņi izstumj māti no domām kā savu laiku nokalpojušu apteksni. Savu darbu tā veikusi un var iet. . . Anete smaidīja. Smeldza krusti. Viņa vairs nebija nekāda jaunā. Nesusi ne tikai savu, bet arī citu ciešanu pārmērīgo nastu. Pagurusi, nogrimusi. domās, viņa sēdēja kā pārakmeņojusies, turēdama rokā lupatu, ar kuru slaucījusi mēbeles. Logs, kas izgāja uz ielu, bija plaši atvērts. Dzestrais gaiss stindzināja viņai plecus. Taču Anete nejuta ne aukstumu, ne ielas dunu. Viņa domāja. Domāja par to, cik jauki atbalstīt tos, kurus mīl. Bet būtu labi laiku pa laikam arī tikt mazliet atbalstītai! Tomēr tā ir reti sastopama greznība. Anete šajā ziņā nevienu nevainoja. Ikkatrs var dot tikai to, kas tam ir. Un katram no tiem, kurus Anete pazina, bija tikai tik daudz, cik pietika pašam. Anetes gara acu priekšā ar mīļu ironiju paslīdēja garām visi tie, kuri bija dzēruši viņas pienu. Tie gāja garām juceklīgā virtenē, un to parādīšanās bieži vien bija neparedzēta; starp pazīstamām un tuvām sejām pēkšņi iznira tādas, kas likās piemirstas, un to vidū sejas, kuras redzētas pavisam pavirši, bet kuru īstie vaibsti pirmo reizi parādījās (varbūt kontrasta dēļ) spilgtā gaismā. Un kādā no tām noslēpumainajām zibens atblāzmām, kas liekas nākamā mirkļa projicēts stars, no pagātnes dzīlēm iznira seja, kuru ieraugot Anete nodomāja:

«Viņš no manis neko nav ņēmis. Vienīgi devis.» Anete jutās pārsteigta, ka varējusi viņu piemirst, piemirst tiktāl, ka šobrīd pat nespēja vairs atcerēties viņa vārdu. . . Un tas notika tieši tajā mirklī, kad, atveroties istabas durvīm, slikti iedīdītā jaunā apkopēja bez brīdinājuma ielaida viesi: — Cienītā, te kāds kungs . . .

Pēkšņi Anete ieraudzīja uz sliekšņa to, kuru nule bija atsaukusi atmiņā: tā pati seja, sirma bārda, apburošs smaids un gaišas acis. Lai cik neticama arī šķita šī tikšanās, Anete ne mirkli nešaubījās. Un vārds, kuru nespēja atcerēties, pats no sevis radās uz mēles. Anete izstiepa viesim pretī rokas. Tikai pēc mirkļa viņa nokaunējās, ka ļāvusi sevi pārsteigt brīdī, kad dvēsele un ģērbs pamesti novārtā, taču tūdaļ līksmi iesmējās, pamanījusi vēl sev rokā putekļu lupatu. Arī viesis sāka smieties reizē ar Aneti, pats atvainodamies un lūgdams piedot apkopējai, kuru Anete bāra. Viņš pamanīja Anetes acīs silta un sirsnīga prieka trauksmi, kas tiektin tiecās viņam pretī. Tāda pati trauksme arī viņu atveda pie Anetes. Lai gan viesis bija gandrīz sirmgalvis, jauneklīgās acis lūkojās Anetē kā divdesmitgadīgām.

Septiņi gadi bija aizritējuši, kopš Anete iepazinās ar viņu vilciena kupejā, kurš devās cauri Itālijas dienvidu apgabaliem. Toreiz Anete brauca mājās no Rumānijas. Tikko atspirgusi no pārciestās slimības, joprojām drudža mocīta, viņa juta nepārvaramu vēlēšanos gulēt. Anetei šķita, ka viņa vēl atrodas džungļos, meldru džungļos, kur bēga, līdz viduklim stigdama dūņās; drudža zeme, bezgalīgie purvi, kurus šķērsoja itāliešu vilciens, viņai atgādināja džungļus; Anete sēdēja sastingusi, saspringusi, un viņu kratīja drebuļi. Anete cīnījās ar miegu; brīžiem tas viņu uzveica, viņa nolieca galvu, taču tūdaļ satrūkdamās to pacēla un, saraukusi uzacis, neuzticīgi pavērās apkārt kaimiņos. Lielākoties tie bija vienkārši ļaudis no tautas un itāliešu sīkpilsoņi. Anete brauca trešās klases stāvgrūdām pilnajā vidus kupejā; stacijās, dūres netaupīdami, pārpildītajā vagonā lauzās iekšā vēl jauni pasažieri; viņi iekārtojās sēdošajiem gandrīz vai klēpī; kāda sieviete stāvēja, šūpodamās līdzi vilciena kustībām un tverdamās gan pie viena, gan otra kaimiņa pleciem; vīrieši smēķēja, spļaudami uz grīdas. Anete ierāvās kaktiņā, riebumā neuzdrošinādamās ne kājas pakustināt. Blakus stāvēja kāds vīrietis un, balstīdamies pret ne visai augsto šķērssieniņu, kas atdalīja viņu kupeju no ejas, gandrīz skāra ar elkoņiem Anetes galvu. Pasažieri lielākoties bija bāli, iekritušiem vaigiem, pāris nedēļu nedzītu bārdu; kāds vecs vīrs dižojās ar auskaru, kas izvērts cauri spalvainās auss ļipiņai, drudžaini kaistošas acis, dzeltenīgi acu baltumi: tikai dažiem redzokļi mirdzēja mežonīgi skaisti kā zvēriem; kāds pusaudzis, atspiedis zodu pret otras kupejas šķērssieniņu, tieši pretī Anetei, un maza meitenīte, notupusies uz grīdas spļaudekļu vidū, nenovērsa no Anetes savas urbjošās acis. Visas trīs kupejas pārmija skarbus vārdus un šad tad arī kādu fiaschetto[373] vai smirdīga siera gabalu. Pārguruma murgos Anete jutās kā citas sugas dzīvnieks, kas iemests sprostā kopā ar svešiem zvēriem, kuri satraukti apošņā viņu un ieslēdz aizvien ciešākā lokā. Velti Anete sasprindzināja visus spēkus, jo saprata, ka tie gaida mirkli, kad viņa aiz pārguruma kļūs nevarīga, lai mestos virsū. Anete sabruka. Galva smagi atliecās, atsizdamās pret koka šķērssieniņu, un augums noslīdēja sānis. Šajā mirklī, kad Anetes apziņa vēl nebija izdzisusi, taču vairs nepretojās, ļaudamās aizmirstībai, viņa sajuta kādas rokas, kuras no mugurpuses maigi saķēra viņu aiz pleciem un padusēm un pabāza zem galvas kādu maisu. Pēdējo reizi pavērusi smagos plakstus, Anete paguva pavirši caur acu spraugu ieraudzīt vīrieti, kas pāri šķērssieniņai — līdzīgi Rubensa gleznā tēlotam vīram, kurš pārliecies pāri krustam, — saturēja viņas augumu un nolaida to guļus. Un svešais šķita kā ezers kalnos. Pārņēma pilnīgas drošības sajūta. Viņa atdevās miega varai. Kad pēc stundas Anete iznira no aizmirstības, viņa juta, ka gaiss visapkārt kļuvis vieglāks. Anete ieraudzīja — kaimiņi, labi ļaudis, apsargā viņas mieru. Viņa atrada zem vaiga šalli, no kuras kāda veca saimniece bija izveidojusi kaut ko līdzīgu spilvenam. Un mazā meitenīte, kas sēdēja pie viņas kājām un ēda apelsīnu, pastiepa to viņai pretī. Redzēdami, ka Anete atver acis, visi pasažieri apsveica viņu ar zobgalīgu labsirdību. Un Anete viņiem atbildēja tādā pašā jautrā un sirsnīgā noskaņā; neveiklība šķita izzudusi; viņi visi bija vienas un tās pašas sugas. Anete zināja, kas pamājis ar burvju zizli, kurš pretēji Kirkes nūjiņai pārvērtis dzīvniekus biedros. Burvis stāvēja aiz muguras. Viņai nevajadzēja apgriezties, lai viņu redzētu. Burvja dziedošā un nopietnā balss uzmeta tīklu visām šīm kopā sablīvētajām būtnēm; tā bija viņu vidū atjaunojusi simpātiju un interešu kopību; starp visām trim vagona kupejām sāka risināties saruna, un viņš, lai gan tiem ne ar ko neuzplijās, tomēr bija šās sarunas ass. Gandrīz ikviena runātāja skatieni vērsās pie viņa, bet, lai viņu sasniegtu, tiem bija jāslīd pāri Anetes galvai, tāpēc tie ceļā mirkli pakavējās arī pie viņas. Anete tika ievilkta sarunā. Un pamazām, kad viņas auss likās apradusi ar pasažieru izrunu, Anete arī tajā iesaistījās, ar pūlēm meklēdama itāliešu vārdus, tādējādi pamudinādama ceļabiedrus sirsnīgi pasmieties. Anete jutās pārsteigta, izdzirdusi, ka tas, kuru viņa neredzēja, atbildēja viņai ļoti tīrā un pat izsmalcinātā franču valodā. Abi turpināja sarunu, un Anete nemēģināja viņu ieraudzīt. Viņš atturīgi apvaicājās, no kurienes tā braucot un uz kurieni dodoties, un sniedza ziņas par ceļu. Pats par sevi viņš neko nestāstīja, un Anete nemēģināja prašņāt. Zemnieki viņu dēvēja par signor conte[374]. Anete zināja, ka viņš ir vecāks vīrs: sarunā viņš ieminējās par dažiem notikumiem, kuriem bijis par aculiecinieku, un šie notikumi attiecās uz laiku pirms trīsdesmit gadiem. Svešinieks izteica savas domas ar draudzīgu pieklājību. Anetei patika viņu iedomāties savā iztēlē. Taču Anete zināja, ka svešinieks viņu redz, un jutās it kā viņa apsardzībā: tā nebūt nebija nepatīkama sajūta; likās — abi noslēguši tādu kā slepenu vienošanos… «Jūs mani sargājat. Es jums uzticos …»

Ievērības cienīgs bija fakts, ka šī uzticība attaisnojās briesmu brīdī. Vilciens devās uz priekšu kratīdamies, gāzelēdamies, un pasažieri bezrūpīgi nedomāja par nākamo mirkli. Pēkšņi drausmīgs grūdiens, dzelzs šķindas, stikla stinkšķi, baļķu brīkšķieni: vagons pāršķēlās kā rieksts, pārplīsis uz pusēm. Viss iebruka zvēru pirmsnāves rēcienā. Anete atradās zem drupām augšpēdu, iespiesta starp sadauzītajiem soliem, prātu zaudējušā ganāmpulka (ceļabiedri atkal bija pārvērtušies par zvēriem) tikko nesadauzīta. Un, lai mērs būtu pilns, vagons sāka degt. Anete, velti nopūlējusies izkļūt no lamatām, jo rokas un kājas neklausīja, atdevās likteņa varā. Gulēdama uz muguras, galvai nokarājoties zemāk par augumu, Anete manīja kaut ko siltu plūstam no ievainojuma augšpus krūtīm, taču sāpes nejuta. Visapkārt valdošajā pekles tumsā viņa caur plaisu sadauzītā vagona griestos ieraudzīja brīnišķi skaistu debesu laukumiņu, kurā vēl dzisa saulrieta sārtums. Viņu pārņēma pārsteidzošs miers. Anete dzirdēja liesmu drūmo sprakstoņu, un pāri galvai vējš kaut kur tālu maigajās vakara debesīs nesa melnus dūmu vālus, kur it kā kastaņi pelnos sprāga pušu degošu koku mezglainie izaugumi: dažus metrus attālu liesmoja kvēlošas ogles, un to versme skāra Anetes vaigus. Viņa gaidīja. Gaidīja, lai viņš glābtu. Anetei nebija nekāda iemesla domāt, ka viņš vēl dzīvs un varētu uzņemties par to gādību. Taču Anete bija pārliecināta, ka tā būs! Un nebija pārsteigta, kad izdzirdēja viņa balsi:

— Cara [375] Francia, vai jūs esat šeit?

— Draugs, esmu šeit, — viņa atbildēja.

Gandrīz tai pašā mirklī Anete ieraudzīja plaisā viņa satraukto un brālīgo skatienu. Grāfs nezaudēja laiku izsaucienam. Vienā acumirklī viņš bija savācis brīvprātīgos un steigā tos izrīkoja, lai atbrīvotu Aneti. Darbs bija bīstams. Vismazākā neveiklā kustība slēpa sevī briesmas noraut lejā veselu blāķi smagu koka atlūžņu, kuri nez kāpēc tur vēl karājās. Tomēr jārīkojas bija steidzīgi. Liesmu mēles jau gandrīz laizīja guļošās sievietes kājas. Viņa nerunāja. Ļāva tiem rīkoties. Bet, jo vairāk atbrīvojās Anetes pleci, jo sāpīgāk viņa juta ievainojumu. Anete domāja, ka zaudēs samaņu. Tomēr uzticības pilna uzsmaidīja savam glābējam, kas ar bezgalīgu piesardzību centās atbrīvot no atlūžņu kaudzes Anetes sagūstīto galvu un, spiezdams delnās viņas deniņus, sacīja:

— Esiet vīrišķīga! Drīz viss būs garām!

— Es nebaidos, — atbildēja Anete. — Esmu taču jūsu rokās. Šī uzticība grāfu saviļņoja:

— Drosmīgais bērns! . . .

No sāpēm Anete zaudēja samaņu. Gan tikai uz dažiem mirkļiem. Gandrīz tūlīt viņa atkal atguvās. Beidzot izdevās Aneti atbrīvot, un viņu nesa prom.

— Nē! Es gribu, es varu iet pati, — Anete pretojās.

— Jūs esat ievainota, — iebilda draugs.

— Par to būs laika padomāt vēlāk, — atteica Anete. — Vispirms jāglābj pārējie.

Sadragātais vagons liesmoja kā sārts. Tam nevarēja pat tuvoties. Pārējie vagoni bija cietuši mazāk, tomēr arī tiem savukārt draudēja piekļūt uguns. Viņi nopūlējās izglābt tos, kas vēl netika ārā no vagoniem. Vairums pasažieru bēgot bija izklīduši: tie kliegdami skrēja pa līdzenumu kā uztraukti mājputni. Bija redzams, ka daži skrienot paklūp un pakrīt garšļaukus uz lauka. Panikas pārņemti, tie neticēja, ka briesmas jau garām. Vajadzēja pielikt daudz pūļu, lai savāktu dažus vienkop. Šeit tad nu arī atklājās signor conte mierīgā autoritāte. Viņš nekliedza. Neuztraucās. Nosvērti gāja cauri ļaužu baram, kuri histēriski plātījās rokām, paņēma aiz elkoņa kādu vīrieti vai sievieti, un vienā mirklī grāfa griba pārgāja uz tiem; kliedzieni, kas draudēja izlauzties, sastinga rīklē; viņš sacīja:

— Panāc šurp, mana labā … Nu, mans mīļais, pietaupi savu augšējo fa nākamajai debijai Sankarlo operā… Reiz tev tādas plaušas, tad vismaz elpo uz citu pusi! Tu taču uzpūt liesmas! …

Visi smējās. Viņš darīja ar tiem, ko vien gribēja. Īsā laikā izdevās izvākt visus, kas vēl bija glābjami. Ievainotos novietoja rindā netālu no dzelzceļa stigas kādā grāvī nogāzes aizsegā. Grāfam bija līdzi lauka aptieciņa; viņš noņēmās ar vissmagāk cietušo pārsiešanu. Taču skatiens meklēja francūzieti. Pamanīja viņu dažu soļu atstatumā, piespiedušos pie olīvkoka greizā stumbra. Anete, kam joprojām šķita, ka nupat, nupat viņa kritīs nesamaņā, bija līdz asinīm sakodusi lūpas, lai noturētos. Grāfs pameta pārējos un sacīja:

— Tagad jūsu kārta!

Visapkārt pletās klajš līdzenums, ne mazākā patvēruma, kur slēpties no acīm, kas viņu vēroja . . .

— Nu, karā kā jau karā, — noteica Anete.

Viņa atāķēja kleitu. Asinis bija pielipušas pie drānām. Ar kabatas nazīti grāfs nogrieza auduma malas. Sadragātā vagona koka šķemba bija izrāvusi ādā robu starp krūtīm un labo plecu. Kad noplēsa piekaltušo krekla strēmeli, izšļācās asins strūkliņa. Anete palika stāvam, pacēlusi roku. Viņa atgādināja amazoni kaujā. Pļāpīgais pūlis ar vientiesīgu apbrīnu pauda savu sajūsmu, — itālieši ir skaistu formu un skaistu brūču pazinēji. Signor conte aptaustīja un izmazgāja brūci, tad to žigli pārsēja drošiem un saudzīgiem pirkstiem. Kāda veca zemniece tam palīdzēja.

— Vai es jums sagādāju sāpes?

— Ne jau nu to vien esmu pieredzējusi! … — attrauca Anete. — Vai ne tā, māt? (Viņa vērsās pie sirmgalves.) Vīrieši ir visai lepni uz savām kaujās gūtajām brūcēm. Bet mēs ir nedomājam ar tām lielīties.

— Un kādas ir šīs kaujas? — vaicāja grāfs.

— Si, signori! Tās, kad atnesamies, laižot jūs pasaulē.

Pūlis sāka smieties. Kāds sirmgalvis iesaucās:

— Bravo! Turklāt šie lieliskie sievišķi ne tikai prot atnesties, bet arī zlikt ragus. Taču Anete dižojās, lai tikai nekristu nemaņā. Viņa runāja gluži kā miglā. Viņas dziedinātājs šajā ziņā nekļūdījās. Tas pavēlēja:

— Un tagad likties guļus! Anete iespītējās:

— Vai tad es nevarētu jums ko palīdzēt?

— Nekā vairs nav, — atliek tikai gaidīt vilcienu no Taranto.

Gaidīt iznāca ilgi. Bija vēl pēckara juku laiks. Cietušie apmetās pārnakšņot uz lauka. Nakts bija gaiša un dzestra. No vagonu dēļu paliekām uzkūra lielu sārtu. Anete un grāfs, atlaidušies nomaļus, tērzēja. Pa labi tālumā kūpēja ugunsgrēka paliekas. Un no vēl lielāka tāluma līdz ar vēju atlidoja Tirēnas jūras šalkas. Stundas aizritēja zem Itālijas naksnīgo debesu brīnišķīgās velves, kur pakārtās zvaigznes gālēja līdzīgi vīnogulāju zeltainajiem ķekariem, kuri likās ar roku aizsniedzami. Abi gadījuma ceļabiedri pārmija patiesi sirsnīgus slavinājumus par izrādīto drosmi, bet, kā jau labi audzināti cilvēki, neizrādīja par to nekādu izbrīnu. Taču Anete atzinās, ka drosmi viņai devis grāfs, un jautāja, lai viņš paskaidrojot, kur radis šo milzīgo mieru, kuru iedveš citiem un kura labdarība esot tik reta dzīvē: no kāda avota viņš to smēlies? Vai no šīm debesīm, kas viņam radniecīgas?

Cieši raudzīdamies ugunskurā, kura plandošās ēnas lika pāršalkt traģiskām trīsām pār viņa smaidošo seju, grāfs atbildēja:

— To es smēlos no šās zemes, kas aprijusi visu, ko mīlēju.

Anete, nesacīdama ne vārda, pieliecās tuvāk. Neskatīdamies viņā, grāfs turpināja:

— Draugs, šī cietā un izkaltusi zeme, uz kuras jūs guļat, liekas jums mirusi kā izdzisusi planēta. Jūs nejūtat, ka tajā kvēlo ēzes liesmas. Ieklausieties! Jūs izdzirdēsit ciklopu veserus. Jūs nedzirdat? Taču es nekad ne nakti, ne dienu nemitējos skandēt viņu vara jambu. . . Un es dzirdu, kā grūst Mesīna.

— Jūs tur bijāt? — jautāja Anete.

— Un visi manējie arī. Māte, sieva, brālis, četri bērni . . . Viņi vēl tagad ir tur. Apakš zemes.

Anete strauji satvēra grāfa roku. Grāfs paspieda viņējo un, neatlaidis vaļā, šai rāmajā, bezgala rāmajā naktī izstāstīja Anetei savu dzīves stāstu. Mēs tūlīt jums to pastāstīsim. Taču ne tik atturīgi kā pats stāstītājs. Daudzus viņa tēla raksturīgos vaibstus Anete atklāja tikai pakāpeniski, daudz vēlāk. Savā pirmajā stāstījumā grāfs uzticēja visu plašos vilcienos. Taču mēs, mazie dievi, kas baudām priekšrocību lasīt mūsu bērnu likteņus, atvērsim viņu mūžu grāmatu.

*

Viņš piederēja pie senas sicīliešu ģimenes. Grāfs Bruno Kjarenca. Sens vārds, slavens jau normandiešu laikos. Mesīnas vārtu priekšā, pilsētas augšdaļā, dažas skaistu īpašumu atliekas; netālu no Matagrifona drupām sens mājoklis bez komforta, kura fasāde bija šauras ieliņas pusē, bet portālu greznoja della Robbia[376] bareljefs. Mājas aizmugurē tarasveidīgiem pakāpieniem līdz pašai jūrai stiepās lejup apelsīnkoku mežiņš. Kjarencas ģimene jau vairākus gadsimtus tur bija dzīvojusi vienkārši, gandrīz vai laucinieciski, stingri ievērodama mazliet novecojušā, tomēr saskanīgā un pēc Teokrita [377] medus smaržīgā gara humānisma cēlās tradīcijas. Viņi ieaijāja savu seno laiku slaveno trauksmainību provinces akadēmiju filoloģiskajos un dzejiskajos turnīros, kurām bija heraldisko nezvēru vārdi: Lūsis vai Greifs. Tur viņi ne mazumu izšķieda dīkā dzīvojošu filologu diletantu asprātības un īstas grieķu-latīņu zināšanas, kas pārgāja mantojumā no tēva uz dēlu un dažreiz arī no tēva uz meitu. Lielā Grieķija no Pitagora laikiem atzina sievietes līdztiesību domu sfērā.

Grāfs Bruno bija gandrīz vai rotaļādamies ieguvis zinātnieka-helēnista pelnītu slavu. Kopdams apelsīnu dārzu un dalīdamies ar brāli, parlamenta deputātu, ienākumos no sēra raktuvēm, viņš laida klajā epigrāfiskus piemiņas rakstus un orfejisku [378] dzejnieku antoloģijas. Arī viņš pats rakstīja dzejoļus — vienlīdz veiksmīgi gan grieķu, gan itāliešu valodās. Grāfs sasniedza četrdesmit gadu vecumu, neiepazinis dzīves bardzību. No visām pusēm mīlestības ieskauts un arī pats būdams mīļš, viņš bija mantojis no saviem inteliģentajiem vecākiem tieksmi uz nesavtīgu darbu, kas jau pats par sevi ir baudījums, un iecietīgu optimismu, kurš nemaksā neko tādam, kam gandrīz neko citu nav vajadzējis darīt kā vien raudzīties smejošajā Mātes sejā. Šie estētiskie muižnieki atvairīja no saviem dārziem drausmīgās nabadzības un zvērisko cīņu atbalsi, kuras Bruno bērnības dienās kratīja kaimiņu zemju — ar drudzi sirgstošās Kalabrijas un Bazilikātas mugurkaulu: toreizējie sociālie kari starp galantuomini un cafoni[379]. Grāfs Bruno nekad nebija uzņēmies pūles apmeklēt savas sēra raktuves, kuru ienākumi atļāva viņam slīpēt savus vai Pitagora «zelta pantus». Viņa brālis, kas retumis mēdza uz turieni aizbraukt, bija atrunājis Bruno, pavirši pastāstīdams, cik tur daudz putekļu un kāds posts un trulums valdot. Bruno šos cilvēkus no sirds nožēloja: tā ir neizbēgama nelaime, taču neizbēgama tā nebūt nav grāfiem Kjarencām, lai aizplīvurotu ar skumjām viņu gaišās acis, kurās kā spogulī aplūkoja sevi nimfa Galateja [380] , viņu kaimiņiene pēc mitoloģiskajām teiksmām. Katram sava loma: grāfu loma bija īstenot skaistumu — gan ar spalvu, gan (un vai viņi nebija tā cienīgi?) ar savu dzīvi.

Šādai misijai grāfs Bruno likās bagātīgi apveltīts. Viņa skaistās rokas, veiklas un bezrūpīgas, bez liekas piepūles atvairīja no ceļa jebkuru ēnu. Grāfs Kjarenca bija piemīlīgs un valdzinošs un arī pats viegli savaldzināms, tāpēc viņam netrūka mīlas dēku, kuras sava rakstura burvības un grācijas dēļ un arī savas paviršās, tomēr dabiskās labsirdības dēļ grāfs prata baudīt, pārtraukt, atkal rast tajās baudu, neatstājot nekad glāzes dibenā rūgtas mieles ne pašam, ne draudzenēm. Apprecējies grāfs Bruno bija diezgan agri, divdesmit sešu gadu vecumā, ar kādu meiteni no bagātas sīkpilsoņu ģimenes, kas dzīvoja Itālijas ziemeļos; tā bija melnīgsnēja Vinčencas meitene debeszilām acīm, kura dievināja grāfu un kuru arī viņš liegi mīlēja. Laulība bija saskanīga, un tajā uzplauka četras dzīvības, četri daiļi un veselīgi bērni. Ne slimību, ne raižu; tik pastāvīga laime, ka likās — citādi tas arī nemaz nevar būt. Grāfam Bruno un viņa tuviniekiem varēja rasties kārdinājums domāt, ka nelaime ir to cilvēku tiesa, kuri nezina, kā laulībā izturēties, vai arī tādu daļa, kam jau pēc sava rakstura tieksme būt skumjiem, un tas ir iedzimts netikums, no kura šie cilvēki jāārstē. Protams, šādi uzskati liecina par diezgan krietnu vienaldzības devu pret pārējo pasauli; taču šī patmīlība šķita tik mīļa un naiva, ka nevienu nespēja aizvainot. Grāfam Bruno par attaisnojumu jāteic, ka citu nelaime prata būt taktiska un sevi pārāk neizrādīt. Mezzogiorno[381] iedzīvotāju izmisums, kuri jau cieta gadsimtiem ilgi, bija sasniedzis vienaldzības augstāko pakāpi, kad cilvēks negrib ne pirkstu pakustināt, lai kaut ko grozītu, aiz bailēm vēl skaudrāk neizjust sāpes. Viņu rūgtā gudrība izpaudās cietsirdīgas ironijas pilnajā teicienā: Addт ne' а sfizzii, nun c'и perdenza. («Kam nav vairs spara pretoties, tam nav ko zaudēt.»)

Un rūdītie politikas vilki, kuri to zināja, sargājās kaut ko grozīt viņu postā: tie riskētu viņus pamodināt. Viens no šiem auguriem sacījis:

Prātīgāk nemodināt dusošo postu.[382]

Taču laiks gāja. Un laiks pienāca. Jaunā gadsimta pirmajos gados jaunas sociālas grūtības, kas bija sakāvju sekas Āfrikā, un jauns gars, kuru sāka izplatīt tālaika sludinātāji, kā ar elektrisko strāvu aktivizēja Mezzogiorno paralīzi un pārvērta izmisumu niknumā. Zemē, kas raustījās nāves agonijā, uzliesmoja asiņainas sacelšanās gan Apūlijā, gan Sicīlijā. To grāfs Bruno nevarēja nepamanīt. Ne jau nu neapzinīguma pēc viņš neredzēja skumjas un nepatīkamas parādības, taču apmierinājās ar to, ka tās nemeklēja. Kopš dienas, kad grāfs Bruno ieraudzīja visapkārt postu un ciešanas, grāfu un viņa tuviniekus pārņēma labdarības drudzis, kas robežojās ar izšķērdību. Tomēr šādam drudzim allaž piemita nepastāvīgs gadījuma raksturs. Varētu teikt: Ko acs neredz, to sirds aizmirst.. . Viņu laipnajām acīm bija tik daudz kam pievērsties! Grāfs piederēja pie tiem laimīgajiem raksturiem, tiem likteņa mīluļiem, kuriem viss no rupjības vēršas atbrīvotā baudā: gan gudrība, gan darbs, gan prieks, gan ikdienas dzīves darbība. Un šo laimes atmosfēru viņš radīja arī ap sevi .. .

Tā tas bija līdz tai tūkstoš deviņi simti astotā gada decembra naktij, kad senā, važās iekaltā zeme izrieza krūtis nevaldāmā niknumā vai varbūt elsās. Un triju minūšu laikā visa Mesīna — desmit gadsimtu slava, simt divdesmit tūkstoši būtņu tika aprītas. Visa grāfa Bruno ģimene: viņa vecā māte, brālis, sieva un bērni palika zem drupām.

Iepriekšējā vakarā par godu brālim, kas bija dienu atbraucis no Romas, viņi jo līksmi palika nomodā līdz vēlai naktij apakšstāva zālē, kuras logi atradās apelsīnkoku dārza pusē, tērzēdami, klausīdamies mūziku vai arī gremdēdamies brīnišķīgajā nakts klusumā. Jaunā Bruno svaine dziedāja Bellini [383] ārijas: meitenei bija maiga un dzidra lakstīgalas balss, un grāfs Bruno, pievēris acis, baudīja to kā iemīlējies. Meitene to zināja: viņa nenovērsa no grāfa acis. Abu nevainīgais flirts nebija nevienam noslēpums, un neviens arī nedomāja tādēļ justies šokēts. Pat viņas māsa, Bruno laulātā draudzene, smaidīja; Bruno bija ģimenes luteklis: katrs uzskatīja par dabisku, ka ikviens viņu mīl, un viņš tā domāja arī pats. Taču iedomīgs uz to nebija. Viņš mīlēja viņus visus, un visi mīlēja viņu. Tādējādi visi likās apmierināti. Grāfa jaunākā meitiņa Sibilla, kuru viņš tā nosauca pēdējai apburošajai normandiešu karalienei [384] par godu, — viņa mīlule, sēdēja pie tēva kājām uz soliņa, piekļāvusi vaidziņu viņa ceļgaliem, un lūkojās mīļotajā tētī, kurš šad tad pavēra plakstus un uzsmaidīja mazajai; viņš glāstīja meitenītes zīdainos matus un juta zem plaukstas viņas apaļajā galviņā apslēpto domu trīsas. Sibilla bija ļoti maigs bērns, daudz iespaidojamāka nekā vecākie brāļi, — viņas attīstību pavadīja jūtīguma lēkmes, viegla, pārejoša grūtsirdība, neizprotamas bailes, par ko tuvinieki mazo mēdza pazobot. (Vēlāk Bruno vajadzēja to no jauna atcerēties.) Tā šajā vakarā, kad grāfa dzīvesbiedre, laba pianiste, kas Romā bija mācījusies pie paša Sgambati, pārslidināja pirkstus pāri klavieru taustiņiem (kāpēc?), juzdama dīvainu prasību izvilt Bēthovena Septītās simfonijas noslēpumaino andante, — jau pirmajām drūmā, nepielūdzamā marša crescendo atskanot (to sauc par kāzu maršu, bet ar ko kāzas? Vai ar nāvi?), meitenīte sāka skaļi elsot un, kliegdama: «Nē!» — izmetās no istabas. Māte sāka spēlēt citu mūzikas gabalu, un tēvs paņēma Sibillu rokās. Viņš piegāja pie loga. Mazā jau čivināja un virpināja ap tuklo pirkstiņu tēva bārdas cirtu. Abas jaunās sievietes, krustmāte un māte, arī pienāca klāt un ieelpoja dārza smaržīgo dvesmu; abas, neizpauzdamas greizsirdību, pieglaudās Bruno pleciem. Bruno sieva Flora sacīja māsai:

— Nu, Džemma, tu jau mirsti no vēlēšanās viņu noskūpstīt, dari to, tikai lai viņš man atdod tavu skūpstu!

Lejā, nogāzē, pret krastu sitās jūras viļņi, un to šļakstoņa iztālēm atgādināja skūpstus. Un debesīs, virs paša jumta, liesmoja ciklopa acs — Sīriuss. Visi trīs stāvēja, piekļāvuši vaigu pie vaiga, un klusēja. Un Bruno juta, ka zem plaukstas tāpat kā sarkankrūtītis sitas bērna sirsniņa …

Laimīgām naktīm nav vēstures. Mīlas skaujas tikko jaušami iezīmējas sapnī un tur arī izbeidzas. Un doma jau vairs neatšķir, kurā brīdī tā atkal stājas savā vietā. Neviens no viņiem šai pēdējā naktī nedzirdēja, kā bērns Laime, parastais viesis pie viņu pavarda, pēkšņi pārtrauca savu dziesmiņu un elsodams aizbēga no Mesīnas …

Abi laulātie draugi atmodās reizē, līdz ar pirmo grūdienu. Bruno juta, kā Floras kāja krampjaini sažņaudzas ap viņa lielu kā putna nadziņi ap zaru. Logu rūtīs svīda bālgana gaisma. Vienā rāvienā abi pietrūkās sēdus gultā, kailām kājām, gatavi no tās izlēkt. Gulta zvalstījās, māja krakšķēja no pamatiem līdz pašam jumtam. Un no āra atskanēja krītošo dakstiņu žvakstoņa, izsisto logu rūšu stinkšķi, dārdēdams sagāzās dūmenis . . . Šajos apgabalos zemestrīce ir parasta viešņa, un, lai gan ar dienvidniekiem raksturīgu bezbēdību to drīz vien piemirst, jo sevišķi tad, ja tā savus apmeklējumus izdara reti, ikviens, jūtot pirmo pazemes grūdienu, zina, kas darāms, jo dēli pārņēmuši šo pieredzi no tēviem. Neviens nezaudē laiku, nododoties gaudām. Visi steigā metas laukā zem klajām debesīm. Vai, ja laika vairs nav, meklē atbalstu pie bieziem mūriem. Flora ieskrēja blakus istabā, kur jau kliedza bērni, lai iznestu tos dārzā. Taču sekoja otrs grūdiens, tad trešais, daudz spēcīgāki, un māja sāka šūpoties kā uz viļņa muguras; istabas sienas piepūtās kā buras, lielās griestu sijas saliecās, uz kūkumainās grīdas kāja velti meklēja atbalstu, bet no āra ieplūda pilsētas un jūras pērkona grandi. Pastarās tiesas vaimanas . . . Tas viss notika dažu sekundu laikā. Šādos mirkļos ārprāta pārņemtā apziņa dzird tikai vienu — savu šausmu gaudas. Bruno saprata, ka izbēgt pa kāpnēm par vēlu, un, uzsaucis sievai, lai viņam seko, metās uz balkona, jo instinkts, kur snauda mūžsenas pieredzes grauds, iedvesa viņam — ja māja grūst, jāturas, cik vien iespējams, tuvāk ārsienām, lai būtu vairāk izredžu tikt izvilktam no drupām. Taču vēlāk visu pārējo mūža cēlienu, kādu viņam bija lemts nodzīvot, grāfs sev pārmeta, ka sekojis šai nojautai, nevis skriešus meties pie pārējiem, lai būtu ar tiem, glābtu tos vai mirtu kopā. Tajā brīdī neviens nebija sapratis viņa nodomu, taču paskaidrot, kas jādara, neatlika laika .. . Pēdējā aina .. . Blakus logā Džemmas kailās krūtis, kura stiepa viņam pretī rokas… Un Sibillas raudas, viņas kliedziens: «Tēt!» Apdullinošs grāviens — un senā celtne sagruva. Viss pazuda, Bruno zaudēja samaņu.. .

Grāfs atģidās (kad?) uz kojas kuģī, kas veda viņu projām no šā nolādētā krasta; pēc tam (apziņas uzdzirkstījumi ļoti reti izlauzās no tumsas un atkal tajā iegrima) pamodās kādā Neapoles slimnīcā pēc veselas virknes smagu operāciju. Grāfam bija lauzts gurns, iedragāts galvaskauss un satricinātas smadzenes. Viņš nekā nevarēja atcerēties no pagātnes. Reizē ar apziņas mirkļiem slimniekam atgriezās nemiers un sāpes. Taču viņš nespēja saprast, kāpēc. Tie gūlās uz viņu kā tumšs mākonis. Grāfam nebija pa spēkam sasaistīt kopā pat divas domas; viņš nomocījās, lai lietu gaismu uz pagātni, un drebēja no bailēm, ko tā viņam atklās . . . Viss notika tik pēkšņi! Mākonis izklīda. Grāfs Bruno izdzirdēja Sibillas vārgo raudāšanu. Viņš iekliedzās:

— Manu meitiņ!

Slimais mēģināja piecelties, taču bija sasiets, viņš atsitās pret sienu. Kopējas turēja grāfa rokas. Viņš joprojām sauca:

— Mani dārgie! Esmu šeit! Eju! Kur esat jūs?

Grāfu mēģināja nomierināt. Viņam izdevās atjaunot smadzenēs pēdējos mirkļus pirms katastrofas; viņš lūgtin lūdza, lai pasakot, kur esot pārējie; grāfs gribēja, lai viņam pateiktu, ka tie glābti. Visi sargājās slimajam runāt pretī; viņam deva neskaidrus apgalvojumus, kuriem viņš ne mirkli neticēja, taču kurus pieprasīja atkārtot atkal un atkal, jo bez tiem nespēja dzīvot, un, par spīti sev pašam, dzīves spēka egoisms spieda viņu dzīvot. Bet pēc dažām dienām, kad slimais klusumā un šausmās bija ilgi apsvēris ikvienu viņam teikto vārdu, ikviena apkārtējā cilvēka skatienu un savas atmiņas, — viņš lūdzot palūkojās ārstā, kurš bija pārliecies pār viņu un kuru grāfs jau agrāk pazina (ārsts bija no ģimenes, kas dzīvoja Mezzogiorno, un tā ģimene sagājās ar grāfa ģimeni), un sacīja:

— Zinu, zinu … Es jums neprasu, kuru esmu zaudējis . . .

Es jums jautāju tikai par to, kas man palicis.

Ārsta skatienā viņš izlasīja tik bezgalīgu līdzjūtību, ka, no šausmām sastindzis kā ledū, satvēra uz gultas malas atbalstīto spēcīgo roku un iekliedzās:

— Nē! Kāds taču man ir palicis? . . . Kurš? … Sakiet man — kurš?

Ārsts noliecās un noskūpstīja grāfu. Šis skūpsts it kā otrreiz iegrūda viņu bezdibenī. No tā dzīlēm viņš elsojot iesaucās:

— Kāpēc, kāpēc jūs mani glābāt?

Nākamajā dienā grāfs vairs neraudāja, viņam nebija palikusi ne asara. Mokās pārvērstu, tomēr mierīgu seju viņš lika izstāstīt sīkumos visu, ko tie uzzinājuši no aculieciniekiem. Grāfu Bruno atraduši, vienu no visas ģimenes, pa daļai apbērtu pie pašām drupām. Viss pārējais veidojis tikai milzīgu drupu kaudzi. Atrakt to nebijis iespējams. Trūcis darba roku. Visa pilsēta sagrauta. Daži simti iedzīvotāju, kas palikuši dzīvi, šķituši zvēriskas panikas pārņemti, un nāves alkatīgais dzelonis (zeme joprojām dunējusi, bijis dzirdams, kā laiku pa laikam sagrūst pēdējās drupas) licis šiem dieva nolādētajiem trakot saldkaislē un nežēlībā. Vesela tauta bijusi aprakta zem drupām. Un zem drupām aprakts arī dievs. Vīrieši un sievietes, kuri palikuši dzīvi, tomēr ar mirušu dvēseli, pārojušies uz un zem altāriem. Iekams no jūras pienākusi pirmā palīdzība, notikusi nežēlīga, mežonīga pilsētas izlaupīšana. Nepagājusi ne stunda pēc dabas katastrofas, kad laupītāju ordas metušās virsū mirušajiem, lai tos aplaupītu. Bet no kalniem nokāpusi lejā laupītāju cilts, kas kopš gadsimtiem uzglūnējusi katastrofām, kuras uzbrukušas pilsētām, tāpat kā kādreiz mūsu Bretaņas krastos pirāti mēdza uzglūnēt kuģu bojā ejai. Taču par laimi Bruno to uzzināja vēlāk. Izturēt vienlaikus dabas un arī cilvēku nežēlību viņam nebūtu iespējams.

Grāfs Bruno sakopoja visus spēkus un nolēma katrā ziņā atgriezties nelaimes vietā. Cerību nebija. Aizritējušas jau trīs nedēļas. Tomēr viņš gribēja redzēt un pieskarties. Ak, un kas gan zina? Magdalēna, kas pati savām acīm redzēja sava kunga nāvi un saviem pirkstiem pieskārās viņa jau atdzisušajām miesām, nākamajā dienā atgriežas meklēt dzīvo un ierauga dārznieku . . . Ko viņš atradīs zem drupām? Velti visi mēģināja grāfu atrunāt. Bruno nekustīgi gulēja, ielikts šinās. Viņš lika sevi pārvest uz nestuvēm. Kāds uzticīgs draugs viņu pavadīja. Visu nakti, par spīti negaisam, Bruno palika uz kuģa klāja guļam, un viņa ciešais skatiens līdzīgi magnētam pievilka šausmu zemi, par kuras tuvošanos ziņoja Stromboli ugunis. Lai pasargātu brūci galvaskausā, uz kuras ar zelta nagliņām tika uzlikta sudraba plāksne, grāfa galva bija ieslēpta ādas bruņu cepurē, kas piešķīra viņam normandiešu krustneša izskatu. Arī viņš devās uz tā kunga kapu! .. . Veselas tautas kapu! . . . Horror, fetor… , [385] jau Redžo tuvumā vējš atnesa līdzi smaku. . . Milzu dievs trūdēja zem pakalniem, kur pletās apelsīnkoku birztalas… Ar pūlēm nomākdams nelabumu, krustnesis nepielūdzamā apņēmībā lika sevi uz nestuvēm aiznest līdz tai vietai, kur agrāk atradusies viņa ligzda. Kopš katastrofas pirmās dienas neviena roka nebija pieskārusies drupām. Tās laupīja drosmi jebkuram, kas gribēja to mēģināt. Drupas slējās līdzīgi piramīdai, un likteņa ironijas dēļ tās vainagoja apgāzts Kjarencu ģerbonis; zem lāpas attēla bija lasāma sena devīze: Par Chiaritа Caritа. («Caur skaidrību pie mīlas.») Zem šā kalna gulēja visi, visa viņa miesa, visa viņa dzimta.. . «Mīla, skaidrība.» Izdzisusī lāpa. Tas ir Kjarencu ģimenes kaps. Lai tāds tas arī paliek!

Nekad grāfs te vairs necēla no jauna māju. Vēlāk viņš lika apcementēt tumulus[386] un uz milzu piramīdas izgrebt:

Ruinae sacrum.[387]

Vēlāk, daudz vēlāk grāfam Bruno vajadzēja ziedot «Lielās mātes» altāri «Melnajai zemei» .

Atceļā no Neapoles viņš uz kuģa satika citu ievainoto, citu nolādēto, kas bija dzīvs iznācis no pekles un kā murgos stāstīja, ka redzējis uz drupām vīriešus, kuri metušies aplaupīt vēl gluži siltos upurus; viņš redzējis, kā tie, lai norautu rokas sprādzes, salauzuši roku kādai sievietei, kas lūgtin lūgusi palīdzēt. Stāstītājs kliedza:

— Lai tos visus nokauj! Tie visi ir tādi, kurus vajadzētu nobeigt! Kad taču zeme beidzot šos parazītus iznīdēs?

Un sirds dziļumos Bruno pateicās Melnajai mātei, ka tā vismaz paglābusi viņa aizgājējus no cilvēku pekles.

Grāfs gandrīz uz gadu ieslēdzās savrupā mājā Maremas malā, netālu no Ninfas un Čirčeo zemesraga. Tā bija viena no daudzajām muižām, kas piederēja Kjarencu dzimtai un tagad visas pārgāja viņa īpašumā: muiža, kurā ieslēdzās grāfs, šķita, bez šaubām, visvairāk novārtā; neviens no ģimenes te nekad nebija iegriezies. Nedaudzie iedzīvotāji, kas ganīja savus ganāmpulkus drupās, gandrīz visi pārgāja uz dzīvi kalnos, atstādami par savu mūru sargiem trīs vai četrus iznīcībai nolemtos. Tos mocīja malārija. Vietējie karalīši-muižnieki, no kuriem viens no savas ērgļu ligzdas pārvaldīja purvus, neizdalīja iedzīvotājiem ne gramu hinīna. Šo muižnieku ērgļu acs tīksminājās par nepārskatāmo meldru un ūdens klaidu. Bruno palika šai vietā pat drudža epidēmijas laikā un pats saslima ar malāriju. Ko tas viņam gan nozīmēja? Vienīgie cilvēki, kurus grāfam gadījās redzēt pēdējos mēnešos, bija kāda vecīte, kas viņu apkalpoja, tās meitiņa un mazdēls (ceturtā vairs nebija visā pamestajā apgabalā), un tie paši slimoja ar malāriju. Un viņi nebūt par to nebrīnījās. Zēns (kuram bija trīspadsmit gadu, un viņš bija vīrietis, ģimenes galva) zināja un mierīgi sacīja, ka tie esot lemti bojā ejai. Puisēnam bija pareizi, skaisti vaibsti, uzkrītoši bāla sejas krāsa, mirdzošas, gudras acis, svarīga stāja, it kā viņš apzinātos savu atbildību; viņš runāja vienkārši un cienīgi, bet ap nopietno muti šad tad atplauka pavisam bērnišķīgs smaids. Sauca viņu par Atanasio. Pēc vairāku mēnešu niknas klusēšanas, kuru mazais draugs respektēja, viņš izrādījās vienīgais, ar ko Bruno bija ar mieru atkal dalīties dvēseles maizē — vārdā. Un mazais apbrīnojami labi prata pielāgoties sarunai. Nebija vēl aizritējis astotais mēnesis, kas iezīmēja iedzīvotāju un to ganāmpulku atgriešanos no kalniem, kad Bruno jau bija pārnesis uz šo bērnu visu savu bezcerīgo, kaislo mīlestību, kuru tas vairs nespēja izliet pār saviem mirušajiem tuviniekiem.

Bruno atņēma mazo zēnu šai zemei, kas sūca tā asinis. Viņš novietoja zēna vecmāmiņu un tās meitu pie Taranto jūras līča, maksājot tiem par dzīvokli un uzturu. Un savā vasarnīcā uz viena no pēdējiem kalnu atzarojumiem, kuri pacēlās pāri Taranto līcim, starp Metaponte un Sibarisu, paņēma līdzi mazo, melnacaino zēnu, kas, likās, bija izdzirdējis viņa dvēseles aicinājumu. Bruno mācīja Atanasio un atrada šajā galvā brīnišķīgi auglīgu lauku. Eksaltētā vientulība atklāja Bruno viņa paša domām apslēptas takas, ko līdz šim bija pametis novārtā: lielās Grieķijas seno mītu noslēpumaino jēgu, kuru skaistie teksti un attēli bija tikai greznojuši šā erudītā diletanta uzjautrināto vienaldzību. Pa ilgajiem klusēšanā cieši līdzās pavadītajiem mēnešiem starp nobriedušo vīru un jauno zēnu nodibinājās savāda savstarpēja saprašanās, un Bruno, lasīdams mītus, arvien biežāk un biežāk uztvēra bērna acīs paša vīzijas. Un arvien biežāk un biežāk, pats to neapjauzdams, piešķīra šīm vīzijām tos neskaidros veidus, kādi radās zēna atmodinātajā prātā, un reizē ar to atdzīvojās arī šās tūkstošgadīgās zemes ģēnijs, kur netālu atdusējās Pitagors. Risinājās dīvainas sarunas, kad mazā būtne vērīgi, kāri, taču bez izbrīna uztvēra no pieaugušā vīra mutes, kurš tās savukārt atklāja šai kvēlojošajā, dziļdziļajā skatienā, leģendas, kas bija apgaismotas ar trejkāršu jēgu, kāda slēpjas orfejiešu dziļajā teogonijā: sešas dievu paaudzes, kuras cēlušās no Dionisa [388] , Sestās karaļvalsts un Titāniem. Šim puisēnam, kuru ne skola, ne baznīca nebija izzvejojusi no malārijas purva, Kristus bija palicis forestiere (svešinieks); par Kristus nāvi zēns uzzinājis tikai no baznīcu zvanu skaņām tur augšā, kalnos, zēna uztverē tas šķita bagātnieks! Viņš to godāja, taču notālēm, neiepazinis tuvāk. Bruno līdz pašai katastrofas dienai bija ar patiku, lai gan pavirši, pildījis visas katoļu ticības, ceremonijas, — bet Mesīnas zeme uzvandoties kā ar pleca grūdienu apgāza ticības pili: palika tikai drupas, pār kurām mēnešiem ilgi plosījās nikns bezcerības vējš. Pirmajā laikā, kas sekoja katastrofai, grāfs Bruno ienīda dievu, kam reiz ticējis. Un vieta palika brīva jauniem dieviem. Lielos mītus, kuri snauda mācītā un cēlā trinakrieša [389] apziņā, pamodināja Tarantijas gaisma, kas lauzās ārā no jaunā Zagreja [390] -dionisa — noslēpumu karaļa acīm. Stāstīdams puisēnam mītus un neļaudams tiem sevi pievilt, kā to varbūt ļāva zēns, kas klausījās, Bruno bija pārsteigts par šo mītu gaišredzīgo simbolismu un pēkšņi atklājušos saskaņotību ar viņa paša likteņa nepielūdzamo gribu, kas viņu tik ļoti nomāca. Bruno, izglītotais Sicīlijas iedzīvotājs, bija tikpat māņticīgs kā šis puisēns un apskurbinājās ar sapņu vīraku, kam saule lika celties no šās rēgu zemes reizē ar stāvošo ūdeņu pretīgi salkano smaku. Sagrautā dzimtā pilsēta grāfam Bruno atsauca atmiņā Etnas smaguma saspiestā Tifeja [391] krampjus, un titānu nežēlība, kuri nodevīgi bija noķēruši mazo Dionisu, saraustījuši gabalu gabalos un aprijuši, viņa iztēlē sakusa vienkop ar stihijas aklo niknumu, kura iznīcinājusi visu, ko viņš mīlējis un izmisuma pilnā patmīlā uzskatījis par dzīvi. . . Bet šī mīlestība, šī dzīve atdzima no jauna. Bruno gaišreģa acis atrada to visu šajā zēnā, ko nepieciešamība mīlēt un dzīves dziņa bija ieslēgusi savos apkampienos. Tās darīja vēl vairāk: tai pusmurgu stāvoklī, kādu katastrofas satricinātajās smadzenēs bija radījusi šī mirāžas gaisma, puisēns kļuva viņam par mazā, atdzimušā Dionisa veidolu, un kādu vakaru Bruno zēnu pēkšņi ieraudzīja tādu, kādu to apraksta Homēra dzeja, — apsēdies mūžam neizsīkstošās jūras krastā uz zemesraga, klaidā izirušām krāšņu melnu matu cirtām pār pleciem — viņš salīgi vīkstās sarkanās skrandās, drudža karstumā smaidīdams ar savām tumšajām acīm.

Taču vienlaikus ar vīzijas žilbinošo gaismu grāfs Bruno juta atgriežamies bailes. Vai tikai šim jaunajam dievam, «cietējam dievam», nebija lemts vēlreiz mirt? Pārāk vēlu Bruno pamanīja zēna bālajā sejā, kurš saulē salīgi drebēja, Mefitis — drudža karalienes spārna ēnu. Grāfam Bruno trūka pietiekami piesardzības, lai slimo stādu ar visām saknēm izrautu no šās saindētās zemes un aizvestu tālu prom uz ziemeļiem, kur cits gaiss un cita zeme. Viņš samierinājās ar to, ka aizveda puisēnu dažas jūdzes projām no nāvējošajiem laukiem, mazliet tālāk un augstāk kalnos. Bruno pat nepretojās bīstamajam kārdinājumam — ne reizi vien nokāpt kopā ar zēnu drupu apbērtajā joslā jūras piekrastē. Kas tikai vienu vienīgu reizi dzirdējis sirēnu balsi, tas vairs viegli no tām neatbrīvosies. Par spīti visiem brīdinājumiem, nav iespējams turēties pretī aicinājumam, kas atskan no šās kuplās lapotnes ēnas, no šīm oāzēm tuksnešu vidū, starp kurām jautri dzirkstī stāvošā, rāmā ūdens skatiens, nav iespējams neklausīt šā apburtā miera aicinājumam, šim debess un jūras atspulgu ziedam! .. . Kad Bruno to atskārta, ļaunums jau bija noticis, spriedums parakstīts. Vairs nebija laika to pārsūdzēt. Vai, starp citu, pirms gada vēl būtu laiks? Mazais dievs likās notiesāts jau kopš pašas dzimšanas. Tūkstoš dienu, tūkstoš nakšu laikā inde krājās viņa vēnās kā ūdens līdzenuma artērijās; klusiem soļiem piezagās drudzis, tas bija iegrauzies pašos dziļumos. Un, kļuvis tur kungs un valdnieks, pūta visam virsū savu tīģera dvašu!

Bruno pārbiedēja lēkmju spēks: zobu klabēšana, ledainie aukstuma viļņi, kurš stundām ilgi kratīja visu zēna augumu drausmīgos drebuļos, tiem sekoja neapturama vemšana, karstumi, tad seja sasārta kā uguns, un drudža murgi. Bruno cieši turēja rokās mazo putniņu, velti nopūlēdamies gan sasildīt to pret savām krūtīm, gan uzpūst tam dzestrumu. Kā māte viņš slaucīja zēnam sviedrus, kuros caurcaurēm bija izmirkusi veļa un palagi, berzēja to ar sūkli un mainīja veļu. Taču nabaga mazajam Dionisam seja bija pelēka kā zeme, vēders uzpūsts, rokas un kājas izģindušas, un viņš diendienā acīm redzami kusa. Bruno soli pa solītim centās atkarot zēnu nāvei. Šajā cīņā, ko tie abi izcīnīja divatā, puisēns bija viņam viss: tēvs, māte, brālis, māsa . . . Viņš veltīja šai būtnei visu — visu savu mīlestību. Šī vienīgā liesmiņa bija pēdējā gailējošā oglīte viņa pavardā: sirds bija tur sakopojusi visas zudušās kvēles paliekas. Ja grāfs Bruno būtu ieklausījies savas dvēseles dumpja vaimanās, viņš tāpat kā teiksmainie titāni iedegtos neprāta dusmās. Bet Bruno rokās gulēja mazais Kristus no Metapontes, kurš nesa savu ciešanu krustu, un likās to apzināmies. Zēns nenovērsa no viņa savu dziļo un drūmo skatienu, kas lāgiem murgos kļuva līdzīgs bezdibenim, kurā tomēr, pat ēnām plaiksnījot, valdīja savāds miers. Kad slimība deva atelpu salauztajam ķermenim, mazais maigi lūdzās draugu, lai tas pastāstot kādu no saviem skaistajiem stāstiem — turpinājumu vai vēl ko nedzirdētu. Un Bruno, it kā jaunā, mirstošā dieva lūgšanas iedvesmots, atklāja viņam — un vienlaikus arī sev — viņa likteņa noslēpumu: upurētā pestītāja noslēpumu, pestītāja no orfejiskā evaņģēlija, kurš divdesmit piecus gadsimtus pirms mūsdienu varoņu Durch Leiden Freude iemācījis cilvēkus, pats rādīdams piemēru, kā ar mokām un nāvi iekarot mūžību, — dievu, kurš lauž dzīves apli, lai no jauna savienotu savus izredzētos. Vienīgā gara pārpilnībā un priekā. Kas zina, vai puisēns šīs domas saprata? Taču instinkts ar tām saskaņojās. Puisēns pieņēma tās ar dzimuša upura fatālismu, kurš piekalts pie ugunskura; vēl bērns būdams, viņš bija saderējis ar dabu, ar šo slepkavu, kas aprija viņu pašu. Viņš netiecās no tās atbrīvoties. Sagaidīja savu līgavu, savu Drudža dāmu, kurai acis kā saules apmirdzēta lagūna un kakla rota no odzēm, kas mudž meldros. Tā vajadzēja! Viņš samierinājās. Un nu bija pienācis laiks doties ar to laulībā. Kā mazs vīrietis viņš atvadoties cieši spieda drauga roku. Un, kad zēnu kratīja drudzis, likās, viņš lūdza draugam piedošanu. Viņš teica pa pusei murgos, ka došoties in pellegrinaggio pi l'Angile.[392] Ar vājo rociņu zēns glāstīja Bruno vaigus.

Kāda spēcīga lēkme viņu aiznesa. Puisēns šķīrās no šās pasaules tajā dienā, kad cauri dūmakai nežēlīgi svilināja saule; sakrustojis rokas uz krūtīm, pievērsis plaši ieplestās acis gludo debesu zilgajai dzelmei, viņš dzēra to atvērtu muti. Un kā prātu zaudējušajam Bruno, kas, noliecies pār zēnu, centās uztvert tā pēdējo elpas vilcienu, šķita, ka šajā mutē ieplūst visas pasaules upe.

Lai pilnveidotu simbolu, rudens diena slīga pret vakaru. Tuvojās ziema. Dioniss, šis iznīcinātais dievs, pazuda. Viņš celsies augšām, kā pavasarī cēlās augšām tas, kuru sumināja Tiādes[393], bakhantes, kā tas Jaundzimušais.

Bruno aizspieda puisēnam acis, pats nomazgāja viņa ķermenīti, pats ietina to līķautā un apglabāja jauno mandeļkoku birztaliņā pakalna nogāzē, kas sliecās pretī jūrai, un uz kapa kopas uzlika vienkāršu akmeni, kurā bija iegrebts viens vienīgs vārds:

Nemirstīgais [394]

Ap viņa puisēna kapu bišu spārniņi šķita žužinām divas zelta vārsmas:

Brīvajās debesu dzīlēs nemirstīgs, neiznīcīgs dievs [395]

Tad Bruno atgriezās pie mirstīgajiem.

Gandrīz divi gadi bija aizritējuši kopš dabas katastrofas. Kad Bruno atkal parādījās cilvēku vidū, maz bija tādu, kas par viņu vēl iedomāja. Un pat tie, kas grāfu atcerējās, vaicāja sev, vai tikai nav sapņojuši. Pagātne nebija atstājusi nekādas pēdas grāfa Kjarencas — savas cilts pēdējās atvases sejā. Viņš ne tikai nekad neieminējās par šo nelaimi, bet pat atvairīja it kā nedzirdēdams jebkuru līdzjūtīgu aizrādījumu, tomēr viņa mierīgos vaibstus apmirdzēja nopietns, atsvešināts smaids. Ciešanu pirksti bija skāruši vienīgi matus un rūpīgi kopto, priekšlaikus nosirmojušo, zīdaino bārdu (Bruno vēl nebija apritējuši četrdesmit gadi). Viņš šķita pašā spēku briedumā — lokanu un spēcīgu augumu. Kas nezināja, no kādu disonanšu blāķa izcirsta šī harmonija, viņu redzot, jutās apmulsis . . . Grāfs Bruno likās it kā koks, kuram nocirsti visi zari, bet kurš augot slejas taisni augšup . . . Jūtīgas sirdis viņam gandrīz vai to pārmeta. Tie, tāpat kā Pekišē [396] , rastu patiku, redzot, ka viņš izskatītos kā zibens trāpīts koks. Grāfs Kjarenca tiem nestāstīja, ka zibens ķēris viņu līdz pašai serdei; viņš šķita kā teiksmainā salamandra: uguns bija kļuvusi par grāfa pirmavotu. Un viņš dzīvoja tajā vientuļš un kails. Visa laimes ēka, viņa domu celtne, visa pagātne šķita sagrauta, atšķelta, nojaukta līdz pašiem pamatiem. Viss bija jāsāk no gala. Bruno viens pats pārbūvēja pamatus. Bet quanto sangue[397] tādēļ vajadzēja! . . . Asinis taču ir nepieciešama java it visam, kas celts ilgiem gadiem. Grāfs Bruno tikai tagad atskārta, ka tieši šās javas trūcis it visā, ko vien viņš līdz šim cēlis. Viss, ko Bruno bija līdz šim darījis, domājis darām, mīlējis vai domājis mīlam, nebija nekas cits kā vienīgi rotaļa . . . Bet cik jauka rotaļa! . . . Atsaucot to atmiņā, sirdi plosīja ilgas pēc dzimtenes un elsas aizžņaudza kaklu . . . Jā, tikai rotaļa! Un kāds gan brīnums, ka vienkārša zemes elpa, zemes trīsas izklīdināja viņa rotaļu visos vējos? . . . Palika pāri tikai tas, kas nemirst: drausmais mūžīgā Vienīgā gars, tā nepielūdzamā gaisma un nepielūdzamais miers… Grāfs Bruno atrada šo gaismu un mieru tukšuma dzīlēs, kurš tagad mājoja viņā, un mirstošā skatienā. Viņš to atrada zem seno trinakriešu un joniešu domātāju mūmiju autiem, uz kurām līdz šim bija raudzījies tikai kā uz vērtīgiem muzeja eksponātiem. Šie domātāji parādījās grāfam Bruno to īstajā gaismā, tajā katastrofas piesātinātajā gaisā, ko reiz elpojuši tie un elpoja arī viņš. Tie šķita viņam radniecīgi. Un nu, kad grāfs Bruno, ejot to pēdās, bija veicis savu — nokāpšanu peklē, — viņš pārņēma no tiem traģisko un skaidro pasaules vērošanu.

Par laimi, tā neiekaroja grāfa saprātu vien, jo tad zaudētu jebkuru nozīmi, — jaunā drauga nāves agonijā uzplaukušais smaids iekaroja arī viņa sirdi. Puisēna pēdējā dvašas vilcienā Bruno ieelpoja lielo samierināšanos. Un, ja arī grāfs nespēja aizkavēt brūcēm no jauna atvērties naktī (cik daudzās gan naktīs!), — tad nakts arī bija vienīgā lieciniece: asins, plūstot no brūcēm, šļācās tumsas bezdibenī, un upuris, gulēdams uz muguras, sažņaudzis abām rokām sirdi, ziedoja savas asinis debesu saskaņai, viņš bija tās sirdi plosošais akords. Un, kad atkal iestājās diena, tās vienaldzīgā gaisma atklāja cilvēkiem nevis ātri pārejošas sāpes, bet gan mūžīgo saskaņu.

Visu tuvinieku bojā eja ielika Bruno rokās viņa dzimtas lielo bagātību. Tā grāfu nomāca. Tomēr ne jau nu tik grūti šķita rast tai izlietojumu. Tieši šajā laikā Itālijā beidzot pamanīja to neizsakāmo barbarismu, kurā gadsimtiem ilgi nīkuļoja visu pamestie nelaimīgie Mezzogiorno. Vesela paaudze augstsirdīgu cilvēku veltīja sevi drausmīgas, gandrīz neatrisināmas problēmas atrisināšanai — atraut šo pūstošo un mežonīgo zemi nāvei, kas to krimta. Pat parlaments, — tā mutes bajāri, — ja arī neko nepalīdzēja darbos, tad vismaz izdeva likumus, kuriem vajadzēja tai nākt talkā. Un privātā iniciatīva, cenzdamās aizstāt valsts tukšos solījumus, radīja palīdzības un pārbūves biedrības Bazilikātā un Kalabrijā. Grāfs Kjarenca savas mantas lielāko daļu atdeva dispanseru, bāriņu namu un skolu dibināšanai.

Taču būtu netaisni to piedēvēt (arī viņš pats noraidītu tamlīdzīgu piedēvējumu) grāfa Bruno augstsirdībai. Viņš vēl nebija atdzimis brālīgai tuvāku mīlestībai. Kopš katastrofas, kas nolaupīja viņam visus tuviniekus, grāfs saglabāja apslāpētu, aklu, neapzinātu naidu pret tiem, kas palikuši dzīvi. Pat grāfa Bruno gara apskaidrojums nespēja izdziedēt šo inficēto brūci. Viņš kaunējās no tās un to slēpa. Slepus mēģināja izdedzināt ar nokaitētu dzelzi. Mēģināja atgriezties cilvēku sabiedrībā, uzsmaidīt tiem, palīdzēt. Taču nespēja pārvarēt atsvešinātību. Un ne jau vienmēr viņam izdevās to noslēpt. Dažas acis bija uztvērušas grāfa skatienā šo ledaino uzdzirkstījumu. Viņš varēja tikai piespiest savu garu darbībai, taču bez siltā mīlestības prieka. Grāfs darīja labu, bezgala daudz laba, parakstīdamies uz ziedojumu lapām un izdodot pilnvaras. Pateicību viņš nepelnīja. Viņš atslogojās no parāda, kas viņu nomāca, un domās teica tiem, kuru parādu pieprasījums bija atmaksāts: «Un tagad vairs nerādies man acīs!» Bija vajadzīgs vēl ilgs laiks, iekāms grāfs bez sašutuma spēja redzēt cilvēka seju. Bija nepieciešams, lai no kapa atkal pieceltos mazais Dioniss.

Ziemas saule joprojām nenorietēja. Gadiem ilgi. Grāfs Kjarenca pavadīja šos gadus, nododamies zinātniskām studijām un tāliem ceļojumiem. Pētot dziļāk savus senos, viedos domātājus, Pitagora un Empēdokla zvaigzne noveda viņu Austrumos. Paviršas zināšanas sanskritu valodā viņam jau bija. Grāfs Bruno vēl papildināja savu filoloģisko izglītību un, tā kā pāri palikusī bagātība ļāva uzsākt tālus ceļojumus zinātniskos nolūkos, vairākus gadus pavadīja Indijā un Tibetā. Laika posmā starp tūkstoš deviņi simti vienpadsmito un tūkstoš deviņi simti četrpadsmito gadu grāfs pazuda no redzesloka. Kur viņš bijis un kā dzīvojis, neviens nekad arī neko noteiktu neuzzināja. Grāfs pats klusēja par šo laiku, kad viņš, iespējams, klaiņoja kā svētceļotājs vai ubags pa augstajām Āzijas plakankalnēm vai mēnešiem ilgi ieslēdzās kādā lamas klosterī, kur nodevās sevī gremdēšanās vingrinājumiem. Lai arī cik noslēdzies grāfs bija no dzīvās pasaules, jādomā, ka tieši toreiz un tur viņš smēlās savas apbrīnojamās iedziļināšanās spējas, kādas vēlāk tik acīm redzami izpaudās darbos. Šajā virsotņu gaismā šā vientuļā putna skatiens nomazgājās no asarām un putekļiem, uzasinājās kā duncis uz tecīlas un kā duncis tagad iegremdējās cilvēka sirdī. Bruno nojauta dzīles, skāra Eiropas civilizācijas sāpes un maldus, ieraudzīja katastrofu un drupas, kas draudot bija pārkārušās pār Rietumiem.

Tūkstoš deviņi simti četrpadsmitā gada jūnija beigās Bruno pameta savu vientuļo mītni Himalajos, kāpa lejā uz Gangas ielejām, jo juta zem kājām dunam zemi, un devās pretī karam, kura tuvošanos šajā stundā Eiropā nojauta tikai nedaudzi. Bruno sadūrās ar to Kalkutā: tur viņš uzzināja par asinspirts oficiālo paziņojumu, izlasījis afišu kādā ielā, pa kuru tecēja nokauto upurkazu asiņu urdziņa, kas sūcās ārā no Kali tempļa vārtapakšas. Viņš iekāpa kuģī, kurš brauca uz Eiropu. Grāfa vientulīgā un kaislā iegremdēšanās sevī bija viņam atklājusi paša pārsteidzošo identitāti ar visiem dzīvajiem, līdzīgu divu būtņu sakušanai mīlas apskāvienos, un viņš saprata to, ko savu sēru patmīlā tik ilgi bija atteicies ievērot. Un gribēja uzņemties savu daļu no cilvēku ciešanām.

Bruno atskārta šā kara bezjēdzību un noziedzību; par spīti savu latīņu asiņu slepenajai balsij un simpātijām pret Franciju viņš pūlējās atturēt savu tautu no asins izliešanas. Taču neviens nejautāja pēc tautas ieskatiem. Un, kad tautu ar varu iemeta lopkautuvē, grāfs Kjarenca tai sekoja. Brīvprātīgi iestājās sanitārajā dienestā, nodibināja lauka lazareti un visnotaļ nodevās šim darbam. Grāfs atradās pašās bīstamākajās vietās, veica visnepateicīgākos uzdevumus Albānijā un Maķedonijā, reizē ar kareivju pulkiem atkāpās no saviem Mezzogriorno, kur karavīrus pļautin pļāva izsitumu tīfs un malārija, un kopā ar tiem nīka ierakumos. Grāfa Bruno dziļais miers apšaudes laikā pārsviedās uz lazaretes darbiniekiem un agonijas mirkļos uz Bazilikātas biklajiem zemniekiem, jo Bruno neuzskatīja savu misiju par izbeigtu, kad dzīve tuvojas galam, tieši otrādi, tad tikai sākās viņa īstā misija: viņš tiem palīdzēja pēdējā pārgājienā. Grāfs Kjarenca saņēma lielo medaļu par cīņu ar sērgām un turklāt arī kara krustu.

Kad karš beidzās (vai, pareizāk sakot, uz laiku tika pārtraukts), grāfs Bruno nodevās savu Mezzogiorno atjaunošanai, jo šos Mezzogiorno bija dziļāk iepazinis saskarē ar saviem mocekļiem, ar tiem, kas «apgūlās» kaujaslaukos. Viņš neapmierinājās šoreiz ar to vien, ka lielāko tiesu pāri palikušā ienākuma nodeva dažādām Associazioni un Opere nazionali[398], kuras uzņēmās tos izlietot tā, lai grāfa acis neredzētu, kur aiziet viņa roku velte (jo vienaldzīgam nav nekas tīkamāks par pašaizliedzības principu, kas prasa, lai kreisā roka nezinātu, ko dara labā); grāfs Bruno apmetās šai pašā apgabalā, Potencā, kur simtiem ģimeņu kā balti tārpi bija ierakušies zemē sottani — pagrabos, izžuvušās cisternās, alās. Viņš brīvprātīgi iestājās krustnešos, lai izrautu piekrāptos, pamestos, atstātos «cilvēka dēlus» no viņu kapenēm, lai atkarotu šo nelaimīgo zemi trim succubae[399], trim asinskārajām dievietēm, kuras to sūktin izsūca un kuru rēgus grāfs Bruno bija izsaucis Anetes acu priekšā uz pakalna, ko it kā mēness apdārzā ietvēra nāvējošie purvu izgarojumi, — nabadzības, drudža un pazemes uguns rēgus un arī ceturtās dievietes rēgu, vēl ļaunāku nekā šīs trīs, kurš saucas atkarībā no apstākļiem te par samierināšanos, te par atteikšanos, te par apātiju, taču nav nekas cits kā nekustīgs stingums zem likteņa dūres, no kuras nav pat vēlēšanās izvairīties! . . . «Jo tā nu tas ir bijis gadsimtiem ilgi, un tā tas būs arī in saecula[400] …» Šie viduslaiki kā trums ārdīja lepnās nācijas sānus, kura ar rūgtumu atkal un atkal pārdomāja uzvaras pieviltās cerības un kuras retori musināja pieprasīt atpakaļ Imperium Romanum[401] mantojumu. Bet pirmajos pēckara gados šos sludinātājus nekārdināja viena šā senā kara slavas, iekarojuma un uzpūtīgās ideoloģijas mantojuma daļa: vecās republikas leģionāru daļa, kuri, atgriezušies pie dzimtā pavarda, bargi savaldīja savu paša zemi, — tie, kas susināja drudža pārņemtos laukus, nolaida to sastrēgušās asinis un atjaunoja visā Itālijas milzīgajā ķermenī vareno ūdensvadu sistēmu. Tomēr ne jau nu ķermenī vien jāpanāk asins rite, bet arī šās zemes dvēselē, kura bija it kā iegrimusi burvestībā, kā senatnē būtu teikuši: I'han pigliate d'uocchi (ļauna acs to skārusi).

Un skaistās, gaišās un mierīgās grāfa Kjarencas acis uzsāka cīņu pret šo ļauno aci. Grāfs apbraukāja visu apvidu, nododamies miesas un dvēseles brūču ārstēšanai, izpildīdams pēc kārtas gan ārsta, gan apustuļa un zemes racēja pienākumus, atstādams it visur, kur vien mina viņa kājas, gaismas apvizētu taciņu. Šauru lentīti. Taču, tāpat kā īkstīša nomestie oļi, tā ļāva nopakaļus ejošiem atrast mežā ceļu. Viņam sekoja pārējie. Bruno pats atklāja sevī apbrīnojamas organizatoriskas spējas un apustuļa degsmi, kuru nekad nebija manījis. Viņa kaislais ideālisms atmodināja citu sirdsapziņas — kā visaugstākās, tā viszemākās šķiras, sieviešu un vīriešu sirdsapziņas, — mazu, kvēlu un skaidru kohortu, tik augstu degsmi, kādu, iespējams, var atrast vienīgi Itālijā, kur saskaras dvēseles galējības: dubļi un uguns.

Kādā no grāfa Bruno braucieniem caur Agri, Pističi dienvidos, Anete sastapās ar viņu vilcienā, kas devās cauri Bazento ielejai.

*

No visas šās dzīves, kas plašā lidojumā ietvēra sevī visdažādākās ainas — Mesīnas apelsīnu dārzus, drudzī kaistošo Dionisu purvu malduguņu gaismā, sniega putekļus Tibetas plakankalnēs un tik daudz virsotņu, un tikpat daudz bezdibeņu, — grāfs Bruno ļāva savai vienas nakts sarunu biedrei skatīt tikai paviršu panorāmu. Taču pamatlīnijas šķita kā ar kaltu iegrebtas, tās iespiedās Anetes atmiņā. Ar savām kvēlajam iejušanās spējām viņa ietiecās šās traģiskās bezrūpības apslēptajā būtībā. Viņa to neizprata. Pieskārās ar pirkstiem. Anete nemēģināja izprašņāt ceļabiedru. Viņš stāstīja pats, negaidīdams, lai iztaujā. Un, arī negaidīdama, kamēr grāfs izprašņās viņu, Anete sāka runāt, savukārt pastāstot par sevi. To viņa izdarīja pēkšņā jūtu uzdzirkstījumā aiz pateicības, ka grāfs viņai uzticējies.

Kad tie atkal iekāpa vilcienā, abi jutās kā seni draugi. Bruno rūpējās par ievainoto Aneti, kas pavirši izārstētā gripozā plaušu iekaisuma dēļ sirga ar vieglu drudzi, un, lai gan grāfa ceļš veda pavisam citā virzienā, viņš savu pacienti nepameta, iekams pēc Neapolē pavadītas nakts nebija ar laipnu gādību pats iesēdinājis tālsatiksmes ātrvilcienā, kam vajadzēja Aneti aizvest uz Parīzi. Viss noritēja vienkārši, abu draudzīgajā attieksmē nebija iezadzies nekas divdomīgs. Tomēr par jaunu tikšanos viņi neieminējās. Ikvienam bija līdz pēdējai iespējai savu darījumu pārpilns mūžs. Pietika ar to vien — zināt, ka otrs dzīvs. Viņi regulāri apmainījās īsiem un uzticīgiem Jaungada apsveikumiem. Anetei, kas bija pārlieku aizņemta ar pienākumiem — rūpēm par savu trīskāršo, pat četrkāršo dzīvi (savējo, bērnu, mazbērna), — nebija nedz laika, nedz arī iespējas izsekot vecā drauga — itālieša karjerai. Anete nezināja, ka grāfa Kjarencas vārds ieguvis zināmu spožumu, un Bruno pats, protams, par to viņai neziņoja.

Grāfs Bruno turpināja iesākto kalpošanu sabiedrībai; viņā no jauna pamodās senā tieksme pēc zinātnes un apceres, tikai tagad tā ietiecās ievērojami dziļāk un plašāk. Tieši tie darbi, kurus viņa vadībā veica Bazilikātā, lai nosusinātu purvus, inficētos ūdeņus un apūdeņotu zemes, noveda grāfu līdz arheoloģiskiem atklājumiem, bet tie savukārt pamodināja viņā zinātnisko meklējumu dēmonu un salauza klusēšanas zīmogu, kas nu jau divpadsmit gadu bija uzspiests viņa mutei. Sākumā grāfs Bruno laida klajā dažas brošūras, pēc tam grāmatas, kur agrākajām dziļajām helēnista zināšanām pievienojās jauni ieguvumi orientālistikas novadā. Un, lai gan aristokrātiskā atturība lika grāfam slēpt savu personību zinātnisko pētījumu rindu aizsegā, tomēr ikviens, kas vien prata lasīt, nojauta objektīvajā domu izklāstā īpatnēja un vientuļa prāta dziļumu, kā arī domu un stila saskaņu, kāda raksturīga Vidusjūras kultūrai. Goda apliecinājumi uzmeklēja viņu paši. Ārzemju akadēmijas, to skaitā Parīzes ierakstu akadēmija, ievēlēja grāfu Bruno par savu korespondējošo locekli. Žiljēnam Davī, kurš pa gluži atšķirīgiem ceļiem bija nonācis līdz indoloģijai, vienam no pirmajiem izdevās izprast šā gara jauno un reizē seno dižumu; viņš sāka ar grāfu sarakstīties. Par izejas punktu noderēja pitagoriešu tekstu apspriešana, kurus Žiljēns studēja, lai izmantotu saviem zinātnes vēstures darbiem, taču drīz vien pārruna pievērsās viskonfidencionālākām metafiziskās un reliģiskās domāšanas problēmām, kur ikviens no viņiem prata novērtēt otra vaļsirdību, un abi, lai gan tik atšķirīgi, ne reizi vien piegāja klāt pašai bezdibeņa malai. Viņi kļuva draugi, iekams paši to atskārta, jo abiem piemita vienlīdz liels lepnas atturības krājums …

Viņi stāvēja pārlieku tālu no visiem politiskiem farsiem, lai iedomātos, ka spētu kādā jaukā dienā tajos iejaukties. Taču farss kļuva par traģēdiju . . . (Commediante . . . Tragediante . . .), un viņu laikmeta nelaime bija tā, ka sabiedriskās domas noteicēji un ceļveži kā politikas, tā intelekta novadā, visā pilnībā atteikušies vai nodevuši ar gadsimtu pūlēm iekarotās Eiropas brīvības un visus svētos gara dārgumus, — izrādījās pamesti plēsoņu bandas varā, kas tos saraustīja gabalos. Tāpēc arī tiem retajiem cilvēkiem, kuru sirdsapziņai vēl nebija izdurtas acis, bija jākļūst par citu sargiem un ierosinātājiem, — pat ja tā nelikās viņu sūtība! Kuģim ejot bojā, glābēja loma piekrīt tam, kas to spēj glābt. . . «Lai notiek, iesim bojā kopā! Tikai es to darīšu vaļējām acīm! …»

Žiljēns jau bija nometis apsēju, kuru viņa kolēģi ar aizrautīgu padevību, lai tikai nekā neredzētu, kara laikā turēja uz acīm. Viņš nicīgi noraidīja piedāvājumus piedalīties franču sabiedriskās domas sagandēšanā ar melu un naida palīdzību. Tādējādi Žiljēns pats aizcirta sev durvis uz akadēmiju, kurā noteikti tiktu ievēlēts. Un mēs jau redzējām, ka Žiljēnam gadījās piedzīvot to godu, ka viņa lekciju laikā Collиge de France auditorijā daži drošsirdīgi aizmugurnieki viņu izsvilpa. Tomēr tiktāl nenonāca, lai slēgtu viņa lekcijas. Žiljēnam bija — gluži neatkarīgi no viņa rīcības — daži labvēlīgi galvinieki, kas piederēja konservatīvi katoliskām aprindām, pie kurām piederēja arī viņš pats un kuras, baidīdamās no skandāla, negribēja izdot saplosīšanai kādu no savējiem, kura apzinīgo godīgumu pazina (un sirds dziļumos cienīja). Viņi apmierinājās ar to, ka uzbāza svečudzēsēju virsū «sakāvnieciskajām» deklarācijām, zem kurām atradās kompromitējošais Žiljēna paraksts. Šīs deklarācijas parādījās retumis un bija maz pazīstamas, jo cenzūra ik reizes mēdza pārlaist tām pāri savas grieznes, un Žiljēna alma sdegnosa[402] juta riebumu pret jebkuru sensāciju. Žiljēna pārāk vērīgais pesimisms neradīja nekādas ilūzijas par savas savrupās uzstāšanās lietderīgumu. Viņš apmierinājās ar to, ka pateica saviem kolēģiem nodevējiem: «Nē!»

Pēckara periodā ikvienā zemē atradās daži, kas tā bija pateikuši. Dabiski, ka viņu rokas stiepās cita citai pretī un, nemaz pašiem pēc tā netiecoties, notikumu spēks apvienoja šos cilvēkus vienā vienīgā internacionālā gara frontē, kurai ne reizi vien bija jāturas pretī kara izraisītajām, bet vēlāk smirdošā miera — Tīģera elpas — radītām drausmīgajām ļaunprātībām un noziegumiem. Slavenākais no šiem ķeceriem bija Einšteins, kas, iebraucis Parīzē, vienu no pirmajiem apciemoja Žiljēnu Davī. Un nepagāja ilga laika sprīdis, kad viņu rindas pašķīrās, lai uzņemtu grāfu Kjarencu.

Taču grāfs nebūt netiecās tur ieiet. Viņš apņēmīgi turējās nomaļus no kārtējās darbības. Kad Itālijā bija sākušies komunistu nemieri, bet vēlāk fašistu terors, Bruno šiem notikumiem nepievērsa uzmanību, kamēr tie neietekmēja viņa darbību un sabiedriskos pasākumus. Viņš strādāja visu to labā, kuri cieš. (Un kuri gan būtībā necieš? . . .) Kas viņam tā vai cita partija? Viņš nemeklēja politiku. Taču politika uzmeklēja viņu. Fašisms gribēja iejaukties viņa darbā, pakļaut to sev un apspiest. Bruno pretojās maigi, tomēr stingri. Un diezgan ilgu laika posmu šie brutālie cilvēki, kuri paraduši neko nesaudzēt, tomēr pacieta Bruno, tik ļoti tos bija samulsinājusi viņa nesavtība, kas stāvēja ārpus jebkurām aizdomām. Tie iedomājās — ja caur grāfa rokām plūst tik daudz miljonu, skaidrs, ka ne jau nu maza daļiņa no šīm summām pielīp viņa pirkstiem, — tāda nu reiz ir lieliskā filantropu paraža. Tomēr nekas nepielipa grāfa Kjarencas baltajām rokām (kuras gan vairs nelikās tik baltas, kopš iemācījušās rīkoties ar lāpstu vai ar mūrnieka ķelli)! Kalpojot savai plašajai badā mirstošo saimei, grāfs bija sevi galīgi izputinājis. Šis darbs, tik tiešām, neko neienesa. Neviens pēc šās vietas netīkoja. Bet, ja arī savtīguma intereses atkrita, varmācības un ķildīguma gars tik un tā vairs nespēja ilgāk atstāt mierā šo labsirdīgo samāriešu vienības, kuri domāja tikai par to, kā ārstēt brūces, nevis tās cirst, bet tā, jādomā, ir patiesi vīrišķīgo cilvēku pazīme, tādu cilvēku, kas taisa karus un revolūcijas, rada jaunu vai šķietami jaunu kārtību vai arī to iznīcina. Ja arī neviens personīgi neuzbruka grāfam Bruno, — kuru aizstāvēja, viņam pašam nezinot, daži jaunās varas augstmaņi (no kuriem viens, inteliģents un skeptisks filozofs, kas vadīja Tautas izglītības ministriju, jūsmoja ne jau nu par grāfa Kjarencas idejām, bet par viņa sacerējumu harmonisko stilu), — tad sāka vajāt tos, kuri aizrāvās no grāfa piemēra un realizēja viņa norādījumus, skolotājus un skolotājas, kas nodevās grūtajai misijai — palīdzēt pamestās zemes ļaudīm atgūt spēkus: no grāfa sekotājiem pieprasīja, lai viņi dod parakstus, kas atradās pretrunā ar viņu sirdsapziņu, un zvērestus, ka pakļausies jaunā politiskā despotisma verdzībā, kurš radies uz statūtu [403] drupām un kuru bija nodevis tas, kas sevi dēvēja par tās sargu. Šiem godīgajiem vīriešiem un sievietēm sirdsapziņa nebija nekāda rotaļa kā ministram Džentile, kurš izsmējīgi atbildēja grāfam Kjarencam, kad tas reiz ieradās, lai izteiktu protestu pret vardarbību, kāda nodarīta viņa skolēnu dvēselei:

— Bet, caro mio [404] , vai tad evaņģēlijs mums nemāca, ka vajag pazudināt savu dvēseli, lai to glābtu?

Bruno bija spiests pamest savu darbalauku dienvidos un doties uz Romu, lai aizstāvētu savus pasākumus un draugus. Un, ticis no turienes reiz ārā, viņš tūdaļ kļuva par liecinieku nežēlīgai cīņai, kas sagandēja un apkaunoja tūkstošiem itāliešu sirdsapziņu. Viņš vairs nespēja neredzēt, nevērtēt un nerunāt. Apstākļi sagadījās tā, ka grāfs pats kļuva par liecinieku vardarbībai, kas bija vērsta pret viņa bijušo, smagi ievainoto, ar ordeņiem apbalvoto godāto cīņu biedru, ārstu, kam uzbruka jaunu neliešu banda, viņu apvainodama un mežonīgi mīdīdama kājām. Dabūjis krietnu devu belzienu, — jo, pats par sevi saprotams, grāfs bija iejaucies kautiņā, — viņš devās nodot liecību par labu cietušajam, nevērojot draudus un šausmīgos kliedzienus uz ielas, kurus varēja sadzirdēt pat tiesas zālē. Var iedomāties, ka tāpēc jau nu viņš nerunāja kautrīgāki Vēlāk Bruno smiedamies stāstīja, ka, ieraugot šos humus[405], šos melnos dēmonus (melni krekli un melnas dvēseles), viņš sajutis, ka pie pleciem viņam izaug revolucionāra sarkanie spārni. No aizstāvja grāfs pārvērties apsūdzētājā. Viņš uzbrucis pašam tribunālam un policijai, kas pieļāvuši šo vardarbību pār taisnīgumu un liecinieku izteicienu brīvību. Un grāfa iespaidīgais stāvs, skanīgais vārds, balss noskaņa (viņš bija atklājis — kā to vēlāk stāstīja — sevī la Scala cienīgu tenoru) uz dažiem mirkļiem apstulbināja klausītājus. Prokuratūra žēli atvainojās, un uz ielas tika apklusināti kaušļi. Taču grāfs Kjarenca par to dārgi samaksāja.

— Un var būt, ka tas bija lieti darīts, — mēdza jokodamies piebilst grāfs Bruno, — lai atsauktu man atmiņā rāmo vienaldzību, ar kādu tik ļoti lepojos, nonievādams šo niecību. Mani no jauna sagrāba putekļu virpulis . . .

Pie tiesas zāles grāfu sagaidīja «melnkrekli»; viņu tik tikko nesaplosīja gabalu gabalos. Viņš gan tāpēc nekļuva piesardzīgāks, bet vēl ironiskāks, turklāt pilnīgi pašsavaldīgs. Velti viņa augstie aizstāvji mēģināja novērst briesmas, pierunādami grāfu tās nemeklēt. Katrā ziņā bija jāpienāk mirklim, kad saudzēt viņu vairs nebija iespējams. Grāfs Bruno atteicās izbraukt uz ārzemēm, lai gan dzīve Itālijā kļuva viņam ik dienas grūtāka un grūtāka. Viņš nolēma palikt tik ilgi, kamēr vien spēs kaut cik atvieglot apspiestajiem ciešanas un tiem palīdzēt. Grāfs pastāvēja uz savu maigi, taču nepiekāpīgi. Un, kad atklāti palīdzēt vairs nebija iespējams, darīja to slepeni, ar tīri itālisku šķelmību, izjaukdams modrās policijas plānus; tīras cilvēcības labā viņš sarakstījās vai sadarbojās ar politiskajiem fašisma pretiniekiem.

Nokļuvis mājas arestā, Bruno iemanījās turpināt savu darbību gandrīz vai labvēlīgo cietuma uzraugu deguna priekšā. Ikviena īsta itālieša dvēselē mīt Commedia dell'Arte gars, kas pat vistraģiskākajos mirkļos liek saglabāt priecīgu sirdi un pat acīm redzamos bezizejas gadījumos sniedz glābiņu. Nopietnais grāfs Kjarenca apvienoja sevī tibetiešu lamu maģisko spēku ar Pulčinellas [406] viltīgajiem paņēmieniem, lai piespiestu savus paša sargus palīdzēt tai bīstamajā spēlē, kurā viņš piedalījās cilvēces labā un kuras likme varēja kļūt viņa paša galva. Izāzēja tiku tikām savus cietuma uzraugus, likdams tiem iznēsāt pa visu pilsētu viskompromitējošākā satura sūtījumus, — turklāt šo uzraugu platās nāsis neko nenojauta; tieši tās dienas priekšvakarā, kad bija nodomāts grāfu Bruno arestēt un izsūtīt uz Lipari [407] salām, viņam izdevās vienā mierā aiziet no mājām, pametot savus lāga karabīnierus nevis vīksnu paēnā, bet tualetes istabas durvju priekšā, kad pats bija izkāpis pa atejas lodziņu, kas veda uz gaiteni (piecdesmit sešu gadu vecumā viņš bija veikls un lokans kā akrobāts). Bez steigas, kā pastaigā izgājis cauri Pjemontas pilsētiņai, kur jau tā tik ilgi bija uzkavējies darījumu un policijas dēļ, un nokļuvis tās nomalē, grāfs Bruno tādiem pašiem mierīgiem un izveicīgiem soļiem turpināja iet visu dienu un nakti un, kad priekšā izauga Alpu kalnu mūris, sāka rāpties pa to augšā.

Šeit tad nu arī lieti noderēja pieredze Tibetā. Apkārtni grāfs pazina diezgan labi, līdz bija arī ģenerālštāba karte; tomēr ceļojumam pa šļūdoņiem, sevišķi tagad, ziemas sākumā, viņš bija pārāk slikti apgādāts, jo vieglākās pārejas vietā, kur grāfs Bruno katrā ziņā iekristu lamatās, viņš izvēlējās iet pa taisno un bīstamo ceļu: pāri Senteodulai. Par laimi, ielejā dzīvojošo kalniešu vidū viņš rada sev palīgus, kuri, izlikdamies neko nesaprotam no grāfa nodomiem, iedeva viņam zābakus ar dzelzs radzēm, virvi, cērti, gana apmetni un par pavadoni zēnu, kam vajadzēja viņu aizvest līdz pusceļam. Tomēr pasargāts no briesmām grāfs Bruno nebija, jo, gribēdams izvairīties no tikšanās ar fašistu spiegiem pie robežas, viņš klaiņāja apkārt pa sniega laukiem, līdz apmaldījās. Veselu nakti grāfs bija spiests pavadīt, piespiedies pie apledojušas kraujas pašā bezdibeņa malā; viņš būtu nosalis, ja savā laikā no tibetiešiem ar «tumo» vingrinājumiem nebūtu iemācījies ar psihofizioloģiskām metodēm panākt tādu stāvokli, kas izraisa organismā iekšēju siltumu, kura labvēlīgo ietekmi izbaudījis un apdziedājis lielais askēts un dzejnieks Millarepa. Nomocījies, apledojis, apsarmojušām uzacīm un lāstekā sasalušu bārdu grāfs Bruno aizvilkās līdz Šveices teritorijai — patvērumam, kur rada liesmojošu pavardu un karstu dzērienu, ko viņam pagatavoja kalnu kazu mednieki. Tikai te viņš visā pilnībā atskārta, ar kādu nāvējošu spēku viņu bija iekalis savās bruņās aukstums, pret kuru piecpadsmit stundas bija cīnījusies viņa iekšējā uguns. Grāfs Bruno tikko neaizgāja bojā. Taču atspirdzinošais miegs, kuru apsargāja labsirdīgie ļaudis, un sviedri, kuros viņš gandrīz vai peldēja, palīdzēja grāfam atkal tikt kājās, un, kad viņš kopā ar kalniešiem bija nokāpis lejā Cermatā, kur pāris dienu atpūtās, tad gluži mierīgi Vježā iesēdās Simplonas vilcienā, kas devās uz Parīzi.

Tur jau bija aizsteigušās priekšā baumas par grāfa Bruno bēgšanu; sākumā tās tika izplatītas muļķības pēc, vēlāk muļķības pēc noliegtas, taču Bruno apkaunoto, apmulsušo sargu sapīkums un jo sevišķi to barveža sašutums, kurš savas dusmas izgāza uz apakšnieku mugurām, tikai apstiprināja šo baumu patiesīgumu. Itāliešu emigranti Parīzē, kurus telegramma no Šveices jau bija priekšlaikus brīdinājusi, sarīkoja dzelzceļa stacija grāfam Bruno svinīgu sagaidīšanu, un vairākas dienas viņš kļuva reportieru upuris. Taču viltīgi gudrais itālietis prata aizstāvēties: bēgšanu no Inferno[408] un savu salto mortale[409] pāri kalniem viņš tiem attēloja kā ainu no kādas venēciešu komēdijas. Parīziešu smiekli par apmuļķoto tirānu kā ar dunci urdīja tā brūci. Un viņpus Alpiem iestājās niknuma pilns klusums. Grāfa Bruno dēka viena pati savas divas trīs nedēļas aizpildīja Eiropas hroniku. Pats varonis paglābās no slavas, pieņemot Žiljēna Davī uzaicinājumu — rast patvērumu viņa mājā. Abi vīrieši priecājās, ka beidzot tikušies pēc tik daudziem tuvības gadiem tālumā, un, aizvēruši durvis, lai izvairītos no ziņkārīgo uzmācības, nodevās sarunām, kuru galvenais temats gan nebija politika. Jau pašā pirmajā acu uzmetienā viņi atzina viens otru, it kā abi būtu līdz pašām mielēm izsmēluši dzīves traģisko pieredzi un vieni paši izkļuvuši no šā bezdibeņa ārā, ikviens ar savu cērti izcirzdams pakāpienu pa pakāpienam ledainajā šausmu mūrī. Taču šīs kāpnes abiem nebija vienādas. Un cērte ne tik. Arī rokas ne. Tāpat prāts. Viens bija izvēlējies nogāzes malu saules pusē. Vai, drīzāk, saule izvēlējās viņu. Bet otrs — ēnu. Tomēr abi bija sasnieguši gandrīz vienu un to pašu līmeni! Un viņi pārmija draudzīgas saprašanās skatienu. Bieži vien abu sarunu pārtrauca — apmirdzēja — Žoržas klātbūtne. Viņa tobrīd atradās pašā savu astoņpadsmit gadu spožumā, turklāt bija iemīlējusies vecajā alpīnistā, jo Žoržu saistīja galvenokārt grāfa veikumi sportā. Un, atklājis meitenē veselīgas un bezrūpīgas, priekpilnas tieksmes pēc vieglatlētikas, fiziskiem vingrinājumiem un dēkām, Bruno rada sevišķu patiku, stāstot viņai par saviem ceļojumiem Tibetā, nepieskaroties, protams, visam tam, kas attiecās uz meklējumiem domu novadā. Veselām stundām viņš varēja runāt par šiem tematiem, kuri Žiljēnu nespēja saistīt, taču sagādāja grāfam Bruno to pašu bērnišķīgo prieku, ko Žoržai klausoties. Ar maigumu viņš vērās jaunajā un laimīgajā apaļajā sejiņā, tīksminājās par meitenes skaisto, saulē iedegušo ādu, tvirti veidotajām rokām, kaklu, vaigiem, mirdzošajām acīm, pār kurām nepārslīdēja ne mazākā abstraktās domāšanas ēna, ne skumjas, ne bailes, nekā no viņsaules, bet tas, ko cieši turēja šīs rokas, bija šī pasaule, un ar to šķita pietiekami! Gluži kā seno romiešu Visumam finis orbis terrarum[410]. Aiz Herkulesa pīlāriem atrodas Kalipso. Paliksim šaipusē ar Nausikaju [411] un Penelopi! . . . Grāfs dēvēja to par mare nostro[412]. . . Vidusjūru. . . Un, skatoties uz meitenes gatavam, sārti zeltainam auglim līdzīgo nekrāsoto muti, viņam, izjūtot saviļņojumu un grūtsirdību, šķita, ka atkal redz, tāpat kā aizkustinošā sapņa mirāžā, bezrūpīgo un valdzinošo smaidu ap jaunās svaines lūpām, kura toreiz dziedāja Šūberta Daiļo dzirnavnieci un urdzošā strautiņa šūpļa dziesmu, pati stāvēdama virs Polifema bezdibeņa.

Kādu dienu, kad visi trīs — Žiljēns, Žorža un Bruno — tērzēdami sēdēja pie galda, Bruno pēkšņi ieminējās par kādu sievieti, francūzieti, ar kuru iepazinies reiz ceļā, pareizāk sakot, uz sliedēm, — Bazilikātā. Un, tīkodams kaut ko par šo sievieti uzzināt, nosauca viņas uzvārdu: «Rivjēra kundze!» Žorža sasita plaukstas un neapdomīgi iesaucās:

— Vai Anete?

Kas gan bija vairāk pārsteigts? Bruno vai Žiljēns? Kā gan Žiljēns varēja iedomāties, ka meita pazīst to, par kuru viņš nekad nebija tai ieminējies? Viņš neprata apslēpt savu izbrīnu, un Žorža pietvīka. Iekoda sev mēlē. Par vēlu! . . . «Ek, reiz tā, plāsim tik visu laukā! . . .»

Droši, mierīgi, spulgām acīm svētulīte griezās pie tēva:

— Tu taču viņu pazīsti!

Un smiedamās pievērsās grāfam Kjarencam:

—  Viņa bija arī tētim labs draugs! Un piebilda:

—  Un es tagad gribu, lai viņa kļūtu arī mans draugs. Žiljēns bija tik bezgala apmulsis, ka vērīgais grāfs Bruno

to pamanīja; Žiljēns sarauca uzacis un, uzmetis Žoržai bargu skatienu, mēģināja viņu apklusināt. Taču Žorža nebija apstādināma.

«Pārāk ilgi esmu gaidījusi šo izdevību,» viņa nodomāja. «Palaidīšu vēl to garām. Nē, satveršu abām rokām!»

Un piebilda:

— Ielūgsim taču viņu ciemos!

— Kas tās par muļķībām! — nenovaldījies iesaucās Žiljēns.

— Tas ir pavisam vienkārši, — Žorža attrauca. — Nu jau ir savi divdesmit gadi, kopš vēlos viņu redzēt. Beidzot es viņu redzēšu!

Žiljēns pagalam apmulsa. Viņš saprata, ka meita zina visu. Bet, kāda veidā, — netika skaidrībā. (Žiljēns nekad Žoržai to neuzdrošinājās pajautāt, pat vēlāk ne, tik svētas viņam likās šīs atmiņas! Viņš nespēja tajās dalīties. Jau doma vien, ka meita kaut ko zina, sagādāja Žiljēnam sāpes.) Viņš atteicās ieaicināt Aneti un diezgan neveikli, tomēr noteikti mēģināja novirzīt sarunas tematu uz ko citu. Par laimi, Bruno nāca Žiljēnam talkā un atbrīvoja to no mocītājas. Žorža saknieba lūpas, lai nesāktu smieties; viņa vai staroja aiz viltības. Bruno, nopētījis abus, nojauta nepateikto, sevī smiedamies, sajuta līdzjūtību pret šo veco bērnu un paplūkāja aiz auss nebēdni meiteni. Viņi vienojās, ka Rivjēra kundzi uzlūgs nevis ciemos pie Davī, bet uz mītiņu, kas būs organizēts zinātnieku biedrības zālē, kur Bruno jālasa referāts.

Bruno nevarēja izvairīties no šās uzstāšanās protesta vakarā, ko rīkoja franču antifašistiskā līga, ne arī Žiljēns šajā ziņā spēja tam palīdzēt, jo pats bija viens no sabiedrības galvenās komitejas vicepriekšsēdētājiem. Žiljēns, kā jau parasti, neko nebija darījis, lai tāds kļūtu, nedz arī lai izvairītos no šā soda.

Tā nu nodoms tika realizēts. Taču Anete neieradās uz Bruno lekciju, kurš apbūra auditoriju ar savu vienkāršo un mērķtiecīgo daiļrunību, nesatraucami mierīgo skatienu un šķelmīgo smaidu lūpu kaktiņos pat tad, kad vērsa nesaudzīgo apsūdzības runu pret tirāniem. Anete slimoja ar gripu un palika mājā sēžam pie kamīna. Nedēļu vai divas viņa nebija lasījusi nevienu laikrakstu. (Pat tām sievietēm, kas visvairāk interesējas par sabiedriskiem jautājumiem, reti kad pietiek izturības to darīt diendienā, Mirkļiem viņu uzmanībā atslābst. Sievietes visnotaļ aizrauj sirds dzīve.) Anete nezināja nekā par grāfa Kjarencas bēgšanu un ierašanos Parīzē. Un viņas dēlam un vedeklai, kuri nepalaida garām izdevību redzēt un dzirdēt fuoriscito[413], pat prātā neienāca paziņot Anetei par mītiņu. Viņi tikās reti un arī tad jutās samulsuši. Visnotaļ atdevusies priekam, ka no jauna atraduši viens otru, viņi bija kā skolēni brīvdienās.

Žorža jutās vīlusies. Velti viņa lekciju zālē klausītāju vidū meklēja ar acīm Anetes seju. Žorža pamanīja (šī jaunā kūmiņa pazina visus!) Anetes dēlu un tā «maskavieti», kā viņa to dēvēja; Žorža pat neatteicās no uzjautrinājuma un iepazīstināja abus pēc mītiņa beigām, ar grāfu Bruno, — lai gan pati nebija ar tiem pazīstama, — jo tie kā viens, tā otrs dega ilgās spiest runātājam roku. Tomēr ļaužu pūlī, kas drūzmējās ap estrādi, gandrīz nebija iespējams pārmīt pāris sakarīgu teikumu; turklāt jaunā pāra klātbūtne Zoržai šķita nepietiekama kompensācija: viņa gribēja redzēt un dabūt rokā Aneti pašu.

Bet, ja nu reiz Žorža kaut ko gribēja (un tas tagad bija izlemts jautājums), neviens velns nevarēja viņu atturēt! Žorža ātrāk nerimās, iekams bija grāfam Kjarencam iedvesusi domu apciemot Aneti. Un pati piedāvājās grāfu pavadīt. Tomēr grāfu Bruno nebija tik viegli aptīt ap pirkstu, un ceļā viņš gluži laipni lūdza pastāstīt veco romānu, ko savā prātā jau sen bija nojautis. Taču Žoržai to tikai vajadzēja. Jau sen viņai niezēja mēle šo romānu kādam izstāstīt. Un vecais itālietis bija kļuvis viņas trakulību dalībnieks, gandrīz vai līdzvainīgais. Stāstīdama grāfam par savu ielaušanos tēva kabinetā, Žoržai šķita, it kā viņi to izdarījuši kopā. Atceroties dažus sevišķi uzjautrinošus sīkumus, viņi apstājās Luksemburgas parkā un smējās līdz asarām. Grāfs Bruno pārmetoši pašūpoja galvu, un viņa acis likās sakām: «Kauns gan . . . Mazā zagle! Vai tev nav kauna?» Un viņai tā vien gribējās pajautāt: «Un tev? . . .» Tas tomēr netraucēja abiem pakļauties šās nabaga neizdevušās, salauztās mīlas burvībai. Un visu atlikušo ceļa posmu viņi klusēja. Kad abi bija pienākuši pie Anetes mājām, Žorža ieminējās:

— Tomēr esmu rīkojusies riebīgi. Jūs nekad vairs man neticēsit.

— Bet, ja nu rastos izdevība, mīļais bērns, to izdarīt vēlreiz, vai jūs to atkārtotu? … — vaicāja grāfs.

Žorža sāka skaļi smieties:

— Protams!

Jautrā omā abi devās augšā pa kāpnēm. Tomēr sirds. Žoržai pukstēja trauksmaini. Varbūt tāpēc arī viņa tik skaļi smējās. Ieiet kopā ar grāfu Žorža atteicās, gribēdama norunāt tikšanos tuvējā skvērā. Tomēr vēlāk piekrita apsēsties priekštelpā un tur uzgaidīt. Žorža cerēja (un vienlaikus baidījās) notvert Aneti, kad tā iznāks grāfu Bruno pavadīt līdz durvīm. Taču priekštelpā viņai pakaļ iznāca Bruno. Sarunas vidū, pēc tam kad abi vecie draugi bija sirsnīgi sasveicinājušies un parunājuši, grāfs Bruno atcerējās savu Antigoni [414] un teica Anetei:

— Atļaujiet… Kāda iemīlējusies tvīkst ilgās pie jūsu durvīm …

Grāfs izgāja un saņēma Žoržu aiz rokas. Lai gan meitene vai beidzās nost aiz ilgām ieraudzīt Aneti, istabā viņu vajadzēja ievilkt ar varu.

*

Žorža iztēlojās Aneti pavisam citādu, nekā tā bija īstenībā. Viņa to veidoja — ja ne pēc sava ģīmja un līdzības, — tad vismaz pēc sev radniecīgām iezīmēm. Žoržai patika domāt, ka, viņu radot, tēvs visnotaļ atradies šā tēla gūstā. Žorža zināja, ka šis iegalvojums ir ilūzija, un uzjautrinājās par šo ilūziju, tomēr loloja to dvēselē.

Un šī iztēlotā Anete bija meiteni ievedusi kaislību pasaulē, kurā viņa nemaz netīkoja iekļūt: šķita — dubultniece atbrīvoja viņu no šās nepieciešamības, uzņemdamās visu slogu. Jau daudzus gadus Žorža loloja šo sapni, kas gan nebija ne drudžains, ne spilgts, taču jaukums bija tas, ka viņa varēja pārdzīvot no jauna, — protams, gan savā veidā, ar ērtībām, — otras Anetes dēkas, gluži kā romānu, ko stāsti sev naktī, ierakusies spilvenos. Žorža bija pati sev izkalusi veselu kaislību pasauli, kurā dzīvoja kā mēnessērdzīgā, cita gribas vadīta. Reālo dzīvi tas netraucēja. Iztēlotā pasaule pat bija nepieciešamais atsvars, lai saglabātu viņas spēcīgā rakstura līdzsvaru.

Tūkstošiem sieviešu ir tādas — viņas godīgi nododas mierīgai nosvērtai ģimenes dzīvei, taču dziļumos, pašās dvēseles dzīlēs, mīl, rosās, pārdzīvo dēkas, atbrīvojot sevi no enerģijas un nepiepildītām alkām. Kolā Brinjons, šis ņirga un gudrinieks, būtu teicis laulātajiem draugiem:

«Nedusmojieties, iedomājoties, ka tā, kas radīta no jūsu ribas, guļ kopā ar mākoni! Ja jau nu jums katrā ziņā jābūt ragainim, tad esat tāds labāk sapņos! Un miers sapņiem un sapņotājām! Kad viņas atkal atgriežas no liela tāluma ar neizskaidrojamu smaidu, dīvainu skatienu, zilganu loku apņemtām acīm un nedzird jūsu teiktos vārdus, — uzsmaidiet jo laipni savām jūras braucējām! Atgriežoties tām mājas pavards liksies tīkamāks.»

Ne jau nu visas ir tik nevainīgas (daudzas tādas tomēr ir) kā Žorža. Viņas nevainība ir pavisam īpaša: tādas meitenes nevainība, kura nesapņo ne par labu, ne par ļaunu. Viņa tikai sapņo. Un tas viss. Bezdelīga lidinās gaisā …

Tagad bezdelīga atradās vaigu vaigā ar savu sapni. Un viņas sapnis nepavisam nebija tas, kuram viņa visu laiku traukusies nopakaļus. Anete nebija nevienam dubultniece. Anete bija Anete, viņa pati un neviena cita . . .

Bet tas nav svarīgi! Bezdelīgu aizrāva jūsma, un tā ierāva atplestajā knābī Aneti. Anete pastāv. Viņa var būt, kāda vien vēlas. Un tāda Anete bija Žoržai vajadzīga.

Viņas raudzījās viena otrā, Žorža — liela auguma meitene, stipra un strauja, apņēmīgu izskatu — pēkšņi sastinga, apmulsa, tikai krūtis satraukumā cilājās un ap lūpām rotājās muļķīgs smaids. Anete — sirmi mati, rāma piere, gurda seja, platas, viegli izvelbtas, spoguļgludas acis, kuru saprotošais skatiens pārlaidās valdonīgās un mulsās mīlas pārņemtajam pieaugušajam bērnam. No šo acu skatiena neveiklās amazones sirds izkusa un spēcīgie ceļgali saļodzījās. Viņa aiz kauna tikko nesāka raudāt. Un, kautri pacēlusi nolaistos plakstus, sastapa Anetes visu saprotošo smaidu un ar spēju kustību paslēpa sasārtušo seju pie tās krūtīm, kura nojauta viņas noslēpumus, un apkampa to no visa spēka. Anete iekliedzās:

— Pag! Pag! . . . Viņa taču mani nožņaugs!

Žorža sakaunējusies palaida to vaļā. Anete pacēla meitenes galvu, ieraudzīja pietvīkušo, laimīgo, apmulsušo seju ar lielām asaru lāsēm acīs. Grāfs Bruno smējās, smējās Anete, un smējās arī Žorža, ar delnas virspusi kā zēns notrausdama asaras.

— Bet kurš gan man dāvājis šo meitu? — Anete iejautājās.

— Žiljēns Davī. Esmu viņa meita, — attrauca Žorža. Platās Anetes acis iepletās vēl vairāk. Viņa neteica ne vārda. Satvēra Žoržas plecus un klusēdama vērās viņā. Tad pateica:

— Lai notiek. Es tevi pieņemu.

*

Žorža ieradās atkal otrā dienā no paša rīta. Viņa atnāca arī vakarā. Tāpat nākamajās dienās. Priekšnams slīga vienos ziedos. Trūka vāžu, kur tos ielikt. Žorža stiepa puķes veseliem klēpjiem. Viņa droši iekārtojās mājā, uzrunāja Asju jau ar «tu» un pārņēma savā varā puisēnu. Asja labprāt ļāva viņai lutināt dēlēnu, slaucīt tam degunu un vest to pastaigāties. Asja vispār prata izmantot citu pakļāvību un jau no pirmā acu uzmetiena noskārta, ka šai amazonei piemīt visas dotības kļūt par labu bērnaukli. Žorža piederēja pie tām sievietēm, kas zemapziņā jūt ilgas pēc bērna. Tikai — ja pie bērna varētu tikt bez vīrieša! Un te nu viņai piedāvāja jau gatavu bērniņu, un tā bija Anetes atvase. Divkārša laime un reizē iegansts nostiprināties Rivjēru mājā. Anetei vajadzēja Žoržai atgādināt, ka viņai ir sava māja, ir tēvs, kuru viņa pavisam pametusi novārtā. Veselām stundām Žorža sēdēja pie Anetes kājām uz zema soliņa vai uz parketa, rotaļādamās ar bērnu. Viņa runāja vai klusēja: tas nebija svarīgi, ka tikai drīkst atrasties šeit. Anetes pievilcības spēks šķita neparasts. Meitene pati nebūtu pratusi to izskaidrot. Un Anete palika viņai neizskaidrojama. Ja Anete redzēja Žoržu tādu, kāda viņa ir (vai apmēram tādu), tad Žorža redzēja Anetē romantisko dubultnieci, kuras tēlu bija pati radījusi. Arī Anete to zināja un plecus vien paraustīja, taču izjaukt Žoržas ilūzijas nekādi nespēja, un tas arī nebija pūļu vērts, — galu galā īstā Anete iemīļoja Žoržu, bet meitene neko citu arī nevēlējās. Anete nespēja pretoties meitenes mēmajam, kaislajam un patiesajam aicinājumam. Neder nonievāt jauko velti — neapvaldītas dvēseles atdošanās alkas! Un Zoržai pilnīgi pietika ar to, ka viņas velti pieņēma. Anete likās meitenei nepieciešama: viņa jutās laimīga, kad atradās tās mājā, jutās laimīga, kad Anete kādreiz uzlika viņai roku uz pleca, laimīga, ka elpoja vienu gaisu ar Aneti. Tā bija vēl neapjausta mīlestība. Žoržai trūka izpratnes par savu iekšējo pasauli. Viņas mīlestība šķita kā neapzinātas ilgas, kuras, kad Žorža dzima, bija pārņēmušas viņas tēvu, — ilgas pēc zaudētās dzimtenes. Taču šīs ilgas Žoržā bija apklusinātas. Žorža bija atguvusi dzimteni. Savā apmierinātajā patmīlā meitene piemirsa pamesto tēvu, kuru redzēja tikai vakaros un ēdamreizēs, un arī tad sēdēja ar tik izklaidīgu skatienu, ka tēvs nojauta — meitas domas klīst citur; Žorža steigā paēda, lai atkal dotos projām vai ieslēgtos savā istabā pārdzīvot vēlreiz dienas iespaidus. No darba kabineta tēvs dzirdēja, kā viņa smejas un sarunājas pati ar sevi.

Anete pirmā palūdza Žoržu, lai tā atved līdzi Žiljēnu. Tomēr Anetes ielūgumu Žiljēns uzņēma salti. Sirds dziļumos viņš bija satricināts. Bet tāds nu reiz bija viņa raksturs, kura iedzimtajā stīvumā izpaudās gan trūkumi, gan labas īpašības — jūtu kautrība, lepnums, pazemība (šie pretstati bieži vien ir sabiedrotie) — un tieši tāpēc Žiljēns gandrīz nemaz nespēja izpaust uz āru pašas spēcīgākās jūtas. Jo dziļāk viņš mīlēja un jo vairāk bija saviļņots, jo mazāk to izrādīja; viņš it kā sevi sasaldēja. Un pats tāpēc cieta vispirms. Tā Žiljēns palaida garām izdevību sadraudzēties ar meitu, kas neko tik ļoti nevēlējās kā uzticēt tēvam savas apslēptākās domas. Tieši šajās dienās Žoržai būtu sagādājis prieku izstāstīt viņam visu, ar ko pārpilna sirds, pastāstīt par kopā ar Aneti pavadītajām dienām. Bet mēģini nu dalīties priekā ar šādu «koka dievu», kas, tiklīdz noskārta, ka pļāpīgā meita pieminēs Anetes vārdu vai atsauks atmiņā tās tēlu, šķita jau bruņojamies ar naidpilnu dzedrumu! Žorža gaužām labi saprata, kas slēpjas zem šās izlikšanās. Jo ļaunāk viņam! Jaunības nepacietībā viņa pagura un meklēja citur izkratīt sirdi. Nesagaidījusi tēva atbildi, viņa tērzēja pati

ar sevi:

— Nu, un mēs abas, manu meitēniņ! Sasildīsimies, sasildīsimies! Man jau mēle sasalusi, laizot šo lāsteku.

Un Žiljēns nedēļu pēc nedēļas rada arvien jaunus ieganstus neievērot Anetes ielūgumu, lai gan meita nemaz neuzstāja.

«Lai nenāk vien! Ja nāktu līdz, tikai sagandētu man prieku …»

Taču gaidīt bez gala Anetei ne prātā nenāca. Viņa gluži labi pazina savu kādreizējo Žiljenu. Uzlikusi galvā cepuri, viņa reiz vakarā pateica Žoržai

— Es tevi pavadīšu. Vai tavs tēvs ir mājās? Es apciemošu viņu.

— Bet ko viņš uz to sacīs? — Žorža iekliedzās.

— Vai tu domā, ka izmetīs mani pa durvīm?

Žorža sāka smieties:

— Nē! Ak, tu manu nabaga večukiņ! Bez jebkāda brīdinājuma! Viņu var vēl ķert trieka!

— Ja mēs tavu tēti brīdināsim, viņš aizlaidīsies lapās, un tad viņu nekad nenotversim!

— Ahā! Jūs pazīstat šo zaķi! . . .

— Ak, tu negodbijīgo skuķi!

— Apnikusi šī godbijība! Tā mums līdz kaklam!

— Kam — mums?

— Jums un man.

— Nebāz mani vienā maisā! Man ir cieņa pret visu.

— Pret visu? Jums? Jā, kā tad! . . . — Kā? Jā, kā tad? … Es mīlu un cīnos, tātad cienu.

— Vai spēles noteikumus?

— Nē, pretinieku. Nav iespējams labi cīnīties, ja nav ticības ienaidniekam.

— Iebelžot viņam vienu upper cut[415] zem žokļiem! Jā, tur es arī piedalos.

— Tu atzīsti tikai spēli.

Un iespējams, ka no abām sievietēm tā, kura atzina tikai spēli, patiesi piemirsa, ka šī ir spēle. Taču ne viena, ne otra to neatskārta.

Viņas kopā uzkāpa augšā. Žoržai bija līdzi atslēga. Viņa1 iegāja dzīvoklī pirmā.

— Tēt! — meitene iesaucās, atvērdama istabas durvis.

— Atļauj tevi iepazīstināt ar kādu tavu labu draugu!

Ja zibens ķertu Žiljēnu, viņš nebūtu vairāk pārsteigts. Viņam trūka pat spēka piecelties.

— Piedodiet! Žiljēn, jūsu meita ir īsts velnēns. Ko jūs darījāt, lai tādu laistu pasaulē?

— Es gan zinu, pēc kāda parauga esmu veidota! — iesaucās Žorža.

Anete pastūma to uz durvju pusi.

— Bet tu, mazā, liec mūs tagad mierā! Taisies ārā no istabas! Un nedomā (es jau tevi pazīstu!) noklausīties pie durvīm! . . . Žorža sāka iebilst.

— Jā, jā, jā, jā, — Anete sacīja. — Tu jau tāpat zini vairāk, nekā tev pieklātos zināt. Un tagad — laidies lapās! Vai tu domā, ka mēs tev par prieku tēlosim divu vecīšu ainu no «Arlēzietes»? [416]

Žorža smiedamās ļāva, lai viņu izstumj ārā pa durvīm. Anete pienāca klāt rakstāmgaldam, aiz kura kā pārakmeņojies sēdēja Žiljēns.

— Mans senais draugs, — viņa to uzrunāja, sniegdama roku,

— vai tiešām jūs baidāties no vecas sievietes?

Žiljēns strauji atgrūda krēslu, noliecās pār Anetes roku, nespēdams parunāt, un piekļāva tai pieri. Anete apsēdās. Viņam neienāca pat prātā piedāvāt viņai krēslu.

— Nedusmojieties, ka atnācu pie jums. Tā vajadzēja, jo jūs jau nekad nebūtu nācis pie manis. Vai ne?

— Nē, — apstiprināja Žiljēns. — Nekad.

Viņš bija pacēlis galvu un raudzījās Anetē ar vāru, pateicības pilnu, gandrīz biklu smaidu.

— Labi! Paklusēsim brītiņu! — uzaicināja Anete.

Senie draugi cieši lūkojās viens otrā. Ikviens pētīja otra seju, kuru pazina, un pārmaiņas, kādas atstājusi dzīve. Cik daudz grumbu nama fasādei! Toties to klāj saules un ēnas sūbējums kā tās senās Romas jumtgales, kas ataino laika zobu pēdas un aizlauztās pretestības cēlo mieru. Viņi nedalījās domās. Anete lasīja šo cieši aizslēgto grāmatu, kas negribēja atvērties un šoreiz mazāk nekā jebkad: Žiljēns juta sev pievērsto skatienu, un viņam bija daudz kas no tā jānoslēpj. Anete to viegli uzminēja, un viņai kļuva žēl šās dvēseles, kura nekad visā savā mūžā nebija atvērusies, kura jutās vientuļa un kurai bija vairāk bail no sirsnības nekā no naida, jo Žiljēns nebija pieradis pie mīlestības un kā vienīgo ieroci pret to izmantoja bēgšanu. Beidzot Anete pārtrauca klusumu:

— Es jums pateicos, — viņa sacīja, — ka jūs dāvājāt man jaunu draudzeni.

— Viņa ir jūsu, — atteica Žiljēns. — Tas ir labākais, kas man pieder.

— Jums ir bijusi skaista dzīve, — nopietni pasmaidīdama, atzina Anete.

— Es to nenovēlētu, — sarūgtināts atbildēja Žiljēns, — pat savam ļaunākajam ienaidniekam.

— Arī es to nenovēlētu nevienam citam, jo neviens nebūtu tās cienīgs.

— Ko jūs par to zināt?

— Es to pazīstu. Zinu par jūsu cīņām. Lasīju jūsu rakstus. Bet to, ko neesmu lasījusi, esmu redzējusi. (Anete pievēra acis.) Es lepojos ar jums.

Žiljēns nodrebēja:

— Es … tas, kas esmu tagad … tas, kas esmu kļuvis…

Esmu jūsu darbs. Nolieku to pie jūsu kājām.

Anete savukārt notrīsēja:

— Ko gan esmu darījusi jūsu labā?

— Jūs radījāt mani.

No jauna atvērās klusuma bezdibenis. Viņus pāršalca kvēlu jūtu brāzma . . . Žorža, kas aiz sienas modri klausījās, nodomāja:

«Vai viņi miruši?»

Anete pacēla starojošās, valgās acis pret Žiljēnu, kura skatiens — uzticīga suņa skatiens — bija pievērsts viņai, un visas sirds asinis sakāpa Anetei sejā, bet Žiljēna pietvīkušie vaigi un sasarkusi piere šķita skaistāki par skaistiem. Un viņa tam teica:

— Tātad mēs neesam velti pazudinājuši mūsu dzīvi.

Žiljēns tik tikko neiesaucās:

«Kam gan mana dzīve bijusi noderīga?»

Tomēr, palūkojies Anetei sejā, kas staroja priekā, viņš sajuta, ka ir nepateicīgs; Žiljēnu pārņēma vēlēšanās noslīgt ceļos pie viņas kājām, taču to nepieļāva viņa morālais stīvums un lempīgums: iedomās viņš redzēja sevi — vecu, smieklīgu vīru. Tad nomurmināja:

— Ja vien neesmu pazudinājis jūsējo, viss pārējais — visas bēdas un neveiksmes nav nekas, un viss ir labs.

Viņi apveltīja viens otru ar smaidu, kurā izpaudās abu nopietnā un mēmā pateicībā. Tad Anete piecēlās un sacīja:

— Šodienai pietiks laimes.

Viņa devās uz durvju pusi. Jau bija aizgājusi līdz slieksnim,

kad Žiljēns iejautājās:

— Un kad būs turpinājums?

— Kad jūs pats pēc tā ieradīsieties. Dienu durvis ir atkal vaļā, — atteica Anete.

*

Viņi tikās regulāri. Senajiem draugiem bija savas stingri ievērotas stundas. Lai gan Žiljēns bija iepazinies ar Marku, Vaņu un Asju un īsā laika sprīdī kļuvis to mājā savs cilvēks, viņam nekad visu klātbūtnē visā pilnībā neizdevās atkust; allaž viņš bija un palika neatraisījies: Žiljēnu mulsināja ne tikai Asja, bet pat Vaņa — viņš neprata sarunāties ar bērnu. Vienīgi Marks lasīja to, kas slēpās zem raižpilnās zinātnieka pieres, un alka saprast šās drosmīgās un skarbās domas mīklu. Turpretī Žiljēnu biedēja cits atminējums: viņu uztrauca inkvizitoriskais skatiens, ar kādu viņā vērās šie jaunieši, kuru intereses, ironiju un asumu viņš neizprata. Žiljēns meklēja patvērumu pie Anetes, kura viņa vājības zināja tikpat labi kā viņš pats un vēl labāk nekā viņš pats pazina šās skumjās, lepnās dvēseles cēlumu; Anetei nevajadzēja neko paskaidrot. Pat tad, kad viņa, neminot ne vārda, tikai pienāca klāt Žiljēnam, viņš atbrīvojās no savas it kā elektrības pārsātinātās dvēseles sloga. Aneti tas neapgrūtināja, drīzāk līdzsvaroja: papildināja viņas nastu, un kuģis vēl grodāk turējās ūdeņos. Tādējādi drauga dvēselē, atgūstot sevi no jauna, piepildījās viņu dabas apslēptākais likums. Mīlestības gadi bija pagājuši, tagad viss saistījās ap kaut ko lielāku (un reizē mazāku): jāizskan divu būtņu beigu akordam, noslēdzot divu cilvēku likteņu iepriekš nosprausto līkni. Un, visbiežāk naktīs ikviens savā mājā gultā ar pateicības jūtām domāja par draugu un bez vārdiem saprata, ka vienmēr mitis tā sirdī.

Tomēr abi mājokļi nebija vienlīdz apdzīvoti: Anetes mājā Žiljēns ieņēma tikai vienu istabu. Žiljēna mājā trūka mēbeļu un iemītnieku; bez Anetes un Žoržas, kurām arī te nebija pastāvīga dzīves vieta, visu pārējo telpu aizņēma grāmatas un idejas: putekļu jūra ar zirnekļu tīmekļiem! … Anetes māja bija stāvgrūdām pilna: pilna pagātnes, pilna tagadnes, un vēl tajā atradās istabas, kas gaidīja apmeklētājus, kuri varbūt varētu ierasties rīt un kuri katrā ziņā ieradīsies. Tā bija nevienlīdzīga spēle! Un tā arī nevar būt vienlīdzīga. Nebūtu nekādas spēles, nebūtu pašas dzīves, ja trūktu tā, kas paspēlē, un tā, kas laimē, viena, kurš dod vairāk, un otra, kurš ņem vairāk. Žiljēns deva vairāk, tāpēc, ka spēja dot vairāk, jo viņa rīcībā atradās liels krājums sirsnības. Anete nevarēja rīkoties ar to daļu, kuru bija atdevusi vai atdos citiem (jo nākotne patur savu daļu); Žiljēnam piešķirtā daļa nebija mazā. Viņam vajadzētu ar to samierināties. Ja Žiljēns tagad nespēja remdēt izsalkumu, tad tā bija viņa paša vaina: kad Anetes sirds gandrīz visā pilnībā Žiljēnam piederēja, viņš bija ļāvis tai izslīdēt. Nu Žiljēnam bija jābūt pateicīgam par to, ko Anete viņam saglabājusi. Un tāds viņš arī bija. Tomēr Žiljēns nožēloja, pats sev pārmezdams, ka nebija pratis iekarot visu viņas sirdi, sevišķi to daļu, ko ieguva, pēc tās nemaz neprasīdams, jaunatnācējs, jaunais draugs — grāfs Bruno. Šim laimīgajam cilvēkam, laimīgam par spīti likteņa triecieniem, — bija tikai jāierodas, lai iekarotu visu sirdis . . . Veni, vici.. . [417] Viņš to uzskatīja par gluži dabisku. Un visiem tas arī likās gluži dabiski, tāpat kā viņam. Abas puses jutās apmierinātas. Nevajadzēja vis deldēt zobus kā ar Žiljēnu: lai tiktu pie mandeles, vispirms bija jāpārkož cietā čaumala, no kuras mute kļuva rūgta. Bet te gan mandele, gan arī čaumala šķita tīkama, Bez šaubām, grāfa Bruno vieglums likās galvenais pievilcības ierocis, nemaz nerunājot par sirsnīgo labsirdību un dabisko valdzinājumu. Viņš gāja pa dzīvi, nemezdams ēnu. Visas dzīves grūtības izkusa viņa gaiši zilo acu glāsainajā mirdzumā, kuras nespēja lūkoties bez valšķināšanas, kas gan bija pavisam nevainīga. Šis pavecais vīrs, pareizāk sakot, bērns ar zīdaino, sirmo bārdu, kuru viņš maigi glaudīja ar saviem slaidajiem pirkstiem gluži kā kaķa muguru, juta nepieciešamību tikt mīlētam un mīlēt visus. Tas netraucēja viņam spriest par saviem tuvākajiem ar tādu gaišredzību, tik dziļi ietiekties otra dvēselē, tik nekļūdīgi pieskarties sāpīgajai vietai, visjūtīgākam punktam, ka visi apmulsa, taču šis pieskāriens likās ļoti maigs un ļoti trāpīgs, tāpēc pieskaršanās pat sagādāja slepenu baudu. Un labvēlīgais ķirurgs prata radīt starp sevi un uz visu gatavo operējamo noslēpumainas tuvības saites, kuras atslēgu glabāja abi. No visiem vienīgā, kas nepakļāvās šai rotaļai, bija Asja, šis cietais, dzelkšņainais kastanis. Viņa nevarēja ciest maigumu, — vairāk maiguma! . . , [418] — tāpat kā pārlieku maigus vīriešus, pārlieku skaistas bārdas, pārlieku smalkas un pārlieku koptas rokas un jo sevišķi tādus skatienus, kas līdzīgi glāstam iezogas sirdī. Asja gluži labi zināja, ka Bruno ir labsirdīgs, gudrs, redz tālu, taču sevišķi augstu nevērtēja šo gudrību, šo labsirdību, šo tālredzību . . . «Es tik tālu neredzu, es redzu savu Marku, vai nu viņš ir labs, vai slikts, un pieņemu viņu tādu, kāds viņš ir; viņš pieņem mani tādu, kāda esmu, viņš iet, kur eju es, un es zinu, uz kurieni eju.» Asja nespēja aizkavēt grāfu Bruno lasīt viņas dvēselē, ielūkoties aiz slēģiem, taču bija īgna un dusmīga. Turpretī grāfs vientiesīgi izlikās neskatāmies, tomēr nespēja novaldīties un klusītēm smējās iesmaržotajā bārdā, redzot saraukto kaķenītes purniņu. Visi pārējie bija uzvarēti: puisēns un Žorža, Marks un Anete. Visi atbilstoši savām prasībām sajuta šā optimisma labvēlīgo ietekmi, kuru nebija skārušas ne dzīves katastrofas, ne gaiši zilo acu gudrība. Lai cik iracionāls arī bija šis optimisms, kuru pašu savā būtībā noliedza dzīves traģiskā pieredze, tas sagādāja atvieglojumu no pavisam citas gaišredzības, no Žiljēna drūmās vīzijas, no pesimisma, kas gan norūda, ir stingrs un nelokāms, tomēr laupa dzīvotprieku un iedvesmu. Šis optimisms vienīgais bija iedarbīgs, jo vienīgais bija dzīvinošs, tas atbilda Spinozas «Radošās dabas» neizdibināmiem likumiem, kura grib dzīvot, neraizēdamās ne par labumu, ne par ļaunumu, ne par cilvēku ciešanām, ne par to pūliņu veltīgumu: šis optimisms gribēja dzīvot un dzīvoja par spīti morāles un saprāta likumiem, «Radošās dabas» likumiem, loģiskā cilvēka likumiem, kuram trūkst gudrības laikus atlaist pavedienu no savas sprēslenīcas un kurš izdomā domu līdz galam — tiktāl, ka mitējas dzīvot. Bruno zināja domas novadā visu: viņa izveicīgās rokas bez pūlēm atšķetināja jebkuru dzijas kamolu, taču viņš prata arī ieklausīties ratiņa dziesmā, sapņa dziesmā, sirēnas dziesmā, kura piebalsoja ratiņam mājas telpās. Kādreiz grāfs Bruno pats bija tās upuris, taču tagad viņam bija izdevies sagūstīt savos tīklos šo Sicīlijas sirēnu, tā dziedāja viņam un viņa viesiem par prieku kā pieradināts putns, un visiem, kuri tajā klausījās, dzīves grūtības kļuva vieglākas. Putns neslēpa, kas tieši sagādā grūtības. Tas nesacīja: «Tas, kas ir, nav.» Tas teica:

«Tas, kas ir, ir: tātad tas ir skaists. Jo pastāvēt ir skaisti.» Un putna jaukā, violončella skaņai līdzīgā balss, kura, iespējams, mazdrusciņ ieklausījās sevī, apgaismoja visu, kas pastāv, — skaistu vai neglītu, — līdzīgi saulstaram, kurš rotājas zilganajā jūrā nāves klints — Skillas piekājē.

Šis stars skāra Marka raižpilno pieri. Un tur palika. Abus kaut kas vilktin vilka vienu pie otra. No paša pirmā acu uzmetiena veco, gudro sicīlieti pārsteidza skaidrā un kaismā vilšanās izteiksme šai jaunajā sejā; nāve jau iezīmējusi šo kaislo dvēseli; Marks bija sagatavojies ar to tikties. Un Bruno jutās aizkustināts, redzot, ka šī tirdītā daba ar vislielāko gribasspēku tīko atbrīvoties no varmācības dēmoniem un jaunības patmīlības. Skaidrāk nekā sieva, skaidrāk nekā māte grāfs Bruno nojauta klusās cīņas, un šis viegli uzbudināmais, skarbais, nežēlīgais, lepnais, patvaļīgais, alkatīgais, nesavaldīgais jauneklis, kurš savas mazā jaguāra dziņas pūlējās apvaldīt, valdzināja. Bruno ar šo pašu dziņu spēku un arī dvēseles varu, kura tās apvaldīja; grāfs redzēja, ka Marks ar jauna atlēta neatlaidību tiecas sasniegt atteikšanās stāvokli, un saviļņots tīksminājās par šo, pēc viņa ieskata, varonīgo un trauslo saskaņu. Grāfs Bruno juta pret šo divdesmit piecus gadus veco bērnu slepenu un dīvainu cieņu, kas brīžiem izpaudās veidā, ar kādu viņš sarunājās un kā pret to izturējās: grāfs mēdza palaist Marku pa priekšu, ko nekad nedarīja ar citiem, varbūt tikai atļāvās pret sievietēm un arī tad ar zināmu augstāko aprindu cilvēka pieklājību, kas mazināja goddevības nozīmi. Šķita, it kā viņš noliektos noslēpumainās nākotnes priekšā. Varbūt Bruno pats nebūtu pratis izskaidrot, kādu upuri paredz, kāpēc acu priekšā rēgojas Īzaks, kas nes malku pats savam sārtam. Arī Aneti, ieraugot Bruno, pārņēma uztraukums, un viņa nodomāja:

«Ko gan šīs acis redz?»

Bet neuzdrošinājās grāfam to pajautāt.

Taču Marks to nemaz nemanīja. Jaunekļa prātu visnotaļ nodarbināja problēmas, kuras uzdeva viņa liktenis. Marks tēloja savu lomu, tēloja savu lugu, ainu pēc ainas, netīkojot uzzināt, kāds būs traģēdijas atrisinājums. Tomēr viņš tēloja slikti, kā tie vājie aktieri, par kuriem Didero teicis, ka tie pārāk aizraujoties ar savu lomu un nepaceļoties tai pāri. Un, lai paceltos pāri savai lomai, jauneklim drīzāk bija nepieciešams Bruno smaids, kas viņam likās kā jaunatrasta zeme, nekā Žiljēna rūgtuma pilnā vīzija, tik tuva viņējai.

*

Pirmais labums, ko guva Marks no saskares ar veco Odiseju, bija remdinājums — nemierpilnā dvēsele juta, kā zem svešinieka pirkstiem lāsi pa lāsei ieplūst samierināšanās jūtas pašam ar sevi. Marks tagad bija atbrīvots no grēksūdzes par pazemojošām cīņām, kādas norisa viņa ķermenī, un nelūgtām viešņām, kas viņā bija apmetušās uz dzīvi, šo nevēlamo domu baru, ar kurām viņš nespēja lepoties. Grāfa Bruno pievērtās acis bija atradušas ligzdu, kur tās mitinās, un, it kā tām pat nepieskaroties, viņš ar laipno ironiju kā ar roku notvēra izbiedētos putnus. Kādu dienu, kad Marks mocījās, neuzdrošinādamies dalīties savās domās un atmiņās, Bruno, izlikdamies, ka nevēlas klausīties visādas nodrāztas runas, kurām nav nekāda sakara ar satraukto jaunekli viņam līdzās, smaidīdams sāka stāstīt kādu paradoksālu indusu anekdoti. Kāds turīgs cilvēks reiz devies pie vientuļnieka un lūdzis to kļūt viņam par ceļvedi. Prātnieks, pēc tam kad bija viņu pārbaudījis, jautājis:

— Vai tu, mans dēls, proti melot?

— Lai dievs mani pasargā! — iesaucies tikumīgais vīrs. — Es nekad nepratīšu melot.

— Tad ej un iemācies! — atbildējis prātnieks. — Kad būsi

iemācījies, griezies atpakaļ!

Jo tibetiešu gudrība skan: Nespēšana nav tikumība, bet gan impotence …

— Pie joda! — iesaucās Marks. — Lai nu ko, bet to gan man nevar pārmest.

Un bezkaunīgā Asja, garām ejot, ātrumā izdzirdusi gan tibetiešu gudro teicienu, gan atbildi, apstiprināja:

— Tiesa kas tiesa, to viņam nevar pārmest.

Abi vīrieši sāka skaļi smieties. Kad tie atkal palika vieni, Marks vērsās pie Bruno:

— Ne jau nu tik daudz par melīgumu es raizējos: tas būtu pats sīkākais zvēriņš visā manā pārējā faunā, un nedomāju, ka jūs īpaši uzstātu, lai es sāktu to uzbarot. Tad jau labāk nodošos sešu pārējo nāves grēku audzēšanai. Bet visi šie citi un visas šīs neģēlības, kas nav pat pagodinātas ar vārdu «nāves grēki», ir tie ļaunākie . . . Šie parazīti. . .

— Es neatkārtošu jums, — teica Bruno, glauzdams zīdaino bārdu, — franču zemes kūmiņu sakāmvārdu (arī mūsu itāliešu kūmiņas saka to pašu): Utis ir labas veselības ķīla. Taču dvēseles dzīves novadā īstā gudrība varbūt ir, kā to māca mūsu vientuļnieki, nevis iznīcināt (neiznīcini neko!), bet gan pārvērst vienu spēku substanci otrā. Un ļaunuma spēki ir tāda pati bagātība kā labuma spēki. Kas tos ieguvis, vēl šūpulī gulēdams, ieguvis dievu svētību.

— Tātad arī es esmu to saņēmis! — iesaucās Marks. — Lai viņi nolādēti! Es jau gan būtu izticis bez viņu veltēm.

— Jaunatne allaž ir nepateicīga, — nopūtās grāfs Bruno.

Taču paradoksālie vārdi panāca savu: Marka prātā tie rada labu augsni, lai tiktu izprasti un nestu augļus. Viņš zināja gluži labi, kāda dzīvinoša vērtība piemita šiem spēkiem un ka bez tiem viņš būtu vājāks un daudz vieglāk ievainojams. Vēl viens no dalailamas, — kā negodbijībā Asja dēvēja Bruno, — tūkstoš un vienas nakts pasakas karaļa Milindas uzdotajiem jautājumiem:

— Karalis Milinda jautā Nagasenam: «Kurš no abiem lielāks grēcinieks: vai tas, kas grēko, pats to nezinādams, vai tas, kas grēko apzinīgi?» — «Tas, kas grēko nezinādams. Jo no abiem, kas paņems rokās nokaitētu metāla stieni. . . kurš gan stiprāk apdedzināsies? Vai tas, kas zina, ka stienis nokaitēts, vai tas, kurš to nezina? Vairāk apdegs tas, kas nezina.

Īsts francūzis, Anetes dēls, prata atšķirt nokaitētu dzelzi. Un te nu Marka saprātam vajag izšķirties, kā pie tā ķerties un kā to izmantot. Ak vai tiem, kas «garā nabagi»! Tiem apsolīta debesu valstība. Bet debesu vārdā, mūsu glābiņa vārdā, lai jums liegta ieeja zemes valstībā! Vientiesība (citiem vārdiem sakot, muļķība) ir ļaunāka nekā noziegums, kategoriski paziņoja Asja. Slāvu gudrība, Indijas gudrība, Francijas gudrība, visas pasaules gudrības vienbalsīgi apgalvo: «Neesi muļķis! …» Tautu veselais saprāts nekur un nekad nesamierinās ar muļķību.

Ilgstošā cīņa, kuru Marks klusēdams viens pats izcīnīja pret saviem briesmoņiem, nestāstīdams neko pat pašiem tuvākajiem cilvēkiem, — kļuva vieglāka no vecākā biedra klātbūtnes vien, kurš saprata visu bez vārdiem un, glāstīdams šo nezvēru plīvojošās krēpes, savaldīja tos bez pātagas un jātnieka piešiem. Šā «es» saskaņa ar pasauli (tas vēl nav nekas!), šā «es» saskaņa ar sevi pašu, ko bija sasniedzis grāfs Bruno, it kā ar osmozes starpniecību iedarbojās uz Marka tirdīto dvēseli. Likās pat, ka viņš pēkšņi būtu atskārtis savu ciešanu un pašaizliedzības dziļo un remdinošo jēgu, saskatījis tajās nolīgto izpirkumu, lai atbrīvotu sevī tīro cilvēcīgumu.

Tīrais cilvēcīgums izpērk

Visus cilvēces noziegumus . . .[419]

Bruno bija pirmais, kas iepazīstināja viņu ar šīm brīnišķīgajām vārsmām un Veimāras «Ifigēniju», kura savaldītajam Orestam [420] no Mesīnas bija mīļākā māsa.

Un varas problēma, ar ko Marks ik mirkli sadūrās, — šī vara, ar ko cieši saistīta cīņa, no kuras nav brīva neviena darbība, arī tāda, kam nav ne mazākā tieksme pēc vardarbības, ka, piemēram, Gandija Satyagraha, nespēj no tās atbrīvoties (jo kas gan cits, ja ne vara, ir atteikšanās no jebkuras sadarbības, kas ir esamības pamatnoteikums, — šī pneimatiskā mašīna, kas izsūknē visu gaisu un liek nosmakt), šī cietsirdība, kuru daba kā ar kauna zīmogu uzspiedusi ikvienam mūsu žestam, ikvienam mūsu elpas vilcienam, ja mēs gribam dzīvot, — pat šī problēma tā vairs netirdīja Marka drudzī kaistošās plaušas, ļaujot tām vieglāk uzelpot vecākā biedra negaidītās iecietības un mierīgās ironijas dēļ. Grāfs Bruno runāja par dīvainajām idejām kalpot un just līdz savam tuvākajam, kuras bija guvis sniega putekļu viesulī Āzijas augstajā plakankalnē, un viņa smaids nepārprotami pauda, ka tik viegli viņu neizdosies piekrāpt. Cilvēka saprāts, kas visur ir tās labākās ziepes, ar ko nomazgāt rokas no dubļu un asins paliekām, bija pratis ierādīt noziegumam pienācīgu vietu līdzjūtībā, kuru sludināja dievticīgie vientuļnieki. Viņi bija iemācījušies sevi pārliecināt, ka slepkavība ir vienkāršs notikums garajā cilvēka atdzimšanas virknē un dažos gadījumos var iedarboties kā veselīgs šoks un stimuls, uzvedot šo cilvēku uz labāka ceļa. Tātad slepkavība ir tuvāko mīlestības akts, kas pasargājis ļaundari, lai tas neiestieg vēl dziļāk peklē, un devis tam iespēju izpirkt savus grēkus! . . .

Protams, Marks sašuta: viņš ārdījās dusmās uz visiem šiem «melnsvārčiem»! Grāfs Bruno tos aizstāvēja ar iecietību, kas ļaunāka par nopēlumu, jo viņa vārdi pauda (kas labi ieklausīsies — sadzirdēs!), ka starp noziegumu aiz līdzjūtības un parastajiem noziegumiem, kuri apjož godīgu cilvēku dzīvi, starpība tāda pati, kāda pastāv starp lielu naudas zīmi un to pašu naudas zīmi, kad tā samainīta sīknaudā. Sabiedrībā, kādu to cilvēks radījis, ir visai grūti iztikt bez sīknaudas — bez šās noziegumu sīknaudas, kuru dēvē par tiesu, kas patur sev tiesības rīkoties pēc sava prāta ar netaisna cilvēka dzīvību sabiedrības glābšanas labad (dievticīgie cilvēki pilnīgi sevis apmierināšanai būtu piebilduši: «Sodāmā glābiņam. . .»).

Grāfs Bruno noklusēja, ka pats jau no šās sabiedrības aizgājis. Taka, kuru norādīja tibetiešu biktstēvi, iet tālāk par šās «taisnīgās un tikumiskās darbības» stadiju; tā ved tieši uz viesnīcu ar izkārtni «Uzveiktā darbība». «Darbību» tur atstāj aiz sliekšņa un rod «esamību» — tīru kā sauli. Šo noslēpumu grāfs Bruno nevienam neizpauda, un tāpēc no viņa izplūda kalnu virsotņu atspīdums, dzīvinošs ikviena acīm. Tomēr viņš sargājās uzticēt Markam šā noslēpuma atslēgas: vēl nav pienākusi stunda jauneklim nobaudīt augli, kas izaudzēts viņpus darbības! Cilvēkam, kas vēl nav pārkāpis ūdens šķirtnes līniju, no kuras ceļš ved tikai lejā, pretī rietam, — šis auglis kļūs inde . . . Kāp vien augšā, mans draugs, kāp augšā un darbojies! Ceļa galā tevi gaida — esamība. Taču vispirms — darbību!

Grāfs Bruno nedomāja tā, kā domāja Žiljēns: «Kālab gan darboties? Kālab dzīvot? …» Ir divi cilvēces veidi (kā mēdz sacīt Francijā par tiesas ierēdņiem): «sēdošā» cilvēce un «stāvošā» cilvēce. Žiljēns visnotaļ piederēja, tāpat kā visa viņa kasta — kabineta zinātnieki, pie tiem, kuri dzīvo un mirst, nepacēluši sēžamvietu no krēsla. Un tomēr viņš tik tiešām bija varonīgi pūlējies, lai paceltu savu domu! Līdzīgi klintij Žiljēns ar savām vājajām rokām to iemeta darbības straumē. Taču velti tā satricināja vecās sabiedrības mūrus, — atsprāgdama atpakaļ, tā uzkrita virsū pašam metējam. Un, vakaros likdamies gulēt, saraucis pieri, viņš atkārtoja: — Ak dievs, cik smags slogs gan ir šī cilvēce! Jā, cilvēce ir. Golgātas krusts. Zem tā nastas pakrita dievs-cilvēks — un ne jau nu zem nožēlojamā koka krusta smaguma. Žiljēnu saviļņoja domas par pagātnes, tagadnes un nākotnes cilvēces dēmonisko neprātu, par ciešanām un netaisnību. Šis cilvēks ar plašo kultūru bija pārsātinājis to ar mūžīgo cilvēka māniju — bendes un upura apsēstību. Un vienam pašam nest šo krustu šķita drausmīgi grūti. Žiljēns bija pietiekami cēls, lai vēlētos uzvelt savu nastu uz cita pleciem. Vienīgi Anetes skatiens spēja izprast viņa mokas un tās atvieglot. Viņam trūka tā ērtā glābiņa, kāds bija Bruno rīcībā, kurš nometa cilvēces slogu žilbinošajā sapnī par kosmosa okeānu. Žiljēns joprojām palika piesaistīts sensenajam laukam, kur sadzīts cilvēku ganāmpulks, — zemei; viņš dalījās kopīgā liktenī. Viņš zināja tikai vienu ceļu uz atbrīvošanos — atmest visas ilūzijas, no kurām cilvēks dzīvo. Kopš tā laika, kad Žiljēna acis bija atdarījušās un viņš sarāvis saites ar reliģiju, viņa skatiens iesniedzās līdz pašiem nolieguma pamatiem (noliegumam nemaz nav pamatu!). Žiljēns pat neizprata nemirstības kristīgo ideju, kuras burvestības lokā bija nodzīvojis pusi mūža. Un, tā kā viņš labāk par citiem pazina kristīga cilvēka skatījumu un vīzijas, tad ar rūgtuma pilnu baudu raudzījās bērnišķīgajā alkatībā, kas par jebkuru cenu tiecas saglabāt mūžībā ātri pārejošās substances un formas. Un tikpat maz viņu bija apbūruši gara un sirds elki: zinātne, māksla un mīlestība. Pārāk skaidri Žiljēns redzēja to robežas un tvaikus, kas no tām cēlās augšup, — opija tvaikus. Žiljēns slēpa sevī dēmonu-postītāju, kura nežēlīgās ākstības pazina tikai viņš pats. Taču tās nomāca Žiljēna iedzimtā labsirdība, kas sargājās nokaut vārgo ticību un cerību, un izsalkušās, nevienam neatklātās alkas pēc maiguma, ko dzīve viņam bija laupījusi. Un beidzot atnāca šī draudzība, kuru Žiljēns vairāk nekā divdesmit gadu noklusēja un kurā nupat ieraudzīja sava mūža neatzīto jēgu: Anete. Viņš redzēja gluži labi, ka pa šīm durtiņām klusiem soļiem atgriežas ticība un cerība, atgriežas visas tās ilūzijas, kas aizgājušas no viņa pa citām durvīm. Žiljēns zināja gluži labi… Taču atteicās, apzinīgi atteicās. Viņš bija ar mieru pazemīgi pieņemt visu, tikai tad iegūtu to, kam var ticēt, ko var mīlēt un cienīt. Tik bezgalīgas ir šīs saprāta režģos sagūstītās dvēseles alkas dzīvot, ka tās laiž saknes zemē, lai uzsūktu zemes asinis.

*

Šī lielā, klusējošā mīla, kas sevi iemūrēja, nepaslīdēja garām Anetes garīgajam skatienam. Tā arī vairs nebūtu tik aizkustinoša, ja sāktu runāt. Tā sildīja kā starp mūriem iezadzies saules stars. Nabaga Žiljēns allaž slēpa no citiem sava pavarda siltumu. Viņš ielaida pie sevis vienīgi gaismu, saprāta gaismu, kas gan apgaismo, taču nesilda. Tomēr šis neizmantotais siltums lauzās cauri ķieģeļu mūriem, pret kuriem balstījās Anetes rokas, un viņa juta vecās, drebošās sirds apslāpēto siltumu. Cik daudz tajā maiguma un skumju! Cik Žiljēns viņai uzticīgs!

Anete savu mīlestību šajā laikā dalīja starp abiem vecajiem draugiem. Ja viņa būtu sekojusi vienīgi savai sirdsbalsij, tad noliektos pretī grāfam Bruno. Tas varētu Aneti vairāk apveltīt. Tomēr viņa spēja apveltīt dāsnāk Žiljēnu, un tādai sievietei kā Anete apveltīt citu ir visspēcīgākā nepieciešamība.

Protams, būtu brīnišķīgi ļaut sevi ieaijāt grāfa Kjarencas mirdzošajā, lielajā sapnī, smaidošajā gudrībā un glāsainajā sirsnībā. Ilgo gadu vientulīgajās cīņās nogurušai, ievainotai, iedragātai sievietes dvēselei liktos patīkami ļauties mierīga un uzticama biedra apsardzībai. Bet kā lai pretojas otra mēmajam aicinājumam (viņa vienīgā spēja to sadzirdēt), jaunības drauga aicinājumam, kurš vīrišķīgi pūlējies atbrīvoties no šaurās pasaulītes, kur bijis ieslēgts un tomēr saglabājis savu bezbailīgo gaišredzību, kaut arī zaudējis laimi! Pārāk vīlies un vientuļš, lai sasniegtu laimi pats saviem spēkiem, un pārāk lepns un lēnprātīgs, lai pēc šās laimes tiektos ar tās būtnes palīdzību, kura bija viņa vienīgā prieka un cerības nesēja, viņš klusēja pie tās sāniem, grūtsirdīgs un pateicīgs, ka tā viņu pacieš savā tuvumā un ierāda kaut pieticīgu vietiņu savu draugu vidū. Taču Anete saskatīja šās noslēgtās sirds dziļumos nomāktu, neatlaidīgu lūgumu, un viņu saviļņoja aizkustinošā neveiklība, ar kādu šīs rokas kautrējās stiepties viņai pretī.

Anete tobrīd atradās dvēseles mulsumā starp šiem abiem viņai vienlīdz dārgajiem vīriešiem. Viņu vecumā nevarēja būt ne domas par mīlestību (kāpēc gan ne?), bet vārds «draudzība» šķita pārāk šaurs jēdziens: jūtas lauzās laukā no tā ietvariem. Anete tomēr gribēja tās savaldīt. Viņa neatzina, ka viņai tiesības iziet ārpus šiem ietvariem. Anete mēģināja sev iegalvot, ka ir māte un vecmāmiņa, ka viņas dzīves aplis jau apritējis un viņa visnotaļ pieder savai ģimenei. Taču pati sarka, atzīdamās, ka dzīve turpina savu ceļu un viņas mūža aplis laikam tik drīz vis nenoslēgsies. Ģimene nespēja to noslēgt, un arī pati Anete radīja sev citu, neatkarīgu apli. Lai arī cik sirsnīgas jūtas loloja pret viņu bērni, tie veidoja ārpus viņas savu atsevišķu pasaulīti. Viņa tur gan bija gaidīta viešņa, tomēr viešņa atnāk un atkal aiziet. Anetei trūka pašai sava mājas pavarda. Anete aizliedza sev par to domāt. Taču paguruma stundās nespēja nomākt ilgas, kuras pati nosodīja vai izsmējīgi nopēla. Vai tad viņa tiešām nekad neiemācīsies kļūt veca? Nejaukākā muļķība, ko jaunieši visretāk mēdz piedot, ir — saglabāt zem sirmiem matiem divdesmitgadīgas pieri.

Anete centās ievirzīt nepiepildāmo sapņu enerģiju no sirds gultnes gara gultnē — darbības gara gultnē. Darbojās viņa drosmīgi. Tik drosmīgi, ka pat pārspēja abus draugus.

*

Šie divi vīrieši, Žiljēns un Bruno, abi tik vīrišķīgi un gaišredzīgi, savā darbībā negāja līdz galam. Iztēles jūsma gan spēja tos kādu stundu aizraut, varēja pamudināt uz dumpi, uz melu un patvaļas neatzīšanu. Un abi palika sirds dziļumos pretestības nesēji pret netaisnību un sociālās iekārtas bezjēdzību. Tomēr visbiežāk viņu pretestība noslēdzās pie apziņas sliekšņa. Tā pārkāpa to tikai brīžos, kad ienaidnieks ar varu ielauzās tās apcietinājumos. Un pat tad neatbildēja ar pretuzbrukumu uzbrukumam, bet gan aprobežojās ar to, ka nostatīja pretī ienaidniekam savu nesatricināmo «nē!» . . . Ich kann nicht anders.[421] Viņi nekā nedarīja, lai ar saviem līdzekļiem uztieptu pasaulei savu citādi! (anders).

Viņi piederēja pie vecās, dižās inteliģentu paaudzes, kuru darbīgums bija prātošanas sagandēts. Pat paši cēlākie tiecās piešķirt prātošanai privileģētu stāvokli, kas visai bieži bija vienkārši atdusa. Viņi domāja — un viss bija ar to pateikts, visa pasaule varēja tad kaut vai riņķa dejā griezties: viņi vēroja. Jo plašāks vērtās viņu lauks, jo smieklīgāka viņiem šķita šī riņķa dejiņa; zaudēt tās dēļ laiku nebija pūļu vērts. Žiljēns un Bruno, kuriem sirds līdzsvaroja saprātu un atšķirībā no savu slaveno garā radniecīgo kolēģu vairuma sirdsapziņa neatļāva vienaldzīgi noraudzīties ļaužu ciešanās un to juceklīgajās pūlēs, varēja uz brīdi ļaut sevi ieraut rotaļā, taču visai ātri izlauzās no tās ārā. Viņi atgriezās pie savas darbības. Žiljēns bija skaļi izkliedzis savu sauksmi niknajā vārdu pārmaiņā, ārpus šīs burzmas, un viņa nežēlīgais sarkasms joprojām šad un tad (lai atvieglotu savu sirdsapziņu) atklāja paraloģismu melīgumu, uz kuriem balstījās sabiedrība. Tomēr viņš pats nesekoja savu domu skarbajam lidojumam, turklāt šī doma drīzāk prata atklāt un iznīcināt ļaunprātīgu izmantošanu nekā to pārkārtot. Bruno, kuru daba bija apveltījusi ar spēcīgāku instinktu, ne reizi vien piedalījās sabiedriskās palīdzības darbībā un, palikdams uzticīgs savai izsmējīgajai dabai un sena normandieša lepno asiņu balsij, meta apspiedējiem sejā izaicinājumu. Bet tā vēl bija drīzāk prāta atriebība pār triumfējošo stulbumu. Viņš ne tik daudz tiecās pēc uzvaras (uzvara, sakāve — tās ir tikai pārejošas epizodes garā filmā), cik pēc tā, lai varētu smieties uzvarētāja deguna priekšā. Un viņa smiekli nekur nebūtu skanējuši gaišāk kā pie nāves soda staba šauteņu stobru priekšā. Viņš būtu sašutis, ja ļautu sevi aizraut varmācībai, savukārt atbildot ar varmācību. Viņam gan bija uzbrukušas īsas dusmu lēkmes, taču viņš pats tādēļ nopēla sevi. Bet Žiljēns pat nespēja par to sevi nopelt; viņa jūtu izplūdumi darīja ļaunu tikai viņam pašam; Žiljēns tos nomāca.

Abi apņēmīgi noraidīja varmācību, kad tā skāra tieši viņus. Pašam Bruno tā bija sava veida aristokrātiska augstprātība. Ar prātu viņš pieļāva varmācību — gan tikai tad, ja tā vērsās pret citiem. Un nebūt netiecās šiem citiem līdzināties. Abiem tā vien šķita, ka varmācība būtībā ir uzbrukums gara brīvībai; viņi nevēlējās būt līdzvainīgi šādā noziegumā. Tāpēc arī bija it laipni apsveikuši Tolstoja un Āzijas mācības, kas ieteica neatzīšanu bez varmācības. Ne jau nu tāpēc, ka viņu — eiropiešu kritiskais domāšanas veids viņus pārliecinātu par šās taktikas iedarbīgumu jebkurā dzīves gadījumā, bet, tā kā īstā cīņa viņiem noritēja gara novadā, svarīgākais likās — glābt šo garu. Salvavi animam meam . . , [422]

Markam sen jau tas viss likās nepietiekami! Pat ar tuvinieku dvēseles glābšanu viņš nesamierinājās, ja nespēja glābt arī viņu miesu. Šo nožēlojamo miesu, šo draņķi, šo viendienas dzīvi, par ko, nicīgi savilkuši lūpas, runāja šie ideālisti, kuriem pārāk vis par miesu nebija jāraizējas, jo tai bija nodrošināts viss nepieciešamais!… Nē! Vispirms gan miesu! Un sauksim to savā īstajā, slavenajā un apkaunojošajā vārda: vēderu… Daiļās dvēseles, niciniet to! .. . Izsalkušo vēderu, vēderu, kas rada dzīvību, vēderu, no kura cēlies Jesijas koks, — sakni… Barojiet to! .. . Uzvariet vispirms badu, nabadzību un sociālo postu… Dvēsele, ja tai patiks, uzplauks koka galotnē! … Es uzroku zemi koka pakājē, es to apmēsloju. No šiem trūdiem dzims dievs vai cilvēks-dievs . . . Ne Žiljēns, ne Bruno nebūtu pret to neko iebilduši. Bruno atcerējās maigā Indijas Asīzes Franciska [423] skarbos vārdus: Tukšiem vēderiem nav reliģijas! Un tiešām, Bruno pielāgoja visu savu dzīvi šim teicienam un bija atdevis gandrīz visu, kas vien tam piederēja, lai piepildītu tukšos vēderus.

Bet ar to arī aprobežojās Bruno līdzdalība sociālajā darbībā. Bruno netīkoja uzlikt par pienākumu sekot viņa piemēram. Un, ja arī viņš ar prātu pietiekami skaidri saskatīja to, ka kapitālistiskā apiešanas sistēma nenovēršami radīs eksploziju, viņš nedarīja nenieka, lai pasteidzinātu vai aizkavētu šo eksploziju. Bruno bija pārāk daudz noskatījies izlietajās asinīs un nevēlējās ar tām aptraipīt savas skaistās rokas. (Tām ne mazumu bija vajadzējis rakties sagruvušās pilsētas drupās un cilvēku nelabi smirdošajās paliekās. Viņa pirkstu gali joprojām bija saglabājuši pretīgo smaku …) Turklāt grāfs gluži labi saprata, ka neko vairs nespēj aizkavēt. Sociālā fatalitāte ir tikpat akla un neizbēgama kā terremoti[424]. Šī pārāk skaidrā likteņa nenovēršamības sajūta, šī pārmērīgā pieredze apgrūtina pat garā visbrīvāko un vīrišķīgāko inteliģentu rīcību. Viņus var pielīdzināt skatītājiem, kas jau priekšlaikus iepazinušies ar izrādāmo lugu: tā risinās bez viņu līdzdalības, un, kamēr aktieri nopūlas ar darbības sarežģīšanu, skatītāji jau pārdzīvo tās atrisinājumu.

Marks vēl atradās darbības sarežģīšanas stadijā, un darbības zaļie dzinumi iekveldēja jaunekli vairāk nekā augļi. Viņam šķita tīkamākas Asjas rokas, kas nebaiļojās aptraipīt nagus, nekā pārāk baltās Bruno rokas. Viss, ko Marks vēlējās no saviem vecākajiem, bija uzzināt, vai viņš iet pa īsto ceļu — pa dižā Likteņa galveno ceļu. Un to nu viņi tieši varēja Markam pateikt un arī pateica: Via Sacra[425]. . . Tas ir leģionu lielceļš — taisns un pareizs ceļš. Tas ved pie mērķa — cauri kaujām. Un abi pieaugušie, Žiljēns un Bruno, vienis prātis centās neiedragāt jaunā kaujinieka dvēseles un kāju stiprumu. Tas bija viņa ceļš. Viņa likums.

Un, lai kā Marks nopūlējās, viņš tomēr piederēja arī pie inteliģentu kastas; viņam piemita tās garīgās intereses, kaislā dziņa pēc loģiskuma un izredzēto lepnums, kas simtkārt un veltīgi tika nonievāts. Tomēr pēdējo gadu dzīves pieredze bija jauneklim uzskatāmi pierādījusi, ka uz tiem paļauties nevar. Ne jau tāpēc, ka tie neprata pārvērst domu darbībā. To vidū netrūka arī tādu, kuri tikpat labi kā Marks pats pārredzēja stāvokli. Viņi pat zināja, kas jādara. Taču, kad vajadzēja darboties, ne mazo pirkstiņu nepakustināja. Vieni tāpēc, ka ar slīpētu un bailīgu franču ierēdņu iedzimtu piesardzību vairījās no visa, kas varētu iztraucēt viņu mieru, viņu miegaino skrējienu (mierīgiem riksīšiem) pretī augstiem amatiem un algām (tiem, kas bija uzkāpuši visaugstāk, vairs nebija nekādas intereses kustēties). Citi tāpēc, ka vairāk vai mazāk neapzinīgi baidījās no jebkura satricinājuma: viņi, sliktākajā gadījumā, būtu kaut kā

atkāpušies no saviem ierastajiem kārtīgu pilsoņu paradumiem un pacietuši citu, atšķirīgu kārtību, taču nespēja paciest domu par pārvākšanos, kad ciestu viņu mēbeles un papīri. Revolūcija tiem liktos pa prātam simt gadu vēlāk, kad viss būtu nokārtojies. Bet kā lai tomēr piespiež sevi mainīt māju, ja zināms, ka vecā būda nolemta nojaukšanai? Daudzi no viņiem par to jau bija skaidrībā. Taču, gribēdami padzīt nepatīkamo ainu par neizbēgamo mantu krāvēju rupjo kāju un nelaipno roku ielaušanos mājā, nodomāja:

«Ko tur! Mūsu laikam pietiks!». ..Mūžīgais un bailīgais piedziedājums, ko vilka pat tās partijas, kuras teorijā sagatavoja augsni revolūcijai, — sociālisti, sīkpilsoņu reformatori…

«Rīt! Rīt! Taisiet revolūciju rīt, kad mēs, vecākie, vairs nebūsim…»

Un vai gan tas nebija pēdējais trieciens, vēl viens lieks inteliģences iedzimtā nespēka pierādījums, ja šie abi vecākie, kuru neatkarība, nesavtīgums un briesmu nicināšana Markam patika un ko viņš cienīja, — ja Žiljēns un Bruno nekā neuzsāka, negribēja neko uzsākt, lai piebiedrotos kopīgai nepieciešamai darbībai! Tikai domāt. Dažreiz runāt. Nepieciešamības gadījumā, ja abiem jautāja, kāds ir viņu ieskats, viņi izteica savas domas rakstiski un izklāstīja tās ļoti skaidri. Taču sargājās savus uzskatus uzspiest citiem, pat ja vajadzētu glābt tos, kuri viņiem bija jāsavalda. Sociālā darbība bija smaga no važām, kuras viņi nevēlējās nedz paši nēsāt, nedz likt tās nēsāt kādam citam. Šie brīvie gari bija atradinājušies no visvienkāršākajām prasībām, kādas uzstāda zemkopim. Lai augtu labība, vispirms jāuzar plēsums, jānovāc akmeņi, jānodedzina meža biezoknis un tad jauzgulstas spēcīgi uz arkla un jāizdzen taisna, gara un dziļa vaga. Te nepietiek ar sējēja majestātisko mājienu vien[427] … Te jāpakļauj, jāpakļauj spītīgā zeme, jāpakļauj ar varu vērši, kas līdz nāvei pārguruši zem jūga, jāpakļauj ar varu savi muskuļi, jāpakļauj sava sirds! …

*

Vispirms Marks sāka rūpīgi izsijāt vecāko skaistās runas, — es te domāju vienīgi tos, kas ar savu dzīves veidu iedvesa viņam cieņu, par kuru jauneklis bija drošs, ka tas viņu nevils.

Pirmais likums: pārāk nepaļauties uz lielajiem principiem, «kategoriskajiem imperatīviem», kas derīgi visos laikos un visās vietās, uz abstraktām, cēlam, neapstrīdamām un mūžīgām patiesībām. Tās piemērojamas it visam. Un nav piemērojamas nekam. Pasaulē, kas pakļauta mūžīgām izmaiņām, nemainīga patiesība ir meli vai vēl ļaunāk: kārtīgiem ļaudīm, kuri nav spējīgi atšķirt melus no patiesības, tā ir nekas.

Patiesa ir vienīgi īstenība, un pirmais godīguma likums ir šo īstenību precīzi novērot un no tās secināt savus likumus — atklātus, drosmīgus, derīgus gan tiesāšanai, gan darbībai, nevis kaut kam vienam atsevišķi! Un ne jau nu rītdienai, ne jau nu visiem laikiem, bet pašreizējam laikam, tagadējam mirklim mūsu zemes virsū, uz kuras viena mana kāja stingri balstās, kamēr otra, ejot pacelta, tūdaļ atradīs jaunu atbalsta punktu.

«… Es redzu zemi. Redzu cilvēces šodienu, šo patieso ekspluatācijas un asinspirts pasauli, kuru buržuāzijas nobarotie atgremotāji, ganīdamies uz vecā, panīkušā lauka, atstājuši lielo, plēsīgo putnu varā. Redzu šo zemi, pamestu inteliģences dresēto zvēru un preses suņu varā, kuru vilna noberzusies no pastāvīgas kakla siksnas valkāšanas. Es redzu, kā nesenā kara izraisītajos verdzības gados un juku laikā, kāds tam sekoja, mūsu acu priekšā norisinās tik satriecoša un pārmērīga pasaules aplaupīšana, ka pat nekrietnie conquistadores, no kuriem gandrīz neviens nepaceļas virs negodīgās viduvējības līmeņa, apmulsa par savu uzvaru un nebija spējīgi to izmantot. Šais dažos gados viņi neprata neko vairāk kā vien satricināt pasaules ekonomiku, kuras kompasa adata šaudās kā neprātīga, sakrāt abos izpostītajos kontinentos zelta un bagātību kalnus, ne tikai nederīgus, bet vēl ļaunāk nekā nederīgus — postošus. Redzu karu, it visur karus, viens vēl gatavojas, otrs jau notiek aiz Ženēvas ļaunu vēstījošās komēdijas maskas, kuru sauc par Tautu Savienību. Redzu zem apkaunojošā atbruņošanās farsa apslēptus kara budžetus, kuri pieauguši drausmīgā veidā pat tām tautām, kas noasiņojušas, taču neatvēl pat ne desmito daļu no pāri palikušajiem nožēlojamiem ienākumiem savas mājas uzturēšanai, sabiedriskajiem darbiem, bezdarbnieku maizei un tautas izglītībai. Viss, kas ceļ ļaužu dzīvi, visas to asinis kalpo sagraušanai, saplūst lielgabalos! . . . Redzu it visur dzīves vērtību iznīcināšanu, — zemēs, kur miljoniem cilvēku mirst badā, sadedzina labību…» (Un šī doma, kas Markā rada bezcerīgu sašutumu, tikko skar tūkstošiem labsirdīgu cilvēku, kuri ir pārāk patmīlīgi un nejūtīgi, lai uzstātu pret to, kas tieši nenobrāž viņu dārgo ādu.) «Redzu it visur darbā laisto vai rezervē turēto fašismu, lai aizsargātu šo netaisno kārtību. Redzu šausminošo pasaules netikumību, kura robežojas vienīgi varbūt ar tās noziedzīgo neprātu.»

Un te vainojamas ne tikai atsevišķas personas vai daži nogrupējumi, ne tikai dūres vai finansu pasaules fašisms, kas būtu samērā viegli apvaldāms. Tas viss nesagraujami saistīts ar deģenerējušās buržuāzijas kapitālistisko režīmu. Tajā kā parazīti aitas vilnā iespiežas it visi noziegumi, — ne tikai šāsdienas, bet arī rītdienas, — kas nosaka cits citu. Vadītāji un peļņas guvēji reizē arī paši pakļauti savai sistēmai; vergturi ir vienlaikus arī vergi; viņi nespēj izvilkt galvu ārā no darījumu siekstas. Viss ir darījumi, viss, kas tur viņus verdzībā, un viss, kas viņu pašu verdzībā kļūst par noziegumu. Jo, kad darījumi neveicas, šo darījumu kungiem un kalpiem nav citas izejas kā vien dzīves vērtību iznīcināšana, ražošanas spēku iznīcināšana, kuri viņus bremzē, visu sabiedrības ražošanas līdzekļu sagraušana, proletāriešu darba masas paverdzināšana ar dažāda veida fašismiem un karu. Kari, karš, — no visiem darījumiem pats milzīgākais un tīkamākais ir karš; no šā biznesa aumaļām šļācas zelts, aumaļām šļācas asinis, un tas viss — magnātiem, fabrikantiem, tirgotājiem, metalurģisko un ķīmisko rūpniecību, monopolu un trestu karaļiem, kuri uzkrājuši milzīgus dažādu preču krājumus, labību, kokvilnu; no šiem darījumiem šļāktin šļācas dividendes un kuponi buržuāzijai un tās «akcijām» (vienīgā akcija, vienīgā darbība, ar kādu tagad dižojas 89. gada dižo buržuā dēli!). Sulas paliekas nokļūst izbadējušos skribentu un uzpērkamo ideologu rīklē, kuri allaž ir gatavi kalpot tam, kas samaksā! …

Karš, tirdzniecība, bandītisms

Ir trīsvienīgi. Šķirt tos nevar.[428]

"Šai trīsvienībai ir vārds: kapitālisms. Nav citas alternatīvas kā vien iznīcināt to vai pieņemt! Ženēvas pacifisms ir patiesā miera nodevējs. Tā īstais mērķis un darbība ir apmāt kūtrās tautas, lai tās nodotu. Patiesais miers vēlas, lai vispirms tiktu novākti pie malas karakungi. Tos novāks vienīgi pēc triecienuzbrukuma viņu Bastīlijai. Krievijas cietokšņi jau ir sagrauti. Kad grūs mūsējie? Vai mēs esam uz to sagatavojušies?

Visā zemeslodē darbaļaužu masas, kas ir vairāk pieredzes bagātas nekā pārējā tauta, kurn un uztraucas, taču to draudi vēl nav organizēti. Pārāk daudz tajās ir nevienprātības, ko prasmīgi izmanto ienaidnieki, lai to enerģiju padarītu neiedarbīgu: partiju nesaudzīgais naids, kuras atsaucas uz vieniem un tiem pašiem sociālistiskajiem principiem un tāpat kā talmuda izskaidrotāji aizvainojošā veidā nostāda pretī sava teksta iztulkojumu kaimiņa iztulkojumam un savu taktiku viņa taktikai; liekulīgie, aizdomu pilnie, aprobežotie līderi cenšas uzturēt šīs šķelšanās, kas ļauj viņiem turpināt izdevīgo revolūcijas antrepenieru lomu, neriskējot, ka tā varētu notikt viņu dzīves laikā. Un nāves rūpnīcu un kapitālistiskās apspiešanas pavēlniekiem nesagādā nekādas grūtības ievilināt savos tīklos pat proletāriešu masas: vajag tikai bezdarba laikā, kad miljoniem strādnieku visā Eiropā tiek atlaisti, atvērt viņiem durvis jaunās fabrikās gan kara materiālu, gan rūpniecības preču, gan ķīmisko produktu ražošanai, turklāt ķīmiskos produktus var izlietot gan šā, gan citādi. Pat tie strādnieki, kas noskaņoti visvairāk revolucionāri, drāžas uz turieni un kaut kādas mežonīgas ironijas dēļ; palīdz kalt nāvi kas nomēzīs no zemes virsas citu tautību brāļus vai arī prettriecienā vērsīsies pret viņiem pašiem, un viņi sajutīs šo mašīnu saindēto elpu, kuras to saimnieki bez sirdsapziņas pārmetumiem pārdod ienaidniekam. Un buržuāzija, kam skaidra šo pārlieku nodevīgo darījumu jēga, diezin vai maz par to ir sašutusi. Kad šādu darījumu rezultātā naudas skapjos ieplūst miljoniem zelta, neviens neuztraucas par miljonu izlietajām asinīm, un metalurģisko rūpnīcu īpašnieki ar vāciskiem vārdiem, kuri vada Francijas likteņus un ir vainīgi pasaules mēroga slepkavībās, kļuvuši par Francijas slavu! … Noli tangere[429] tos! Taču strādnieki nevis tos nožņaudz, bet gan pieņem no šo augsti godājamo bandītu rokām brāļu asinīs iejauto maizi. Un saka:

«Ko tad jūs īsti gribat? Ēst vajag. Mēs neesam nekādi varoņi.»

Neesat? Kaut vai tā! Mēs neesam varoņi — ne tu, ne es. Taču cilvēks kļūst par varoni, ja to grib, — ja vajag! Un tā vajag. Ir tikai viena izvēle starp divām nāvēm. Vai nu mirt paverdzinātam un aptraipītam, vai arī mirt brīvam un atriebtam! Mirt, lai varētu dzīvot tie, kas nāks rīt, kas būs atbrīvoti! … Šādu piemēru mums devušas revolūcijas falangas, nesdamas upurus Padomju Savienības cīņās. Lai sekotu šim piemēram, nedrīkst paļauties ne uz buržuāziskajām šķirām Austrumos, ne arī uz to izslavētajiem inteliģentiem, šiem vakardienas inteliģentiem, tādēļ raidīsim uzsaukumu tiem, kuri ir rītdienas cilvēki, tiem, kuri neatsaucas uz savām inteliģences priekšrocībām, lai izvairītos no atbildības un no riska, kas saistīts ar darbību, tiem, kuri nenoliegs savu brālību ar strādnieku proletariātu! Tāpat kā trešā kārta 1789. gadā, arī ceturtā kārta, kas nebija nekas, grib būt viss. Un tāda tā arī būs! Nekas nav iespējams bez strādnieku šķiras organizētās enerģijas. Uz viņu pleciem un pierēm — prāts un spēks, uz viņu uzupurēšanās gribas dibinās pasaules dzīve un liktenis. Un vispirms šiem miljoniem jāprot vienā vienīgā nelokāmā apņēmībā kliegt «Nē!», kas sadragās nāvējošo kārtību un salauzīs ceļgalus slepkavnieciskajām varām! Lai uz imperiālistisko karu draudiem atbilde ir streiks un sacelšanās! Dzelzs apstrādāšanas rūpnīcu streiki. Fabriku streiki. Satiksmes līdzekļu streiki. Darbs nokrata no pleciem nastu un saka:

«Nē! Jūs, kas tīkojat man pavēlēt, pamēģiniet jel iztikt bez manis! Bez manis jūs pat vienu dienu nespēsit pastāvēt. Tāpat kā zināmas sugas parazītiskas skudras, arī jūs neesat pat spējīgi sakošļāt barību un rijiet tikai to, ko, darbs jums izspļāvis. Padodieties! Ieņemiet savu vietu ierindā! Un strādādami atkarojiet sev tiesības ēst! …»

Mūsu dienās tikai viens ir svēts — Darbs. Viss pārējais — ticība un kultūra, skaidrais saprāts, sociālā iekārta — viss jāpārkārto pašos pamatos un jāuzceļ uz organizēta darba nesatricināmiem balstiem. Taču šāda organizācija pašā cīņas kaismē prasa Herkulesa spēkus . .. «Bet es neesmu Herkuless, kur nu!» domā Marks, ar nožēlu lūkodamies uz savām vājajām rokām. «Tomēr es darīšu visu, ko varēšu. Atdošu visu, kas man ir, savu dzīvi un vēl vairāk — savu nāvi, un, ja būs vajadzīgs, visas savas uzupurēšanās spējas. Ja tikai viens tūkstotis cilvēku visā pasaulē — ne vairāk! — tikpat kaisli alktu pēc darbības kā es, tad būtu pietiekami, lai mūsu kodolam pievienotos bezveida masa un mēs pārstatītu kalnus …»

*

Tātad Marks bija izlēmis: ziedoties dižam mērķim, sagatavoties nākamajām sociālajām cīņām, sakopojot visus rīcībā esošos spēkus, kādi vien spētu kalpot šīm cīņām, un nekavējoties piedalīties šās cīņas organizēšanā.

Tas tieši arī bija pats grūtākais. Jaunam inteliģentam, tādam kā Markam, bija grūti atrast savu īsto vietu strādnieku pasaules vidē, kur tas nebija iesakņojies, tāpat ari viduvējo politikāņu rindās, kuru skaļā demagoģija, aizmirsusi runāt, neklausījās neko citu kā vien savu bļaustīšanos un nebūt neuzskatīja par vajadzīgu domāt. Tādēļ bija nepieciešams, lai Rietumu proletariātu būtu veidojusi revolucionārās partijas skarbā disciplīna, tādas partijas, kura, tāpat kā Krievijā, pusgadsimtu pakļāvusies izsludināšanai ārpus likuma, nāves sodiem pakarot, lai tai būtu asiņaina pieredze kaujās, kas simtiem reižu nav izdevušās un simtiem reižu atsāktas no jauna, lai tā pārdzīvotu trimdas gadus, pārdomu gadus. Parīzes Komūna bija tikai sārts, Tas aprija visu bez izvēles, neatstājot neko citu kā vien sarkanu atblāzmu debesīs un dūmus. Franču strādnieki vēl nebija ieguvuši sociālo cīņu pieredzi, kādas tiem drīzumā būs jāizvērš. Un šo pieredzi, bez šaubām, viņi neiegūs par vienas sakāves cenu vien, tāpat kā revolucionārā Krievija pirms tūkstoš deviņi simti piektā gada. Ar to būtisko starpību, ka tagad pastāvēja Padomju Sociālistisko Republiku Savienība kā piemērs un kā balsts. Vajadzēja iet pie Maskavas stratēģiem skolā, tomēr pārzinot savas paša zemes iespējas, tās garīgās prasības, ievērojot tās revolūcijas veco partiju — šo pagājušo kara veterānu — neatlaidīgos mēģinājumus un tās jaunās arodbiedrības. Marks no šā brīža sāka ar to nodarboties. Pagaidām viņš bija tikai skolnieks: Tomēr Marks centās atgūt zaudēto laiku. Viņam vajadzēja būt gatavībā tai dienai, kad notiks visu darbības spēku uzskaite.

Žiljēns un Bruno vēroja viņa rīcību. Viņi noprata Marka nodomus. Un neuzsāka neko, lai jaunekli no tiem novirzītu. Viņi bija pietiekami brīvdomīgi, lai izprastu un atzītu Marka nodomus, kurš bija izsalcis pēc darbības un neatzina kompromisus. Taču viņiem pašiem nebija nekādas vēlēšanās sekot jaunekļa priekšzīmei. Tāds nu reiz bija šās kaut ari vispatiesākās inteliģentu paaudzes neizārstējamais netikums. Viņi pārāk labi redzēja tālumā, lai redzētu labi tuvumā. Viens saskatīja, lai arī kādi būtu aktieri, traģisku atrisinājumu — asinīm noplūdušu Edipu [430] ar izdurtām acīm. Otrs saskatīja tikai spēli: traģisku vai komisku masku, kas slēpa tā paša Dionisa seju ar panteras acīm, dzīves sapņa pieri, ko vainago vīnogulāju zari. Lai arī dažbrīd viņus aizrāva spēle, viņiem labāk patika noskatīties tajā, ērti sēžot. Velti Marks skaitās, nopūlēdamies viņus piecelt no sēdekļa. Visi tā mēģinājumi sabruka, redzot abu sirsnīgos un atzinīgos skatienus, kuriem Marks bija dzīva izrāde. Ja viņam vismaz būtu lemts cīnīties ar tiem! Bet kur nu! Šķita, tie saka:

«Ej, manu puisēn! Tu esi uz sava īstā ceļa. Ej vien pa to! . . .»

Taču paši palika nomaļus. Viņi minēja Markam argumentus, lai jauneklis darbojas saskaņā ar savu, nevis viņu likumu. Viņi palīdzēja pat atrisināt pēc Marka, nevis savas izpratnes vienu otru sarežģītu problēmu, kā, piemēram, jautājumu par varmācību. Jaunekli pārņēma sašutums, redzot, cik abi iecietīgi sniedz atbalstu, negribēdami paši viņu pavadīt šajā ceļā. Un Marks reiz grāfam Bruno īgni pateica:

— Es vairs nevaru ciest jūsu augstprātīgumu, ar kādu jūs izturaties pret visu, ko vien daru vai gribu darīt.

— Es nebūt neizturos augstprātīgi, manu mīļo puisēn. Es saku jums: «Bravo!»

— Kāpēc gan ne bis? Jūs man to uzsaucat kā akrobātam, kas cirka nāk izpildīt savu numuru.

Bruno sāka skaļi smieties un attrauca:

— Savējo esmu jau izpildījis.

Marks aizkustināts satvēra viņa roku:

— Tiesa! Piedodiet! Jums ir savs smags pienākums. Bet, ja manējais ir pareizs, ja atzīstat to par labu, — kāpēc gan negribat piedalīties tajā pats?

— Esmu rezervē, bet jūs esat aktīvajā karadienestā. Ikvienam sava kārta!

— Kaujā nepieciešams ikviens kaujinieks, — iebilda Marks.,

— Jūsu kauja, — atteica Bruno, — ir tikai epizode lielajā cīņā. Jūs turat tikai vienu no tās flangiem. Neraizējieties par pārējo armiju! Ikviens korpuss saņēmis savu uzdevumu. Pildiet jūs savējo! Dodieties uz priekšu!

— Bet kur ir pulkvedis? — jautāja Marks.

— Priekšgalā, — atbildēja Bruno, — tāpat kā reiz uz Arkolas tilta. Panāciet viņu!

— Un jūs pametīsiet mūs uz ļodzīgā tilta un nesekosiet mums?

— Kas zina? — atteica Bruno ar parasto smalko smaidu. — Varbūt jūs mūs atradīsiet otrajā krastā.

*

Jā, šeit arī ietvērās viss noslēpums: kategoriski atteikdamies piedalīties aktīvos karagājienos, Bruno, tāpat kā Žiljēns, nekad nepalika nošķīrušies kaut kur aizmugurē, armijas vezumniekos. Šiem abiem tik dažādajiem cilvēkiem — Demokritam [431] un Heraklitam [432] , kādus tos tēlo leģenda, — piemita viena kopēja īpašība: pa dažādiem ceļiem izvairījušies no darbības mūriem, kas ieskauj un sargā cilvēka galvaspilsētu, abi kā sargi stāvēja postenī priekšējās pozīcijās it visur, kur vien izraisījās bīstamākās cīņas. Un no saviem novērošanas punktiem, kas nebūt neatradās aizsegā, bet gan abu nometņu krustugunīs, viņi nekad nepagura pētīt esamību tās kustībā; viņu nemaldīgā un pieredzes bagātā zinātkāre prata noteikt slīpuma leņķi, taču saprāts priekšlaikus nosprauda straumes gultni. Tāds nu reiz ir mūsu — Rietumu dvēseles raksturs, kas, lai gan spēj atrast durtiņas, pa kurām iespējams aizbēgt sapnī vai pat nebūtībā, taču prot šaubīties par visu, pat par savas darbības iemesliem, spēj ticēt vai neticēt, vienalga, — tik un tā Rietumu dvēsele soļo, vienmēr soļo… E pur si muove.. , [433] tā liedz sev meklēt tik vieglu patvērumu kā nekustīgums, šaubas vai ticību dāvājoša grūtsirdība vai bauda. Ne vien uz sava Ko gan es zinu, bet arī uz sava Ticu jājot, — līdzīgi Rosinantei vai Sančo ēzelim, — Rietumu dvēsele nenogurdināmi kustas. Un šī nemitīgā kustība saliedējas ar pasauļu gaitu mūžīgajā pulksteņtaisītāja darbnīcā. Iet nozīmē — vai nu to vēlas, vai ne — just ticību. Un tā ir ticība, kas tikpat vērta kā ticība lūgšanas iedarbīgumam. Lūgšana ir ceļš, kas ved pie augstākas būtnes. Bet pati šī būtne lauž ceļu kustībai. Tikai kustības dēļ būtne iezīmē savu trajektoriju uz nakts melnās tāfeles.

Un šīs neuzvaramās ticības dēļ dzīvei kustībā Bruno un Žiljēnam, nepiederot un nevēloties piederēt nevienai partijai, nenovēršami bija jāsadarbojas ar Marka partiju. Šie abi vīri ar savām pieredzējušām acīm kā ar rentgena stariem prata saskatīt, kur cilvēces milzīgajā ķermenī atrodas dzīvība un kur — nāve. Un viņu nemaldīgais saprāts izvēlējās: tur, kur ir dzīvība, ir arī tēvzeme. Viņi atklāja to pie visiem tiem — atsevišķiem cilvēkiem vai tautām, — kuri vecās pasaules traģiskajā formulā Mirsti un topi! nostājās lielo pārgrozību pusē — jaunās zinātnes, jaunās morāles, jaunās sabiedrības pionieru pusē, visu to pusē, kas sarauj aizspriedumu un ļaunprātīgas izmantošanas jostu («Vai atlaiž to par vienu vai divām cilpām vaļīgāk,» kā Bruno mēdza ironiski piebilst).

Bērns aug, tam nepieciešams cita lieluma ģērbs. Pasaule — karu un vispārējo revolūciju gadsimta bērns — atrāva visus āķus, noplēsa visus apvalkus, samīdīja kājām dievus, likumus, robežas, kas vēl līdz šai stundai bija tai pēc mēra. Un vai gan, pieceldamās visā augumā, tās neatsitās ar pieri pret senās saules sistēmas griestiem, tos izdauzīdama, vai gan neizbāza galvu cauri Piena Ceļa zvaigžņu miriādēm, vai gan neuztvēra ar aci kā medūzas jūras dzīlēs veseliem klēpjiem citas pasaules, astainas komētas, lielo, spirālveida miglāju sēklu pilienus? Un vai gan šādu prātu varētu samulsināt sabiedrības satricinājuma aina, tarana triecieni, kas uz visas zemeslodes grauj veco pilsētu ierastos balstus? Pat Žiljēns, šis sīkpilsonis, kuru uzaudzinājušas klasiskās un katoliskās Francijas tradīcijas, pat Bruno, šis Sicīlijas muižnieks, kas savu bārdu iesmaržojis ar grieķu-latīņu kultūru, nemeklēja nākotnē pagātni, bet gan pagātnē nākotnes iedīgļus un to dzimstošo Herkulesu, kurš jau šūpulī žņaudz indīgās čūskas. Viņi neraudzījās nenovīdīgi uz pieaugušo spēkavīru, kas ar bozi attīra savas skitu stepes. Viņus interesēja krievu revolūcijas veikumi, un viņi tiem sekoja ar patiku, gan ne bez kritikas, taču kritizēja tos kā veci draugi, kuri nožēlo, ka nespēj paši ne tikvien piedalīties šajos darbos, bet pat to jaunos maldos, — it visā, kas rada jaunu patiesību, jaunu dzīvi. Un, juzdams šo nožēlu, Marks priecājās, ka ir jauns un spēj ieiet šai apsolītajā zemē, pie kuras sliekšņa viņi palika stāvam. Tā bija Markam nekad neizbaudīta sajūta. Līdz šim viņš nekad pienācīgi nenovērtēja savu laimi: apsolītā zeme un jaunība Markam šķita nolādēta zeme. Kad viņam kāds no vecākiem cilvēkiem mēdza sacīt: «Esat gan jūs laimes luteklītis, jums tikai divdesmit gadu!» — Markam gribējās iecirst runātājam pļauku; viņš saklausīja šajos vārdos cietsirdīgu zobošanos … Vai arī nodomāja — kādi gan tie idioti! Bet šie divi cilvēki pārlieku bagātīgi bija samaksājuši savu dzīves grūtību rēķinu, un, ja viņi nožēlo, ka nav vairs ko dot, tad viņiem ir tiesības tā runāt! Un viņam nav tiesību īgni novērsties no galda pašā maltītes sākumā.

Arī Asja nenovērsās īgni, tikai nespētu paskaidrot, kāpēc; viņas spēcīgie zobi sakošļāja visu — labu vai sliktu; viņas izsalkums pēc dzīves un darbības neraizējās par iemesliem. Taču Marks būtu visai pateicīgs, ja viņam minētu šos iemeslus, jo viņa saprāts bija tikpat varens motors, cik instinkts, un šo motoru vajadzēja barot. Lai arī cik izbadējies Marks jutās pēc darbības, lai arī cik zemu vērtēja savu dzīvību, — kāds spēks gan bija darbībai un kāda laime sev iegalvot, ka šī pasaule, tagadējā pasaule, ir šādas veltes vērta, šāda upura cienīga! Ar to arī izskaidrojams, ka Bruno, it kā atsaukdamies uz jaunekļa slepenajām vēlmēm, garām ejot izvirzīja viņam vajadzīgos argumentus, runādams ar Žiljēnu par dižo laikmetu. Kādu? Mūsējo! To, kurš liek mums vaiga sviedros pūlēties, to, kurš pārveido mūs un kuru radām, ceļam mēs, vienkāršie mūrnieki, gigantiskā plāna pildītāji. Būvlaukuma juceklī, kas novārdzina miljoniem upurēto strādnieku mūžu, mēs nepamanām tāpat kā faraonu laikos, kā aug piramīda: gara ikdienas varoņdarbi, brīnumainie atklājumi un zinātnes iekarojumi, reliģiozās un revolucionārās dvēseles atblāzmojumi, seno, zārkos guldīto rasu atdzimšana, — Indijas un Ķīnas, — un dižo vadoņu, tādu kā Sun-Jat-Sens, Gandijs un Ļeņins, rašanās, kuros iemiesota varonīgo tautu apziņa.

No tuvības ar abiem draugiem Marks smēlās dziļu remdinājumu un nesatricināmu mieru. Bruno ar kaut kādas osmozes palīdzību iedvesa savu kustībā esošās esamības izpratni (kuru Marks vēl nebija paguvis pārbaudīt mēģinājumos) un savu ticību pasaules progresīvajai gaitai, kas cauri nerimtīgām sadursmēm ved pretī vienotībai. Markam bija tāda sajūta, ka aiz haosa aizkara pastāv mūžīga saskaņa, tāla sfēru mūzika, kurās iznīdētas visas pretrunas. Marks uztvēra šās mūzikas atbalsi. Un tās pietika, lai nenogrimtu tumsā, par spīti visam, kas atgadītos. Armija varēja mesties kaujā. Tās aizmugure bija droša.

*

Bet tās priekšpulki? Frontes līnija? Pats par sevi saprotams, ka burzmā Markam nebija laika atrisināt visas savas domu pretrunas. Darbībai nebija laika gaidīt. Darbība satver visu cilvēku. Un, reiz tā viņu satvērusi, nav vairs iespējams atbrīvoties! Nav iespējams sev neko pietaupīt! Ik kustību nosaka saprāts. Rīcība prasa visus domas spēkus, kad cilvēks stāv ienaidniekam pretī. Kas atrauj sev no tās kaut vai krislīti, riskē ar savu dzīvību, riskē ar daudz ko vairāk: riskē iegrūst postā savu partiju un lielo uzdevumu … Tātad steidzieties ātrāk domāt, iekams nav dots uzbrukuma signāls! … Esmuβ sein.. . [434] lai notiek tas, kam jānotiek. Un nekas nevar notikt bez mūsu roku palīdzības. Tam jābūt ir tas pats, kas Mantādam jābūt. Liktenis esam mēs!

Tātad liktenis tagad var piepildīties (tas, kas domā, to zina, un te nelīdz nekāda izvairīšanās) vienīgi tajā gadījumā, ja sāks plosīties stihiskie spēki, ja vilnis uzšalks no dzīlēm un bangas visu noskalos. Markam nav atļauts to nezināt; viņš redz, viņš paredz — it kā pats jau būtu piedalījies sadursmēs — gan sociālo cīņu nežēlību kuras gatavojas, kuras jau risinās vienā Eiropas daļā, gan Āzijas nacionālismu šausmīgos draudus, kuri neapvaldīti un apskurbuši atriebības kārē un kuru dūre pacelta pār Eiropu. Marks ar kaistošo roku jau skar šo dūri, šos nagus, šo draudīgi vareno ēru, kurā pasaule ieies, kad atvērsies revolūcijas slūžas. Kā bez bailēm lai par to izšķiras? Bruno rāmi noraugās šais ciklonos, tāpēc, ka saskata Nepieciešamības fāzi, kas virza pasaules, un tāpēc ka viņa gars samierinās ar noraudzīšanos vien. Turpretī Marks uzņēmies kopējo atbildības nastu uz saviem pleciem par visu šo likteni kopš tā acumirkļa, kad izlēmis pārkāpt tā slieksni. Un, lai notiktu kas notikdams, viņš vairs nepiešķir sev tiesības atrauties. Atraušanās būtu gļēvulība.

Marks tagad nolēmis kalpot jebkurā postenī, kur vien viņu sūtīs cīņas pavēle, kādu dos apspiesto armija, kurai lemts sadragāt sociālās netaisnības veco kārtību. Taču tās jaunās netaisnības un mokas, kādas liktenīgi saistās ar cīņu, — Marks zināja, ka tās ir neizbēgamas, — tātad arī nepieciešamas, un līdz ar to nepieciešams arī, ka viņš tajās piedalītos; viņam nav tiesību mazgāt rokas nevainībā un sacīt pārējiem:

«Aptraipiet vien savējās! Man gar to nav nekādas daļas!»

Drīzāk jau uzņemties viņu noziegumus nekā atkārtot Pilāta [435] roku kustību! Markam bija jāuzņemas sava daļa moku, ne tikai paša pārdzīvoto, bet arī paša izraisīto. Un viņam tas likās neciešami. Marks nestāstīja to nevienam, pat pašiem tuvākajiem ne. Tas ir veltīgi: neviens nespēja izšķirties viņa vietā, nedz arī atvairīt no viņa likteņa nastu. Marks to pieņēma. Viņš vairs nemēģināja apstrīdēt pavēli. Sirdij sažņaudzoties, redzēja tuvojamies darbības stundu, nomācoši smago nepieciešamības stundu, tomēr apņēmīgi raudzījās tai pretī. Taču sirdī viņš raidīja liktenim — šai tumšajai varai, kas aizrauj mūs kā nakts tumsā pasaules griešanās ap savu asi — kaislu lūgšanu:

«Lai, tam kalpojot, savā cīņas postenī viņam nebūtu jāizlej neviena cita asinis kā tikai savējās, lai viņš ne drusciņu nepievienotu klāt tām ciešanām, kuru slogs aug augumā no gadsimta gadsimtā, bet lai izpirktu tās ar savām ciešanām.»

Marks zināja pārāk labi, — viņš slēpa pats no sevis slepenās bailes, — ka, ļaujot varai sagrābt sevi, ripos arvien zemāk un zemāk kā rēgu vajātais Makbets …

*

Kāds pēkšņs un rupjš starpgadījums ierāva Marku asiņainos murgos.

Viņa vārds tagad pilnīgi iznira no nezināmības tumsas. Vairs nevarēja to nepamanīt. Visiem redzamais atbalsts, kādu sniedza Žiljēns Davī, kura morālā (un vēl vairāk akadēmiskā) autoritāte bija galīgi nostiprinājusies zinātnieku pasaulē, — līgu atbalsts, kurām piederēja arī Žiljēns un Bruno, piespieda publiku ieklausīties Marka vārdos. Un vecāko draugu pieredzes. bagātināta jaunā cīnītāja roka nekļūdīgi deva triecienu tieši tajās vietās, kur kapitālisma milzis bija ievainojams: blāc! — trāpīja rūpniecības kapitāla bezatbildīgos plēsoņas, kuri uzspieda savu gribu valdībām un kuru rokās atradās pārvaldes svira — metalurģisko un ieroču rūpnīcu īpašniekus, — blāc! — trāpīja trestu saimniekus, kas pievāca sev presi un . apslāpēja sabiedrisko domu! Kopš tā mirkļa, kad cīņa vairs neizkliedējās neskaidrās ideoloģijās un sākās frontāls uzbrukums īstajiem ienaidniekiem, gan to grupām, gan atsevišķiem cilvēkiem, minot tos vārdā, Marks Rivjērs kļuva par «sabiedriskām briesmām» un tūdaļ pats nokļuva briesmās.

Uzbrukumu nepielūdzamība pievilka klāt bīstamus sabiedrotos no to rindām, kas airēja, tērauda trestu prokonsulu galerās neapmierinātos, dumpiniekus, — strādniekus, inženierus, — kuri nāca ziņot par slepeniem un kaunpilniem darījumiem, par kara materiālu noziedzīgām piegādēm ārvalstīm, draugiem ienaidniekiem, vakardienas vai rītdienas («Un vai nav vienalga, ja tikai tie maksā!»). Dažreiz tie bija Marka ieskatu pretinieki — nacionālisti, šovinisti, kas tomēr bija noskaitušies par savu rūpniecības komiteju haizivju noziedzīgo internacionālismu: viņi piegādāja Markam nodevīgus dokumentus. Tomēr šo neapmierināto vidū spēja arī iezagties provokatori, kas vienlīdz nodeva abas puses. Zeme dega zem viņu kājām, un ikviens risks bija saistīts ar nāves briesmām. Prokonsuli, juzdami, ka tiem draud ne tikai frontāls uzbrukums vien, bet arī iekšējas intrigas, centās aizsteigties notikumiem priekšā, Viņi vairs nevarēja ļauties ilūzijām, ka spēs pieveikt pretinieku ar parastajiem līdzekļiem — viltību, naudu, glaimiem un peļņu. Vajadzēja ja ne šodien, tad rīt nogādāt pretinieku pie malas. Un līdzekļu netrūka. Paši diskrētākie bija vislabākie. Protams, visi līdzekļi bija labi. Viņi varēja izmantot ieslodzīšanu cietumā, kuras laiku iespējams pagarināt līdz bezgalībai,, iztulkojot kādu nepiesardzīgu piezīmi kā tēvzemes apvainojumu, — vai gan nemēģināja apbedīt cietuma mūros tādus cilvēkus kā Martī? Viņu rīcībā bija policijas uzmusināto dumpju slazdi, kuros ievilināja neveiklos aģitatorus. Vajadzības gadījumā noderēja neveiksmīgs šāviens, nomaldījusies lode, ar svinu pildīta nūjiņa — un tas viss mītiņa telpās vai nākot ārā vai pat (mans dievs, cik gan tālu līdz nelaimei!) vientuļas pastaigas laikā kādā nomaļā vietā. Un nav jau nepieciešams, ka «nelaimes gadījumam» jānotiek medību rezervātā, uz franču zemes: nožēlojamais gadījums varēja notikt te vai tur, jebkurā zemē; liktenis nezina robežas, jo sevišķi tad, kad prot to prasmīgi vadīt. Pašreiz ir modē internacionālisms, tāpēc nav prātīgi atstāt šādu ieroci dumpinieku rokās — kārtības ļaudis, žņaudzēji, ievedīs paši savējo! Pat savstarpēji nesaprototies, tie apvainosies pret kopējo ienaidnieku. Goda vīru vidū nav pieņemts atteikt tik niecīgus pakalpojumus: roka roku mazgā. Šādos apstākļos medības kļūst ne visai nogurdinoša izprieca. Pietiek apsēsties paslēptuvē un gaidīt, kamēr medījumu piedzen klāt. Kopš šā mirkļa Marks Rivjērs bija, apzīmēts, Pagaidām mednieki nesteidzās, viņu novēroja. Neko jau nevarēja zaudēt, ja nogaidīja! …

Ne pats Marks, ne arī viņa biedri neizprata draudošo briesmu apmērus. Viņi gan gluži labi apzinājās, ka briesmas pastāv. Tomēr tās nelikās tuvas un noteiktas. Tās šķita kā neskaidrs padebesis apvāršņa tālē: laika vēl diezgan patverties! Lai cik pieredzes bagāti arī bija Žiljēns Davī un grāfs Kjarenca, tikumiskais cildenums aizmigloja abiem skatienu. Un Asjai, kas visnotaļ bija aizrāvusies no darbības, spēles kaismē mazliet par daudz piemirsās briesmas, kādas draudēja viņas partnerim. Vienīgi Anete, kuru vajāja doma par Timona bojā eju, uztraucās, taču šīs bailes bija īslaicīgas un neskaidras. Anete neuzdrošinājās par tām ieminēties, zinādama, ka tās neņems vērā un tikai pasmiesies par viņas mazdūšību. Starp citu, Marks un Asja tikpat kā neuzticēja viņai riskantos pasākumus, kādos Marku aizrāva uzsāktā kampaņa; Anete draudošās briesmas nojauta tikai miglaini un bija vairāk noraizējusies par Marka veselību, ko, piepūlē un aizrautībā degdams, viņš nemaz nesaudzēja, nekā par ārējām briesmām; Anetei gribējās dēlu atraut no drudžainās darbības, piespiest dažus mēnešus atpūsties. Taču ne Marks, ne Asja par to pat dzirdēt negribēja.

Tā nu negaisa padebeši joprojām krājās, līdz nejauša izlādēšanās beidzot izkliedēja elektrības pārsātināto atmosfēru un deva Anetei neparedzētu iespēju izraut no tās Marku vismaz uz neilgu laiku.

Marks un Asja piedalījās starptautiskā kampaņā, kuru ik gadus organizēja Starptautiskā Sarkanā Palīdzība, pielāgodama to cīņas dienai — 18. martam. Tādējādi Parīzes Komūnas atceres dienu sasaistīja ar proletāriešu solidaritātes akciju ar revolucionāriem — politiskiem apcietinātiem it visā pasaulē; kampaņa arī mēģināja mobilizēt sabiedrības domu lielvalstu imperiālistu apspiesto koloniālo tautu aizsardzībai. Šajos gados it visos zemeslodes nostūros — Indoķīnā, Ķīnā, Sīrijā un Ēģiptē, Marokā, Malajas arhipelagā un Kongo, Samoā, Nikaraguā, Dienvidamerikā un Kubā — iedegās dumpji, un, lai gan tos mežonīgi apspieda, tomēr tie joprojām uzliesmoja zem pelniem līdzīgi meža ugunsgrēkam, draudēdami pārsviesties pāri okeāniem un tuksnešiem. Marks ne reizi vien atmaskoja rūpniecības koncernu izšķirošo lomu koloniālajos iekarošanas karos un publicēja dokumentus, kas norāva masku ienesīgās nāves kungiem, kuri slepus piegādāja ieročus un munīcijas krājumus Tālo Austrumu bendēm un to nežēlīgās izrēķināšanās un laupīšanas kara ekspedīciju vajadzībām. Pats par sevi saprotams, ka Marku savukārt denuncēja kā Eiropas ienaidnieku un civilizācijas nodevēju. Netrūka arī atklātu un varmācīgu cilvēku, kuri, metalurģisko rūpnīcu īpašnieku paskubināti, ar zelta lietus bagātīgi aprasinātās preses palīdzību pieprasīja Marka arestēšanu. Tā kā to rokās nebija valsts vara, kuru viņi pulgoja par gļēvulību, tie darīja zināmu, ka aizbāzīšot nodevējiem muti ar pašu dūrēm. Bet jau kopš diezgan ilga laika rīkļu cīņu diapazons bija tik plašs, ka neviens vairs nepievērsa uzmanību šo karaļa zeļļu vai republikas homēriskajiem draudiem.

Un tā pēdējās nedēļās, kad jau gaisā jautās pavasaris, barometrs rādīja laika pārmaiņu. Un šai 18. marta vakarā, ieejot mītiņa zālē, kur Markam vajadzēja runāt, viņa draugi uzreiz sajuta tuvojošos vēja brāzmu. Žiljēns Davī un Asja kopā ar Marku atradās uz estrādes (Anete un Bruno bija palikuši mājās; abiem nepatika šādas sapulces). Neparasts nemiers pāršalca zāli, vēl pirms sēde tika atklāta. Sākās sīvi strīdi. Pirmajās rindās un zāles nomaļās vietās bija ielavījušies kaut kādi uzbudināti un pavisam aizdomīgi tipi, kas, likās, klausīdami zināmai pavēlei, gatavojas uzbrukumam un jau tagad sadalās pa grupiņām. Kad Marks un Žiljēns parādījās uz dēļu paaugstinājuma, atskanēja naidpilni kliedzieni, saceļot sašutumu pārējos klausītājos. Marka piekritēju bija vairāk, taču viņi rīkojās neorganizēti. Tomēr kņada pēkšņi aprima, it kā pakļaudamās orķestra diriģenta pavēlei. Asja ar savām modrajām acīm uzreiz ieraudzīja un saprata, ka tie apvaldās, lai, zizlim paceļoties, uzbruktu vēl skaudrāk. Arī viņu pazina un paturēja vērā; garām ejot, viņa juta naidīgos skatienus, kas viņu nomēroja no galvas līdz kājām; Asja tos drosmīgi uztvēra, izaicinoši raudzīdamās pretiniekos.

Žiljēna runu uzņēma ar dažiem apvainojošiem izsaucieniem, kuri žigli tika apklusināti; viņa uzstāšanās dzedrums vien tos atbruņoja, un augstskolas profesora oficiālais nosaukums, kā arī pazīstama zinātnieka reputācija iedvesa cieņu; turklāt Žiljēnā Davī tie redzēja tikai pacifistu, «bošu», bet tas jau bija novecojis — atdzisusi maltīte! Bet, tiklīdz piecēlās Marks, vētra sāka trakot. Svilpieni un saucieni, viņa piekritēju atbildes kliedzieni tikai pastiprināja kņadu. Marks gaidīja, kad uz mirkli iestāsies klusums, bet, tiklīdz pavēra muti, kņada pieauga. Acīm redzot, tā bija nepārprotama griba aizkavēt viņu runāt. Marks sāka kliegt. Viņa balss spalgie toņi ielauzās starplaikos, kādi uz mirkli iestājās vispārējā troksnī. Marks noskaitās un, vairs nevaldīdams pār sevi, zaudējis pacietību, sāka savukārt apvainot klausītājus. Daži viņa vārdi, asi un aizskaroši, kā pliķi trāpīja to sejas, kurus viņš ņēma uz grauda. Šaustītie trakoja. Pietrūkās kājās un vīkstīja dūres. Un pēkšņi — trauksme! … Kā jūras bangas, pāršķeļot pūli, sadragājot ceļā visus šķēršļus, vesels bars metās triecienuzbrukumā uz estrādi. Te bija jaunie džentlmeņi no Action Franзaise — Kotī kunga rokaspuiši, kurus musinātāji uzkūdījuši un sakarsējuši līdz baltkvēlei un kuri par labu samaksu netaupīja savas rupjās rīkles. No estrādes Asja noskatījās uz viņa tuvošanos, nostājusies priekšā Markam, kuru bija ielencis draugu bariņš, gribēdams aizstāvēt, un nespēja novaldīties, nepateikuši lejā stāvošajiem dažus izaicinošus teikumus, pastiprinādama tos ar pārāk izteiksmīgu mīmiku: izstiepusi lūpās, viņa izlikās, it kā gribētu pēc krievu paraduma nospļauties…

Cilvēku vilnis uzbangoja. Citu grūstīti un no mugurpuses stumti, pieci seši paši varmācīgākie uzlēca uz dēļu paaugstinājuma; visveiklākais bija kāds jauneklis, vienos gados ar Marku, pārsteidzoši viņam līdzīgs: tāds pats vājš, ar tādu pašu smalku, inteliģentu seju, taču izvalbītām acīm, vai prātu zaudējis aiz niknuma un naida; šķita, viņu pārņēmis alkohola skurbulis. Pacēlis spieķi, jauneklis lamādamies metās virsū Asjai un iesita tai tieši pa seju. Viņš būtu Asju nogalinājis, ja Marks, kā meža kaķis pārlēkdams pāri galdam, nebūtu saķēris uzbrucēju aiz rīkles. Marks atvairīja sitienu, vienīgi spieķa gals ķēra Asjas vaigu un to pārcirta. Taču jaunais tīģeris, sava lēciena aizrauts, aizrāva līdz arī to, kura kaklā bija iecirties ar nagiem, un abi kopa novēlās no estrādes. Tam, kas atradās apakšā, kritiens tiešām bija briesmīgs. Tas atsitās ar pakausi pret grīdu. Un pāri tam, savukārt gluži zaudējis prātu, otrs neprātis, Marks, kas nemaz nedomāja atlaist vaļīgāk iecirstos nagus. Asiņaina migla klāja viņam acis, un smadzenes un gars peldēja asinīs. Viņš alka asiņu. Zobi klabēja kā drudzī. Marks būtu zobiem saplosījis pretinieku. Viņš pat nemanīja, ka otrs jau zaudējis samaņu. Ar pūlēm Marku atrāva no nekustīgā auguma, kuru viņš draudēja vai samalt. Tikai tad jauneklis pamanīja mironīgi bālo seju, kas tik ļoti atgādināja viņējo. Pavēris muti, Marks sastinga. Bet tas ilga tikai acumirkli. Viņā vēl kūsāja cīņas niknums, un apkārt uzliesmoja mežonīgs kautiņš. Noliecis pieri, it kā no jauna grasīdamies mesties cīņā, viņš ar nežēlīgu skatienu nolūkojās pakaļ uzveiktajam pretiniekam, ko nesa ārā no zāles, un nodomāja: «Nosist viņu, vēlreiz nosist! …» Pie Marka piegāja Žiljēns, kas tikko bija nokāpis no estrādes, un centās viņu nomierināt, pienāca klāt arī Asja ar asiņainu, uztūkušu vaigu. Marks nedzirdēja, ko abi runāja. Un pēkšņi iestājās nakts; elektriskā gaisma nodzisa; zāle pārvērtās rejošā tumsas rīklē, un, pāršķeldami pūli, atskanēja trīs četri revolvera šāvieni. Divas spēcīgas rokas cieši satvēra Marku aiz elkoņiem un raušus izrāva no tumšās zāles; pie viņa auss smējās Asja. Nepaguvis ne atģisties, Marks atradās uz ielas, savu piekritēju bariņa ielenkts, kur viņu iestūma taksometrā kopā ar Žiljēnu un Asju …

Pēc tam uznāca nervu atslābums, Marku sāka kratīt krampjaini drebuļi. Žiljēns turēja Markam rokas, runāja ar viņu; Žiljēns jutās dziļi sarūgtināts, ka jauno draugu uz mirkli pārņēmušas slepkavības alkas, taču mēģināja savas jūtas noslēpt, lai jo ātrāk viņu no šīm alkām atbrīvotu; Žiljēns runāja mierīgi, sirsnīgi, ne ar vārdu neatgādinādams tikko notikušo traci. Asja turpretī glauda savu asiņaino vaigu pie Marka bālās sejas. Marks nodrebēja, kad, pārnācis mājās, ieraudzīja uz satraukti runājošās Asjas vaiga asinis un acīs triumfa atblāzmu. Asja domāja tikai par cīņu un kopēji pārciestajām briesmām. Taču šis prieks Markam šķita uzvaras prieks, kuru Asja bija guvusi pār viņu. Tagad viņš bija kļuvis tāds, kādu gribējusi Asja, bet pats nekad nevēlējās tāds kļūt. Darbība bija guvusi pārsvaru pār domu. Viņu aizrāva un arī turpmāk aizraus varmācības straume par spīti dvēseles saistībām, sev dotajiem solījumiem un gribai, un Marks zināja, ka jebkuru mirkli, šodien vai rīt, viņš atkal var norauties no važām, kā tikko bija darījis. Marka rokas, sirds un domas nepiederēja vairs viņam pašam, tās piederēja šai mežonīgajai varai. Tās atradās un arī uz priekšu atradīsies šās varas rīcībā. Pavisam novārdzis, kā uzvarētais, kurš tomēr nepieļauj domu par savu sakāvi, Marks tagad gulēja blakus Asjai, kas žņaudza viņu savos apkampienos; taču vienaldzīgi, bez vienas vienīgas kustības ļaudamies tās skaujām, viņš jutās kā nogāztais jaunais pretinieks ar mironīgi bālo, viņam tik līdzīgo seju; viņš nodomāja:

«Es nogalināju sevi, pats sevi!»

Un atkal šajā naktī zem Asjas kvēlo skūpstu krusas, drudžaini kaisdams tāpat kā viņa, tomēr tālu dvēseli, Marks lūgtin lūdza likteni pasargāt viņu no tā, ko juta tuvojamies. Kad Asja, izlaizdama no rokām augumu, kuru gars bija pametis, beidzot iekrita smagā, spēju trīsu pārtrauktā miegā, Marks, bezgala vientuļš, juzdams sev cieši blakām šaurajā gultiņā ledaini aukstās Asjas kājas un karsto plecu, lūdza, bezcerīgi lūdza «likteni nākamajās kaujās ļaut viņam ziedot savu dzīvību, neupurējot citu dzīvības, lai mazinātu cilvēku ciešanas, lai aizstāvētu apspiestos!» . ..

Pēkšņi Marks pusmurgos sajuta, ka šī aizkustinošā lūgšana, kuru neuztvēra neviena auss, ir uzklausīta. Līgums noslēgts! … Markam sažņaudzās sirds. Taču viņš vīrišķīgi to pieņēma. Ja Marks būtu ticīgs katolis, viņš teiktu: «Lai notiek tavs prāts!» Marks bija brīvs no māņticības un pārāk dedzīgi nodevās paškritikai, lai ticētu liktenim, nezināmai varai, ar kuru var uzsākt sarunu. Marka saprāts nicīgi noliedza šo ilūziju. Taču mašīnai, kāds ir cilvēks, saprāts nav vienīgā svira, kas to vada. Markam jau sen bija paradums (un pēdējos pārbaudījumu gados šis paradums šķita vēl vairāk attīstījies) gremdēties dvēseles dzelmeņos, lai tur zem četrām acīm pabūtu kopā ar tiem neredzamajiem spēkiem, kuri vada mūsu dzīvi. Tomēr dzīve savukārt valda pār šiem spēkiem un ne vien gaida no tiem atbildi, bet pati to diktē un virza tos pa ceļu, pa kuru tiem būs viņš jāaizrauj līdz. Viena un tā pati būtne uzdod jautājumu un uz to atbild, tā veido arī savu likteni. Liktenis nāk pie tiem, kas paši dodas tam pretī. Neviens neredzēja, varbūt vienīgi Bruno, kādam liktenim pretī soļo šis jaunais mēnessērdzīgais. Anete šo likteni uzzināja tikai pēc tam, kad tas bija piepildījies; tikai tad viņa saprata, ka jau agrāk to redzējusi. Un viņas platajām acīm slīdēja pāri citu skatieniem nemanāmi atspulgi, kurus apziņa atteicās uztvert.

Tomēr Aneti satrauca dēla noskaņa dienās, kuras sekoja tracim mītiņā. Viņš šķita izklaidīgs, noraizējies, novārdzis. Traģiskajai divcīņai, kas pretinieku pazudināja, nebija juridisku seku, no kādām varēja baidīties: liecinieki apstiprināja, ka upuris pats bijis uzbrucējs un liktenīgo iznākumu izraisījis vienīgi nelaimes gadījums, — tas ir, kritiens no estrādes. Asjas pārcirstais vaigs arī liecināja par uzbrukuma cietsirdību, kas attaisnoja pašaizsardzības nežēlību. Tāpēc izmeklēšanu pārtrauca. Taču Marks neatteicās no apsūdzības, kuru nēsāja sirdī pats pret sevi, jo vienīgais zināja slepkavības alkas, kādas pārņēmušas viņa sirdi. Lai arī Marks nevienam neko nesacīja, viņš savā dvēselē pasludināja sev spriedumu. Marks bija noguris pats no sevis un no visa, ko darījis. Viņš vairs nerada prieku darbā. Jaunekli neinteresēja arī naidīgo laikrakstu niknie uzbrukumi pat Asjai bija jāpiekrīt Anetei, ka viņu puisēns uz dažām nedēļām jāaizved no Parīzes, jāizrauj no parastās vides un ceļojums būtu labākās zāles pret nomācošajām raizēm.

Gadījums palīdzēja šo nodomu izpildīt. Marks gluži negaidot saņēma diezgan krietnu summiņu par kādu savu filmas scenāriju. Un Asja paziņoja, ka nauda tūdaļ jāizdodot.

— Pārvērst naudu kapitālā ir netikumiski, — paziņoja šķelme, — to neatļauj mani principi. Tie gan atļauj man to apēst, ja es vai tu — ja mēs to esam nopelnījuši. Ēdiens ir gards un noderīgs sabiedrībai.

— Neesmu sevišķi izsalcis, — atteica Marks. — Bet, ja esi izsalkusi, mielojies vien, maziņā! Un varbūt, raugoties tevī, arī man radīsies ēstgriba. Izvēlies, ko pati gribi! Man vienalga, ja tikai ēdu kopā ar tevi no viena šķīvja.

Asja nelika sevi lūgt. Viņa paziņoja, ka tie aizbraukšot uz trim mēnešiem no Parīzes. Nu jau savus septiņus vai astoņus gadus viņa nīkusi šeit ietvju vidū; viņai vajadzīgs ūdens, tāds ūdens, kas tekot no ledājiem un klintīm, neskarts ūdens, ko neesot vēl saduļķojusi cilvēce.

— Un tu gribi tam aiznest mūsu drudzi un netīrību? — Marks attrauca.

— Nē! — iebilda Asja. — Es noslīgšu pie tā ceļos, lūgšu tam piedošanu, iemērcot tajā pirkstgalus, lai pārmestu krustu savai mutei un pierei.

Asja izvēlējās Alpus. Viesnīcu dzīvi? — Nē. Noīrēsim mazu mājiņu un tur trijatā pavadīsim sezonu.

— Trijatā? Tātad mēs un zēns?

— Zēns neskaitās. Bērns ir tikpat kā nekas. Trijatā nozīmē — tu, es un mūsu Anete.

Marks bija pateicīgs, ka Asja domājusi par māti un grib to ņemt līdzi. Viņš tūdaļ pret ceļojumu vairs neko neiebilda. Asja to pamanīja un pasacīja Anetei — kura lika sevi lūgties, — ka viņas klātbūtne esot nepieciešama: Marks nevarētu bez viņas iztikt, tas esot daudz vairāk iemīlējies savā māmiņā nekā sievā.

— Vai tu esi greizsirdīga?

— Nē. Nav taču nozīmes cīnīties. Šis skaistais putniņš pieder jums pilnīgi. Bet man, lai darītu ko darīdama, nekad nepiederēs vairāk kā tikai viens gabaliņš .. .

Neatkārtosim to, ko Anete atbildēja. Kur nu īsmatainajām Gallijas audžumeitām tikt līdzi īstajām gallietēm ar garajām matpīnēm! Nosarka tikai Marks.

Viņi kopēji apsprieda ceļojuma plānus, kad pēkšņi ienāca Žorža kopā ar Vaņu. Nenoklausījusies visu līdz galam, viņa iesaucās:

— Ņemiet mani līdz! Es būšu aukle!

— Kāpēc gan ne? … — piekrita Asja.

Žorža — lai uzraudzītu bērnu, Anete — lai pieskatītu saimniecību… Asja allaž prata lieliski apvienot tīkamo ar derīgo, un te nu radās izdevība paņemt līdzi divas labas draudzenes un uzvelt viņu pleciem visas rūpes. Tikai Asjai piemita atveldzējošā īpašība pateikt visu vaļsirdīgi acīs. Marks nokaunējies sāka atvainoties.

— Bet nē taču, manu muļķīt! Es viņām sagādāju prieku. Žorža ir skudrām rada. Viņai vajadzīgs kāpurs, ko laizīt. Nu un mūsu māmiņai Anetei krūtis vēl pilnas piena: es viņai atdodu viņas zīdainīti — tevi. Galu galā pietiks abām, uz pusēm! …

Un man arī.

Žoržai tā vien niezēja rokas sapluinīt bezkauņu aiz ausīrm Tomēr sirds dziļumos viņa bija sajūsmināta. Anete smējās. Tā taču taisnība. Viņa kļuva īsta «lielā māte» — tāds nu reiz ir viņas vecuma veselu sieviešu instinkts, kuras vairs nezaudē asinis, bet uzkrāj tās kopā ar mīlas straumi. Viņa spētu uzaudzēt vēl dažus bērnus!

Kad viss bija izlemts, Marks, kas sākumā nemaz tik ļoti nevēlējās ceļot, it kā atplauka. Viņu pārņēma kopīgais prieks, un (abas sievietes to jau agrāk paredzēja) viņš sajuta atvieglojumu, iedomājoties, ka spēs uz kādu laiku atstāt raizēm pārsātināto Parīzes atmosfēru. Aizbēgt pašam no sevis! Pēc tik spriega darba viņam bija tiesības patēlot skolnieku brīvdienās. Aizmirst uz trim četriem mēnešiem visu. Nav ko bēdāt, ka atgriežoties varētu neatrast pamestās raizes, nevienas netrūks.

Taču pagaidām neprātojot jābauda šodiena. No jauna kļūt par bērnu… Viņam tik maz bijis laika dzīvē, šai pāragru un nogurdinošu grūtību pilnajā dzīvē. Atgūsim ātrāk zaudēto laiku? Žans-Kazimirs, garām ejot, iegriezies apciemot Marku dienu

pirms viņa aizbraukšanas, atrada jaunekli tik laimīgu, kādu nekad nebija vēl redzējis. Uzzinājis par ceļojumu, Žans-Kazimirs deva savu piekrišanu, lai gan neviens tādu neprasīja, un izskatījās tik apmierināts, ka radīja citos izbrīnu. Marks un Asja apjautājās, kādi tam esot cēloņi, taču viņš atbildēja: — Cik laba ideja! Būs labāk, ja tevi piemirsīs.

Asja pavilka Žanu-Kazimiru sānis un pajautāja:

— Ko jūs zināt? Vai viņam draudēja kādas briesmas?

— Jums taču jāsaprot, — atteica Žans-Kazimirs, cieši palūkodamies Asjā, — ka amats, kuru jūs liekat viņam pildīt, nebūt nav mierīgs.;

— Ko tad es lieku viņam darīt? — Asja iecirtās. — Viņš dara, ko grib. Viņš dara to, kas jādara. Arī es daru to, kas jādara.

— Kā jums tīk. Es nestrīdos par reizinātāju kārtību. Summa no tā tik un tā nemainās.

Asja tikko novaldījās, no jauna neuzbrukusi (mans dievs! Kā šis Kazimirs viņu kaitināja!), bet, lai izviltu no viesa visu ko tas zina, Asja jautāja ar visapburošāko smaidu:

— Tātad, pēc jūsu domām, Parīze pašlaik nav visai droša vieta Markam?

— Ne tikai Parīze. Esiet piesardzīga!

Viņš vairs nerunāja ironizēdams. Toties tagad to darīja Asja, lai turpinātu sarunu:

— Viņi ir pārāk bailīgi. Divas nedēļas prombūtnes — un? cauri. Parīzē ātri visu piemirst.

— Kontu grāmatas nepiemirst. Debets un kredīts. Viss ir iegrāmatots.

— Gan jau nokārtosim parādu, kad atgriezīsimies, — attrauca Asja. — Man arī ir vekselis,

Un viņa parādīja rētu vaigā. — Rēķini jau nokārtoti, — iebilda Žans-Kazimirs. — Un jūsu vekselis ir apgrozībā tikai Parīzē. Taču jūsu parādi sekos jums, uz kurieni vien dosieties. Jūs labi nepārzināt savu kreditoru starptautisko konsorciju.

Asja paraustīja plecus. Šis švīts iedomājas, it kā viņš varētu to iebiedēt! Žans-Kazimirs vairs nepastāvēja uz savu. Lai paši lūko tikt ārā! Ikviens par sevi!

*

Cik gan visi četri, izbraucot no Parīzes, jutās brīvi, viegli, līksmi! Šķita, ka viņi šeit pametuši visu raižu nastu un pagātnes ēnas. Sirdī visjaunākā bija Anete. Viņa tīksminājās par savu bērnu atgūto laimi un šo brīvlaika ceļojumu, kuru viņi visi kopā atļāvās. Ja arī sākumā Aneti mocīja šaubas, vai maz braukt līdzi, tad tagad viņa nespēja noslēpt prieku, ka Asja ar varu piespiedusi to darīt; viņa vaļsirdīgi atzinās, un viņas starojošā seja uzjautrināja Asju. Anete notvēra zobgalīgo skatienu:

— Vai tu par mani smejies?

—Es jūs apbrīnoju!

—Tas ir tas pats …

—Jūs izskatāties tā, it kā no jauna sāktu dzīvot.

—Es to daru ik rītu reizē ar jums, kas sākat dzīvi.

—Ne jau ar mums vien.

—Kā tā? Ne jau vien?…

—Sākt jūs sākat gan, tikai pati sev.

—Es, nudien, baidos, ka tev taisnība… Vai par to manos gados jākaunas?

—Ai, nē taču! Es vēlētos, kaut jūsu gados būtu tāda pati. Tomēr nezinu, vai spēšu… Es apskaužu jūsu acis … Jums tās ir kā jaunlaulātai.

—Vai tu neesi prātu zaudējusi! — iesaucās Anete nokaunējusies un apmierināta.

—Nē, jūs.

—Abas gan, — piebilda Marks.

—Arī es! — paziņoja Žorža.

Visi četri bija kā prātā sajukuši. Beata stultitia..[436] Četri vientiesīši smējās …

Pret rītu Anete viena pati bija palikusi nomodā kupejas kaktiņā. Pārējie gulēja. Viņa nenovērsa no tiem acu. Kad kalnu robotās kores klāja bāla ausma, Anete nopūtās: «Jau! …» Viņa būtu vēlējusies, lai šī nakts nemūžam nebeigtos. Visi, kas bija viņai mīļi, atradās zem viņas spārniem. Dēls, sēdēdams mātei blakām, aizvērtām acīm piekļāva galvu viņas plecam. Anete noliecās pār jauno pieri, kuru raizes jau bija iezīmējušas ar savu nagu, mēģinādama izlasīt mokpilno dienu grāmatu. Tur ierakstīts daudz noslēpumu… Ak, ja viņa spētu tam atņemt visas brūces… Anete pabīdīja tuvāk plecu gulētājam zem galvas, kurš uz šā pleca atdusējās. Marka acis atvērās, un ēna izzuda no viņa sejas. Marks uzsmaidīja mātei, kuras lūpas pieplaka dēla plakstiem. Nepaceldams galvu no mātes pleca, Marks sacīja klusā balsī: — Mūsu pirmā kopējā nakts ceļā.

—Ir jau bijušas arī citas, — nočukstēja Anete.

—Kad?

—Tu vēl nebiji piedzimis.

—Uz kurieni mēs toreiz braucām?

—Es devos uz laukiem atnesties. Es bēgu …

Tāpat kā govs Io. [437]

Nē, neviens dundurs mani nekoda. Mana laime mājoja manā klēpī.

Tas tikai bija jauks laiciņš! — maigi pazobodamies, sacīja Marks.

Tev tas slikts nebija. Tu lēkāji.

— Kā tas mani iepriecina! Bet ko tu darīji? Vai dziedāji?

— Uzminēji. Savu Žannas d'Albrē [438] himnu.

— Vai nesāksim no jauna?

— Ko tad?

— Marka evaņģēliju?

— Neizlaižot ne rindiņas.

— Visas nodaļas nav vienlīdz jaukas. Ne reizi vien tu esi manis dēļ pārplūdusi asinīm.

— Bet es taču pati tev dāvāju savus zvēra nagus.

— Kāda gan laime, ka šai skarbajā dzīvē mēs tomēr tikāmies!

— Vai tu dēvē to par tikšanos? Mana tīruma grauds!

— No kurienes nācis grauds?

— Nezinu. Es to piesavinājos.

— Bet ja nu vējš mani būtu aiznesis uz citu lauku?

— Nu, tik viegli vis tev neizdotos izbēgt. Vienalga, no kāda grauda, es tevi būtu radījusi.

— Maz labības, daudz nezāļu.

— Gan magoņu, gan rudzupuķu… Ne jau visas derīgas ēšanai. Toties tas ir mans saišķis.

— Māt, nē, vēl vairāk nekā māte, — draudzene, mūsu abu raksturā ir tas, ar ko tu mani esi apveltījusi, — neprāts, jaukts kopā ar saprātu.

— Tas ir pats labākais. Vai mēs būtu bez tā iztikuši? Gados,. kad trūka saules, mums mirdzēja magones un rudzupuķes.

— Tev taisnība! Ja es, izmisuma un kauna mākts, neesmu jau neskaitāmas reizes nogrimis, tad tikai tāpēc, ka reiz lēkāju tavā klēpī.

— Tu lēkā vēl arī pašreiz vagona ritmā. Izdancināsim visas mūsu bēdas, manu mīļo puisēn, kā knišļus saulītē!

Pirmais saules stars pārslīdēja pāri aizsvīdušajam logam. Marks izslējās, un viņa gaišās acis ietvēra savā skatienā saulstaru uz mātes vaiga un jauno dienu ielejā.

— Knišļiem dāvāta tikai viena diena dzīves! — viņš sacīja.

— Tad nu dejosim arī!

*

Augu dienu Žorža un Asja pavadīja kalnos. Žoržu tirdīja kaislības — mīla uz bērnu un sports, taču galu galā Žorža piekāpās un atstāja bērnu Anetes ziņā, kura ne reizi vien bija piedāvājusies atbrīvot meiteni. Žoržai sametās mazliet kauns, bet ko lai dara! Viņas kājas, krūtis, viss jaunā kumeliņa ķermenis alka skriet, tiektin tiecās pēc kalnu virsotnēm un saules. Anete nežēlojās par slogu; sākumā viņa bija gribējusi tiem sekot, pārlieku paļaudamās uz savu bijušās alpīnistes varonību, taču sirds nekavējās atgādināt, ka starp vakardienu un šodienu aizritējis vesels mūžs. Pilnā sparā kāpjot kalnā, Aneti it kā caururba šautra. Viņai sāka pietrūkt elpas, taču viņa negribēja, ka pārējie trīs ceļabiedri to pamanītu.

— Ejiet vien, jaunieši! Gan es jūs panākšu. Anete izlikās, it kā apstātos saplūkt ziedus. Kalnā kāpēji smiedamies attālinājās. Anete palika viena, apsēdās uz klints krants, zem kuras atradās ieleja, visnotaļ noplūdusi sviedriem — ne tik daudz no straujās kāpšanas kraujā, cik pēkšņā sirds vājuma dēļ. Viņa atguva elpu un, piespiedusi roku pulsējošai artērijai, centās notvert ienaidnieku, kas iezadzies tās nometnē. Gribot negribot Anetei bija jāatzīst savas tagadējas robežas; slimība, nesenā gripa, viņai ne reizi vien bija par tām atgādinājusi, taču Anete atteicās tās atzīt un nodomāja:

«Lai notiek! Es atkāpjos. Tiklīdz atveseļošos, atkarošu savas Reinas robežas.»

Tagad Anetei vajadzēja piekrist tam, ka robežas jāatvelk. Līdz kurai vietai? Un cik ilgi viņa spēs tās noturēt? … Karagājiens Francijā [439] … Un beigās ardievas Fontenblo [440] … Smaidā viegli pavērtās mutes sakniebtais lūpu kaktiņš it kā zobojās — tad, rau, kāda tā ir, viņas Iliāda. Galu galā visas Iliādas vienlīdz vērtas. Tāpat kā šī skudra uz nogāzes, arī viņa nesusi savu zariņu… Uz kurieni un kāpēc? Šāds jautājums pat neradās. Pietika ar domu: kaut izdotos nepaklūpot aiznest savu nastu! … Taču dīvainākais tas, ka tagad, kad drīz vien būs pienācis laiks no tās atbrīvoties, cilvēks saka: «Tik ātri jau garām! …»

Sīkiem solīšiem Anete nokāpa lejā līdz ceļa pagriezienam, kur savus simt metrus zemāk bija redzama saules apmirdzēta kalnu mājiņa. Viņa apsēdās uz sasilušās zāles un sacēla ceļgalus, apkampusi rokām kāju potītes. Ielejas neskaidrajā dūkoņā, straumes šalkās, baznīcu zvanu dunā viņa pavisam tuvu dzirdēja bērna balstiņu, kurš, tipinādams sīkajām kājiņām, dzinās pakaļ čiepstošajiem cālīšiem. Un acumirklī viņas sirdī viss sakusa … Kā tad bija ar viņu? Kas viņa bija — vecmāmiņa, māte vai bērns? … Labi jau tas, ka, sasniedzot ceļa galu, mūsu varā ir to nostaigāt no jauna, zināt kā savus piecus pirkstus, izbaudot visu. Tas nav iespējams, ja atrodamies ceļa sākumā. Anete tik ļoti tīksminājās, ka aizkavējusies kaut kur ceļa vidū. Viņa ieraudzīja sevi tādu, kāda bija pirms trīsdesmit gadiem. Krūšu galiņi kaita. Tas bija viņas bērns, kas rotaļājās viņai pie kājām. Anete aizmirsa, ka vēl pirms mirkļa sāpes bija atgādinājušas par nodzīvotajiem gadiem. Velti laiks uzvilka sava stopa stiegru. Viņa, gluži dabiski, tiecās pretī jaunībai… Viņas gars sevi nepievīla … «Zinu, zinu … Tikai aizveru acis … Bēgu projām …» Anete pārāk necentās tikt skaidrībā, par ko viņa, klausīdamās saules zeltaini apmirdzēto bišu sanoņā, sapņoja plaši ieplestām acīm. Taču kāds cits bez atļaujas to nolasīja. Marks bija sācis uztraukties, vai ar māti nav kas atgadījies. Un, kamēr viņa ceļabiedres joprojām trausās kalnā, Marks nokāpa lejā. Anete nedzirdēja dēlu tuvojamies. Viņš apstājās, lai pavērotu māti. Marks pārsteidza viņu nesagatavotu. Viņa neviļus nodeva, ka pastāv vēl kāda cita, pavisam negaidīta Anete — sieviete, kuru jauneklis tomēr pazina bērnības atmiņu oreolā. Marks ieraudzīja māti bērna acīm, ieraudzīja viņu tajā vecumā, kāds viņam pašreiz bija. Taču šī vīzija ilga tikai acumirkli, it kā nojautas brīdināta, sapņotāja pēkšņi pagrieza galvu, sejai pārslīdēja pāri mulsa pārsteiguma stars, un aši kā bezdelīga viņa atgriezās šodienā. Marks atkal ieraudzīja savu māti. Viņš apsēdās līdzās, un abi iegrima sirsnīgā sarunā. Tomēr Marks neaizmirsa to, ko bija nolasījis no mātes gaišajām acīm un puspavērtajām lūpām: naivo sapni, ilgas pēc aizritējušā ziedoņa. Anete skaidri nojauta, ka ieraudzīta visa kā peldētāja strautā, un nepretojās (ļaunums jau bija noticis!); šķita, ka viņa lūdz dēlam piedošanu: «Nejauko puišeli, neskaties! … Tu mani redzēji… Piedod!» Viņi tērzēja par dažādiem ģimenes jautājumiem, neskardami tomēr domu apslēptās dzīles. Taču pavisam neapzināti abu attieksmes bija mainījušās. Anete likās tā jaunākā, Marks — vecākais. Šķita, ka notikusi abu gadu maiņa, kas no jauna radīja rēķinu līdzsvaru. Viņi sajuta, ka kļuvuši viens otram līdzinieki un biedri. Aneti nepārsteidza šī jaunrades tuvā draudzība. Marks klusēja un likās apmulsis, un arī Aneti pārņēma apjukums: viņa atskārta, ka dēls tūlīt, tūlīt pieskarsies kādam noslēpumam. Kādam — viņas vai dēla noslēpumam? Vieglas dvēseles trīsas brīdināja Aneti, ka tas būs viņas noslēpums, kad pieaugušais dēls, uzlikdams plaukstu viņas rokai, mazliet pavilcinājies, rāmi pajautāja:

— Māt, kāpēc tu neprecies ar viņu?

Šie vārdi ķēra Aneti kā zibens. Viņa nemūžam nebija gaidījusi, ka dēls atklās šo noslēpumu … Kā? Noslēpumu? Viens noslēpums pastāvēja, taču tas piederēja viņai pašai. Iespēja, ka šādas domas, kuras, kā Anetei likās, ir apslāpētas un mirušas, varēja nodot viņas skatiens, viņu pārsteidza. Pagalam nomākta Anete nodūra galvu. Gribējās paslēpt seju plaukstās. Taču viņa nespēja pakustēties. Marks, lūkodamies mātē, redzēja viņas apjukumu. Viņš maigi apkampa māti. Viņa piekļāvās dēlam, paslēpdama acis, nespēdama izteikt ne vārda, un viņas klusēšana bija atzīšanās. Cik māte likās jauna, cik viņas mulsums šķita aizkustinošs!

— Piedod man! … — Marks sacīja.

Nepaceļot galvu, Anete atteica:

— Man kauns, ka no manām acīm kaut ko tādu var nolasīt. Taču tu maldies.

Marks gribēja pacelt mātes galvu:

— Paraugies manī!

— Nē! — viņa attrauca un vēl ciešāk iegrozījās dēla rokās. Marks pasmaidīja un, glauzdams mātei galvu, sacīja:

— Nekaunies! Kas gan te ko kaunēties? Viņš mīl tevi. Tu mīli viņu. Arī mēs viņu mīlam. Viņš ir tevis cienīgs. Viņš vairāk vērts nekā mēs.

Anete pacēla galvu un pietvīka, tomēr jau daudz drošāk pavērās dēlam sejā:

— Ko tu īsti gribi teikt? … Tu nezini, manu dārgo puisēn … Tu nevari zināt… Vai tu domā Bruno?

— Kuru gan citu?

— Nē, tu nezini… Pat ja es arī domātu precēties, tad ne jau nu ar Bruno.

— Vai tu viņu nemīli?

— Pat ja viņu mīlētu.

— Es nesaprotu.

— Nesaproti arī! Atstāj man kaut vai šo noslēpumu kaktiņu! Cilvēks nespēj dzīvot bez ēnas, kaut arī pašas niecīgākās.

Marks apklusa. Viņš saprata visu. Anete redzēja, ka dēls atkal sāks runāt. Viņa aizklāja tam muti ar plaukstu.

— Klusē, manu mazo!

— Apprecies ar otru! — Marks uzstāja.

— Nē, es negribu.

— Kāpēc?

— Es nespēju. . . Nerunāsim vairs par to! Tas ir smieklīgi … Veca sieviete …

— Tu vēl esi jauna — daudz jaunāka par mani.

— Biju reiz. Mans laiks pagājis.

— Nav tiesa. Ir sirdis, kas jau divdesmit gadu vecumā ir vecas. Turpretī tavai sirdij dzīve allaž ir jauna. Ik rītu tu atsāc savu ceļu.

— Ai, nē! Nē! Es nevēlos būt Āzvers [441] , kas klaiņā mūžību … Diezgan esmu pūlējusies! Diezgan mīlējusi!

— Vai mēs tev vairs neesam pa prātam?

— Vienīgi jūs man vēl esat pa prātam. Man tagad ir tikai vienas tiesības — uz saviem bērniem.

— Tas nav pietiekami.

— Nav pietiekami mana Marka un viņa sivēntiņa!

— Nē, jo jaunie aiziet medībās un pamet Aneti, kā šodien, kalna pakājē.

— Nabaga Anete! Nekas, viņa pagaidīs… Skrieniet vien, maziņie! Katram sava kārta!

Marks uzlika mātei roku uz pleca.

— Anete! …— viņš neviļus iesaucās un tūdaļ sakaunējies piebilda: — Piedod, māt! …

— Tā man gluži labi patīk. Tu esi kļuvis īsts ģimenes tēvs.

Marks apmulsis vilcinājās. Tad turpināja:

— Lai notiek, Anete! … Manuprāt, nebūt nav pareizi, ja dzīve apstājas pie bērnu istabas sliekšņa. Bet, ja tā pilna sulas kā tavējā, to nosmacēt ir noziegums. Es šķietu pats sev slepkava. Paveries dabā: tiklīdz bērni prot lidot, tēvs un māte dodas jaunā ceļojumā. Tu neesi radīta, lai būtu piesaistīta cita pavardam. Mans mājas pavards pieder tev. Taču radi sev savējo! Un lai tas būtu manējais. Ļauj man, lai palīdzu tev uzcelt no jauna neatkarīgu dzīvi!

— Par to nav jābaidās, ka man kādreiz varētu trūkt neatkarības. Manu mīļo zēn, man nav vajadzīga palīdzība, lai iegūtu neatkarību. Drīzāk man vajadzīga būtne, kas man to laupītu.

— Tu pati atzīsties! … Tu vēl mīli! …

— Tevi, — attrauca Anete, novērsdama seju.

— Ak, tu mele!

— Es melojot — es? — brāzmaini iesaucās Anete, saspiezdama delnās dēla vaigus.

— Nu, protams, tu mani mīli! Bet, ja tā, — kāpēc gan man visu neuztici?

— Kas gan man būtu tev ko uzticēt? Nekautro puisēn, tu visur pats esi ielauzies. Tu zini visu.

— Tā kā es tik un tā zinu, tad atzīsties!

— Tas jau noticis.

Mirkli abi raudzījās viens otram acīs. Tad Marks pusbalsī jautāja:

— Kas gan tad tevi attur? Vai tev bail vienam no abiem sagādāt sāpes?

Anete ar rokas mājienu pavēlēja dēlam klusēt.

— Diezgan, manu Mark! Par to vairs nerunāsim! … Varbūt vēlāk, pēc dažiem mēnešiem, es pati tev pateikšu. Man par to jāpadomā vienai. Tu mani mulsini. Taču man tīk šis mulsums, tāpēc, ka to izraisīji tu. Paldies, ka liki man tikt skaidrībā par

savām jūtām.

Viņi sēdēja viens otram blakām un klusēdami raudzījās ielejā, kas gulēja pie kājām. Anete ierunājās pirmā:

— Mans lielais dēls!

— Zini ko? — atbildēja Marks. — Es tā tikai valdos, lai tevi neuzrunātu: manu jaunāko māsiņ!

— Tā es arī esmu, — apstiprināja Anete. — Novecojot jau kļūst mazāks. Bet tu esi izaudzis. Tagad vecākais esi tu.

— Tad atbalsties pret mani!

Anete atbalstījās pret dēlu. Viņi klausījās, kā ielejā garām traukdams aizdunēja vilciens. Anete sacīja:

— Cik jauki nodzīvot līdz tādam mirklim, kad ir tikai brālis un māsa un māsa saka brālim: «Tu esi galva. Nu tava kārta vadīt mani!»

Marks paņēma māti aiz rokas. Šajā mirklī, — lejā atskanēja baznīcu zvani, aicinādami uz pusdienas dievkalpojumu, — abus pārņēma visai spilgta, taču negrozāma sajūta, ka viens mūža aplis noslēdzies. Tā bija skaistas dienas dziļā gaisma . . . Taču aiz tās pletās nakts. Šis mirklis aizsedza viņiem nākamo dienu virteni…

Un tas, ka šī vīzija pārtrūka, sažņaudza abu sirdis kā nezināmu draudošu briesmu nojauta. Taču par šo sajūtu viņi neteica viens otram ne vārda. Un, mazliet pagājuši pa kalnu, devās lejā uz māju. Ritēja svētlaimīgas, uzticības un tuvības pārpilnas dienas, kūrām līdzīgu nebija. Tagad māte un dēls atvēra klusēšanas durvis, salauza visas neīstās morāles barjeras. Viņi brālīgi dalījās kopīgos noslēpumos, kurus līdz šim sargājās uzticēt. Un jutās priecīgi, atrodot otrā savas paša vājības un dziņas, dzīves noslēpumainās strāvas. Tādējādi daudz mīklu, kuras viņiem uzdeva liktenis, kuras mulsināja ikvienu atsevišķi un par kurām ikviens sev klusībā pārmeta, kļuva skaidrākas vai arī tik ļoti vairs nemocīja, kad abi nesa to nastu. Smaidot viņi atzinās par savu nepiesardzību un maldiem, par to, ka abiem patīk uguns, patīk risks, kas ne reizi vien pašiem par ļaunu urdījis meklēt briesmas un apdedzināties pie «bīstamām» dvēselēm. Abi bija spiesti atzīt, ka viņiem tīkamāki šie apdegumi nekā pazīstamo labsirdīgo cilvēku mierīgais siltums. Abi pārmeta sev dzedrumu pret šiem «labsirdīgajiem cilvēkiem» … Viņi tos cienīja … Cienīja … Ai, šie «lāga ļautiņi»! … Tie bija līdzīgi Rolanda ķēvei. Tā ir bez vainas. Tikai beigta … Ne mazāko cerību! Dzīves ierauga, dumpīgā gara tiem trūkst. Šī lāgā noplicinātā zeme nekā vairs nerada. Lai to atjaunotu, vajadzīgs mēslojums un lemesis, «bīstama dvēsele» un dumpja arkls. Jāuzar jo dziļi neauglīgā godīguma drūmais lauks, jāiešļāc tajā sēklu strūkla, kvēlojošs grauds, kas mirdams dāvā dzīvību! Taču tas iespējams vienīgi tad, kad pats esi ne tikai lemesis vien, bet arī grauds. Atdot savu miesu. Atdot savu nāvi…

Marks pārlieku labi zināja, ka to atdos: viņā mita neapjausta pārliecība, kurā saplūda vienkop ilgas un bailes (gars pieņēma, jaunā miesa pretojās …); Anete noskārta, kādas domas moka dēlu, taču centās tās atvairīt: viņa gribēja sev iegalvot, ka šis upuris dēlam tiks aiztaupīts, kā tas tika aiztaupīts viņai riska un cīņu pārpilnajā mūžā. Anete pieļāva parastu kļūdu, vērtēdama nākotni pēc pagātnes: viņa neredzēja, ka laikmets, kādā ievirzījās Marka dzīve, ir lielu zemes apvērsumu laikmets, kura sliekšņa priekšā viņas dzīve apstājusies . . . Vai viņa bija droša, ka to neredz? Anete novērsa skatienu sānis . . . Vēlāk! Vēlāk! Gan jau būs laiks par to padomāt. Netraucēsim svētlaimīgās dienas! Miera strauts strūklo gaisā . ..

*

Anete klaiņāja pa mežiem klāto kalna nogāzi. Skuju koki te mijās ar dižskābaržiem, kuri pa daļai bija zaudējuši pērnā gada lapas, bet kuru zarus jau sāka klāt pavasara rota. Un, pieķērušies kraujajām nokalnēm, tie visi kopā atgādināja armiju, kas metas uzbrukumā. Kaut kur tālu augšā atskanēja malkas cirtēju cirvju klaudzieni un krītošo koku brīkšķi. It kā pie kalnu sāniem piekārta, vijās taciņa, kuru gan šur, gan tur pārtrauca jauns kalna strauts, kam pāri jumās uz ātru roku iztēsts ļodzīgs tiltiņš bez margām, un dažas «renes» — krauja, akmeņaina vaga, ko izmanto nocirsto koka stumbru laišanai lejā. Nekas nebrīdināja svešinieku, vienīgi plakāts vācu valodā, kuru vējš bija nogāzis zemē un vietējo iedzīvotāju bezrūpība nebija uzstatījusi savā vietā, jo tie jau gluži labi to zināja.

Anetei, kas ilgu laiku bija dzīvojusi kalnos, arī nebija vajadzīgi aizrādījumi. Turpretī katrā ziņā tie likās nepieciešami ģimenei, kas izgājusi pastaigā. Tēvs un māte, apsēdušies dažu soļu atstatumā no renes, kas šajā vietā veidoja līkumu, mierīgi nolūkojās, kā abi bērni un viņu audzinātāja plūc pirmās vijolītes. Maza meitenīte, septiņus vai astoņus gadus veca, uzdrošinājās ne tikai pieiet pie renes, bet pat uzlika kāju uz tās slīpnes, lai aizsniegtu prīmulu ceru. Nekādas briesmas nedraudēja. Rene šķita pamesta. Taču pastaigāties šeit nebija prātīgi, un Anete dzīrās brīdināt vecākus, kad pēkšņi meitenītei paslīdēja kāja uz irdenās nogāzes malas, kura iebruka, un mazā noripoja renes iedobē. Meitenīte sāka skaļi smieties par šo piedzīvojumu un nemaz nesteidzās trausties ārā. Tieši šajā mirklī aizsmakuši kliedzieni augšā ziņoja, ka tiks laista lejā baļķu grēda. Iekams bērna vecāki atskārta draudošās briesmas, Anete, pārliekusies pār renes malu un velti nopūlējusies satvert meitenītes izstiepto rociņu, nolēca lejā un aizvilka mazo sev līdzi padziļinājumā, ko izveidojušas vecas egles saknes, kura bija iespiedusies klints plaisā virs renes. Baļķu un akmeņu lavīna līdzīgi vēja brāzmai aizdrāzās garām, viņas pat neaizskarot. Visa ģimene apjukusi bija klāt šim notikumam, kas norisinājās zibens ātrumā, iekams kāds atjauta, ko iesākt. Kad glābēja paķēra rokās meitenīti, kura tikai tagad sajuta bailes, un uzcēla uz klints malas, viņu saņēma ar bezgalīgu sajūsmu. Tēvs bija tik uztraukts, ka gandrīz vai krita histērijā: liedams asaras, viņš noskūpstīja Aneti. Pāriedama no vienām rokām otrās, gandrīz vai apdullusi no pateicības vārdu plūsmas, kurai jaucās klāt asaru straumes, Anete sākumā noskaitās, taču vēlāk uzjautrināta klausījās mīļotajā, vijīgajā itāliešu valodā.

Kad pirmais jūtu uzplūds aprima un apkampieni atlaidās, sākās savstarpēja iepazīšanās. Tēvs, stipri melnīgsnējs, zilgani melniem, gludi noskūtiem vaigiem, kuriem bija pieskārušies Anetes vaigi, nesimetrisku seju, ugunīgām acīm, inteliģents un pārlieku nervozs cilvēks, tomēr (Anete to drīz vien nojauta) prata spēlēt uz saviem nerviem kā labs aktieris, ko aizrauj loma, bet kas redz sevi tēlojam, — bija Venēcijas baņķieris, izbraucis ar ģimeni pavadīt vasaru uz laukiem un apmeties tuvējā viesnīcā blakus Rivjēru kalnu mājiņai. Viņš jau, garām ejot, bija ievērojis savus kaimiņus un, kā jau allaž modri uzmanīgs, pazinis Aneti, lai gan bija viņu redzējis tikai vienu reizi Timona birojā, kur neaptēstais šefs ik brīdi bija vērsies pie sekretāres atmiņas, kas glabāja visizsmeļošākās sarakstes un darījumu detaļas. Loma, kāda piekrita Anetei pie condottiere, nepagāja secen, neieintriģējusi apmeklētāju; viņš papūlējās ievākt sīkākas ziņas par Aneti; viss, ko baņķieris dabūja dzirdēt, labs vai slikts, izraisīja viņā interesi par šo dāmu. Lai nu kas, viņš pazina condottiere! Baņķiera paviršais, taču vērīgais skatiens drīz vien bez lieka skaļuma tika skaidrībā par mātes, dēla un vedeklas vērtību, un ikviens no trijiem šķita viņa uzmanības cienīgs. Viņš visus trīs ielūdza uz vakariņām. Likās grūti šajā vietā, kur Rivjēri bija gandrīz vai vienīgie ceļinieki, izvairīties no ielūguma (sezona tikko bija atklāta un viesnīca atvērusi durvis tikai pirms kādas nedēļas). Vecāku pateicībai bija jārod izpausme: gudrāk likās pakļauties tai labprātīgi. Viņi pavadīja dažas stundas sirsnīgā sarunā, kurā itāliešu pāra aizraujošais siltums izkausēja pat Marka un Asjas atturību. Viņu mīlestības pilnā vaļsirdība nebija tēlota, un uzticība, kādu baņķieris apliecināja saviem gadījuma paziņām, šķita nemākslota, jo no tiem taču nekāda labuma nebija: tā bija mazliet pretmīlestības vērta. Tāpēc visi runāja pavisam brīvi.

Leons Dzara bija dalmāciešu ebrejs, senas ģimenes atvase, iekārtojies uz dzīvi Venēcijā, un vadīja kādu no pašām ievērojamākām pēckara bankām. Viņa sieva, amerikāņu ebrejiete, arī piederēja finansistu pasaulei. Banka «Adidže un Pjave» bija pratusi pēc karagājiena uz Romu [442] ne tikai sadarboties ar jauno režīmu, bet arī kļūt par vienu no tā balstiem. Banka veltīja savas klientūras kapitālu un ieguldījumu lielu daļu operācijās, kurās bija ieinteresēts fašisms: fašistiskās partijas literatūras izdevniecībai un par dārgu cenu organizējamās itāliešu grāmatas propagandai ārzemēs. Vēl vairāk, banka — bet Leons Dzara par šo tematu tikai kautri ieminējās garām ejot — plaši subsidēja cilvēkus, kuru uzticība fašismam bija augsti novērtēta (Dzara šķelmīgi pamirkšķināja aci): iekārtojās tā, lai šiem viņu rokaspuišiem uzmeklētu bagātīgi atalgotu darbu; šo personību viegli aizvainojamais jūtīgums tādējādi bija pasargāts. Ar daudz lielāku labpatiku un plašāk Dzara stāstīja par vienlaikus politiskām, tirdznieciskām un zinātniskām ekspedīcijām Vidusāzijā, kuras rīkoja banka par saviem līdzekļiem. Būdams izsmalcinātu prātu, gudrs senas kultūras rases dēls ar pieklājīgu uzvedību (Anetei gribot negribot bija, tas jāsalīdzina ar savu perigoras lempi), Dzara cienīja mākslu un prāta atklājumus. Viņam patika arī dažādu cilvēku tipu, psiholoģiska kolekcionēšana, un viņš pats sev bija radījis veselu slepenu muzeju, kurā savācis visādas cilvēku anomālijas, nenormālas dvēseles, kuras veidojušas un deformējušas laika jukas, pārcilvēkus un tos, kuri ir «zem biržas kotācijas». Dzara lepojās ar saviem «ērmiem»; viņam šis vārds neslēpa sevī neko aizvainojošu; viņa uztverē tas bija kā kvēls dabas stars, kura nopūlas atrast jaunu tipu, bieži vien neaizsniedzot mērķi vai aizejot tam garām, varbūt jaunas cilvēku sugas pirmsākumu… Dzara neslēpa, ka viņam ir ērmu pirmklasīgs paraugs — tas, kurš tur saitē pašu baņķieri: duce.. . Viņi turēja viens otru grožos: Nauda un Dūre. Un abi cieti pauri — viens no Romas, otrs no Tiras [443] un Senmarko.

Dzara ļoti dzīvi notēloja vadoņa portretu. Viņš runāja nesaudzīgi, taču ar zināmu labvēlību, — tā skatītājs, sēžot ložā, tīksminās par tirānu uz skatuves. Un no Leona Dzaras vārdiem varēja secināt, ka duce pats sevi arī tādu radījis, tāpat kā mēdz izdomāt scenāriju. Tā vismaz apgalvojis viņš, šis artifex[444], kuram pasaule bija veidojamā masa. Šajā commediante (patiesībā tragediante … jo viņš nepavisam nesmējās! . ..) stadijā viss kļuva par vielu teātrim: tautas, valsts un vispārības labklājība. Visu viņš ietilpināja savā lomā. Sagrāba dūrē, varmācīgi apspieda cilvēku masas, iespiedās tajās… Taču palika ārpusē! Palika viens pats, pat dabūjis tās savā varā. Spēcīga iekāre, taču maz mīlestības. Maz simpātiju, maz cieņas pret cilvēci. Drīzāk jau naida vara, un pāri visam — dziļa vienaldzība pret visiem šiem cilvēkiem, kas nometušies zemē garšļaukus zem viņa pazolēm. Vārdam «masas» šā tēlnieka negantajiem pirkstiem patiesi bija māla masas nozīme. Un galu galā vienīgais, kam bija jēga, kas piepildīja šo neauglīgo un kvēlojošo dvēseli, bija nevis cilvēki, nevis valstis, bet paša veidotais … Un tas nebija nekāds nekas! Viņa vēriena artifex'am tas ir daudz kas vairāk nekā vidēja lieluma parastais «es» — vairāk nekā tukša godkāre, vairāk nekā nauda, pat vairāk nekā slava… Tā ir darbības kūpošā lāpa, kas vientuļajos plašumos aicina uz drūmu cīņu. Sakāve, uzvara, vai nav vienalga? Darboties! Darboties, cīnīties — vienīgais sevis apstiprinājums pret nebūtību . . .

Vērodama baņķiera šauro, nemierpilno lūpu kustības, kuras vaikstījās kaislā patikā (arī viņš taču bija artifex), Anete centās iztēloties šo cilvēku un garā skatīja sazin kādu Šekspīra dēku meklētāju, kas cīnās pret dzīves necaurredzamo sapni un, kapājot ar zobenu biezajā un asiņainajā tumsā, izcērt likteni . . . Dzara, kas arī tēloja lugā savu lomu, sacīja:

— Un jo ļaunāk un jo labāk tiem, kas sev par laimi (vai nelaimi) kļuvuši par šās vielas piciņu, kuru tēlnieks saspiež pirkstos, lai veidotu savu darbu. Šajā laikmetā, kad milzīgas ļaužu masas atrodas pārkausēšanās stāvoklī, pārpilnas enerģijas, bet demokrātija, nonākusi galīgā nevarībā, ļauj tām novārgt un iznīcināt vienai otru, — pastāv tikai divas domnas krāsnis, kas prot tās izmantot: dučes Roma un Padomju Savienība. Bet Padomju Savienība iznīcina visu seno lietu kārtību un tīko nodibināt jaunu kārtību. Turpretī duce cenšas pielāgoties pagātnes kārtībai, kuru atjauno, mainīdams drīzāk formu nekā būtību; viņam nav ticības progresam, viņš patur vecās bruņas — karali, baznīcu, kapitālu, ģimeni un privātīpašumu; duce iepotē tiem jaunus vīrusus: arodbiedrības, arodapvienības, korporācijas, strādnieku organizācijas, lai padarītu tās nekaitīgas …

Gluži dabiski, ka Dzara atrada par izdevīgāku veco, no jauna nostiprināto, ar dzelzsbetonu noblietēto veco kārtību ar tās veco netaisnīgumu, kas pamatots uz Romas tiesībām, ar tās hierarhijām, kastu un arodu barjerām, ar iedzimtajām un iegūtajām priekšrocībām, ar tās plebsu — Populusque[445] — un tā imperatoru.

Tas nenozīmēja, ka Dzara neredzētu briesmas, kādas var draudēt no šādas sabiedriskās iekārtas, kas dibināta uz viena cilvēka — varmācības ģēnija varas. Šo cilvēku Dzara pazina labāk nekā jebkurš cits, zināja viņa morālos un fiziskos trūkumus, vājības, kaites, pēkšņās un asās svārstības, garastāvokļa un gribasspēka bīstamo mainīgumu, šo alea[446], kura satricināja zemi gluži kā zemestrīces, kas nemitīgi apdraud mūžīgo Romu. Ja ne šodien, tad rīt visa ēka, kura drīzāk gan dekoratīvā nekā monumentālā ziņā bija Piranesi [447] stilā, varēja sagrūt. Saistīt ar to visas savas cerības, ar šādu vīru, ar viņa darbu, šķita riskanti. Taču baņķieris, tāpat kā visi, kam darīšana ar laimi, bija spēlmanis. Vai nu likt likmi uz «princi», vai pret «princi» [448] . . . Nebija ko vilcināties — vismaz šodien. Bet rīt? Rīt redzēsim! . . . Baņķierim bija gari un veikli pirksti. Ja princis bija lasījis Makiavelli, tad sulainis arī bija to lasījis. Starp citu, Dzara nepiešķīra pārāk lielu vērību laimei, jo zināja, ka tā ir nepastāvīga. Viņš tikpat labi bija sagatavojies laimēt kā zaudēt, iekarsdams tikai par pašu spēli, un pat pie zaļā galda viņu nepameta svaiga ironija. Duce's drausmā nopietnība baņķieri neskāra, lai gan viņš prata tai pielāgoties. Leons Dzara bija īsts jūds, kādu to attēlo Ekleziasts [449] : viegli uzbudināms, alkatīgs un atsvešināts.

Runājot baņķiera skadrās acis centas notvert Anetes skatienu. Velti Leons Dzara savā pašapmierinātības dziņā piedēvēja viņai savas jūtas. Citos laikos, jaunības gados, Anete arī ieinteresētos par šo condottiere. Taču vecums un pieredze bija šādu interesi notrulinājuši. Viņai nebija nekāda patika uz dēkām, kas likās dzīves jēga korteziem un pizariem, dučēm un timoniem. Anete nepiederēja pie tām dīkdienēm, kam tik dziļu iespaidu atstāj šie smagsvari ar sakostajiem žokļiem, varmācīgajiem skatieniem, kas gluži tāpat kā runga piespiež liekties masu muguras, kuru āda pārklājas ar sviedriem aiz bailēm un patikas tikt nopērtām. Tāpat kā Dzara, arī Anete zināja, ka šiem smagsvariem ir savas vājības, ka šiem biezajiem mūriem mēdz būt plaisas un tie sagrūst vienā acumirklī. Atšķirībā no Dzaras Anetes interesi izraisīja tieši tas nožēlojamais, ko viņi slēpa sevī kā kaunu. Anete sekoja šo neiegrožoto personību krampjainai piepūlei, kuras sasprindzināja muskuļus, lai paceltos pāri baram, lai izrautos un pār to valdītu. Anete jau priekšlaikus zināja: viņus uzvarēs … Un arī šo, tāpat kā citus . . .

«Melno duce! . . . Tevi uzveiks. Gala rezultātā mēs visi tiksim uzvarēti, visi tiksim uzveikti. Un tieši šis jau pašā traģēdijas sākumā nojaušamais atrisinājums ir tas, kas izraisa mūsu interesi par šiem uzvarētājiem — karaļiem edipiem, koriolāniem, [450] makbetiem! Par vienu vairāk! … Kūpošā lāpa, tu nodzisīsi! Dzīvā iedoma, darbojies un mirsti!»

Marks nejuta pret šo romiešu lāpu ne tieksmi, ne līdzjūtību (līdzjūtība, starp citu, būtu tai visrūgtākais apvainojums): viņš alka to samīdīt kājām . . . (Naids dažreiz mēdz būt valdzinājuma paveids — vairogs, lai aizsargātos…) Tas, ko Marks galvenokārt redzēja freskā, kuru uzgleznojis fa presto[451] no Venēcijas geto, nebija vis cilvēks ar cieši sakostiem žokļiem un rungu rokās, bet tās bija muguras, miljoniem zem rungas sitieniem nolīkušu muguru, kuras pacilātībā atliecās pēc saņemtā pēriena . . . Šie gļēvie jaunieši (Marks tos pietiekami bija redzējis gan Francijā, gan citur), kuri gaužas par nevarīgo laiku un slepus tvīkst ilgās pēc dučes vai fīrera — pēc krietna kājas spēriena pa dibenu! Ja jau viņiem tik ļoti patīk spēks, tad lai parāda savu! Paļauties uz svešu spēku, pēc pilnvaras uzticēt savējo, to, pēc kura alkstam, kurš nav mums lemts, kura mums nav, — vai gan iedomājams kaut kas vēl pretīgāks? Īsti suņi, kas luncinās un rāpo uz vēdera! Lai tikai tiem uzdod ar pletni! .. . Mūsu mazais vīrietis loloja (viss var būt!) pret šiem pieaugušajiem tēviņiem, kuri pārvaldīja padevīgos ganāmpulkus, neskaidras sāncensības un sašutuma jūtas. Nemūžam viņš nespētu uzupurēties viena cilvēka dēļ. Tas likās pārlieku maz! Te viņam jau bija savi piedzīvojumi. Viņam kļuva nelabi no vārdiem: Qualis artifex[452] . . .30 ° Lai uzupurētos, Markam bija vajadzīgs augstāks mērķis: vairāk nekā viens cilvēks — tautas, šās pazemotās un apspiestās masas, visi cilvēki… Taču Marks nepanāca līdzsvaru starp abiem mērķiem: kalpot cilvēkiem un ietekmēt viņus — darboties, ja nepieciešams, pret viņiem, lai darbotos viņu labā! Prast pavēlēt un paklausīt — divi poli.. . (Lai radītu zemeslodi, vajadzīgi abi poli…)

Asja, tikpat naidīgi noskaņota pret melnajām mugurām kā Marks, pat neslēpa interesi par fašistisko eksperimentu. Jaunās sievietes acīs cīņas sīvums neizslēdz zināmu patiku pret ienaidnieku, kas bija viņas cienīgs. Patiesu riebumu Asja juta tikai pret tiem, kuri vairās no cīņas, maskējas, apziežas ar eļļu, lai izmuktu, pret glumajiem, pret tiem, kas līdzīgi ūdens čūskām slīd no rokām ārā, pret einuhiem, pret visiem nespējīgiem, pret visu, kas ir bezveidīgi. Viltīgais Dzara uztvēra šo zem naidīguma maskas paslēpto dziņu. Viņš prasmīgi izlika savas cilpas — spoguļus cīruļu ķeršanai: šo kvēlo nepieciešamību darboties, kuru itāliešu jaunatnes galvās iedegusi melnā saule, kuru gan aizklāja, gan atspulgoja uz saviem spārniem tūkstošiem lidmašīnu — Balbo [453] plēsīgo putnu perējums. Dzara uzaicināja abus jaunos cilvēkus uz vietas pataustīt paātrināto pulsu jaunajai Itālijai, kuru ārzemēs tik slikti pazīst un kuru fašisms kā vērsi uzaudzējis nevis stallim, bet arēnai. Asja uzreiz novērtēja šo mākslīgi uzturēto darbības liesmu, kas pat agresīvā formā saliedēja cilvēkus armijā, kura gatava uzbrukt ienaidniekam . ..

— Bet kas, lūdzu, ir ienaidnieks? Asjas kā tērauds zaļganās acis neļāva sevi apmānīt ar lamatām, kas spēja pievilt vienīgi muļķus …

— Visi šie karotāji — pret ko gan un pret kuriem gan viņi vēršas? Un kura labā, kā labā, pretī kam? Kurp ejat jūs? Vai paši to zināt? … Es nedomāju, protams, jūs, Dzaras kungs . . . Iespējams, ka jūs zināt, nebūtu smalkjūtīgi uzdot jums tamlīdzīgus jautājumus, bet citi, jūsējie, jūsu karapulki, viņa karapulki, pat viņš pats! Viņš, šis cilvēks, kas jūs ved, — šis jūsu režisors! Vai viņš zina savas lugas atrisinājumu? Ko viņš īsti grib? Kam tic? Vai izvēlējies galīgo scenārija variantu? Viņš to jau mainījis savas desmit reizes un mainīs vēl desmit reižu — karš, miers, dūre, līgumi, — ja vien skatītājiem būs pacietība sekot izrādei. Pašlaik itāliešu fašisma ideāls (jūs gan to slēpjat!) nesniedzas pāri apbruņotai, bruņās iekaltai un aiz dzeloņstieplēm sadzītai nācijai. Ko jūsu melnkreklu banda, kura gatava jau rīt doties uzbrukumā, neuzskata par ienaidnieku? Viņu uztverē ienaidnieks ir viss, kas atrodas ārpus pilsētas mūriem, aiz impērijas robežām: Roma pret barbariem … Tātad es esmu — barbars, tātad mēs esam — ienaidnieki? Kārtis uz galda! Jūs necīnāties par mums. Jūs cīnāties pret mums. Un vai maz esat pārliecināti, ka cīnāties par sevi? Vai viņam ir mērķis? Vai viņš par to raizējas? Jūsu fašisms vislabākajā, cēlākajā, vistraģiskākajā nozīmē, kādu tam piedēvē literatūras gaiļi, kas taurē signālu pulcēties, — tie, kas paši necīnās,

bet liek citiem cīnīties: nīčeieši, — ievieš it visās tautās šo cīņas un priekšrocības garu, mūžīgā imperiālisma garu, jo tas, ja vien tic jūsu duce'm, ir uz mūžu mūžiem dzīves recepte. Tā ir cīņa cīņai, bez gala, bez progresa, bez cerības. (Lai kaut ko uz

sāktu, man nav vajadzīgs cerēt . . .) Veca dziesma! Nu, bet man ir jātic, un es gribu zināt, uz kurieni eju. Bet uz kurieni ejat jūs?

Dzaras platā mute sašķobījās. Viņš sāka skaļi smieties:

— Jā, mēs ejam. Kas gan vairāk vajadzīgs? Cilvēkiem laiku pa laikam nepieciešami animatori[454], kuri uzvilktu sarūsējušo dzīves pulksteni. Un vai, pēc jūsu domām, Francijai tik tiešām nav vajadzīgs tāds animatore kā mūsējais, kas nokratītu diendusas miegu no jūsu neatceļamās demokrātijas?

— Tur nav nekā, kas varētu noderēt man! Es nāku no citurienes. Un nejūtu vajadzību pēc kāda animatore. Un mēs esam skiti. Un mēs cīnāmies Padomju Savienībā ne jau nu tādēļ, lai izcirstu Vai tu mani esi redzējis? statuju. Mēs cīnāmies visu cilvēku labā, par labāku nākotni.

— Un tikmēr, — iebilda Dzara, — tagadne ir sliktāka.

— Šo tagadni es nemainītu ne pret kādu citu, — attrauca Asja. — Tas ir kaut kas līdzīgs tam laikam, kad nēsāju zem sirds bērnu. Tā nes sevī nākotni!

— Tātad katram savs prieks! — sacīja baņķieris, apburoši smaidīdams. — Jums, kundze, skaistais bērns — nākotne! Bet es apmierinos ar tagadni.

Viņi šķīrās kā vislabākie draugi, jo paldies dievam, gadījums kļūt par ienaidniekiem šķita neiespējams. Ikvienam bija savs nošķirts darbības lauks. Jaunais pāris Dzaram likās nekaitīgs (viņš nebija lasījis nevienu Marka rakstu). Savstarpējā pieklājība lika viegli pārslīdēt pāri visām politiskajām domstarpībām, tāpat kā parastajām sabiedrības tēmām. Svarīgs tai apstāklī, ka viņi tikušies, Dzaram likās tikai šī sievietes veiklā kustībā, ar kādu viņa bija izrāvusi meitenīti no drošas nāves. Vienīgā no visām Leona Dzaras kaislībām, kas šķita paglābusies no skepticisma, bija ģimenes jūtas. Baņķiera spriganās acis, kurās atainojās uzjautrinājums par gadījuma paziņu sarunu, kam viņš tomēr nepiešķīra nekādu sevišķu nozīmi, īstenībā pievērsās vienīgi Anetei, ko viņš apbēra pateicības vārdiem, no kuriem arī jaunajam Rivjēru pārim tika sava daļa. Dzara un viņa laulātā draudzene ielūdza tos apmeklēt Itāliju, uzaicināja ierasties pie viņiem arī Romā. Baņķieris paziņoja, ka esot viņu rīcībā jebkurā gadījumā, kad vien varot pakalpot. Tomēr likās neiespējami, ka šo laipnību kādreiz vajadzētu izmantot. Rivjēri nolēma savu ceļojumu beigt Šveicē un nedomāja braukt tālāk par Lugāno. Gan laiks, gan naudas līdzekļi bija ierobežoti.

Laika tiem, izrādījās, ir vēl mazāk, nekā viņi domāja.

*

Man šķiet, es viņus ieraudzīju dienu pirms viņu aizbraukšanas uz Tesinu. Biju apsēdies pļaviņā, pie kājām pa kalna nogāzi vijās ceļš. Viņi mani neredzēja. Es tūdaļ pazinu Marku; viņš gāja zem rokas ar māti. Es ievēroju, ar kādu uzmanību Marks pārveda savu, kā liekas, nogurušo ceļabiedreni pāri strautiņam. Vaņa, plūkdams puķes, tipināja kopā ar Asju, kas bija aizkavējusies, rāpdamās pa piegāzi kā kaziņa. Pienākusi man klāt, Asja pamanīja nogāzē aiz sola, uz kura biju apsēdies, augam vijolīšu ceru un, nelikdamās par mani ne zinis, tās noplūca, apbērdama mani ar zemēm, un atkal nolēca lejā. Arī acis viņai bija zeltainas kā kazai. Es galvenokārt raudzījos Anetē. Neizsakāma laime staroja viņas sejā. Kad Marks noliecās, meklēdams akmeņus, lai atvieglotu mātei pāreju pār strautiņu, es redzēju, ar kādu maigumu viņa noskatījās uz sava zēna šauro galvu. Es domāju, ka tikšos ar viņiem vakarā viesnīcā. Tur Rivjēru nebija. Un, kad nākamajā dienā painteresējos par viņu adresi, uzzināju, ka viņi jau aizbraukuši ar pirmo vilcienu.

*

Saule jau bija paslēpusies viņpus Sengotāra kalniem. Sekodami tai, viņi nonāca līdz Lugāno. Tur viņi no jauna atrada Žoržu, kas stāvēja uz ceļa, pār ko jumās vīnogulāju stīgas: rokas pacēlusi pie vīnogu ķekariem, kurus nevarēja aizsniegt, atplestu muti, it kā tīkodama izdzert to sulu, Žorža skaļi smējās. Tad viņa metās draugu apkampienos.

— Ne tik skaļi!

— Kāpēc? — viņš atjautāja. Un Asja paprātojusi nodomāja:

«Un kāpēc gan galu galā ne? Jo ļaunāk, jo labāk šīm okšķerēm zivīm! Es redzēju tās kļūstam zaļas savā sulā. Piemetīsim vēl saujiņu sāls, lai tās vārās.»

Spiegi, kas strādāja, apbraukājot ārzemes, nebūtu piešķīruši sevišķu nozīmi caurbraucēju tūristu aizskarošajiem vārdiem un nekautrīgajai uzvedībai. Taču Marku jau tūdaļ ievēroja, tiklīdz redzēja viņa sirsnīgo attieksmi pret Žiljēnu, kura loma prāvā piesaistīja vispārēju uzmanību. Žiljēns figurēja melno sarakstu pirmajās rindās kā Starptautiskās antifašistiskās līgas goda priekšsēdētājs; viņš bija sevišķas vērošanas objekts, no viņa nevairījās, bet gan viņu nicināja. Žiljēna gods tika Lugāno pilsētā arī viņa jaunajam līdzgaitniekam.

Starp tiem, kuri tīkoja piedalīties viņu sarunās, bija kāds jauns itālietis, ar ko Marks jau agrāk tikās Parīzē antifašistu aprindās. Viņam bija skaista, gudra seja, kuru izķēmoja nervoza viena plakstiņa raustīšanās un dzimumzīme uz vaiga. Sauca viņu par Buonamiko, un viņš neslēpa savu histērisko naidu pret fašistisko režīmu; Buonamiko ceļoja no Parīzes uz Londonu un Briseli un atpakaļ, apbraukādams dažādas emigrantu kolonijas, degdams dumpīguma svētajās liesmās, iekveldēdams ticību visos, kas zaudējuši drosmi, aplinkus ieteikdams miglainus un pārdrošus projektus, runāja par bumbām un sazvērestībām, atsaukdams tiem atmiņā sazvērniekus — karbonārus. Vecie politiķi — emigranti uzskatīja Buonamiko par romantiķi un neuzticējās viņam. Jaunie, kas vairāk sliecās darboties, labprāt klausījās Buonamiko vārdos, tomēr, pieredzes brīdināti, visai dzedri pieņēma viņa ierosinājumus. Buonamiko bija neatlaidīgs un pacietīgs. Un viņš runāja, ar mokām apvaldīdams asaras un nomākdams niknumu, par savu veco māti un jauno brāli, kuri aizturēti Faencā kā ķīlnieki un kuru dzīvības atrodoties briesmās. Viņa satraukums pārsviedās arī uz trimdiniekiem, no kuriem daudzi cieta tās pašas sāpes. Allaž pakalpīgs, rosīgs, nekad neko nelūgdams, Buonamiko ātri vien iepazinās ar jebkuru cilvēku; viņam piemita tikai viena mānija — atstāt glabāšanā, reizēm pie viena, reizēm pie otra, kādu ceļasomu vai papīra vīstokli; tas gan šķita attaisnojami, tomēr neviens nejutās pārāk glaimots, ka izraudzīts par glabātāju; vēl nesenās nepatikšanas ar Parīzes policiju bija iemācījušas trimdiniekiem to patiesību, ka ir bīstami labai rokai nezināt, ko kreisā saņēmusi. Vispār ikviens centās iekārtoties tā, lai pēc iespējas ātri nodotu uzglabājamo kravu kādam citam. Galu galā Marks ne reizi vien bija saņēmis un glabājis Buonamiko mantas un papīrus, — lai gan darīja to bez mazākās patikas, — jo viņš uzskatīja, ka atteikdamies var sāpināt itālieti, un pats cieta no Buonamiko apvainojumiem. Tomēr Markam, bez šaubām, āda bija daudz jutīgāka nekā Buonamiko, kurš nekad neizrādīja sapīkumu, pat neatcerējās pāridarījumus, jo nepaguris atsāka mēģinājumus pie tiem, kas viņu jau vairāk reižu noraidījuši. Ja jau nu kādam bija jākaunas, tad drīzāk gan tiem, kuri atteicās, jo nenotika nekas tāds, kas attaisnotu neuzticēšanos Buonamiko.

Buonamiko neturēja ļaunu prātu uz apvainotājiem, toties pret draugiem juta pateicību un Marku pagodināja ar sevišķu uzmanību. Pirms diviem gadiem, kad tika organizēta ieslodzīto bēgšana no Liparī salām, vairāki pazīstami darbinieki, vīrieši un sievietes no Francijas, Anglijas un Beļģijas liberālajām aprindām, enerģiski ķērās pie sagatavošanas darbiem, un Marks, kas jūsmoja par šiem mēģinājumiem, neuzmanīgi bija licis noprast, ka zina vairāk, nekā runā. Buonamiko viņu par to nemaz netincināja, gluži spontāni viņš uzticēja Markam — noprasījis svētu zvērestu nevienam neko neizpaust — kādu citu bēgšanas plānu, kura sagatavošanā pats piedaloties: pasākumu kaismē viņi domāja reizē par vairākiem līdztekus projektiem. Marks savukārt atklāja Buonamiko to, kas bija zināms par viņu plānu. Marks uzskatīja, ka ir prātīgāk par šo uzticēšanos neizlielīties Asjai, kas jau no paša pirmā acu uzmetiena nebija izteikusies labvēlīgi par Buonamiko. Kad pēc dažām nedēļām Marks uzzināja, ka Liparī salu priekšniecība sacēlusi trauksmi un bēgšanas plāns neizdevies, viņu pārņēma nepatīkama sajūta. Mēģinādams tikt skaidrībā par savām bažām, kurās pats negribēja atzīties, un vēlēdamies tās pārbaudīt, Marks uzdrošinājās, nenosaucot nevienu vārdā, pastāstīt par Buonamiko plānu dažām labi informētām personām, kas pakratīja galvu un noteikti paziņoja:

— Tajā nav nekā nopietna.

Marks jautāja pats sev, vai tikai nav iemainījis zaglim īstu naudu pret viltotu. Taču antifašistu vidū, kuri šķita vienlīdz sirsnīgi, pastāvēja tik daudz savstarpējas nomelnošanas, ka Marks nesaskatīja pietiekamu iemeslu, lai vienu spriedumu atzītu pamatotāku par ļaunu citu spriedumam, turklāt nekas neļāva viņam konstatēt kaut kādu sakarību starp bēgšanas plāna neizdošanos un Buonamiko netaktiskumu. Marks tikai sāka vairīties no tikšanās ar šo cilvēku.

Bija apritējis vairāk nekā gads, kad viņš Lugāno atkal sastapās ar to. Buonamiko izrādīja pārlieku kvēlu prieku. Marks atbildēja atturīgi. Buonamiko nebūt neapmulsa. Viņš cildināja lidotāja drosmi, kurš sadragājis lidmašīnu, bet tūdaļ visai skaļi paziņoja, ka tā tomēr esot bērnišķīga rīcība — riskēt ar savu dzīvību, lai izplatītu nedaudz papīra lapiņu, jo, ja nu reiz cilvēks ķēries pie kaut kā tāda, tad jau daudz prātīgāk būtu nomest uz Venēcijas pili kādu kravu bumbu. Marks neko neatbildēja. Žiljēnam, kura domas Buonamiko centās izdibināt, nesagādāja nekādu grūtību piespiest sevi klusēt: viņš bija paradis neizpaust savas domas. Asja pieņēma Buonamiko pasniegtos ziedus; cieši un skarbi palūkojusies Buonamiko, viņa paostīja puķu saišķi, pagrieza viņam muguru un aizejot aizmirsa ziedus uz sola. Vienīgā no visa pulciņa, kura atbildēja Buonamiko tuvināšanās mēģinājumiem, bija labsirdīgā Anete, ko aizkustināja itālieša stāsti par viņa nelaimīgo māti; abus bieži vien redzēja kopā; Anete pacietīgi klausījās viņā, mierināja bēdu nomākto dēlu, kas dažkārt nobirdināja asaru un, pateicīgs par Anetes līdzjūtību, ar tantegrazie [458] un cieņu skūpstīja viņai rokas. Bet Anete nezināja nekādus noslēpumus un nevarēja tos arī izpaust. Un apdomīgais Buonamiko vairs neapgrūtināja mierinātāju; viņš sāka turēties savrup no mazās kompānijas.

Tomēr Buonamiko bija viens no pirmajiem, kas uzzināja par viņu nodomiem apmeklēt Itāliju. Marks un Asja bija par to runājuši pirmo reizi pirms pāris dienām vakarā gandrīz pilnīgi tukšajā viesnīcas zālē. Vienīgi Žiljēns un Anete atradās klāt, un dažu soļu atstatu pie galdiņa sēdēja kāds vecs, visai korekts džentlmenis, kas pie tases kafijas lasīja Times[459].

Kopš tās dienas, kad Marks bija pārkāpis kalnu mūri, kuri meta ēnu uz nežēlastībā kritušo ziemeļu zemi, viņš bija apskurbis no saules gaismas; pilns skaudības viņš nenolaida acis no Itālijas skaistajiem krastiem, kura atradās tik tuvu, ka šķita gandrīz vai rokām aizsniedzama un plauka kā zieds, un augstāk — aiz kaprīzajām kalnu korēm no silti virmojošās Komo ezera mirāžas, kas saplūda kopā ar debesīm. Anete un Asja jau pazina šo brīnišķo zemi: Anete to bija apbraukājusi jaunībā, tēvam vēl dzīvam esot, un kara laikā šķērsojusi vairākas reizes, ceļojot uz ārzemēm. Arī Asja bija to apmeklējusi divas reizes: bērnības laimīgajās dienās un drūmajā trimdas laikā. Abas sievietes bija redzējušas šās zemes divkāršo masku: rozēm apvītās pilis un drudzi, badu, netīrību. Taču kā vienai, tā otrai bija apkārt Kirkes burvju loks: saules gaisma, kuras saldkairā bezrūpība apskaloja ar saviem paliem kā bagātību, tā nabadzību. Abas sievietes runāja par to savā starpā ar saprašanās smaidu kā par kādu slepenu prieku, kuru iztēloties var tikai izredzētie. Marks vienīgais nezināja šā augļa garšu un degtin dega iecirst tajā zobus; viņam bija tikai jāizstiepj roka, lai to noplūktu. . . — Kā būtu, ja mēs aizbrauktu uz Itāliju? Abas sievietes uztvēra bumbu lidojumā. Dalīties ar mīļoto baudījumā, kuru viņš vēl nepazīst, ir tas pats, kas ēst no viņa lūpām brīnišķīgu augli. Žiljēns gan izteica zināmus iebildumus; pēc viņa domām, ceļojums uz Itāliju bija pilnīgi nevietā: slepenībā viņš noprata, ka tas ir riskants. Tomēr Žiljēns arī zināja, ka ir pārspīlēti piesardzīgs; kāpēc sagandēt draugiem prieku, daloties ar tiem bažās, kurām patiesībā nav nekāda reāla pamata. Žiljēns turklāt nebija arī visai «lietas kursā». Kā vairums liberālās inteliģences, pat ultrakreisās, viņš piešķīra sociālajās cīņās pārāk daudz vietas idejām un bija nepietiekami informēts par ekonomisko stāvokli. Žiljēns raizējās par Marku, taču šobrīd viņu uztrauca tikai jaunā polemista darbības viena puse — Marka cīņa pret fašismu. Žiljēns pameta neievērotu interešu internacionāli, rūpniecības imperiālisma feodāļus, kurus uztrauca Marka kampaņas. Tā nu Žiljēns apmierinājās ar to, ka lika draugiem apsolīt būt piesardzīgiem vārdos, kad pāries robežu. Marks un Asja uztvēra sacīto smiedamies: viņiem neesot jābūt piesardzīgiem, ne par ko citu viņi nedomājot kā vien divas nedēļas tīksmināties par jauko laiku. Nekādu politiku! Nost ar visiem nopietniem darījumiem! . . . Vienojās, ka Žiljēns un Žorža aizvedīšot puisēnu atpakaļ uz Parīzi. Anete aiz smalkjūtības piedāvājās atgriezties mājās. Asja tai sacīja:

— Ja mēs tevi turētu pie vārda, tu pamatīgi iekristu!

— Tiesa gan. Neturiet vis mani pie vārda! — attrauca Anete.

Tomēr galīgi izlemts nekas nebija, un viņus varen pārsteidza tas, ka nākamajā dienā Buonamiko, pienākdams klāt, smaidot apjautājās:

— Kad jūs braucat prom?

Marks, izlikdamies jautājumu nesaprotam, izvairījās no atbildes. Asja, saraukusi uzacis, apvainoja Aneti pļāpīgumā. Taču Anete zvērēja, ka neesot teikusi nevienam ne vārda. Pēcpusdienā, pastaigādamās pa skaistā dārza eksotiskajām, ēnainajām gatvēm ūdens malā, Asja pamanīja kādas alejas līkumā uz sola sēžam to pašu veco džentlmeni, kas iepriekšējā dienā bija lasījis Times, un sarunājamies ar Buonamiko. Vakarā viesnīcas zālē Anetei kļuva neērti, kad Asja, ieraudzījusi cēlo večuku apsēžamies pie blakus galdiņa, pārtrauca pusvārdā sarunu un pieceldamās skaļi pateica:

— Iesim parunāt kādā citā vietā!

Paskaidrojumi, kādus Asja deva, kad viņi bija apsēdušies zāles otrā galā, Marku nepārliecināja. Ne jau nu tāpēc, ka tie viņu nesamulsinātu, bet Marku kaitināja Asjas mūžīgās aizdomas; Marks izlikās, it kā nepiešķirtu nekādu nozīmi Asjas vārdiem un saskatītu tajos vienīgi sieviešu prāta iedzimtu sliecību būt nemierīgai un satrauktai. Viņš to nosauca par mazdūšību. Un nekas nebūtu vairāk aizvainojis Asju.

Tāpēc Marks nākamajās dienās tīšuprāt necentās izvairīties no Buonamiko, lai gan tikšanās ar to Markam nesagādāja ne mazāko prieku; viņš pat iepazīstināja Buonamiko ar saviem ceļojuma plāniem. Asja aizskarta neko neiebilda. Buonamiko kvēli uzmundrināja Marku, norādīja visizdevīgāko maršrutu, ieteica viesnīcas un pasacīja to atrašanās vietas. Un nožēloja, ka nevarot Marku pavadīt. Buonamiko skuma, ka viņam iebraukšana dzimtenē esot liegta.

Šās zemes valdzināts, viņš savās pastaigās ar Asju un Marku bieži vien aizstaigāja līdz tās robežai. Kādreiz pie Gandrijas Buonamiko pārgāja robežu, uzaicinādams savus ceļabiedrus darīt to pašu. Viņiem nebija vīzu, taču Buonamiko lielījās, ka zinot taciņas, kur nevienu nesastapšot. Asja atteicās no šīs skolēnu izpriecas pāriet robežu fuoriscito (turklāt sazin vēl kādas nokrāsas!) sabiedrībā, jo šāda rotaļa varēja maksāt vairāk, nekā tā vērta. Marks par spīti Asjai ietiepās: kas gan viņu apdraudēja? Buonamiko taču riskē daudz vairāk — tā vismaz tas apgalvoja — un tomēr apņēmās aizvest Marku uz nelielu jūras līci klinšu aizsegā, kur katrā ziņā atradīšot laivu, kas viņus nepamanītus atvizināšot atpakaļ gar upes krastu Gandrijā. Tas gribot parādīt Markam slepenās takas, pa kurām itāliešu emigranti pārgājuši robežu, lai pārvestu propagandas literatūru. Un viss notika tā, kā Buonamiko bija teicis. Marks un Asja (jo viņa, tiklīdz Marks bija nevērīgi ieteicis viņam nesekot, pats par sevi saprotams, tūdaļ devās Markam nopakaļus) atrada laivu norādītajā vietā; tā bija paslēpta zem līkstošu zaru pinkainās lapotnes; bez starpgadījumiem viņi atgriezās Lugāno. Taču tāpēc Asja nedāvāja vairāk uzticības Buonamiko; viņa domāja, ka Buonamiko, riskējot ar bandinieku, bija drošs, ka laimēs partiju. Savas domas Asja tomēr nevienam neizpauda; viņa neatklāja arī nākamās dienas pārdomas, kad veikli bija izvīlusi no Anetes atzīšanos, ka viņas prombūtnē ļoti satraukts atnācis Buanomiko un slepeni nodevis tai vēstuli, kura domāta viņa nabaga mātei, bet mātes māju novērojot, tāpēc viņš aiz piesardzības, negribēdams pakļaut nogādātājus briesmām, ielicis vēstuli aizzīmogotā aploksnē, kas adresēta kādam draugam Milānā, kurš tad nu arī nodošot vēstuli tālāk pēc piederības. Asja klusēja. Strīdēties nebija nozīmes: abi vientiesīši jau apsolījušies visu nokārtot. Anetei tā bija sirdslieta, Markam — godalieta. Taču ne gods, ne sirds pārāk vis nemulsināja Asju, kad to dzīvības, kuri viņai mīļi, šķita apdraudētas. Asju neapgrūtināja . nevajadzīgi sirdsapziņas pārmetumi. Pēdējā naktī pirms aizbraukšanas no Lugāno Asja, Markam guļot, izkāpa no gultas, pārmeklēja vīra svārkus, izņēma no sānu kabatas naudas maku, kur Marks bija ielicis vēstuli, izvilka to un klusu kā kaķēns atkal palīda zem segas, paslēpa laupījumu zem spilvena un, juzdama, ka joks vēl nav galā, sāka purināt Marku. Draiskules atmodināts, Marks sāka kurnēt, neizprazdams, kāpēc šī neprātīgā smejas un smejas .. .

Nākamajā dienā Asja, nogaidījusi izdevīgu brīdi, apskatīja nolaupīto aploksni, piesardzīgi atplēsa, izlasīja vēstuli, tad vēlreiz pārlasīja, saraukusi sejiņu, drūmām acīm, skaļi šņākuļodama caur degunu; kādu mirkli viņa nekustīgi sēdēja vēstules priekšā, izstudēja to, iemācījās no galvas no pirmā līdz pēdējam vārdam, tad saplēsa sīkos gabaliņos, uzspļāva tiem, it kā viņai pretī atrastos rakstītāja pretīgais ģīmis, un sadedzināja vēstules paliekas. Tikusi ar visu galā, tomēr nebūdama ar sevi apmierināta, nolaizīja lūpas un, brīdi padomājusi, uzrakstīja citu vēstuli, kuru ielika tajā pašā aploksnē un no jauna aizlīmēja. Tam visam bija atkal jānokļūst Marka kabatā, ko viņa arī paguva izdarīt vēl pirms aizbraukšanas no Lugāno, atliekot atpakaļ vēstulīti.

*

Klaiņāšanas pirmās dienas gar opāla ezera laimīgajiem krastiem, kur līdzīgi gleznainiem ziediem izcēlās Boromejas saliņas, pašas atgādināja šīs laumu salas. Dārzu tveices pilnajā pavēnī bija dzirdama baložu dūdošana, kas sajaucās ar ziedošo apelsīnkoku smaržīgo dvesmu, un slinko airu šļaksti kā hromatiskas gammas saplūda ar triju brīvībā izlauzušos skolēnu skanīgajiem smieklu treļļiem. Visi trīs bija atbrīvojušies no raizēm; šķita — viņu augumi zaudējuši svaru, miesa laimīga un dvēsele spārnota gluži kā šīs pieneņu pūkas, kas lido tieši virs pašas pļavas. Anete no visiem trim likās gandrīz vai jaunākā. Nevērojot slimo sirdi, viņa ņipri rāpās kalnā. Un kājām atgriezās no Mottarone kalna uz Baveno pa slidenajām, cietajām un akmeņainajām takām; vakarā viņai gan sāka sāpēt kājas un nākamajā dienā pietūka potītes. Anete sargājās to sacīt. Tomēr, nonākusi Milānā, bija spiesta nolikt ieročus. Kad, atmetusi segas, gribēja piecelties no gultas, viņa iekliedzās aiz sāpēm krustos; vajadzēja uz divdesmit četrām stundām atteikties no turpmākajām alpīnistes gaitām un visu dienu pavadīt gultā.

Soļu švīkoņa gaitenī, valdonīgi klauvējieni pie durvīm .. . Anete uztrūkās no miega. Varēja būt tā ap četriem pieciem pēcpusdienā. Viņa uzsauca: — Nāciet iekšā!

Ienāca viens, divi, trīs puiši ļenganiem vaigiem un noskūtiem zodiem, briesmīgi un labsirdīgi bolīdami acis. Pēc operetes Jago manierēm Anete uzreiz pazina policistus, kuri bija ielenkuši Marku un Asju. Un aiz pievērtajām durvīm dunēja ceturtā sargsuņa kareiviskie soļi. Marks bija bāls, sarāvies viņš aizsmakušā balsī protestēja, un bija noskāršams, ka viņš tikko valdās, lai nekliegtu. Asja, juzdamās kā zivs ūdenī, uzmeta Anetei pāri sargu pleciem īsu, šķelmīgu skatienu. Neko nepaskaidrojuši, divi no trim vīriem sāka rakņāties ceļasomās un mantās. Trešais, bez jebkādām ceremonijām novietojies pie Anetes rakstāmgalda, sāka rakstīt protokolu. Vienā mirklī viņas un blakus istaba, kurā mitinājās jaunais pāris, bija piemētātas drēbēm. Resnas ķetnas vandījās pa Asjas krekliem. Marks dīdījās uz vietas, cenzdamies nomākt niknumu. Asja, pārmetusi vienu kāju pār otru, sēdēja krēslā, kūpināja cigareti un nicīgi aplūkoja dedzīgos medniekus; viņa pat ieteica policistam pierakstīt, kādas firmas bikses viņa valkā. Anetes vienaldzīgums, kura policistus noskatīja no galvas līdz kājām, un jaunās smēķētājas izaicinošā izturēšanās kratītājus dziļi aizvainoja. Policisti paziņoja, ka izmeklēšot arī slimnieces gultu. Marks nostājās gultai priekšā, zvērēdams, ka to nepieļaušot. Anete atvairīja dēlu ar roku, sacīdama:

— Lūdzu, kungi, uzklājiet man gultu!

Un, atspiedusies uz vedeklas pleca, stīvām kājām gausi aizvilkās līdz rakstāmgaldam, kur bija apsēdies policijas komisārs, un pastiepa roku pēc tālruņa klausules. Bet policijas komisārs to nepieļāva.

— Jauki, — Anete teica, it kā vērsdamās pie viesnīcas šveicara. — Piezvaniet tātad uz Adidžes un Pjaves banku un pasakiet, ka Rivjēra kundze vēlas runāt ar direktoru Leonu Dzaru!

Policists pārsteigts atjautāja:

— Vai signore commendatore[462] Bet kālab?

— Vēlos, lai viņš būtu klāt pie kratīšanas.

— Vai jūs viņu pazīstat?

— Paprasiet to viņam pašam!

Policisti apjukuši saskatījās; divi, kas jau bija sagrābuši matraci aiz stūriem, palika kā iemieti stāvam un ar skatienu jautāja šefam, ko darīt tālāk. Komisārs izšķīrās, piezvanīja. Cukursaldā izteiksme, tiklīdz viņš izdzirda paša commendatore zelta balsi (Dzaram šis epitets bija piemērots), liecināja par dziļo cieņu, kādu viņš juta pret augsto kungu: ikviens zināja, ka Dzara bija viens no valsts iekārtas pīlāriem; kaut arī par duce kļūst, pateicoties ģēnijam vai dūrei, nauda ir tā, kas tos balsta; bez naudas tiem būtu — krahs. Taču policijas komisāra seja, kurā vai kustin kusa godbijības pilns smaids, pēkšņi sastinga pavisam apjukusi, kad balss tālrunī pēc pieteikšanas vairākas reizes atkārtoja Rivjēra kundzes vārdu līdz ar priecīgu izsaucienu, bet vēlāk ar sašutumu. Sākās vētraina saruna, kuras laikā komisārs nokaunējies klāstīja notikušo; neredzamais commendatore ārdījās dusmās; komisārs strīdējās, atvainojās, piekāpās. Abas sievietes un Marks klusēja, cenzdamies izprast, par ko tie runā, uztverdami balss dārdus, kurus izgrūda klausule, un neveiklo komisāra atzīšanos, kas ļāva nojaust, ka policija iekritusi pati savos slazdos un, gribēdama izlabot pirmo misēkli, nokļuvusi otrās lamatās: nepratusi atrast likumīgu attaisnojumu arestam. Taču «galvas mazgāšana» nerimās. Galīgi iznīcinātais komisārs tagad atbildēja tikai ar godbijības pilniem apliecinājumiem. Anete izņēma viņam no rokām klausuli (policijas komisārs pasteidzās to viņai pasniegt) un lūdza baņķierim piedošanu, ka traucējusi viņu tik smieklīga pārpratuma dēļ. Anete pateicās Dzaram, pieņēma uzaicinājumu viņu apciemot, kad tuvākajā laikā būs Romā, un, gribēdama augstsirdīgi notušēt policistu neveiklību, kuri uztraukti noklausījās sarunu, paziņoja, ka incidents esot izbeigts. Komisārs pasteidzās apstiprināt Anetes vārdus un, uzkāris tālruņa klausuli, izplūda bezgalīgos atvainošanās vārdos; viņš piedāvājās kopā ar puišiem salikt izmētātās mantas atpakaļ ceļasomās, taču Asja nolēma, ka pietiek jau ar vienu reizi, kad tie noslaucījuši savas ķetnas viņas veļā, un atbrīvoja tos no šā darba. Līdzko trauksme bija garām un komisārs nomierinājies par sava misēkļa sekām, viņš atkal pārvērtās par galantu kavalieri un atļāvās pat pasacīt jaunajai sievietei neveiklu komplimentu — viņš esot pateicīgs liktenim, ka šis pārpratums devis iespēju pavadīt pēcpusdienu tik apburošā sabiedrībā.

— Arī es, — atteica Asja, — esmu laimīga, signor cavaliere: jūs sagādājāt neatmaksājamu vielu manam laikrakstam.

Asja bija nogaidījusi līdz pašam pēdējam acumirklim, lai viņam paziņotu, ka ir amerikāņu laikraksta avīzes korespondente. Aiz uztraukuma komisārs tik tikko nenoslāpa. Anete ar rokas mājienu viņu nomierināja, pasacīdama, ka incidents izsmelts. Marks pielika punktu goddevības pilnajiem apliecinājumiem, kuri atsākās no jauna, un parādīja iebrucējiem durvis, skarbi pamādams bez viena vienīga vārda, un aizcirta tās, tikko policisti bija izgājuši, kamēr Asja smējās spalgiem, mazliet, tēlotiem smiekliem.

Anete pavēlēja Asjai apklust, pārmeta abiem saprāta trūkumu un pieprasīja, lai beidzot paskaidro, kas noticis. Marks sāka stāstīt. Asja viņu nepārtrauca, šķelmīgi vēroja vīra sejas izteiksmi, klausīdamās sašutuma pilnajā un miglainajā stāstījumā, un sprauslāja aiz smiekliem, tāpēc, ka Marks pats lāgā nesaprata, kas noticis, jo nezināja mīklas atminējumu. Beidzot Asja nenocietās un atklāja visu: Marks aiznesis Buonamako vēstuli pēc norādītās adreses. Protams, kā jau Asja sagaidījusi, nesēji iekrituši lamatās — tieši pie durvīm postenī nolikto policistu rokās. Bet, atplēsis vēstuli viņu klābūtnē, komisārs pārsteigumā ieplestām acīm izlasījis:

Ja gribat noķert zivi, mainiet ēsmu. Buonamiko atmaskots.

— Bet kā tad tā? — Marks pagalam apjucis jautāja. — Kā tad tā? Viņš taču pats man iedeva šo vēstuli!

Anete pēkšņi visu saprata.

— Ak tu zagle! — viņa sacīja Asjai. — Un kas bija rakstīts īstajā vēstulē?

Asja atstāstīja visu vārds vārdā. Vēstulē, kas adresēta it kā kādam līdzdalībniekam, bija izklāstīts fantastisks sazvērestības plāns pret fašistisko valsts iekārtu. Buonamiko lūdza šo sazvērnieku paziņot biedriem (sekoja vairāku redzamāko emigrēto darbinieku antifašistu vārdi) visprecīzākās un visdažādākās izziņas par pretgaisa aizsardzību, lidlauku, sarga dienesta, policijas kazarmu novietojumu utt., utt. Buonamiko vēstuli nebija parakstījis. Marks apstulbis klusēja. Asja izaicinoši triumfēja.

— Kam nu bija taisnība? Ak, tu mazo muļķīti! Vai tagad saprati, kāds ir tavs labais draudziņš?

Marks paraustīja plecus:

—   Man sen tas bija skaidrs. Es to nojautu.

—   Ak, tu pāvesta mūli! Tātad darīji to tīšuprāt?

—   Nojaust nojautu, taču pierādījumu trūka. Un es domāju, ka var kļūt nodevējs, tomēr šim nodevējam var būt māte, kurai viņš allaž paliks karsti mīļotais dēls bez jebkādas viltības. Es viņu nicināju un tomēr žēloju . . . Tomēr vienu es nesaprotu.

—   Kas tad te vairs ko nesaprast?

—   Kāpēc Buonamiko izvēlējās tieši mani, lai nodotu, mani — kurš viņu vienmēr aizstāvēja pret visiem (un to viņš gluži labi zināja!), — mani, bez kura ar viņu Parīzē sen jau būtu izrēķinājušies.

—   Buonamiko bija vai prātu zaudējis no mūžīgajām neveiksmēm. Viņam par katru cenu bija jāizdara kāds varoņdarbs. Un tu, vai tu no viņa slēpi savas aizdomas?

—   Nē, — atteica Marks, — uzskatīju to zem sava goda.

—   Nu, re, tu nepagodināji Buonamiko pat ar to, ka tev no viņa bail. Un vēl brīnies, ka viņš gribējis tev atriebties!

—   Bet tu, manu meitiņ, — iestarpināja Anete, — ļoti smalki proti orientēties citu kļūdās. Kāpēc gan pati pieļauj tādas? Vai nevarēji būt saprātīgāka, pasargādama mūs no lamatām, kurās sava uzjautrinājuma dēļ ievilināji pašus dzinējus?

—   Esmu grēkojusi, — attrauca Asja. — Grēkoju un arī turpmāk grēkošu. Nekad neesmu spējusi pretoties grēkam . . . Un ne nos inducas![463] . . . Tik saldi ir atriebties!

—   Viņš ir atriebies. Tu esi atriebusies. Un kuram nu kārta?

Anete tiem nepastāstīja, ka Dzaras balsī, kad pa tālruni viņa bija ieminējusies baņķierim par savu nodomu viņus apciemot Romā un pateikties, ieskanējās mazliet neveikla intonācija, un uzaicinājumu viņš neatkārtoja. Dzara pat vakarā pats piezvanīja uz viesnīcu Anetei. Bet viņa bija izgājusi pastaigāties ar saviem bērniem, un, kad atgriezās, durvju sargs piemirsa to pateikt un atcerējās tikai nākamajā rītā, mirklī, kad visi trīs ceļinieki devās uz Boloņas vilcienu. Zvanīt uz Romu jau bija pārāk vēlu. Tā nu Anete nekad neuzzināja, ko Dzara gribējis viņai pateikt. Un Leons Dzara, pēc tikšanās ar Aneti Šveicē ievācis ziņas un pasvārstījies starp draudzīgas labvēlības jūtām un piesardzīgumu, beigās izšķīrās par pēdējo un klusēja. Dzara bija fatālists tiktāl, ciktāl fatālisms veicināja viņa miera sajūtu: reiz liktenis nebija lēmis dabūt pa tālruni iepriekšējās dienas vakarā sarunu ar Aneti, lai tā arī paliek! Savu pienākumu viņš izpildījis.

Anete uzskatīja par prātīgāku atgriezties Francijā. Tik neveiksmīgs ceļojuma sākums darīja viņu nemierīgu. Turpretī Asju tas iepriecināja — viņa bija sajūsmināta, ka pārrāvusi pie durvīm izausto zirnekļa tīklu. Asjas prasība pēc dēkām bija apmierināta. Viņu vairāk interesēja pašreizējā Itālija nekā muzeji.

Marks pasteidzās aiztrenkt mākoņus, kas draudēja aizklāt viņa Itālijas debesis; tomēr notikums ar policistiem izraisīja jauneklī veselu rindu sajūtu, kuras viņš vairs nespēja aizkavēt: šī īsā saskare ar policijas aizsardzības un provokācijas aparātu, kas līdzīgi bruņām sedza tirāniju, palīdzēja viņam ieraudzīt šo tirāniju daudz reālāku un nepanesamāku nekā pēc laikrakstos izlasītajiem aprakstiem. Marks vairs neizjuta agrāko prieku, tīksminoties par gaisu, sauli, skaistām sejām, zeltaini iedegušām rokām, par veselīgo un lepno giovinezza, ziediem, augļiem un spilgtās krāsās izgleznotām baznīcām. Viņš neviļus sajuta pliekano lagūnas smaku, kas plūda no svētajiem izvirtuļiem un pusjaunavām, kuri salkani mirkšķināja acis no Gaudencio un Luini [464] gleznām, no da Vinči hermafrodītu glaimīgajiem smaidiem. Marks nepamanīja pazemotā gara rāmo rūgtumu, kas Mora [465] laikā, tāpat kā duce's laikā, atriebās tirāniem ar ironijas un sapņu spēku. Marks būtu to noturējis par izvirtušu vergu viltīgiem paņēmieniem. Viņš redzēja, ka milzīga, plēsīga putna spārnu ēna aizsedz sauli.

Šī ēna krita pār Lombardijas līdzenumiem. Bailīgās dvēseles paslēpās nomaļos kaktiņos, ierāva galvu zem spārna vai vidžināja, izlikdamās, it kā aizmirsušas savu verdzību un draudošās briesmas. Nedaudzie Anetes un grāfa Kjarencas draugi, kurus Rivjēri apmeklēja Milānā un Boloņā, gandrīz vai klaji izrādīja netīksmi viņus uzņemt; tie uzbudināti skatījās apkārt; likās — tie baidās, ka no apmeklētāju lūpām var nospurgt neapdomīgi vārdi, un steidzās paši tīšām runāt skaļi, ar neparastu interesi — gan par lietu, gan par jauku laiku. Daži, drošāki, sadūšojās tiktāl, ka izveda apmeklētājus cauri divām trim istabām pašā attālākajā dzīvokļa nostūrī un tur, aizvēruši visas durvis un vēlreiz pārbaudījuši, vai kāds nenoklausās blakus telpā, sēdēja pavisam nomākti. Likās — viņi lūdz piedošanu. Un pačukstēja: «Runāt nedrīkst. . .» Varēja just, ka viņus nospiež kauns. Viņi neuzticējās pat saviem bērniem, kurus jau desmit gadu vecumā savervēja un iedīdīja izsekot medījumu un denuncēt. Un visļaunākais (viņi nevarēja to neatzīt) bija zemiskās bailes, kas pārņēmušas daļu Itālijas, visļaunākais bija nespēja izpaust savas domas; ikdienas meli — vārdu, kustību un skatienu meli — iesūcās dvēselē kā pazemojošs paradums; visskaidrākie ar mokām izjuta šo kauna zīmi, un vaļsirdības mirkļos varēja just, cik viņi iebiedēti un sagrauzti. Neremdināms niknums slēpās dvēseles dziļumos, taču locekļi šim niknumam bija salauzīti. Aiz žēlsirdības tam piebāza muti ar zemi:

«Noslāpsti un mirsti!»

Netrūka arī tādu itāliešu, kuri par savas brīvības cenu pavisam viegli pielāgojās jaunajam režīmam. Te izpaužas divi dažādi raksturi. Pat dienvidu tautās, kam piemīt vienpatības gars, divas individuālisma nesamierināmās īpašības vienmēr ir pretrunā: brīvības individuālisms, lai tas maksātu ko maksādams, un cēzariskā režīma individuālisms ar nosacījumu, ja tikai gandarīta individuālā lepnība. Otro ir visvairāk; tie ir tādi, kuriem nav pietiekami iemeslu sevišķi ar sevi lepoties, jo vieni paši viņi ir kaili, nespējīgi patstāvīgi ne domāt, ne darboties, tāpēc arī jūtas varen atviegloti, ja saimnieks vai kāda valsts domā, darbojas viņu vietā, un uzmundrināti, ka šis saimnieks vai valsts ļauj viņiem ņemt dalību to varenībā un apsolītajā slavā. Ikviena daļiņa uzpūšas un kļūst masa vai kā vardes iztēlojas, ka pāraug vērsī; kad vērsis mauj, māviens liek brйkйkйkex-ēm[466] uzpūsties aiz lepnuma. Uzticējis visas savas tiesības diktatoram vai valstij, tāds iedomājas, ka kļūst par to, kas nav, kas nespēj tapt, bet par ko tikai sapņo kļūt. Un viņi skūpsta īstajam vai neīstajam Cēzaram zābakus, ja vien tas prot viņiem iedvest, ka ikviena no vājībām, ieejot liktora rīkšu saišķī, fiktīvas apvienošanās rezultātā kļūst par spēku. . . «Valsts — tas esmu es . . .» Nabaga ļautiņi! Pa to laiku «korporatīvā» valsts absorbēja pilsoņu korporācijas, asociācijas gan vairumā, gan mazumā. Liktoru rīkšu saišķi sažņaudza dūrē. Suumcuique[467] . . . Vieniem valdīt, otriem tikt valdītiem! . .. Nu jūs esat rokā!

Vēl vairāk — viņi ar to lepojās. Lepojās ar šo dūri. Un par spīti visam no visām vietām uzvirmoja cerības (vienalga, kādas! — celt, sagraut. . .), kas slēpjas šai skaistajā, daudzsološajā rasē, kuras neizsmeļamā dzīvotspēja paceļ to pāri domu bezcerībai, pāri drudža un nebūtības varā pamestajiem laukiem. Šie jaunie vīrieši ar miesu, kurai izkastrēta brīvā dvēsele, tā vien liekas, jutās tāpēc vēl jo labāk; viņus pārpildīja dzīvniecisks prieks, un viņu pārkairinātā lepnība kvēloja. Duce's vējš, līdzīgi siroko, uzpūta liesmas un iztrenkāja dūmus. Pat zem vulkāna ugunīgā dūmu mākoņa giovinezza, gaidot lavas izvirdumu, vāc vīnogas. Bet, kas zina, vai tā pati nekļūs par vīnu? Un kas to dzers? …

Marka prieks bija sagandēts. Viņa skatiens nespējā uzkavēties pie šās iztēlotās jaunās impērijas dekorācijām; tas redzēja vairāk nekā šās impērijas savervētās jaunatnes gaviles, kura vairs nezināja brīvības cenu, — viņa skatiens izlauzās cauri ēkas fasādei, aiz kuras nebija nekā, aiz šā spožā greznuma, kurš izlikts apskatei ārzemniekiem. Marks nojauta aiz tā visa dvēseles tukšumu. Kā sava paša sāpes jauneklis izjuta šās zemes drudzi un postu. Ar jauna mīļākā kvēli viņš žņaudza savās skaujās mīļo Itāliju, viņš cieta, redzot to verdzinātu un pazemotu, — vēl ļaunāk — tiktāl noslīdējušu, ka vairs nejūt savu pazemojumu.

Maigi glāstīdama Markam pieri, acis, lūpas, zvilnēdama viņa gultā, Asja sacīja:

— Tā nav tava vaina, mīļotais! Neuztraucies! Tā vien šķiet, ka tu dusmojies uz viņu, tāpat kā uz mani. . .

«… kad es tevi pievīlu,» Asja nodomāja, taču skaļi nepateica. Tomēr, redzot, kā Marks satrūkās, jaunā sieviete saprata, ka viņš noskārtis, ko tā domājusi. Tā sarāvās čokurā.

— Piedod, — viņa teica klusā balsī, — piedod tai un man! Marks cieši apskāva Asju.

— Es tevi mīlu vēl vairāk nekā agrāk. Taču skumstu par viņu, par tevi, sevi, par visu, kas bijis!

— Es gan neskumstu, — sacīja Asja. — Ja mani mīli vairāk (un es tevi mīlu vairāk) nekā agrāk, es priecājos par visu, kas noticis.

— Un tu vēl uzdrošinies! — iesaucās Marks.

— Uzdrošinos. Uzdrošinies arī tu! — attrauca Asja, iekozdama viņam kaklā. — Mēs neesam baltās mājas zosis, kas gaužas, ja aptraipījušas spārnu galiņus. Mēs esam meža pīles, kas, ienirušas urgā, uzlido vēl augstāk. Mīli savu pīlīti! Un mīli arī otru (es tev to atļauju), šo Itāliju, kas, savu garo gulbja kaklu iegremdējusi slīkšņā, rāda debesīm melno asti gluži kā uzvaras tiāru. Un, kad tā, cik uziet, būs saēdusies dubļu, tās garais kakls iznirs no dziļuma un milzu putns izpletīs vēl plašāk spārnus un pēc tam vēl vieglāk peldēs uz savu peļķi—mare nostro» … Visam savs laiks: gan dubļu vannai, gan gaisa vannai. Itālija rīkosies tāpat kā es. Esmu notīrījusies no dubļiem. Esmu bijusi vannā. Un turu tevi. Saki jel, ka smaržoju pēc jūras vēja!

— Tu esi valdzinošā sirēna, — atteica Marks, apkampdams Asju, pats ļaudamies viņas skaujām. — Pat tavi dubļi smaržo pēc jūras aļģēm.

Ar savu līksmo pārliecību Asja atdeva Markam ticību dzīvei. Nē, nevar būt, ka šī Itālija, šī dievu un varoņu zeme kļuvusi tāda, kādu to attēlo tās prese, kas paklausa condottieri pavēlēm, nevar būt, ka to aizstājušas teātra dekorācijas, uzgleznotas duce's scenārijam. Kaut arī mute tai aizbāzta ar sprūsli, mēs zinām gluži labi, ka šeit visas ir brīvas dvēseles, tādas kā mūsu grāfam Kjarencam. Mēs zinām, daudziem dzīvajiem ir brīvas dvēseles, taču vairāmies viņus nosaukt vārdā, lai pieminētu tos, kuri, upurējot sevi, ieguvuši nemirstību:Amendolu[468], matteotti[469] un lauro[470], Ikara brāļus. Melnos tirānus un pērkamos popus, kurus Dante, tikpat nežēlīgs kā viņi, bet kā naidā, tā mīlā šķiezdams sava ģeniālā talantā dimanta sprikstis, notiesājis uz mūžīgām mokām paša izgudrotajā ellē, — radījusi tā pati zeme, kuru sārto Asīzes [471] rozes un svētā Franciska asinis. Zemiskais pūlis, kas, tāpat kā zvēri cirka arēnā, plosīja Burbonu cēlos upurus, bija īstā māsa Risorgimento[472] upuriem un pašai cilvēciskajai tautai visā pasaulē. Šī svētītā zeme paliks mūžam mūsu mīlas objekts, zeme, kas radījusi cilvēka tiesību apustuli — Madzīni. [473] Viņš, Madzīni, vēl dzīvo to apspiesto ļaužu sirdīs, kuri nekad nelieks savas muguras apspiedēju priekšā. Markam pietika ar to, ka viņš satika vienu vienīgu no šādiem itāliešiem, grāfa Bruno jaunu draugu, viņa alter ego, viņa cīņu biedru kopējā darbā Mezzogiorno kuru pārtrauca varmākas, un šis grāfa Bruno jaunais draugs ar skumju un lepnu smaidu atsauca viņam atmiņā Eiforiona varonīgos vārdus:

Neieņemams cietoksnis ir vīra bronzas krūtis.. , [474]

Marku pārņēma pārliecība, ka it visi tirānijas uzbrukumi salūzis pret šā cietokšņa mūriem. «Credo … Es ticu! . . . Ticu, ka Itālija atjaunosies. Ticu patiesībai un dzīvei.»

Asja sacīja:

— Es ņemu savu prieku, — attrauca Marks, ieslēgdams Asju apkampienos.

*

Prieks atgriezās. Un visu atlikušo ceļu tas vairs nepameta Marku. Divu burvju sabiedrībā — kaķenītes Asjas un Itālijas primavera[476] — vairs neatlika vietas raizēm. Un kādas raizes gan var mākt cilvēku, ja viņš zina, ko darīs — tas ir izlemts! — un jau rīt sāks darboties. Atliek tikai gaidīt šo rītdienu. Rītdiena pienāks. Un mierīgu sirdsapziņu, vieglu sirdi uzlasīsim ar knābīti un baudīsim vēl šāsdienas rīcībā esošās stundas!

Viņi tās baudīja, baudīja ar trim knābjiem. Pat melnie strazdi, tiesājot vīnogu ražu, netika tiem ēstgribas ziņā līdzi. Pārāk ilgi viņiem bija trūcis šo zeltaino augļu! Marks tos pat nekad nebija baudījis. Pirmo reizi viņš izbrauca ārpus Ziemeļfrancijas robežām. Asarām acīs viņš atkārtoja:

— Tātad tā ir patiesība? Tātad skaistums patiesi pastāv zemes virsū!

— Neko teikt, paglaimoji gan mums! — Asja ķircinājās.

Samulsis Marks mēģināja taisnoties:

— Nē, es taču nedomāju par tevi, nedomāju par jums. Jūs — jūs esat es, es jūs vairs neredzu. Es domāju: visu to, visu, kas ir apkārt.. . (Un viņš norādīja uz debesīm un zemi.)

— Netaisnojies, vilcēn! — atteica Asja. — Zinu gluži labi — ja arī es būtu tūkstoš reižu neglītāka nekā esmu, tu mani mīlētu vairāk nekā skaistāko no skaistākajām. Tas nav atkarīgs no tevis! Jo tu esi mans un es esmu tava. Skaties abām acīm, cik vien tīk! Tava Asja nav greizsirdīga. Un pat — ja tas tev ko nozīmē — noskūpsti droši uz pašām lūpām kādu šejienes meiču ar ugunīgajam acīm, noskūpsti tās, kuras iet pa ceļu ar grozu uz galvas, līdzīgas Uzvaras dievietēm, kuru krūtis ir stingras kā vairogs un ceļas un krīt kā kuģis jūrā! Tu man atnesīsi apelsīnu smaržu . ..

Bet vēlāk piebilda:

— Vai arī sīpolu smaku. . . Tas nekas! Es neesmu greizsirdīga uz augļiem. Tava mute pieder man. Sniedz tai baudu! Viss pieder man.

Jo tālāk viņi ietiecās Itālijā, jo vairāk pieauga viņu prieks. Savu kulminācijas punktu tas sasniedza aiz Apenīnu kalnu grēdām. Abas sievietes jau priekšlaikus izbaudīja Marka saviļņojumu, kāds viņu pārņems, ieejot Florencē. Tomēr tas pārspēja visu, ko vien viņas bija gaidījušas. Markam aizrāvās elpa, kad viņu ieskāva platām akmens flīzēm bruģētās šaurās ieliņas, bargās piļu sienas, un, sliedamies augšup, debesīs ietriecās della Signoria torņa kailais zobens. Sākumā bailes. Viņš tās noklusēja. Zobena cirtiens. Markam saļodzījās kājas, viņš atspiedās ar muguru pret sienu. Tad kā asins šalts no brūces sajūsma izlauzās no krūtīm kliedzienā. Marka ceļabiedres smējās: viņas redzēja vienīgi skaistumu. No Quattrocento[477] ar tā slepkavībām un nāvi, kas slēpās aiz katra stūra, viņas ar savām acīm redzēja tikai mākslas ietērpu, Armeria [478] smalko un lepno bruņu kreklu, no kura gadsimti, šie muzeja sargi, noberzuši asins traipus. Bet Marks, labais suns, uzreiz saoda rūsas smaku. Asinis paliek asinis. Tās nepazīst vecuma. Vai tās bija Matteotti asinis? . . . Laukuma stūrī Anete parādīja Markam vietu, kur sadedzināts «tā kunga āzis» Savanarola … Bet tālāk melnās pils fasādi, kur gluži kā gaļas tirgotavā uz āķiem kādreiz karājušies gabalos sacirsto sazvērnieku miesas gabali un galvas … Un pie sienām baznīcās visu šo duci, condottieri, lielo miesnieku portreti. . . Un Anete līdz ar Asju smējās, kā muzeju freskās un gleznās smējās gaišmatainās, vājās meitenes ar slaidajām kājām, kā niedres locīdamās zem pārmērīgi smagās galvas. . . Arī Marks smējās . .. Arī viņš smējās .. . Dzīve ir skaista. Kādas nežēlības gan nepiedod dzīvei, kad debesis tai kā uz drūmo piļu čukuriem uzliek galvā savu vijolīšu vainagu! Un ja vēl zem šās pieres atplaukst acis, dedzīgas kā lūpas… Un ja vēl no šīm lūpām kā mūzika plūst melodiskā toskāniešu valoda … Un, lai uzliktu kroni šim debesu, mākslas, skaistu ķermeņu skurbumam, laba maltīte, apslacīta ar pudeli dzestra un ugunīga kianti. . . Marks nebūt nebija atturībnieks. Nedz arī viņa ceļabiedres, Noasa [479] meitas. Viņas parādīja godu visam, kas labs …

Bet, ja vakarā, kad sievietes devās mājup, gurdas un laimīgas no apkārtskraidīšanas, viņām reiba galva, tad vainīgs tik daudz nebija kianti, cik dienas mirdzums, kuru viņas tik alkaini bija dzērušas ar acīm . . . Un, jau guļot gultā, atstājuši durvis pusviru starp abām blakus istabām, viņi — cāļu māte un tās cālēni — nerimās čiepstināt, līdz miegs visus uzveica. Taču gadījās, ka nakts vidū Anete piecēlās no gultas (viņa ātri vien jutās izgulējusies), basām kājām klusu piegāja pie loga un kāri dzēra brīnišķās, zvaigžņotās nakts svaigumu. Stundām ilgi viņa varēja tā stāvēt kaut kādā stingā sajūsmā, līdz rīta gaismiņa un dzestrums viņu nosalušu iedzina gultā.

Kādu nakti Anetei piebiedrojās Marks. Tas bija naktī pirms aizbraukšanas. Nākamās dienas vakarā viņi domāja braukt uz Romu. Piecas dienas mūžīgajā pilsētā. Tad — uz mājām . . . Marks piezagās klāt klusītiņām. Uzlika roku uz mātes pleca. Anete nodrebēja un steigšus taisnojās kā nedarbos pieķerta meitene.

— Nebar mani! — viņa lūdzās. — Šādās naktīs gulēt ir grēks, sevišķi, kad tik maz atlicis ko dzīvot…

Marks neko neiebilda, kā aiz pieklājības mēdz darīt šādos gadījumos. Viņš neteica: «Tev nav atlicis maz ko dzīvot, bet daudz …» Viņš sacīja:

— Tiesa.

(Nākamās dienas vakarā Anete šo sarunu atcerējās . . .) Taču Marks aizgāja pēc kažokādas apmetņa un liegi aplika to mātei ap pleciem. Tikai tad viņa sajuta nakts dzestrumu un nodrebēja. Marks saņēma mātes roku, un tā viņi palika stāvam, nogrimuši nakts un savu domu aplūkošanā. Pa pēdējā stāva logu abi redzēja Florences jumtus un no tumsas iznirušos zvanu tornīšus un arī pašu zemo katedrāli, kas it kā ērmīgs kukainis, kurš sagatavojies lēcienam, balstījās uz saviem pīlāru tamburiem. No lejas kāpa augšup strūklaku šalkas, un līdzīgi gaiļiem ik stundas ceturksni pulksteņi nodeva cits citam paroli, nenogurstoši atgādinādami, ka laiks nestāv uz vietas. Retu gājēju soļi atbalsojās uz akmens plātnēm. Un no blakus istabas (Anete un Marks pasmaidīja) atskanēja Asjas vienmērīgā, vieglā krākšana. Anete jautāja dēlam:

— Manu lielo zēn, vai tu tagad esi laimīgs?

— Manu lielo māt, — Marks atteica, — paldies tev.

— Par ko paldies?

— Par to, ka dāvāji man dzīvību. Anetes sirdī ielija prieks.

— Tātad gala rezultātā tu nenožēlo, ka esi ierauts šai dēkā? — Dēkā būt par cilvēku? — Marks atjautāja. — Nē. Par

spīti visam — bēdām, kaunam, nežēlībai un galā pat nāvei, tomēr bija vērts dzīvot! Dimicandum.[480] Tas ir jauki, tas ir labi…

— Ar mieru sirdī.

— Ar mieru cīņā. Un krietnie cīņas biedri kā šie divi… Viņš norādīja uz to, kura gulēja, un otrai aplika roku apkārt. Anete sacīja:

— Ja viens kritīs, divi pārējie aiznesīs viņu līdz mērķim.

(Viņa ar to domāja sevi.)

— Nolemts. Tas, kas uzvarēs, uzvarēs par visiem trim.

— Par visiem! — Anete lepni attrauca.

Marks iesmējās aiz prieka. Un brāzmaini sāka skūpstīt Aneti, kas nepalika viņam parādā.

Pēkšņi atskanēja basu kāju dipoņa. Zobgalīga balss nočukstēja:

— Ahā, noķēru nozieguma vietā!

Un divas ķepiņas kniebjot ielaida nadziņus abu muguru mīkstumos. Tā bija viņu kaķenīte — Asja.

— Kāds kauns! — viņa turpināja. — Māmuliņa Anete grib pavest manu vīru. Ak, tu meitu medniek! Vai tu liksies atpakaļ manā gultā!

Tomēr abi ievilka Asju vidū, apsedzot viņu ar to pašu kažokādas apmetni. Asja ķircināja vienu, ķircināja otru, bet tie atriebdamies kutināja viņu.. . Tomēr beidzot visi trīs sajūsmā sastinga, vērodami ausmu, kas veikliem soļiem likās skraidām no viena jumta uz otru. Tumsa bēga projām, slēpdamās kaktos. Un pēkšņi kā zelta strēle uz klostera jumta čukura iemirdzējās krusta duncis. Triecienuzbrukumā diena bija ielauzusies pasaulē.

*

No viesnīcas viņi izgāja samērā vēlu. Iepriekšējā vakarā gan bija nozvērējušies nezaudēt nekā no šās pēdējās dienas Florencē, taču aizgulējās un nogulēja pārāk ilgi. Marks un Asja, atmozdamies viens otra apkampienos, pietrūkās gultā sēdus, izdzirduši, ka pulkstenis nosit vienpadsmit. Tomēr «gala rezultātā», kā mēdza sacīt Anete, viņi neuzskatīja, ka tas bijis zaudēts laiks.

Anete abus nebija gaidījusi. Viņi atrada uz galda zīmīti, kurā Anete viņus uzaicināja uz tikšanos pēcpusdienā katedrālē. Abi devās turp un beidzot atrada Aneti vistumšākajā kaktā zem galvenā altāra ēnas pie traģiskās «Nocelšanas no krusta». No visiem Mikelandželo darbiem tas visvairāk valdzināja Aneti, visspēcīgāk saviļņoja sirdi, un viņa bija atnākusi, lai no tā atvadītos. Jaunais pāris aizvilka viņu līdz. Asjai Mikelandželo diez kā nepatika (vispār viņai māksla sevišķi neinteresēja), un viņa nicīgi pastiepa apakšlūpu, lai parādītu savu riebumu pret šiem akmens kāpuriem, kas ietīstīti pustumsā kā tīmeklī. Un pats zirneklis paslēpies tur augšā, dziļi jumola akā ar saviem milzīgaļiem taustekļiem.

— U! Iesim ārā! — iesaucās Asja, enerģiski raudama tos līdz. Viņa nekad nejutās labi zem šā dieva, kurš, ierāvies savā alā, no turienes it kā uzglūnēja kādam.

— Sātanam jau nepatīk svētītais ūdens, — iesmējās Marks.

— Man tīk brīvi ūdeņi, — iebilda Asja. — Zemes ūdens un ūdens zem saules. Lai dzer, kas vēlas, svētīto ūdeni no kāju peldes vannas!

— Vai tev vairāk nepatīk ūdentiņš no vīnogu ķekariem?

— Tās taču ir Kristus asinis! — balamutēdams attrauca velnēns. — Iesim plītēt!

Visi līksmi devās brokastot. Izvēlējās kādu trattoria[481] Arno tuvumā. Ceļā Asja smīdināja Aneti, zobodamās par tās dievbijību un mīlestību uz tumsu. Šķelme teica: ja agrāk būtu to zinājusi, neparko nebūtu precējusi tās dēlu. Anete attrauca, ka tumsa esot nepieciešama, lai labāk izbaudītu gaismu.

— Un sāpes, lai izbaudītu priekus. . . Pazīstu šo dziesmiņu! — nenocietās Asja. — Durch Leiden Freude . . . Pateicos! Man labāk patīk neatšķaidīts prieks, tāpat kā tīrs vīns. Mana galva spēj to izturēt. Nevēlos nekādas asaras savā glāzē. Man vajadzīgs Marks bez piejaukuma . . .

— Tavs Marks, tavs Marks! Ierāvēja! Uz pusēm! Kā nekā viņš taču no mana kubla nācis.

— Un kāda loma tādā gadījumā piekrīt man? — pretojās Marks. — Tas taču smieklīgi! Aizveriet savus knābīšus, abas triecmēles! Ja jau man lemts tikt apēstam un izdzertam, tad vismaz lai tā būtu cilvēces «lielā rīkle».

— Cilvēce — tā esmu es! — iesaucās izēdāja.

Bet tūdaļ piebilda:

— Joki paliek joki, manu vilcēn, taču tev taisnība. Un tieši tāpēc mēs tevi mīlam. Un es nemaz neesmu ierāvēja. Gribu, lai mans Marks būtu visiem. Lai tie, kas izsalkuši, ēd tevi! Lai tie apēd un izdzer mūs visus trīs kopā!

Uz Ponte Vecchio abas sievietes aizkavējās, lai nopirktu veikalos piemiņas lietiņas. Mozaīku, grāmatu apvākus. Asjai iepatikās ragaini koraļļi, kuriem piemītot spējas pasargāt no ļaunas acs. Lai gan Asja smējās par māņticību, tomēr nebija pilnīgi droša, vai tā nemājo viņas sarežģītajā dvēselē. No reliģiozitātes ne vēsts! Taču māņticības, cik uziet! Tā taču līdzīga rotaļai. Un, lai labi spēlētu, jāļauj, lai spēle aizrauj. Rakņādamās kastītēs, Asja neredzēja, ka ļaunā acs jau tepat klaiņā apkārt. Marks, kura skatieni nebija aizņemti kā Asjai, pamanīja pie tilta uzejas vairākus jaunus «melnkreklus», no kuriem daži, nostājušies aplī, kādu izlūkoja. Iedami Markam garām, aiz muguras, viņi to vērīgi nopētīja. Jauneklis pamanīja, ka divi no tiem, norādīdami uz viņu, pat saskatījās. Marks neko neteica savām ceļabiedrēm. Citā brīdī Asja būtu pirms Marka visu ieraudzījusi un atminējusi: ne jau nu pirmo reizi viņas ceļu krustoja šādi subjekti. Tomēr koraļļu fetiši, kā cita klana dievi, saistīja viņas skatienus un ievilka slazdos.

Iepirkušās abas sievietes kopā ar Marku devās atpakaļ; uz tilta viņi sadūrās ar «melnkreklu» grupu, kuri, acīm redzot, kādam uzglūnēja; pirms mirkļa tie bija Marku nomērojuši ar skatienu no galvas līdz kājām un jauneklis tiem atbildējis ar to pašu. Asja, tērgādama par nopirktajiem nieciņiem, pēkšņi apklusa un atgriezās: viņai likās (laikam gan tikai iedoma!), ka garāmbraucošajā taksometrā sēž vecais Lugāno old man[482], Buonamiko uzticības persona, un viņa sekoja ar acīm mašīnai, kas apstājās dažu soļu atstatu; Asja sāka to vērot. Taču neviens no taksometra neizkāpa, un, kamēr viņa raudzījās atpakaļ, iettatura[483] vēlreiz Asju piemānīja, un ļaunais liktenis ieradās no priekšpuses.

Viņi bija iegriezušies Lungarno Ačaiuli krastmalā, kad pēkšņi no ielas aiz stūra iznāca sakumpis pusmūža vīrs sirmu bārdu; viņa vājā, raksturīgā inteliģenta seja nervozi raustījās, aiz pensneja stikliem spulgoja tuvredzīgas acis. Iedams viņš bailīgi un uztraukti raudzījās apkārt. Viņam pa priekšu gāja gadus četrpadsmit piecpadsmit vecs zēns, un tā spriganās acis uzreiz pamanīja paslēpušos melnos putnus, iekams tie abiem uzbruka. Zēns iekliegdamies metās atpakaļ pie tēva, mēģinādams ievilkt viņu kādas mājas durvīs. Taču visa banda, mežonīgi bļaudama, metās zēnam virsū. Vienā mirklī puisēnu aizsvieda projām, un tas sāka ripot pa bruģi. Veco vīru ielenca, kāds iecirta viņam pliķi sejā, izdauzīja stiklus pensnejam, kāds iespēra ar kāju vēderā, un viņš, saliecies divos līkumos, sagrīļojās, tvarstījās rokām pa gaisu, gribēdams kaut kur pieķerties, un drausmīgi iekliedzās. Viens no uzbrucējiem lamādamies pacēla savu rungu. Puisēns, pietrausies kājās, metās tēvam palīgā, gribēdams atvairīt sitienu, taču runga ķēra zēna pacelto roku, un tā nokrakšķēja kā skaliņš; zēns nokrita zemē, «melnkrekli» sāka mežonīgi mīdīt viņu kājām un, saķēruši aiz apkakles, kā kucēnu vilka uz stāvo krastu slīcināt upē.

Visa šī aina atritinājās skatītāju acu priekšā ar skaņu filmas kadru viesuļa ātrumu, tā, ka Asja nepaguva pievērst uzmanību Markam. Kad viņai ienāca prātā Marks, tas jau metās uz priekšu.

Viņi visi trīs stāvēja vieni paši uz ielas bruģa. Visi garāmgājēji izbailēs bija vai nu aizbēguši, vai noslēpušies un notālēm vēroja notikumu gaitu. Kāds augstākas pakāpes gados pavecs virsnieks, apkāries ordeņiem, pabrauca garām automašīnā, paskatījās uz slepkavām un zēnu, kas sauca palīgā, un novērsa acis; šoferis paātrināja mašīnas gaitu.

— Gļēvuļi! — iesaucās Marks.

Sirds aizsteidzās Markam priekšā, aizsteidzās priekšā viņa domām. Pirms jauneklis bija aptvēris, ko dara, viņš kā lode ietriecās «melnkreklu» bandā. Marks izrāva no viņu nagiem zēnu, kura augums jau bija pārkāries pār tilta margām. Bet tūlīt arī izlaida izglābto laupījumu un sabruka tam blakus uz ietves, piespiedis plaukstas pie kreisā sāna. Liela auguma fašists, veselu galvas tiesu garāks par Marku (tas pats, kurš tik pētoši bija viņu vērojis uz tilta) un mežonīgi izvirzītu apakšžokli, ar abām ķetnām bija ietriecis no apakšas uz augšu dunci sirdī. Abas sievietes redzēja dūrienu. Anete sagrīļojās: tas bija ķēris viņu. Asja kā panteris metās pie sava mazuļa, lai to aizsargātu; visi desmit pirkstu nagi apstrādāja miesnieka pretīgo ģīmi, iecirtās acīs. Skatītāji domāja, ka arī viņu nogalinās . . . Bet te pēkšņi radās teatrāls efekts. Kāds vīrs, kurš notālēm sekoja visai šai ainai un, kā likās, to vadīja, pēkšņi savukārt devas trieciena. Pietika dažu vārdu. Vienā acumirklī visa varza izklīda. Ap Marku un Asju izveidojās tukšums. Viņi atradās vieni paši zem spilgtajiem saules stariem… Un skatītāju pūlis, saskrējis no visām pusēm, nolūkojās savu trīsdesmit soļu attālumā . . .

Marks bija miris. No pirmā dunča dūriena. Abas rokas tā ir palika sažņaugtas uz sirds. Pa pirkstu starpām sūcās asinis. Atgāztā galva gulēja uz ietves, plaši atvērtās acis vairs neredzēja cauri asins miglai; tajās it kā iegrebtas spulgoja Toskānas debesis . . .

Soļus piecpadsmit nostāk kā pārakmeņojusies, plaši ieplestām acīm stāvēja Anete un raudzījās dēlā, viņa stiepa tam pretī rokas, elpa viņai bija aizrāvusies. Pēc tam Anete atguva elpu, kas gārdzot ar pūlēm kā no nolietotām plēšām izlauzās no viņas krūtīm. Pūlis, stāvēdams Anetei aizmugurē, dzirdēja gārdzošo skaņu. Bet neviens neiznāca no pūļa, lai atbalstītu māti. Viņa devās pie dēla. Taču kājas šķita kā no svina. Ik solis prasīja Anetei pārcilvēciskas pūles.

Viņa piegāja klāt Asjai, kas bija noliekusies par mīļoto, kurš peldēja asinīs. Ar roku atvairīja to nost. Apsēdās pie dēla asins lāmā. Paņēma mirušo rokās, piekļāva pie krūtīm, noguldīja uz saviem ceļiem. Un pēkšņi visa dzīve un reizē ar dzīvi sāpes izlauzās kā upe palu laikā no krastiem — pavērsusi seju pret nepielūdzamajām, tukšajām debesīm, Anete sāka skaļi vaimanāt. Sāka vaimanāt kā korsikāniešu mirušo apraudātāja. Pūlis klusēdams aizelsās saviļņojumā. Taču vairumam tā bija tikai aizkustinoša izrāde. Asja satriekta mitējās šņukstēt, lai klausītos šo lamento[484]. Māte sauca dēlu:

— Atgriezies, atgriezies! Neej prom, manu puisēniņ!

Viņa to lūgtin lūdzās, pieprasīja no citām mātēm, no dzīves neizdibināmiem avotiem; viņa kā Orfejs būtu gājusi tur viņu meklēt. Anete skūpstīja dēlu, piespieda lūpas asiņojošai brūcei, asiņu strūklakai krūtīs. Un sirdi plosošās vaimanas lauzās ārā no viņas asiņainās mutes. Taču neviena vienīga asara nenoritēja viņai pār vaigiem . . .

Tad uz skatuves parādījās policija. Dažos mirkļos pūlis tika aizmēzts aiz tilta, visos četros stūros kustība pārtraukta, un ar vislielāko ātrumu no Por S. Maria izdrāzās taksometrs un apturēja blakus abām sievietēm un nogalinātajam. No tā izkāpa vīrs, kas, likās, bija šās lugas režisors. Kailu galvu, atturīgi un svinīgi viņš piegāja klāt Anetei, lai izteiktu līdzjūtību, un pamāja ar roku diviem citiem vīriešiem, kas pieliecās pacelt mirušo. Mātes lamento pēkšņi aprāvās. Nenovērsdama acu no «ienaidnieka», Anete to atvairīja. Izdzirdēja savas pašas balss tālīnos dārdus un saklausīja tajos Silvijas mežonīgos, suņa rejām līdzīgos kliedzienus, kad tā vaimanāja, noliekusies par mirušās meitenītes augumu, kura gulēja uz Parīzes bruģa … Aneti pārņēma drausmīgs miers. Viņa neteica ne vārda. Piecēlās. Viņas skatiens šķita pieaicinām Asju. Ar vedeklas palīdzību Anete pacēla dēlu, mīļoto, sirdsmīļoto. Viņa paņēma to aiz pleciem, Asja — aiz kājām. Nepamezdama ne skatienu uz vīriešiem, kuri piedāvāja palīdzību, pagrūzdama tos sānis, māte ienesa dēla līķi taksometrā. Noguldīja to uz sēdekļa. Asja iesēdās automašīnā. Vēl nepaguvusi tajā iekāpt, Anete ieraudzīja aiz policistu rindas, tikai mazliet tālāk, sirmgalvi un zēnu, kuriem uzbruka slepkavas un kuru dēļ viņas dēls bija miris. Abi, asinīm un dubļiem nošķiesti, raudzījās viņā kā pērienu saņēmuši šuneļi, kas ar skatienu lūdz piedošanu. Anete tos nopietni pasveicināja, palocīdama galvu. Viņas traģiski mierīgā seja likās paužam:

«Ir labi.»

Taksometrs sāka braukt.

Viesnīcā telpās un uz kāpnēm, visā viņu ceļā nevienas vienīgas dvēseles: policija bija paguvusi visu attīrīt. Istabā zem paša jumta, kur viņa kopā ar dēlu bija tīksminājusies par rītausmu un kur tagad cepināja saule — šī bende, Anete nomazgāja dēla augumu, pārsēja brūci un to apģērba; viņa nepieļāva nevienai svešai rokai pieskarties šim svētumam. Vienīgi Asjas… Taču vedekla nebija nekāds palīgs. Šī pie nāves skatieniem tik ļoti pieradusī sieviete bija bezgala satriekta. Viņa nespēja mierīgi redzēt mīļotā augumu, nekrītot uz tā krūtīm ar skaļām raudām un negantiem skūpstiem. Anete ieslēdza Asju blakus istabā, lai pabeigtu dēlu uzpost bērēm. Kad viņa no jauna atvēra durvis, tad atrada Asju guļam nemaņā pie sliekšņa. Anete to neizģērbtu noguldīja. Nejūtīgā Asja ļāva darīt ar sevi, ko vien vēlas. Stingums un niknuma lēkmes nomainīja cita citu.

Ap viņu istabām valdīja klusums. Viss bija noorganizēts tā, lai abas sievietes hermētiski noslēgtu no ārpasaules. Neviens viņas neapmeklēja. Stingri un modri uzmanīja, lai neviens ar viņām nevarētu aprunāties. Tēvs un dēls, kas bija izglābušies no bojā ejas fašistu uzbrukumā, velti izmēģinājās iekļūt pie viņām, lai izteiktu savu pateicību. Abas sievietes par to nekā nezināja. Presē notikumu noklusēja. Formas dēļ ieradās policijas ārsts. Pret vakaru iegriezās arī itāliešu varas orgānu pārstāvji; tie izteica līdzjūtību. Anete saņēma tos augsti paceltu galvu, mierīga un skarba; viņai pietika spēka nenodot jūtas. Asja bija spiesta paslēpties blakus istabā, lai neparādītu savu niknumu; iekritusi gultā, viņa sašutumā kodīja spilvenus. Franču konsuls, lai gan pavēlu, arī ieradās vizītē. Viņš pierakstīja abu sieviešu liecības, norunāja ar Aneti par Marka iezārkošanu, izvadības laiku un izbraukšanu. Anete nevēlējās palikt šeit ne dienu ilgāk. Taču formalitātes aizturēja viņu līdz nākamās dienas vakaram.

Gribot negribot Anetei bija jāpavada vēl viena nakts šai pilsētā slepkavā, šai akmens pilsētā, kas tik daudz gadsimtu kāri lakusi nobendēto asinis. (Un no šīm asinīm uzdīdzis mākslas zieds … Šajā mirklī Anete bija ar mieru samīdīt šo ziedu! …) Arī Asja bija izteikusi vēlēšanos palikt nomodā šo nakti kopā ar vīramāti; noslīgusi ceļos pie nelaiķa, viņa skūpstīja mirušā kājas un murmināja nesakarīgu, gari stieptu, vienmuļi dziedošu vārdu plūsmu, kuri kļuva gan skaļāki, gan apklusa, līdz beidzot viņa iegrima aizmirstības tumšajā dzelmē, piekļāvusi vaigu pie Marka basajām kājām. Bet Anete sēdēja, viegli pasvērusies uz priekšu, un sausām acīm vērās dzelmenī. It visur nakts: augšā, apakšā, nakts ap viņu, nakts dvēselē. Melni spārni lidodami turēja viņu pašā vidū. Viņa pati bija nakts.

Atkal iestājās diena. Jauna ēra. Post mortem[485] Ausa sveša saule, kuru viņa acis nepaguva iepazīt. Tagad Anete piederēja citam laikmetam …

Taču nebija laika aizdarīt acis un izstiepties dēlam līdzās, sakrustojot rokas uz krūtīm. Bija jāveic pienākumi. Anete nomazgājās, pārģērbās; uzmanīja, lai Asja paēstu, kaut vai negribēdama. Viņa to vienkārši piespieda. Asja atteicās, ēda, raudāja, rīdāma ēdienu reizē ar asarām. Tomēr beigās viņai kļuva nelabi un viņa visu izvēma. Pavisam agri no rīta atnesa divkāršu zārku un uz mūžu aizvēra svina cietumu. Asja kā prātu zaudējusi izmetās gaitenī, aizbāza ar rokām ausis. Anete atteicās iziet no istabas: viņa skatījās, kā iemūrē viņas bērnu. Nepavērdama cieši sakniebtās lūpas, viņa čukstēja:

— Nebīsties, manu puisēn, esmu šeit! …

Tad viņi visi trīs palika vieni. Aizvirtņus atstāja ciet visu dienu. Neviens vairs nepakustējās. Dēls, māte un sieva. Visi trīs gulēja. Anete bija noguldījusi Asju, kuru nedrīkstēja pamest vienu, sev blakām gultā; viņa turēja vedeklas roku, un abas gulēja uz muguras. Asja, gluži trula aiz sāpēm, neuztvēra ielas trokšņus, taču pēkšņi nodrebēja, izdzirdusi istabā džinkstam lielu mušu; Anete ciešāk saspieda Asjas roku. Vaļējām acīm, kas lūkojās griestos, tos neredzot, Anete roku rokā ar Marku izstaigāja visu viņa dzīvi.

Vilciens atgāja vakarā, pēc pulksten vienpadsmitiem. Uz perona abas sievietes sagaidīja franču konsuls, kas ņēma tās savā aizsardzībā un neatstājās ne soli, līdz viņas iekāpa vilcienā. Viņām bija rezervēta īpaša kupeja. Izliekusies pa logu, lai atvadītos, Anete ieraudzīja viņpus barjeras zēnu ar salauzto roku, kura dzīvību izglāba Marka iejaukšanās. Puisēnam bija izdevies iespraukties uz perona, taču pie vagona viņu nelaida. Anete pamāja ar roku zēnam un izteica konsulam vēlēšanos ar to parunāt. Pret savu gribu policijas komisārs palaida garām puisēnu, kas, uzlēcis uz vagona kāpšļa, raudādams skūpstīja Anetei roku. Steidzīgi bērdams vārdus, puisēns kaut ko stāstīja, ko Anete nesaprata; bet viņiem arī nebija vajadzīgi vardi. Anete atbrīvoja savu roku, uzlika to zēnam uz galvas un skaļa balsī, it kā gribēdama, lai ikviens klātesošais dzirdētu un būtu liecinieks, teica, ka nododot zēnu valdības orgānu aizsardzībā, un lūdza konsulu, lai tas viņai ziņojot par puisēna turpmāko likteni. Anete gribēja, cik vien iespējams, aizkavēt atriebību, kad pati būs aizbraukusi.

Lokomotīve iesvilpās. Nebija vērts šo scēnu paildzināt. Anete apsēdās un nolaida pār seju sēru plīvuru. Vilciens ienira nakts tumsā.

TREŠĀ NODAĻA VIA SACRA[486]

Pēdējā laikā Silvija nebija gluži vesela. Nu jau krietni sen viņa nejutās labi. Bet torīt pamodās pavisam bezspēcīga. Visi locekļi šķita kā svina pielijuši. Tikai ar grūtībām Silvija piecēlās. Kur gan palicis viņas kādreizējais rītausmu možums, kad, tikko paverot plakstus, apziņa atbrīvojās no miega varas un, tai pašā acumirklī atsviedusi sānis palagus, viņa nolaida basās kājas uz paklāja, un mazās, vingrās pēdas tīksmi staipīja īkšķus? . . . Bet šodien Silvija ilgi sēdēja gurda, aizelsusies, nosvīdusi un drudža kratīta, iekams piecēlās, un viņai nebija ne drusciņas spēka uzvilkt pidžamu. Bija krietni jāpiepūlas, lai varētu apģērbties, un viņa vairākas reizes atpūtās un sāka atkal no gala. Silvijai trūka ne tik daudz fiziska spēka, cik gribas. Ikviena kustība, kuras viņa kādreiz izdarīja gluži automātiski citu pēc citas, nemaz nedomājot par to secību, šodien prasīja gribas sasprindzinājumu. Roka, kas bija pacelta pie galvas, lai sasukātu matus, atslīga atpakaļ vai arī sastinga gaisā, un ik mirkli to vajadzēja mudināt:

— Nu, kusties jel! . . .

Tas pārlieku nogurdināja. Un, tikko mazlietiņ piepūlējās, mocīja elpas trūkums . . . Silvija skatījās spogulī uz dzeltenīgo sejas krāsu un matiem, kas bija ieķērušsies sukā (kā gan tie krita ārā!). Deniņos mati kļuva sirmi. Nicīgā līdzjūtībā Silvija uzsmaidīja savam attēlam spogulī. Un tikai vienā ziņā vēl izpaudās viņas kādreizējā enerģija — tai cietsirdīgajā spriedumā, kādu viņa izteica šim ķermenim, kas bija kļuvis par skrandām, par nožēlojamām drazām. Silvija nesaudzīgi pētīja ik atslābušo miesas audu cilpiņu. Un, pieskaroties vēderam, sajuta pēkšņas, skaudras sāpes kā no dunča cirtiena. Sēdēdama kaila uz vannas malas, viņa saguma divos līkumos un piespieda abas rokas sāpošajai vietai. Sāpes aprima, it kā noslēpās. Taču Silvija joprojām palika tāpat sēžam, sekodama, kamēr sāpju šautra atbalsosies kaut kur dziļumā. Beidzot viņa izslējās, pārvilka roku pār kreiso gurnu līdz pietūkušajam ceļgalam: ļoti baltā āda bija gluda un it kā uzspīlēta, un visa kāja šķita smaga kā akmens. No šīs vietas, protams, cēlās sāpes un pastāvīgais nogurums. Taču nogurums likās tīrais nieks pret nomāktību, kāda viņu šobrīd tirdīja. Silvija nespēja to izskaidrot. Nekādu iemeslu nebija. Viss noritēja tā, kā tam bija jānorit. Viņa novecoja. Silvijas spēki, veselība, visa dzīve slīdēja projām. Viņa zināja, kāpēc! Un, ja zina, kāpēc, ja cilvēks nolietojis sevi apzināti, pats pēc savas gribas, pilnām riekšavām smeldams priekus, tad nav ko žēloties — tāds pārpilnām guvis par savu naudu. Silvija nekaulējas par to, kas ir maksas vērts, tāpat kā neļaujas kaulēties savos darījumos. Viņa maksā neskopodamās! . . . Bet kāpēc gan šī nospiestība?

Visu dienu Silvija neizkustējās no mājas. Dzīvoklī neviena nebija. Bernadeta ar vīru, izmantodami vasarsvētkus, aizbraukuši automašīnā uz Baijonu. Silvija kā apmāta sēdēja pie atvērtas atvilktnes un kārtoja vecas vēstules, reizēm izlaizdama tās no rokām, iegrimusi pārdomās par kādu izlasītu rindu. Piere starp uzacīm smeldza. Divatā ar sāpēm viņa nejutās tik vientuļa. Garā, tukšā diena slīga pret vakaru. Silvija piepeši atģidās, ka atkal pienākusi nakts. Droši vien viņa brīžiem bija iesnaudusies. Silvija sajuta nemierpilnu nožēlu, ka laiks tik ātri aizritējis. Viņai gandrīz būtu gribējies to aizturēt.

Atnesa vakara laikrakstus. Apgūlusies viņa bez steigas atpleta avīzi. Vienaldzīgais skatiens slīdēja pāri notikumu hronikai. Jaunākajās ziņās piecas īsas rindiņas:

Florencē kāds francūzis kritis par upuri atentātam …

Silvija neizlasīja neko (viņai šķita, ka nav nekā lasījusi), vienīgi šo pirmo rindiņu. Un arī pie tās neuzkavējās. Viņa nodzēsa gaismu: jutās tik gurda, ka laikraksts izplāts palika turpat gultā. Miegs. Kaps bezveidībai… Vai tikai šī bezveidība nav nekas cits kā acumirklīga formu aizmiršana, kuras seko cita citai neatlaidīgi, bez atelpas? Cilvēks jūtas kā maisā, sasaistīts un iemests tukšumā bez gaisa un gaismas, un nav tam ne roku, ne elpas, ne acu… Un tā viņa augu nakti tika nesta projām. Silvija nopūlējās izrauties, likdama noņirkstēt virvēm, ar kurām bija sasiets maiss, un pagurusi no jauna atkrita uz daudzām stundām kaut kur tukšumā.

Kad Silvijai beidzot izdevās atbrīvoties, viņa iededza gaismu un ieraudzīja, ka pulkstenis vēl nav nozvanījis pusnakti; viņa bija gulējusi nepilnu stundu. Neciešamais nemiers žņaudza krūtis. Silvija atvēra grāmatu un mēģināja lasīt, taču skatiens aizslīdēja līdz laikrakstam, kas bija palicis izplāts uz gultas. Silvija paņēma to, un pavisam neapzināti, nemeklējot acis atdūrās pret rindiņu, kur bija iespiests par francūzi Florencē, izlasīja tālāk: Ribjērs … un sajuta dūrienu sirdī (tikai tagad viņa saprata, ka droši vien izlasījusi šo vārdu jau pirmo reizi) … un sastinga ar avīzi rokā, cieši aplūkodama ik burtu… Tur tiešām bija: Ribjērs . . . nogalināts Arno upes krastā sadursmē ar «melnkrekliem» .. . Silvija paraustīja plecus, aizsvieda laikrakstu, nodzēsa gaismu un centās arī savu apziņu ietīstīt tumsā. Kas gan viņai ienācis prātā?

— Muļķe! … Tev allaž galvā visvisādas iedomas!

Tur taču bija burts b . . . Silvijā pagriezās uz otriem sāniem .. . Tomēr — cik gan labi, zinot, ka māsa ar savu dēlu atrodas Šveicē… Lai pateicība dievam! Silvija juta nepieciešamību ne reizi vien to atkārtot šajā naktī. Prāts pakļāvās. Taču nojauta ne. Un Silvija pati sev neatzinās, ka ik reizes, tiklīdz kāpņu telpā atskanēja soļi, viņa mitējās elpot.

Atkal uzausa rīts pēc bezmiegā pavadītās nakts. Tomēr Silvijai kļuva vieglāk elpot. Nekāda telegramma nebija pienākusi. Ļaunas vēstis vienmēr pienāk ātri.

Un pienāca nevis telegramma, bet atklātne. Ar labām vēstīm. Tomēr labas vēstis dažkārt mēdz būt drausmīgākas nekā ļaunas. Pāri markām pasta zīmogs Florencē, un kartīti rakstījis Marks! . . . Asins vilnis noplaiksnīja Silvijai gar acīm. Viņa uz mirkli zaudēja redzi. Un skaudras sāpes kā duncis vēlreiz ietriecās vēderā… Silvija mēģināja caur miglu pretoties. Gribēja izlasīt atklātni. Taču bija jānogaida, līdz vilnis atkal noplaks. Rokas trīcēja.

Rakstīja Marks. Tātad viņš vēl bija dzīvs. Kurā datumā?… Aizvakar. Marks bija līksms, maigs un šķelmīgs. Viņš jokoja ar veco draudzeni. Marks bija viņai atsūtījis Breras [487] muzeja Krivelli [488] gleznas Madonna ar sveci reprodukciju. Skaista sieviete, svaiga un veselīga, tīriem, smalkiem, pasausiem vaibstiem, apņēmīgi sakniebtām lūpām, krāšņa un laucinieciska, svinīgi sēž zem augļu vītnes ietvertā baldahīna; viņas skaistā, spēcīgā roka sniedz puisēnam bumbieri.

Un otrs puisēns (Parīzes zeņķis) rakstīja:

«Vai pazīsti?»

(Un tiešām, Silvijai ir līdzība ar šo madonnu: kādreizējai Silvijai! Tātad Marks vēl tagad redz viņu tādu?)

Un piebilda:

«Un ap troni visas tavas uzvaras. Cik sulīgi ir visi šie bumbieri! … Un mazā svecīte pie tavām kājām — tas esmu es.»

(Mīļais palaidnis! Marks rakstīja viņai uz vaļējas atklātnes . . .)

Un vēl viņš rakstīja:

«Nesavelc nu tik niknu seju! Piedod! Esmu jucis prātā! Šejienes zeltainā saule mani skurbināt skurbina. Un viss, kas te redzams, — seni akmeņi, jauni ziedi, daiļas meitenes — agrāk un tagad. Ai, cik tas viss ir skaists! Cik jauki dzīvot! Manu mīļo vecenīt, kāpēc tu neesi kopā ar mums? Kā tu man pietrūksti! Tiklīdz tevi ieraudzīju šajā gleznā, tik tikko nenoskūpstīju madonnu. Bet Asjai gan to neteicu … Pastiep nu pretī zodiņu! …»

Jā, viņš droši vien bija par daudz iekampis kādu malku saules. Cik viņš gan jauns! . . . Cik pati jūties atkal jauna, klausoties viņā! . . . Silvija smiedamās pastiepa zodu un noskūpstīja uz atklātnes uzrakstītās rindiņas . . .

Bet tad atkal tumsa un mokas . . . Silvija salīdzināja atklātnes izsūtīšanas dienu un stundu ar datumu laikraksta hronikā .. .

— Nē! Neiespējami! Jau domāt vien par to ir noziegums! . . . Vai tad kopš vakardienas rīta man nebūtu paziņots jau savas divdesmit reizes? Trakā vecene!

Taču mirkli vēlāk Silvija pietrūkās no gultas un steigšus vien sāka ģērbties, bet pirksti drebēja, un viņa pirmo reizi mūžā nespēja tūdaļ aiztaisīt āķīšus. Un, pat neizdzērusi kafiju (tas arī piederēja pie celšanās rituāla), Silvija izgāja no mājas, aizbāzusi Florences atklātni aiz ņiebura pie krūtīm. «Traka» — viņa tiešām tāda bija. Neievērojot uztūkušo kāju (un Silvija kaut ko sajēdza slimībās un saprata, no kā tas rodas), gribēja uzkāpt Monmartras pakalnā, lai bazilikā lūgtu dievu. Šādu solījumu viņa bija sev svinīgi devusi. Sakodusi zobus, Silvija kāpa augšā, vilkdama slimo kāju kā pieķēdētu lodi nopakaļus, beigas celdama to abām rokām no pakāpiena uz pakāpienu, un tā nogāja divsimt divdesmit piecus soļus. Viņa labprāt būtu rāpusies uz ceļiem, ja nebaidītos, ka vairs nespēs piecelties. Silvija uzkāpa, galīgi zaudējusi spēkus. Noslīga pie dievmātes statujas kājām uz lūgšanu soliņa. Viņa lūdza, lūdza. Taču ne reizi neizdevās noskaitīt lūgsnu līdz galam. Pavediens allaž pārtrūka. Lūgšanu vidū viņai aizvien izlauzās vientuļš, uzstājīgs, pavēlošs apgalvojums:

«Viņš dzīvo, dzīvo, dzīvo… Es gribu, lai viņš dzīvotu! . . .» Silvija gribēja, lai dievība pakļautos viņas pavēlei. Viņa atkārtoja šo pavēli līdz spēku izsīkumam. Vēlāk Silvijai vajadzēja apklust pavisam, lai atvilktu elpu. Galvā nebija ne domas, sirdī nebija asaru. Viņa pacēla acis uz dievmāti, kas stāvēja, noliekusies pār viņu, un atcerējās otru, to, kura bija viņas attēls. Ne mirkli Silvijai neienāca prātā, ka šāds salīdzinājums ir zaimi. Viņa sāka runāt ar to kā ar sev līdzīgu, kā ar savu attēlu spogulī. Silvija tai teica:

— Es gribu. Es gribu, — it kā pati būtu tās vietā uz pjedestāla.

Bet dievmāte palika joprojām skumja, bezpalīdzīgi iepletusi rokas . . . Viņa negribēja. . . Silvija, noslīgusi pie tās kājām, kaut ko nopurpināja, un viņu pārņēma sašutums. Viņa sāka steidzīgi bērt tos pašus vārdus un tad kā skaldīt noskaldīja:

— Viņš dzīvo. Dzīvo …

Silvija mēģināja dievu piekukuļot. Viņa piedāvāja tam naudas summu un tad pavisam ko neiedomājamu: dievbijīgus un gluži nedievbijīgus solījumus, zvērestus, ka uzliks sev jebkuras fiziskas un morālas klaušas, ka būs ar mieru paciest jebkādu sodu un visādas ciešanas, runāja kaut ko pavisam nesaprātīgu un nepiedienīgu . . . Bet ko lai ar to visu iesāktu dievs? Silvija to pēkšņi apjēdza un pateica:

— Bet vai tad es zinu? Saki pats! Darīšu visu, ko vien tu vēlies.

Un, pati sev pavēlējusi, metās lēnprātības bezdibenī. Tomēr tūdaļ sajuta zem kājām pamatu: šis bezdibenis nebija dziļš. Un atkal Silvija atradās vaigu vaigā ar savu izkaltušo dvēseli, ar šo sūrstošo «es», kas neprata aizmirsties, un viņa skrāpēja ar nagiem miesu un dvēseli, cerēdama, ka no turienes izšļāksies ticības straume un aizsniegs tā seju, kurš guļ, tā, kurš var un negrib, — un ka šī straume piespiedīs to pakļauties viņas gribai. Taču nekāda ticības straume neizšļācās. Un tas, kurš gulēja, gulēja joprojām …

Nē, tomēr negulēja vis . . . Silvija juta, ka viņš to vēro, piemiedzis plakstus . . . Un pēkšņi pār viņas galvu it kā nodārdēja pērkona grāviens . . .

Tas ir piepildījies!

Ai, ne jau nu pēc tā gribas, kurš stāvēja pārakmeņojies, nespēcīgs, mēms! Pietika ar to, ka Silvija pavērās savā bālajā starpniecē, kas bija aiznesusi visaugstākajam viņas lūgumu un atnesusi atbildi, — to pauda uzvarētās izskats un bezpalīdzīgi ieplestās rokas:

— Tas nav manā varā. . ..

— Bet kādēļ tevi lūdz?

Silvija nikni atgrūda lūgšanas soliņu, un, viņai pieceļoties, tas nogāzās. Silvija nedzirdēja dārdus, ko atbalsoja dobjās velves. Dzirdēja tikai, ka smadzenēs, līdzīgi pērkona grandiem, atskanēja žēla taisnošanās:

— Tas nav manā varā. Tas ir — liktenis. ..

— Un tu vēl dēvē sevi par dievu! … Meli! Meli! … Tu esi liktenim padevīgs suns. Suns!

Silvija runāja skaļā balsī. Par laimi, tuvumā bija maz dievlūdzēju. Viņi dzirdēja vienīgi neskaidru purpināšanu. Baznīcas sargs, notālēm izdzirdis blīkšķi un atnācis palūkoties, kas noticis, ieraudzīja sievieti, kura, nikni grūstīdama krēslus, devās uz izeju.

Silvija no jauna stāvēja zem nedzīvajām debesīm, virs nedzīvās pilsētas, kas lokā pletās pie kājām. Un, ik uz soļa klupdama, viņa sāka kāpt lejā Septiņu sāpju kāpnes. Un šajā stundā tās bija pavairojušās vēl par vienām! Silvija krampjaini ieķērās margās, lai nenogāztos lejā. Jau tāpat viņa tur nokļūs pārāk ātri! Silvija zināja, kas viņu sagaida. Dīvaini, tagad viņai par to vairs nebija šaubu. Un tomēr — viņa taču nezināja vairāk, nekā kāpjot augšā . . . Silvija zināja visu! Būtu lieki to apstrīdēt … Jo tālāk Silvija kāpa lejā, jo vairāk norima dusmas uz tiem, kas atradās tur augšā. Tie bija nespēcīgi, tie bija uzvarēti, tāpat kā viņa, tāpat kā visi šie nabaga muļķi, kurus viņa redzēja savukārt kāpjam augšā pa tām pašām kāpnēm, pa kurām pirms stundas pati bija devusies turp. Silvijai tikai gribējās viņiem uzsaukt:

«Neejiet uz turieni! Tie tur augšā nav spējīgi palīdzēt. Kā gan tie varētu jums palīdzēt? Jūs taču redzat, ka arī viņš ir miris, šīs sievietes [489] dēls, debesu dēls …»

Bet, jo tālāk Silvija kāpa lejā, jo vairāk reizē ar dusmām izgaisa arī viņas pēdējie spēki. Viņa tikko vilkās.

Ar necilvēcisku piepūli Silvija nonāca līdz savai mājai. Un, lai gan lepnības dēļ viņa ietiepīgi nekad nelūdza citu palīdzību, šoreiz bija jāvēršas pie durvju sardzes, kas klimta pie durvīm:

— Buaro kundze, vai jūs nepalīdzētu man uzkāpt?

Silvija nedzirdēja, ko stāstīja krietnā sieviete. Bet trešā stāva kāpņu laukumiņā ieraudzīja Žoržu, kas viņu gaidīja. Silvija jau iepriekš bija pārliecināta, ka tas tā būs. Žorža bija ģērbusies sēru drānās un raudāja. Silvija neraudāja. Viņa pajautāja:

— Vai tā esi tu, Žorža?

Silvija aizraidīja Buaro kundzi, kas labprāt būtu palikusi. Viņa sacīja Žoržai:

— Pagaidi, kamēr sameklēšu atslēgas!

Tad viņa atvēra durvis, iegāja un ieslēdzās … Kad abas bija Silvijas guļamistabā, Žorža, nespēdama apvaldīt elsas, izstiepa rokas un nomurmināja:

— Silvija . . . Silvija .. . Silvija tai atbildēja:

— Jā, jā, es zinu …

Un atkrita krēslā bāla, pārgurusi, aizvērtam acīm, pa pusei mirusi.

Un tikai tad piebilda:

— Tagad stāsti!

*

Žorža Šveicē bija saņēmusi telegrammu no Anetes, kurā tā lūdza viņu sagatavot Silviju drausmīgajai ziņai. Viņa kopā ar Vaņu bija atbraukusi nakts vilcienā uz Parīzi. Tikko pārradusies, steigusies pie Silvijas. Taču, par jo lielu izbrīnu Žoržai, Silvija jau bija sagatavota; viņa nenodrebēja, neiekliedzās, ne asara neieriesās viņas acīs. Tikai vēlāk, izraudājusi visas savas jaunietes milzīgās sāpes, kuras aprimst, radušas izeju skaļās vaimanās un asaru plūdos, Žorža pamanīja, ka Silvija, kas sēdēja viņai pretī aizvērtām acīm, ir bāla kā līķis. Žorža pārbijās. Saņēma ledainās rokas plaukstās, pieskārās pierei, uztaustīja sirds pukstus un sažņaudza Silviju savos apkampienos. Silvija joprojām klusēja. Tikai atvēra acis. Taču skatījās kaut kur citur.

Spēcīgā Žorža viņu pacēla un aizvilka līdz gultai. Noģērba. Ieraudzīja uztūkumu ķermeņa lejasdaļā un uzreiz saprata, kādas briesmas draud Silvijai. Kamēr ieradās ārsts, Žorža pārsēja Silviju un noguldīja gultā uz muguras. Silvija, pat nepakustēdamās, ļāva Žoržai darīt ar sevi, ko vien tā vēlas. Žorža velti izmēģinājās izvilt Silvijai kaut vārdu. Viņa apsēdās pie gultas galvgaļa, lai vājinieci uzraudzītu. Žorža bija neizpratnē, ko darīt, — mājā viens pats palicis Vaņa un šeit Silvija, kuru viņa arī negribēja pamest vienu. Silvija pamanīja Žoržas apjukumu. Ar lielām pūlēm viņa pacēla acis uz meiteni un teica:

— Tevi gaida mazais. Ej pie viņa!

— Es taču nevaru atstāt jūs vienu!

— Esmu jau ar to apradusi.

— Bet ko jūs iesāksiet, ja ievajadzēsies palīdzību?

— To, ko parasti, — kaut kā iztikšu.

— Jūs taču nedrīkstat kustēties.

— Es nekustēšos. Izturēšos tāpat kā viņš.

Žorža nodrebēja, asaras atkal aumaļām sāka plūst no viņas jaunajām acīm. Viņa paberzēja mitro vaigu pret Silvijas seju, un Silvija sajuta lūpu kaktiņos asaru sāļo garšu. Viņa sacīja:

— Esi gan tu laimīga, ja spēj raudat! … Nu, bet tagad dodies projām! . . . Gribu palikt brīdi viena. Līdz vakaram nekustēšos. Vakarā atnāc atkal! Gribu iziet no mājām.

Žorža pietrūkās kājās, asaras mirklī nožuva, un viņa pārsteigumā iekliedzās… —: Es katrā ziņā iešu. Žorža attrauca, ka ne. Viņa to aizliedzot. Viņa saskaitās.

— Man jāiet.

Žorža sarunā bija ieminējusies, ka Anete ziņojusi par savu atgriešanos Parīzē ar vakara vilcienu. Un Silvija tūdaļ nolēma iet pretī uz staciju. Strīdēties likās veltīgi.

— Bet jūs taču riskējat ar dzīvību!

— Nu, un kas tad par to!

Žorža sāka pretoties. Silvija viņu pārtrauca:

— Diezgan! Tu atnāksi man palīdzēt, vai arī es iešu viena pati.

Žorža apklusa un devās projām.

Silvija palika viena, gulēja izstiepusies uz muguras un visu pēcpusdienu nepakustējās. Viņas ķermenis bija miris. Domās Silvija atradās vilcienā, kas šajā mirklī dārdēdams devās atpakaļ no Šveices uz Franciju. Silvija visā pilnībā atradās kopā ar Aneti. Senā abu māsu mīlestība no jauna tās tuvināja. Un abām šīs jūtas bija glābiņš un izklaidēšanās no pašas sāpēm. Ikviena domāja:

«Nelaimīgā sieviete!»

(Anete: «Kā viņa bez manis uztvers šo ziņu?»)

(Silvija: «Kā viņa bez manis pārcietusi šo sitienu?»)

Un, kaut gan ikvienu tirdīja sāpes, abas domās meklēja, kā atvieglot tās otrai. Lai gan viņas būtībā sen bija šķirtas un arī viņu sirdis šķirtas, tomēr abas bija pārliecinātas, ka šīs bēdas tikpat smagas kā vienai, tā otrai. Šo bērnu, kuru viņas tikpat kā kopā radījušas, barojušas, uzaudzinājušas, dalījušas savā starpā, viņām prātā nenāca apstrīdēt otrai. Viņas mira abas, tāpēc, ka viņš bija miris. Cik viņas jutās tuvas viena otrai, nokāpdamas Marka kapā!

«Nāc, atgulsimies, mana nabaga Anete!»

Un Silvija pēkšņi ieraudzīja divas jaunas galvas, kas saskārās, noliekdamās pār Marka šūpulīti.

Pret vakaru Silvija, nevērojot Žoržas aizliegumu, piecēlās, pārskatīja skapī vecās kleitas, paņēma adatu un grieznes un pielāgoja vienu no tērpiem augumam. Ap pulksten astoņiem Žorža atgriezās. Tā kā viņa nespēja aizkavēt Silviju, bija jādara viss, lai mazinātu draudošās briesmas. Žorža atjaunoja bandāžu un pārsējumu un palīdzēja Silvijai apģērbties. Silvija paņēma no naktsgaldiņa, kas atradās pie gultas, spogulīti un smiņķus: Silvija negribēja, ka viņas izskats varētu uztraukt Aneti. Žorža, ar savām spēcīgajām jaunas atlētes rokām balstīdama Silviju, noveda to pa kāpnēm lejā. Taksometrs aizvizināja abas uz dzelzceļa staciju.

Simplonas vilciens bija noteikts kā karaļi (tā mēdz sacīt) un nelaime. Īsi pēc diviem Silvija un Žorža gaidīdamas ieraudzīja atbraucēju straumes vidū divas sievietes, tērpušās dziļās sērās. Jaunākā bija paslēpusi vaigu zem plīvura, Anete, atsegusi seju, stalta, izslējusies, gausā gaitā tuvojās zem rokas ar vedeklu, taču Silvija ar savu vērīgo aci tūdaļ pamanīja, ka ne jau nu vedeklas roka balsta Aneti: jaunākā nebija tā stiprākā. Anete jau notālēm pamanīja Silviju un, lai gan nepaātrināja soļus, tomēr viņas skatiens kopš šā brīža vairs nenovērsās no māsas. Silvija skatījās, kā tuvojas šīs acis: tās bija drausmīgi mierīgas, tāpat kā lielā, skarbi sakniebtā mute. Anete skaidri redzēja Silvijas skumju pārvērsto seju, un viņu nespēja pievilt Silvijas viltīgie paņēmieni: pat krāšļu kārta nevarēja noslēpt pietūkumu un bālumu. Kad māsas apkampās, viņas nepārmija ne vārda, taču šai apskāvienā izjuta, ka brūce, kas plosīja viņu miesu, ir viena un tā pati. Žorža un Asja apskāvušās lēja gaužas asaras. Kad māsas pārmainīja partneres, īsajā mirklī, kad Anete turēja Žoržu savās rokās, viņa apjautājās par Silvijas veselību. Žorža žigli viņai pačukstēja ausī, ko uzzinājusi. Anete no jauna apskāva Silviju un aplika tai roku ap vidukli, un, to balstīdama, gan tā, lai māsa nemanītu, — jo Silvija, gribēdama noslēpt savu slimību, gāja izslējusies, — sajuta zem pirkstiem šā nomocītā un nevarīgā auguma trīsas. Viņa aizveda māsu pie sevis.

Tikko pārnākusi mājās, Anete iegāja noskūpstīt guļošo puisēnu. Dažus mirkļus viņa palika viena pati pie zēna tumšajā istabiņā, kurā gaisma iespīdēja tikai pa pavērto blakus istabas durvju spraugu. Mazais, vēl atrazdamies miega varā, nomurmināja:

— Labvakar, tēt…

Bet tad pamodās un samiegojies piebilda:

— Re, tas nav tētis, bet māmiņa Anete!

— Tik un tā tas ir viņš! Guli, mīļumiņ! Puisēns atkal iesnaudās.

Anete, atgriezusies pie citiem, ar rokas mājienu atvairīja mēģinājumu sākt sarunu. Viņa vērsās pie Silvijas:

— Tu gulēsi kopā ar mani. Būs labāk, ja tu neiesi mājās. Un arī man tā būs labāk. Tikai nerunāsim. Vai apsoli?

Anete atstāja māsu, lai parūpētos par vedeklu, piespiestu to mazliet ieēst. Asja negribēja un raudāja. Anete uzticēja viņu Žoržas gādībai, — kura to aizveda uz citu istabu, — priekšlaikus devuši Žoržai dažus norādījumus rītdienai par bēru formalitāšu kārtošanu. Ejot projām, abas jaunās sievietes, nespēdamas apvaldīt asaru plūdus, nodomāja:

«Kā gan viņa var, kā gan viņas abas var neraudāt?» Jaunās sievietes tāpēc bija gandrīz vai sašutušas. Žorža izteica skaļi to, ko domāja Asja:

— Mans dievs, mans dievs, tām gan jābūt pekles mokām, ja nespēj raudāt! . . .

Abas māsas sēdēja uz gultas malas un ar bezgalīgu maigumu raudzījās viena otrā. Anete palīdzēja Silvijai noģērbties un, nodzēsusi uguni, apgūlās blakām. Māsas apskāvās. Un pēkšņi viņu enerģija izgaisa. Jaunākā spiedās klāt vecākajai, un vecākā apkampa to ciešāk. Silvija pirmā ievaidējās:

— Mūsu nabaga puisēns!

Un tad — tad izlauzās uz āru straume, kas nāca no pašas sirds . . . Aizsprosts tika pārrauts. Un asaras visu applūdināja . . . Neviens tās neredzēja. Pat viņas pašas ne. Ikviena dzēra pār māsas vaigiem ritošos karstos strautiņus, kuri satecēja upē . . . Sāpju upe! … Tā ir viņu vārds, tā ir viņu liktenis. Tā veidota no kvēlām jūtām — mīlas un mokām. Taču šajā mirklī upe bija skaidra. Nekas to nebija saduļķojis. Savos plūdos tā aiznesa līdzi pēdējās patmīlas atliekas. Neviena no abām nedomāja par sevi, bet par citu — par «nabaga puisēnu» un māsas bēdām. Kad pirmā straume bija pārbrāzusies, atstājot abu māsu dvēselēs skaudru žēlumu, viņas noskūpstīja viena otrai acis un nāsis. Plaukstas glāstīdamas noslaucīja vaigus un muti. . .

Pēc tam Anete, atbrīvojusies no Silvijas rokām un gulēdama tai blakus uz muguras, saņēma tās roku, it kā soļodama ar to kopā cauri naktij, un tikai tad vecākā sāka stāstīt jaunākajai. Īsiem, vienkāršiem vārdiem Anete pastāstīja par pēdējo dienu, par liktenīgo stundu. Viņa runāja klusā balsī, dobji un gausi, laiku pa laikam apklusa, lai sakopotu spēkus, vai arī tad, kad viņas roka, aptvērusi māsas plaukstu, juta, ka māsas sirds lūdz to pažēlot. Tā abas nonāca līdz stāsta beigām. Iestājās klusums; tas ieilga. Silvija atbrīvoja roku, pārliecās pār māsas krūtīm un pieplaka ar muti tur, kur pukstēja Anetes sirds. Niknums, kas bija to pārņēmis no rīta, šķita aizmirsts. Atmiņā uzausa lūgšanas vārdu drumslas:

Stabat mater dolorosa. . , [490]

Nepakustēdamās Anete ļāva māsai sevi skūpstīt. Jā, viņa stāvēja — stabat — izslējusies nakts tumsā. Viņa kā māte noglāstīja māsai galvu. Tad teica:

— Tagad atpūtīsimies! Rīt mums grūta diena.

Viņas pagrieza viena otrai muguru, piespiezdamās cieši klāt. Tā pati straume plūda cauri abām. Ne Anete, ne Silvija negulēja. Pēc ilga laika, dziļā naktī, Silvija satraukti jautāja:

— Kur ir viņš? Kur ir viņš? Anetes balss atbildēja:

— Kur esam mēs? …

Abiem augumiem, kas bija sakļāvušies ar mugurām kopā, pāršalca trīsas .. . Un tad — vai tas notika pēc mirkļa vai pēc stundas? Silvija atkal sacīja:

— Es nesaprotu, es nesaprotu …

Anete, neko neatbildēdama, piespieda plecu ciešāk pie Silvijas pleca. Silvija kā izbijies bērns jautāja: — Kas ir dzīve? Kas ir nāve?

— Viens un tas pats, — Anete atteica.

Anete kopā ar Asju bija nolēmušas apbedīt Marku nevis Parīzē, bet mazā ciematiņa kapsētā pie Ivetas, kur jaunais pāris bija pavadījis svētītas dienas, kad abi pazudušie bērni atgriezās pie sava mājas pavarda. .. Pavisam nedaudz dienu! Mazāk nekā nedēļu (ilgāku atvaļinājumu nedrīkstēja sev piešķirt), toties ārpus laika! Marks reiz bija izteicis Asjai un mātei vēlēšanos atdusēties šeit, lai gan nedomāja, ka šī vēlēšanās var piepildīties. Taču Anete un Asja vienprātīgi nolēma vēl pēdējo reizi savam dārgumam izdabāt (faktiski viņas izdabāja pašas sev).

Apbedīšana bija saistīta ar neskaitāmām formalitātēm. Bet Žorža, jau iepriekš par visu brīdināta, ar tēva palīdzību nepieciešamo ātri vien nokārtoja. Anete un Žorža kopā devās uz dzelzceļa staciju, lai pārvestu Marka mirstīgās atliekas no stacijas depo uz pēdējo atdusas vietu . . . Taču pavadīt dēlu Anete devās viena pati.

No rīta viņa bija rūpīgi izmeklējusi māsu un nolēmusi, ka Silvija nedrīkst atstāt gultu, līdz veselības stāvoklis nebūs uzlabojies. Silvija gribēja pretoties. Taču pakļāvās ne tik daudz Anetes gribai, cik mīlestībai un neatlaidīgajam lūgumam, kādu nolasīja Anetes skatienā. Nē, viņai nav tiesības tagad, šādā stundā, kaut ko atteikt Anetei, nav tiesības riskēt ar savu dzīvību, ja šai dzīvībai vēl var būt kaut niecīgākā vērtība (Silvija to saprata) vecākās māsas acīs. Viņa nodomāja:

«Es negribu mirt. Esmu viņai vajadzīga.»

Asju visu nakti bija kratījis stiprs drudzis, un ataicinātais ārsts nenoteica skaidru diagnozi, tomēr aizliedza jebkuru piepūli. Nebūtu saprātīgi pakļaut viņu jauniem satraukumiem. Asja krita izmisumā un pretojās: viņa gribēja pavadīt Aneti. Taču visa viņas būtne neapzināti sacēlās:

«Nē, es neiešu!…»

Asjai bija bailes no kapsētas. Bailes ieraudzīt pat zārku. Bailes — šai sievietei, kas bija izgājusi cauri tik daudziem kara un revolūcijas laukiem! . . . Tieši tāpēc! Viņa bija izgājusi tiem cauri! Un vēlāk pamazām, palēnām to pēdas saēdušas tēraudu. Asjas nervi bija viegli iekairināmi, un pēdējais trieciens tos salauza. Viņa nespēja pat iedomāties, ka būs jāpavada vesela diena kopā ar mirušo. Kaut arī viņa to neredzētu! Ja viņa to redzētu, tas neliktos tik briesmīgi.. . «Tas, ko redzu, atrodas ārpus manis. Tas, ko neredzu un kas atrodas tepat, aplenc mani, ietiecas manī…»

Anete neuzstāja. Vienai pašai pildīt savu pienākumu bija viņas vēlēšanās, tikai viņa neuzdrošinātos to izteikt skaļi. Anete atteicās arī no Žoržas palīdzības, kas negribēja viņu laist vienu, taču no Žiljēna Davī palīdzības nespēja atsacīties.

*

Neliela lauku kapsēta. Viņpus robotā žoga, kas sakrauts no nesacementētiem nevienāda lieluma akmeņiem, vīdēja nesen uzartie sarkanās mālzemes kukuržņi. Bija dzirdams, kā tālumā šķind lemesis, atsizdamies pret akmeņiem, un arājs skubina zirgu. Zaļajos žogos ziedēja mežrozītes. Siltais un dzidrais gaiss bija kā svaiga mute. Bet visapkārt valdīja klusums — tikai uz zārka vāka bira sausā zeme. Anete noliecās pār kapu, dzirdēja un redzēja visu līdz beigām. Viņa čukstēja:

— Es esmu šeit. Dusi!

Anetei likās — viņa ievīsta segā savu gultiņā dusošo bērnu. Viņa aizraidīja Žiljēnu mājās. Un, palikusi viena, nosēdēja visu pēcpusdienu pie dēla kapa. Viņa domāja:

«Manu dēliņ! Manu dēliņ! . . . Cik tu jau esi tālu! Tu aizsteidzies man priekšā. Vai pratīšu tevi panākt?»

Kaut kas līdzīgs gaišredzībai lika Anetei redzēt mirušo kā dzīvu, kurš attālinās platiem soļiem. Un viņas acis pāri kapsētas žogam sekoja vīrieša siluetam, kurš devās prom pa laukiem. Tas uzkāpa uz pakalna; sasniedzis virsotni, siluets kļuva aizvien mazāks un mazāks un pazuda viņpus nogāzes. Anete izstiepa tam nopakaļ rokas.

— Pagaidi mani!

Zeme aprija vīziju. Anete drebēdama pietrūkās kājās. Taču viņas skatiens noslīdēja uz kapa kopas, un locekļos atkal ielija miers. Anete no jauna apsēdās . . . Viņš ir šeit. . . Kaut arī pazudis aiz pakalna virsotnes. Zemes dzīles atradās tuvu. Māte pratīs savu dēlu panākt.

«Mans pieaugušais, mans lielais dēls!»

Ai, kā tas bija izaudzis kopš tā laika, kad viņa to nēsāja

savā klēpī!

«Tagad tu esi mani pāraudzis . . . Vakar vēl mans auglis.

Šodien — mans koks …»

Un viņa palūkojās otrpus žoga, kur ceļa līkumā auga skaists dižskābardis, kura zari bija izplesti kā spārni; tā piekājē blakus akmens krustam apsēdās atvilkt elpu kāda veca sieviņa ar smagu mugursomu. Anete maigi atkārtoja:

«Mans lielais! . .. Atbalsti mani! Esmu tik vārga! Man tik grūti! … Es zinu, zinu, es nedrīkstu, tu man aizliedz… Jā, manu drosminiek, man tagad jābūt tevis cienīgai… Es būšu tāda, ja tu esi šeit. Nepamet mani! Turi mani pie rokas… Tu redzēsi — tava māte tev darīs godu. Viņa turēsies, ja viņu atbalstīsi. Kopš tās dienas tu esi mans tēvs. Un es — bērns . . . Uz priekšu, manu lielo!...»

Anete piecēlās. Sāka smidzināt sīks maija lietutiņš, izmērcēdams viņu līdz ādai. Tas sijājās arī uz kapa kopas, apvienodams māti un dēlu. Šķita — ik lietus lāse, kas noritēja pa mitro kaklu un pleciem, veldzēja aizgājēja slāpes.

«Viss, kas ir mans, ir tavs — ūdens un zeme. Mēs visā dalāmies. Tu dod man savu nāvi, un es dodu tev savu dzīvību. Es nekur neaizeju. Ej tu. Un es tev sekoju. Tu esi man aizsteidzies priekšā … Drosmi, Anete! Dodies no jauna uz priekšu! Uz kurieni dodas mans Marks, esmu pārliecināta, arī es aiziešu. Ej, manu Mark! Tava vecā māte nepametīs tevi ceļā. Mēs bijām viens. Mēs būsim viens …»

Un, kad Anete noliecās, lai noglāstītu mitro zemi, viņa izdzirdēja, ka zem viegliem, steidzīgiem soļiem iešņirkstas grants; Anete atskatījās un ieraudzīja šurp steidzamies jaunu, slaidu, smuidru sievieti, tērpušos viscaur sērās. Svešā teica:

— Es atnācu! … Piedodiet! … Vilciens nokavējās veselas divas stundas …

Anete lūkojās iegarenajā sejā ar pelēkajām acīm, kas samiedzās, it kā vēstījot smaidu, un pēkšņi no tām izriesās divas lielas, apaļas asaras. Anete klusēdama gaidīja, viņa nekad nebija agrāk redzējusi šo sievieti. Atnācēja turpināja:

— Esmu Riša. Mēs bijām pazīstami.

— Anete teica (un viņas skumjā seja atplauka):

— Jūsu vārdu es atceros. Jūs bijāt manam nabaga sirsenim laba saimniece.

Riša noliecās (viņai joprojām piemita kurta lunkanums) un pēkšņā saviļņojumā, iekams Anete paguva atģisties, paslēpa iegareno ģīmīti Anetes mitrajās, smiltīm aptrieptajās rokās. Kad Riša vēlāk izslējās, uz vaigiem bija palikušas kapa zemju pēdas. Rišas acis, atgādinādamas Luāras krastu ķīnietes acis, mirkšķinājās, it kā gribēdamas aiz plakstu vākiem noslēpt aizkustinājumu. Taču Anete lasīja jaunās sievietes dvēseles dzīlēs. Un, izstiepusi rokas, to apskaudama, noskūpstīja no vaigiem tās pēdas, kuras bija atstājušas viņas plaukstas — sava dēla pēdas. Riša, apkampdama Aneti, sajuta zem savām delnām viņas lietū izmirkušo muguru un kā meita noraizējusies sacīja:

— Māt, te nedrīkst ilgāk palikt. Jūs saaukstēsieties. Atgriezīsimies mājā kopā!

Un uzmeta savu pledu uz Anetes pleciem. Anete, sērīgi pasmaidīdama, atteica:

— Man tagad daudz meitu.

— Taču neviena no tām jūs tik ļoti nemīl un necieni, — attrauca Riša.

Anete, paņēmusi Rišu zem rokas, gausiem solīšiem, it kā negribīgi devās ārā no kapsētas.

— Bet kāpēc jūs man to nekad agrāk neteicāt? — viņa jautāja.

— Es biju lieka. Jums bija citas, — atbildēja Riša.

— Kad jūs pēdējo reizi redzējāt manu dēlu?

— Pirms septiņiem gadiem. Neesam sastapušies, kopš aizbraucu no Parīzes.

— Kāpēc jūs nesatikāties, reiz palikāt draugi?

— Viņš apprecējās, un arī es apprecējos.

Un steidzīgi piebilda:

— Tikai nedomājiet, ka starp mums pastāvēja kādas slepenas saites. Es pat nebiju viņa mīļākā.

Šajā vārdiņā «pat» ieskanējās viegla nožēla. Anetes auss to uztvēra. Un Riša, pār kuras lūpām nospurdza šis vārds, mēģināja izlabot:

— Es negribētu, ka jūs tā domātu. Anete iedama paraudzījās Rišā.

— Bet, ja es tā domātu, kas gan te būtu ļauns? Riša pietvīka.

— Tā gan, es nepratu izteikties. Labi, tad jums pateikšu: ja jūs tā domātu, es gribētu, lai jums būtu taisnība.

Anete piespieda ar elkoni nervozo, vājo roku.

— Manu vaļsirdīgo meitiņ, nekas nespētu jūs padarīt man tuvāku kā šī atzīšanās.

— Ne arī mani viņam, ja tā būtu patiesība . .. Negribu jums neko noslēpt… Un tagad taču tas pieder jums: tas bija viņa, bet kļuva jūsu, un tagad esmu parādā jums … Ja tas būtu noticis patiesībā, es melotu, noklusējot, ka man tagad nebūtu tik sāpīgi. Bet es samelotu arī (jūs taču man ticat?), ja jums nepateiktu, ka tā, kā bija patiesībā (tas ir — nebija), viņš man liekas vēl jaukāks un mīļāks . . .

Abas sievietes, lietum gāžot, atgriezās ciematiņa mazajā viesnīcā, kur vajadzēja gaidīt uz Parīzes vilcienu. Riša rūpējās par Aneti. Anetei vēl bija kārtojamas dažas ar bērēm saistītas formalitātes, jāsatiek puķkopis un marmora apstrādātājs un jāuzdod tiem kapa kopšana un izdaiļošana, un viņa nolēma atgriezties kapsētā. Riša visur viņu pavadīja, un tās praktiskā atjautība Anetei palīdzēja.

Lietus bija mitējies. Abas sievietes, krietnu laika sprīdi pakavējušās pie kapa kopiņas, pirms atgriešanās uz dzelzceļa staciju pastaigājās gar pakalnu un apsēdās mazliet zemāk, kur sākās lauki. Riša pastāstīja, kas viņai bijis Marks pagājušajās dienās un arī naktīs. Viņa runāja kā parasti vaļsirdīgi, noteikti, neko neslēpdama, nemulsdama, nevilcinādamās, neko nenožēlodama, un viņas stāsts atgādināja stingru, drošas rokas veidotu zīmējumu. Pilnīgs juteklības trūkums, un, par spīti precizitātei, nekā vulgāra un uzsvērta. Stāstītājas atmiņa bija kā nekļūdīgs, taču ne bezveidīgs spogulis. Anete, noliekusies pie Rišas, klusēja; viņas bēdās kā bāls saules stars cauri šai lietainajai maija dienai izlauzās smaids; viņa pasmaidīja, iedomādamās, kā abi apmaldījušies bērni drudžainajā Parīzes naktī gulējuši vienā gultā un sildījuši rokām viens otram kājas. Riša sacīja:

— Viņš mani izglāba. Es grimu. Par to, ka vēl dzīvoju un par visu, kas esmu kļuvusi, esmu parādā šai naktij, nedaudzām dienām, kuras pavadīju kopā, šai gudrībai, šai negaidītajai labsirdībai, kuru atradu jūsu dēlā. Nekad es viņam to neesmu teikusi. Mums nepatika atmaigt. Visu intīmāko, pateicību un mīlestību, mēs centāmies jo dziļāk apslēpt, lai otrs to neredzētu! Tas var likties muļķīgi (tomēr mēs visu to gluži labi redzējām). Bet tas, kas apslēpts labā augsnē, aug tikai vēl leknāk. Mazais stādiņš šajā naktī izauga manā sirdī par — koku. Un tas ir šeit (Riša pieskārās savām plakanajām krūtīm) — atmiņa par šiem svētītajiem mirkļiem, par basajām Marka kājām, kas skāra manu vaigu. Es skūpstu šīs kājas . . .

Un pēkšņi Anete atcerējās. . . Kāda cita sieviete sen senis laiku tumsībā bija teikusi šādus vārdus… Un viņa nolieca savu vecas sievietes pieri spēcīgajās jaunās sievietes plaukstās, tās sievietes, kuras slaidais augums bija kalpojis viņas dēlam par pagalvi.

Tagad Riša pastāstīja par savu dzīvi. Atgriezusies atpakaļ pirms septiņiem gadiem uz laukiem, viņa apprecējusies ar kādu jaunu, apdāvinātu advokātu Reno Kordjē. Viņai tagad jau trīs bērni. Riša jutusi, ka atkal ieaug pilsoniskajā dzīves veidā, taču negribējusi padoties. Uzskatījusi gan par savu godu priekšzīmīgi nostādīt māju, tomēr pati neieslēgusies četrās sienās. Savu gudrību atdevusi vīra kalpībā, bet viņas vīrs savas spējas — sabiedriskām lietām, dažādu apvienību un arodbiedrību organizēšanai. Viņa kļuvusi par vīra sekretāri, strādājusi kopā ar viņu, un visi bijuši pārliecināti (Riša to neteica Anetei), ka viņa iedvesmo vīru, atver tam plašus apvāršņus. Šis cilvēks ar cēlo dvēseli (Riša apgalvoja, ka tas esot daudz labāks par viņu) jau kopš paša sākuma bez ierunām pieņēmis noteikumus, kādus viņa uzstādījusi, dodoties ar to laulībā: savstarpēja cieņa pret otra personīgo dzīvi, savstarpēja uzticība reizi par visam reizēm. Savu solījumu viņas vīrs turēja. Tas ļāva Rišai iet, kad viņa vēlējās un kā vēlējās, iet un nākt, ceļot, satikties, ar ko vien viņai patīk, neprasot nekad norēķinu. Un tā bija vispareizākā rīcība attieksmē pret tādu sievieti kā Rišu. Viņa nespētu par mata tiesu nodarīt ļaunumu tādam, kas viņai tik bezgala uzticas. Un tādam, kas neprasa norēķinu, viņa pati labprātīgi atskaitījās. Rišas vīrs zināja visas sievas domas. Un zināja, kas Marks viņai bijis. Vīrs pats viņai teicis:

«Dodies turp, mana mīļotā! Es brauktu tev līdz, taču baidos, ka traucēšu.»

Anete domāja par to, kādu dzīvi viņa būtu varējusi pavadīt ar Rožē. To, ko viņa bija gribējusi un ko Rožē viņai atteica, šie jaunie cilvēki trīsdesmit gadus vēlāk īstenojuši. Atmiņas Aneti tik ļoti sagūstīja savā varā, ka, pagātnei savijoties tik cieši kopā ar tagadni, Anete pasacīja:

— Pateicieties manā vārdā savam Rožē . [491]

— Ne Rožē, bet Reno . Jūs sajaucāt bruņinieku vārdus, — Riša, viņu nesapratusi, iesaucās.

Riša pavadīja Aneti līdz pašai Parīzei. Bija jau vēls. Viņas šķīrās pie namdurvīm. Riša atteicās pārnakšņot pie Anetes. Viņa apgalvoja, ka steidzami jāatgriežoties atpakaļ uz Lionu, un aizbrauca ar nakts vilcienu. Patiesībā Rišai nekur nebija jāsteidzas. Taču viņa negribēja tikties ar sievieti, ko Marks apprecējis. Lai arī sieviete gluži labi zina, ka nekādas tiesības nav, lai arī uzskata, ka greizsirdībai nepakļaujas, viņa tomēr reti kad kļūst draudzene tai, ar kuru vīrs kādreiz gulējis vienā gultā. Riša atrakstīja no Lionas Anetei, un sarakste uzticami turpinājās. Taču otrreizēja tikšanās notika daudz vēlāk, kad Anete pati aizbrauca pie Rišas ciemā.

*

Pats grūtākais nebūt nebija pagājis. Kad dēls bija Anetei blakus, viņa klātbūtne iekveldēja kaislas varonības liesmas, kas uzturēja māti šais drausmīgajās dienās. Kamēr dēla ķermenis vēl bija mātes tuvumā, dēls palika viņas ceļabiedrs pat ciešanas un nāvē; viņš sarunājās ar māti.

Bet, atgriezusies mājās, Anete atguvās, ka ir viena. Liesma nodzisa reizē ar pēdējo dienu necilvēcisko sasprindzinājumu. Viņa jutās kā iztukšota, bez spēka, lai viena pati uzturētu iedvesmojošo ilūziju. Un saprata, ka tā ir ilūzija. Un tikai tad sākās nāve.

Un ar nāvi Anete nespēja elpot. Nekad šis raksturs, kas bija pats dzīves iemiesojums, nespēja iztēloties (un kas gan to spēj?), nespēja samierināties ar nebūtības tuvumu. Kad savās atmiņās Anete pievērsās tiem, kurus mīlējusi visvairāk, — tēvam, Žermēnam, — viņai šķita, ka pati karājas virs bezdibeņa, un viņu pārņēma šausmas. Taču toreiz viss neietvērās šajā vārdā; toreiz vēl kaut kā varēja izlavīties.

Bet tagad viss bija likts uz vienas kārts un paspēlēts. Dvēseles satricinājums viņai uzbruka pēkšņi. Anete zināja gluži labi (kura māte to gan nezina?), ka dēls bijis viņai vairāk nekā viņas dzīvība. Taču tie ir kaisles kliedzieni. Tie apliecina tikai mīlestību, kas gatava mesties ugunī, lai glābtu mīļoto. Tie nedod īsto priekšstatu par to vietu, kādu mūsu dzīvē ieņem tas, kuru mīlam, un par to, kas paliks no mūsu dzīves, ja mums pēkšņi atraus mīļoto. Tā nu arī Anetei šķita, ka viņai nepaliek vairs nekas. Mīļotais dēls bija viss.

Pat tad, kad viņas mātes kaislība sasniedza visaugstāko pakāpi, Anete neatskārta, ka tas tā ir. Liesma, kuru nemitīgi uzturēja viņas kvēlā un rosmes pilnā dzīve, likās, var iztikt arī bez dēla, jo tik daudz reižu tā taču bija radusi sev citu barību. Tomēr ne uz mirkli viņa nešķīrās no dēla. Vai nu to apzinājās, vai ne, Anete zināja, ka viņš allaž ir blakām un ka dēls viņai vajadzīgs kā liesma lampas eļļai. Lai gan liesma var aptvert gultas aizkaru un visu māju. Taču degpunkts ir lampā. Un dēls bija uguns centrs. Viss cits — pārejoši uzliesmojumi.

Kad Anete domās tagad atskatījās uz nodzīvoto laiku, uz to, kas viņai bijis dēls, tad neatrada vairs nekā savā dzīvē, ko viņš nebūtu aizpildījis. Trīsdesmit gadu laikā nebija nevienas vienīgas dienas, kad Marks būtu šķīries no viņas. Un pat pirms savas dzimšanas dēls mājoja slēptākajās miesas dzīlēs kā viņas mūžīgā trauksme, dziņa un mērķis, būtība un pastāvēšanas jēga . . , Mīla, esmu tevi ieguvusi, esmu kļuvusi tu, un tu esi kļuvis es, mēs esam viens un tas pats … Jebkura vilšanās dzīvē nespēja izdzēst šo ticību. Dēls bija viņas līdzinieks, viņas patiesais «es», tas labākais, kas mita viņā. Vai nu dēls gribēja, vai ne, vai mīlēja vai ne, vai atbilda īstenībai vai ne, tas bija Anetes slepenā, pastāvīgā, neizpaustā noslēpuma apliecinājums. Turpretī tagad šī uzticība izpaudās satriecošā konstatējumā, ka, reiz dēls no viņas aizgājis, nekas vairs nav palicis.

Viss pārējais — tikai sienu vīteņauga kuplā lapotne, kurai pēkšņi atrauts balsts. Viss sabrūk un sabirzt putekļos.

Kā! Vai tad citu balstu nav? Tātad viņa pati par sevi nav nekas? Visus savus labākos spēkus, jaukākās cerības viņa ieguldījusi šai otrajā «es». Un pirmajam nekas nav palicis pāri. Netaisni? Varbūt. Bet ko lai dara, ja esi dzimusi māte un visa dzīve nesaraujami savijusies kopā ar dēla dzīvi? Kas gan cits palīdzēs no jauna sasaistīt sarautos pavedienus? Pat Silvija tikai īsus mirkļus piedalījās šās dzīves noslēpumos, kuras dienišķajā maizē Anete vienmēr dalījās tikai ar Marku. Un visi pārējie bija jaunatnācēji. Žoržas mīlestība pievērsās Anetei pēdējos trīs četros gados; visa Anetes iepriekšējā dzīve meitenei šķita nepazīstama pasaule. Un šajā pasaulē Anetei nepalika vairs nevienas dzīvas būtnes. Šī pasaule bija kļuvusi tuksnesis.

Puisēns Vaņa, bez šaubām, zināmā mērā ir dēla turpinājums. Taču sākt šo dzīvi no gala trūka drosmes un fiziskā spēka. Un, kad vēl zinām, kā pārtrūkusi šī augšupeja, kur lai gūst elpu, lai kāptu no jauna, otrreiz?

Atliek maldinošais mierinājums teikt sev: «Mans mīļotais nav miris. Viņš allaž ir kopā ar mani…» Anete to atkārtoja pati sev pirmajās sāpju skurbuma stundās. Taču skurbums pāriet. Un paliek meli. Velti atkārtojam: «Viņš atrodas šeit, kopā ar mani…» Mēs taču zinām, ka viņa nav! Ideālistiskie maldi pārāk niecīgs mierinājums tik spēcīgam, tik dzīvīguma pilnam raksturam, kāda ir Anete. Protams, var arī ieslīgt slimīgu iedomu pasaulē. Taču to viņa nekādā ziņā negrib. Anete ir pārāk veselīga un pārāk taisnīga! Viņu pārņem šausmas, iedomājoties, ka var pakļauties ārprātam, kas nekad neatkāpjas no mūsu sliekšņa, pat (un vēl jo vairāk) ja šis ārprāts čukst: «Nāc! Es tevi mierināšu!» Anete gan saklausa kaut ko citu: «Es melošu! Mēs melosim kopā! …» Nemūžam! Viņai tas nozīmētu — aptraipīt savas sēras un dēla nāvi. Mirušā dēļ jābūt patiesai, kāds bijis viņš. Tātad viņa paliek viena vaigu vaigā ar mirušo un savu dzelmi.

Anetei neatliek nekas cits kā mirt kopā ar viņu. Un viņa mirst.. .

Dažu labu dienu un nakti Anetei uzbruka dvēseles agonija, taču neviens nekā nezināja. Savas durvis Anete turēja aizslēgtas. Pat draugi nedrīkstēja nākt palīgā. Ar šīm cīņām bija jātiek galā vienai. Tās bija drausmīgas cīņas. Vēlāk, kad Anete no tām izkļuva laukā, viņā bija salauzta dzīvesspējīgā kaisle, kas vēl turēja viņas dvēseli «apburtībā». Tas nebija tikai dēls vien, ko šie neizprotamie spēki dāvāja Anetei un vēlāk laupīja. Tā bija viņa pati, māte, sieviete, kuru Anete pametusi otrajā krastā. Anetes dzīve vēl stiepās aiz muguras kā ēna rieta stundā. Dzīve vēl sekoja viņai. Taču tā bija tikai ēna, kas ik mirkli var sakust ar lielo ēnu, kura jau slīga pār ieleju. Kas viņai palika pāri? Kas viņai vēl bija? Zem šās ēnas milzīgā plaksta viņa bija iekšējā acs būtnei, kas viņu absorbēja.

Kādu rītu Anete atmodās ar tādu sajūtu, it kā būtu izkāpusi no kapa. Gars bez miesas. Viņai šķita, ka dzīve jau atraisījusies. Ēna vēl tik tikko tvarstījās aiz viņas pēdām . . .

Šajā rītā Anetes vecais draugs — itālietis, pārradies no tāla ceļojuma, iegriezās viņu apciemot. Grāfs nebija Aneti redzējis kopš Marka nāves. Kad viņš ienāca Anetes istabā, viņa sēdēja krēslā. Nevienu dienu viņa nebija piekritusi palikt gultā. Anete negribēja, ka tuvinieki viņu kopj un žēlo. Tie nemaz nemanīja, ka viņas veselība iedragāta. Anete bija tukla, seju rotāja sārtums. Taču šis mirdzums bija mānīgs: Anetes asinīs bija iezīdusies gripas drudža inde, kurš pārvērties gandrīz vai hroniskā kaitē; arī sirds sāka pagurt.

Bruno pārsteidza Anetē notikusī pārmaiņa. Viņš redzēja, kāds apvērsums viņā norisis. Anete draugu saņēma ar sirsnīgu skatienu. Taču gurdās acis bija izklaidīgas un likās nemanām viņa klātbūtni. Viss, ko Bruno grasījās Anetei teikt, pēkšņi likās lieks un nevietā. Bruno nerunāja par to, kas nodarbināja abu domas. Ne vārda par nāvi, ne vārda par mirušo. Iestājās bezgala ilgs klusums. Bruno juta, ka atslīgst atpakaļ pagātnē, veselus trīsdesmit gadus, klusumā iekaltajā un saules apmirdzētajā purvainajā apgabalā, kur, drudzī kaistot, toreiz nodevās savām sērām. Viņš no jauna pārdzīvoja žilbinošās un stindzinošās gaismas apspīdēto «lielo tumsu»: «nekā sirdī, ne visniecīgākā saviļņojuma . . .». Dvēsele, kurai atrauts viss un kura «pārvērtusies par antipātiju», pirmo reizi saskaras ar lielo vienīgo . . . Tās ir pirmās naktsmājas grumbuļainajā ceļā, kas ved uz atbrīvošanos un mieru. Nav mūsu spēkos pasargāt no svētceļojuma tos, kurus mīlam. Viens ir svarīgi, lai tie spētu noiet šo ceļu līdz galam. Anete to noies. Bruno skatiens uzmanīgi pētīja it kā tālumā aizklīdušās draudzenes uztūkušo seju, redzēja dzelteni sārtos plankumus uz vaigiem, sastājušos asiņu pēdas, kuras gulēja, kā guļ drudzis purva saulē lekni saaugušajos meldros . . . «Atmosties! Atkūstiet, asaru avoti! Asinis, sāciet ritēt no jauna! . ..»

Un klusumā, kas valdīja visapkārt, grāfs Bruno pusbalsī, it kā nomodā sapņodams, sāka stāstīt mistisku stāstu — alegoriju par Naradu [492] :

— «Kādu dienu Narada teica Krišnam: «Kungs, noņemiet plīvuru Maijai [493] !» Pēc neilga laika Krišna aizveda Naradu tuksnesī, un viņi gāja kopā vairākas dienas. Tad Krišna sacīja:

«Narada, man slāpst: atnes ūdeni!»

Narada devās pēc ūdens. Viņš nonāca līdz ciematam. Pieklauvēja pie kādām durvīm. Tās atvēra ļoti skaista meitene. Tiklīdz Narada to ieraudzīja, viņš aizmirsa visu un tikai lūkojās meitenē. Mīlā apskurbis, viņš meiteni bildināja. Abi apprecējās, skaistule dāvāja viņam divus bērnus, un viņi nodzīvoja kopā divpadsmit gadu. Narada bija laimīgs ar savu sievu, bērniem, ganāmpulkiem un laukiem. Kādu nakti upe izkāpa no krastiem. Tā applūdināja visu ciematu. Mājas sagruva; cilvēkus un lopus aizrāva līdzi pali. Narada metās peldus, cīnīdamies pret straumi un turēdams sievu un bērnus. Viens no bērniem izslīdēja no rokām. Mēģinādams to glābt, viņš palaida vaļā otru, bet sievu no viņa apkampieniem aizrāva ūdens spēcīgās bangas. Vilnis izmeta Naradu vienu pašu krastā, un viņš sāka rūgti raudāt. . . Tad pēkšņi aiz muguras kāda maiga balss iejautājās: «Mans dēls, kur tad ir ūdens? Tu taču gāji pēc krūzes ūdens, un es tevi gaidu. Nu jau sava pusstunda, kopš esi projām.» «Pusstunda!» iesaucās Narada.

Divpadsmit gadu bija aizritējuši. Divpadsmit prieka un bēdu gadi. . . Maijas acis bija pazibējušas garām …»

Anete saviļņota klausījās. Dzirdot pēdējos vārdus, viņa notrīsēja un teica:

— Pat krūzi ūdens es neatnesu! …

— Jūs esat aizgājusi līdz avotam. Jums tikai jāpasmeļ, —

Bruno atbildēja.

Anete paslēpa seju rokās un sāka šņukstēt. Kad viņa pacēla galvu, tad ieraudzīja arī Bruno acīs asaras, taču viņš bija mierīgs. Anete satvēra viņa roku.

— Mans draugs, jūs arī zināt šo avotu! Jūs esat nonācis pie

tā agrāk par mani.

— Tādu kā mēs ir vesels pūlis.

— Kāds klusums!

— Ieklausieties vērīgāk! …

—  Es nekā nedzirdu.

—  Sasprindziniet dzirdi!

Šajā mirklī kaut kur kādā tālā ielā ieskanējās Pireneju kazu gana stabule. Anete nodrebēja. Bruno sacīja:

— Krišnas flauta!

Viņi apklusa. Anetes acis sāka starot. Viņa nodomāja: «Vai esmu sapņojusi? Vai tiešām viss ir sapnis?»

Taču nākamajā naktī sieviete, gulēdama bez miega, it kā līķautā ievīstītiem, stingiem locekļiem, pēkšņi pietrūkās sēdus, aizsvieda segas un teica:

— Nē, man nav vajadzīgas ganu stabules! . . . Un kāpēc gan glāze ūdens spētu būt reālāka nekā mans bezdibeņa aprītais Marks? Vai arī manas sāpes ir tikai ilūzija, tāpat kā lielais vienīgais, bet tad jau viss ir nekas. Vai arī viss ir patiess, viss ir īstens — gan ļaunums, gan labums, gan nāve, gan vienīgais. Un kā lai es izvēlos starp šiem abiem? Tikai mana vēlēšanās un manas bailes var nosvērt zemāk vienu no svaru kausiem. Es nekā nezinu. Lai tad man pietiek drosmes nekā nezināt un nostāties vaigu vaigā ar to, par kuru teikts: «Lai kas tu arī būtu — nekas vai viss, — iešu līdz sava likteņa galam! Jo viens vismaz man pieder: mana griba. Nepadoties. Skatīties, nemirkšķinot acis. Mirt ejot…»

Tomēr viena paša patiesības un drosmes uzbrāzmojuma vien nepietiek, lai triecienuzbrukumā ieņemtu tādu augstieni kā varonīgo «Ko es zinu?» un uzspraustu tur savu karogu. Kad jau šķiet, ka esi to sasniedzis, zeme pēkšņi iegrūst, un tu atkal atrodies kalna pakājē un mīņājies pa pelniem, gluži kā pa Vezuva pelniem; bet tur jau tev uzglūn mierinātāji, kas gaida, kad tev izsīks spēki, lai piedāvātu, nē, uzspiestu savu atbalstu .. . Krišnas flautu… Ne reizi vien tās treļļi skanējuši izmocītajai Anetei pie auss. Un ne reizi vien aiz pārguruma Anete dzīrās to pieņemt reizē ar nedziestošo cerību . . . Un kāpēc gan atraidīt? Tribunāla «Ko es zinu?» priekšā ticība, cerība patur visas savas tiesības, kā iespējamības otra puse — visa, kas iespējams. Tomēr iespējamībai nav tiesību valdīt pār īstenību. Iespējamības spēkos nav esošo pārvērst par neesošu . . .

«Es esmu. Esmu sieviete, kas iznēsājusi dēlu, cerējusi sevi turpināt viņā. Mans dēls miris. Es pārdzīvoju viņu. Un mans vienīgais glābiņš, vienīgais dēla glābiņš ir tāds, ka viņš turpina dzīvot manī. Es dēlam to apsolīju. Ja viens no mums kritīs, otrs aiznesīs pakritušo līdz mērķim. Man nav tiesību palikt guļam, nogrimstot atmiņās, sāpēs, cerībās. Piecelties! Tā neesmu es, tas ir mans dēls, kas soļo. Es atdodu viņam savu miesu. Un manā miesā viņš, mirušais, aizies tālāk, nekā būtu aizgājis, dzīvs būdams.»

No šā brīža Anete dzīvoja sava dēla dzīvi. Viņa pārcēla kazu gana flautas melodiju citā toņkārtā. Glāze ūdens — tā tagad jau domāta Markam, viņš bija mātei pavēlējis to piesmelt pilnu. Darboties viņa vietā! Tā bija vispatiesākā no īstenībām. Viss pārējais — sapnis, miegs, kurā dvēsele noliekas uz dusu starplaikā starp vakardienas un šodienas uzdevumiem. Un, jo smagākas kājas un jo biežāk Anetei jāapstājas, lai atvilktu elpu, jo ciešāk viņa, apsēdusies ceļmalā, kā lakatā ievīstīja sapnī savus sviedriem aprasojušos plecus. Bet tad atkal piecēlās un devās uz priekšu, nenovirzīdamās no ceļa.

*

Daudz tuksnešu vēl priekšā, kuriem Anetei jātiek pāri. Turklāt paši neauglīgākie, un, jo vairāk viņa tiem tuvojās, jo tālāk kājas nesa viņu prom no rūsganajām smiltīm, zem kurām strūkloja asiņainais avots. Sāpju stundās cilvēka organisms pašaizsardzības labad iegūst spējas apskurbināties ar bēdām tāpat kā ar alkoholu. Taču, kad šis skurbums pāriet, organisms kļūst vēl vārgāks, vēl nespēcīgāks. Iestājās pelēkas, drūmas, smacējošas bezcerības mēneši. Tomēr šajos mēnešos, nedēļās un pat dienās uzplaiksnī arī gaišāki brīži. Citādi cilvēks nespētu dzīvot. Dabas mocošā labdarība vēlas, lai dvēsele atgūst elpu, iekams to no jauna zaudē, saskaņā ar kaut kādu juceklīgu ritmu, kas pamazām iegūst vienmērīgumu. Vilnis secīgi noplok un uzbango. Anete te nogrima, te atkal parādījās virspusē. Taču šī viļņošanās norisa tālu no krastiem. Tā necieta svešus skatienus, un sveši skatieni arī paši no tās vairījās. Šis okeāna klaida bezcerīgums ir tāpat kā prieks, kas pārpilda cilvēku: ne viens, ne otrs neļauj sevī dalīties. Cilvēks dzīvo ar tiem viens un viens arī vēlas būt.

Anete bija viena. Asja arī bija viena. Ikviena — atsevišķi. Ikviena noslēdzās ar savu mirušo. Marks bija divas personas šīm abām sievietēm, viņa mājokļa īrētājām, kuras viņu mīlējušas un kurām viņš piederējis, — tai, kuras klēpis radīja Marku, un tai, kuras klēpis radīja viņa bērnu.

Augām dienām Anete neizgāja no mājas, ielenkta no lietiskām atmiņām par dēlu: Marka drēbēm, papīriem, kuras viņa šķiroja; Anete vēlreiz pārdzīvoja visu dēla mūžu, kas viņai bija pazīstams tikai daļēji, jo, lai arī cik liela tuvība valdīja starp Marku un šīm abām sievietēm, viņš tomēr glabāja slepenībā lielāko daļu no saviem garīgajiem meklējumiem. Vīrieša lepnums. Sievietes lepnums arī nav mazāks. Ikvienam savs. Ir pieņemts dalīt no šā koka tikai augļus. Zināt, pa kādiem slepeniem kanāliem plūst sula, tā jau ir vienīgi mana darīšana.

Anete pārlasīja visas Marka vēstules, uzmetumu klades un dienasgrāmatas atsevišķas lapas, kurās viņš reizēm, kad radās brīvs brīdis, atzīmēja dienas vai stundas iespaidus. Dēla pārdzīvojumi, viņa sirds un domu prāti kļuva Anetes īpašums. Un, lai pieietu viņam vēl tuvāk, Anete nolēma apmeklēt visus, ar ko dēls draudzējies. Daudzi no tiem bija miruši vai pazuduši… Bet kādā vēlā pēcpusdienā es ieraudzīju pa manas Ženēvas ezera krastā stāvošās mājiņas durvīm ienākam pavecāku sievieti; viņas tuvredzīgās acis maigi staroja, vaigi bija iekrituši kā da Vinči gleznotajai madonnai, un lūpu kaktiņos rotājās aizkustinošs smaids, kur maigums un skumjas mijās kopā ar jautājumu: «Kālab gan? …» No pirmā acu uzmetiena es viņu pazinu, un man atmiņā atausa, kā viņa reiz pa akmeņiem devās pāri strautam, balstīdamās uz dēla rokas. Sieviete pienāca man klāt ar to lepno dabiskumu, kāds raksturīgs romiešu matronām un piemita Anetei. Taču es noskārtu (tūdaļ pēc pirmajiem mūsu sarunas teikumiem) aizkustinošo kautrību, kas meklēja vārdus, lai atvainotos. Viņa ierunājās:

— Man nebija nekādu tiesību jūs traucēt. Piedodiet! Taču pietrūka spēka pretoties. Esmu māte kādam no tiem, kuriem jūs esat palīdzējis.

— Vēl pirms dažiem mirkļiem nezināju, ka atnāksiet. Bet tagad, kad esat ieradusies, man šķiet — es jūs jau gaidīju, — es atbildēju.

Atnācējas mierīgajā sejā, kur apdoms neļāva izpausties saviļņojumam, iepletās tuvredzīgo acu zīlītes, un viņa iebilda:

— Jūs taču nezināt, kas es esmu.

— Zinu gan, — es attraucu. — Jūs esat — Marks Rivjērs. Sievietes vaigos, kuri bija nodzeltējuši no ilgajām vientulībā un sāpēs pavadītajām dienām un no kuriem aizplūdušas visas asinis, pēkšņi iesitās karsts vilnis un parādījās divi sarkanbrūni plankumi, un es nopratu visu šo kvēlo asiņu spēku.

— Kā, kā gan jūs varējāt? — Anete sacīja. — Es taču neesmu viņam līdzīga.

— Viņš dzīvo jūsos. Mājoklis, tiesa, ārēji Marku neatgādina. Taču viņš tajā mīt. Viņš raugās manī pa logu.

Un tā bija taisnība. Es redzēju Marku. Redzēju viņu šo acu dzīlēs . . . Neapzināta mimētisma likums veido cilvēka seju, viņam pašam neatskāršot, pēc tā tēla līdzības, no kura viņš nespēj atraisīties.

— Ai, kāda laime, ka to man pateicāt! — iesaucās Anete.

— Tātad viņš ir šeit (Anete piespieda rokas pie krūtīm). Tātad man izdevies viņu saglabāt! …

Mēs apklusām. Anete bija pārāk uztraukta. Lai viņu nemulsinātu, novērsu acis. Anetes roka, brīdi vilcinājusies, pieskārās manējai.

— Paldies, — viņa sacīja.

— Es jūs jau esmu redzējis, — es ieminējos.

— Kur tad? — Anete jautāja.

Es pastāstīju. Viņa teica:

— Tātad jūsu acis bijušas manas laimes liecinieces. Saglabājiet man šo laimi! Kad jutīšos pārāk smagi, zināšu — jūs to sargājat un varbūt atļausiet man atkal atnākt, lai pārliecinātos, ka tā vēl dzīva.

Tad viešņa piebilda:

— Arī es esmu jūs redzējusi. Ne jau todien. Ne jau nu jūsu seju. Bet labsirdību pret manu zēnu un jūsu atspulgu viņa prātā.

— Es maz ko paveicu.

— Kad viņš kā pazudis maldījās, šis «mazums» bija roka, kas norādīja viņam ceļu.

— Atļaujiet tagad man jums pajautāt: kā jūs to uzzinājāt?

— Viņš to uzrakstījis. Vai gribat izlasīt? Es pārrakstīju to tieši jums. Un atnesu arī jūsu vēstules. Piedodiet! Es tās izlasīju.

— Tās ir jūsu. Bet, ja esmu parādījis viņam ceļu, kā jūs sakāt, tad nedusmojieties, ka šis ceļš novedis pie bezdibeņa.

— Jūs nevarējāt to paredzēt.

— Jā, es neparedzēju to, kas viņam uzglūnēja Arno krastos. Bet tik un tā viņa ceļš veda starp bezdibeņiem.

Un, to zinādams, jūs viņam teicāt: «Ej!?»

—Jā, teicu. Citādi es nespēju.

Viņa nolieca un atkal pacēla galvu:

— Arī es teiktu dēlam to pašu. Tas bija viņa ceļš. Kad vēl loloju viņu klēpī, kad laidu pasaulē, kad redzēju, kā Marks aug, es zināju, ka viņa ceļš būs bīstams. Un citāds tas arī mūsu dienās nevar būt — varbūt vienīgi gļēvuļiem. Ne vienu nakti vien priekšlaikus jau apraudāju dēla nāvi. Bet cerēju, ka tā nogaidīs vismaz manējo. Mani plosa mokpilnā doma, ka tāpat nenogaidīja, lai dēls kaut cik padzīvotu. Tā aizrāva viņu sev līdz, kad viņš tik tikko spēra pirmos soļus kā pieaudzis cilvēks, kad viņā tikko uzausa gaisma un viņš vēl nepaguva to izplatīt.

— Viņš ir izlējis savas asinis. Un šīs tīrās asinis arī ir gaisma.

— Tā, kura Marku mīlēja, viņa jaunā sieva, ieberzēja ar tām savas acis. Un es, māte, apslacīju ar tām lūpas.

Un es ieraudzīju abas sievietes nokritušas pār mīļotā līķi, un mirušā asinis uz lūpām vienai un ap zeltainajām acīm otrai…

— Atļaujiet man, — es teicu, — pieskarties lūpām pie jūsu rokām. Tās ir skārušas viņu.

Es noskūpstīju viņai plaukstu. Viņa piecēlās. Es jautāju:

— Vai jūs gribat iet projām? Jau?

— Šodien es vairs nespēju. Mēs jau esam saistīti ar viņa starpniecību.

Uz sliekšņa, kuru rieta saule krāsoja purpura sārtumā, es pavaicāju:

— Vai es jūs vēl redzēšu?

— Jā, mēs vēl redzēsimies.

Viņa aizgāja.

Viņa man rakstīja divas vai trīs reizes gadā, — un katrā ziņā saņēmu apsveikumu dzimšanas dienas priekšvakarā, — īsas vēstulītes, kas ierobežojās tikai ar dažām rindiņām. Pie manis Anete vairs nenāca. Un arī satikāmies reti. Vārdi mums nebija vajadzīgi, mēs, kā jau viņa teica, bijām sasaistīti ar viņas dēla starpniecību.

Anete iedziļinājās Marka dzīvē un nāvē! Viņa iemācījās saprast dēla misiju labāk, nekā viņš pats to izprata. Marks bija kritis pirms kaujas sākuma, kritis kā armijas sarunvedis. Viņa asinīm krāsotais baltais nepretošanās karodziņš tagad kļuva sarkans kā miljoniem upurēto karogs. Anete nevilcinājās. Viņa pacēla šo karogu. Palikt ārpus cīņas vairs nedrīkstēja. Māksla un ticība, skaidra doma un daba ir kā liela meža pavēnis un avots, kur dodas pagurusi dvēsele, lai atpūstos un veldzētu slāpes. Taču nevienam nav tiesības šai pavēnī norobežoties. Dzīve rit tur, kur ir cilvēku ciešanas un cīņa, zem saules stariem un vēja brāzmām,

Arī Asja bija viena nesusi savu smago bēdu nastu. Tajā nav iespējams dalīties. Sēras netuvina, tās nošķir no citiem. Nav neviena, ar ko varētu runāt par savu mirušo . .. «Mans mirušais! Tas ir mans! . . . Tāpat kā manas ciešanas . . . Tas ir viss, kas man palicis pāri. . .» Līdzīgi pūķim, kas sargā savu mantu, cilvēks pieķeras savām bēdām un, piespiedis tās pie krūtīm, neizlaiž no ciešā roku tvēriena, līdz asinīm šaustot sevi ar atmiņām. Un negrib neko aizdot kādam citam.

Tomēr Asja pirmajā laikā nespēja palikt viena telpā, kur dzīvojusi kopā ar Marku. Tas likās drausmīgi. Ik mirkli viņa redzēja mirušo, lai gan tā tur nebija. Šķita, ka ik kustība viņu tuvinātu bezdibeņa malai, un Asjai likās, it kā viņa tūlīt, tūlīt tajā iekritīs. Asjai aizrāvās elpa. Vai nu krist, vai bēgt. . . Asja noīrēja istabu. Jaunā sieviete noteikti, neko nepaskaidrojusi, atteicās no patvēruma, ko tai savā dzīvoklī piedāvāja Anete. Un Anete neuzstāja. Viņa saprata. Pat neatkārtoja jautājumu, uz ko Asja nebija atbildējusi, jo Anete gribēja vismaz uzzināt vedeklas jauno dzīves vietu. Abām bija vajadzīgs laiks, lai skaudrās sāpes pamazām notrulinātos . . . Tāpat kā Anete, arī Asja pirmajās nedēļās dzīvoja gandrīz kā dzīva kapā aprakta.

Taču Asja bija pārāk jauna, lai paliktu tajā ilgstoši. Kādu nakti viņa atkal ieradās pie vīramātes bāla, vāja, drebuļu kratīta, apmulsusi, it kā tīkodama te rast glābiņu no domām. Anete novietoja saliekamo gultiņu līdzās savai guļvietai. Taču vēl nebija pietiekami. Nakti Asjas pirksti krampjaini sažņaudzās ap Anetes roku. Abas nerunāja. Turējās roku rokā kā tie, kas, vienā virvē sasējušies, kāpj kalnos.

No rīta Asja devās atpakaļ uz viesnīcu. Tomēr ne reizi vien, uzbrūkot naktij, viņa no jauna nāca pie Anetes. Vēlāk nolēma atgriezties mirušā Marka dzīvoklī. Tomēr vakaros ieradās pie Anetes paēst vakariņas un, ja jutās pārāk satraukta, pārnakšņoja turpat uz dīvāna. Beidzot pavisam pārvācās savās mājās. Bija nolemts, ka puisēns pagaidām paliks pie vecmāmiņas, kur Asja tikās ar to ik dienas. Taču pagaidu mītne pārvērtās par pastāvīgu, lai gan neviens par to ne reizes neieminējās. Saprātīgu iemeslu tam netrūka; mazuļa klātbūtne nomierināja Aneti, un arī puisēns, acīm redzot, jutās labāk pie vecmāmiņas nekā pie mātes. Asja labprātīgi atzinās, ka viņai trūkstot spējas audzināšanā, un Anete, kas sākumā piesardzīgi mēģināja Asju piesaistīt bērnam viņas pašas labā, vairs neuzstāja: Anetes patmīla tiecās Vaņu paturēt savā tuvumā.

Bet kā Asja pavadīja dienas? Viņa bija pārlieku rosīga, lai bez gala spētu nodoties vecām atmiņām. Asja bija sākusi kārtot visas relikvijas, visus Marka papīrus viņu dzīvoklī, taču drīz vien zaudēja patiku šo darbu turpināt un visu pameta pusceļā — kārtību un nekārtību, pareizāk sakot, visdrausmīgāko nekārtību: viņas dzīvoklī neko nevarēja atrast! Un, lai kā arī Asja pūlējās, vakardiena pamazām aizvirzījās pagātnē, bet viņa pati turpināja doties uz priekšu. No pagātnes viņa varēja paņemt līdzi vienīgi to, kas spēja iet viņai blakām uz priekšu.

Un tas vispirms bija sašutums par atentātu un alkas atriebties tiem, kuri viņai nolaupījuši Marku. Bet kur un kā tos notvert? Tie, kas uzskatīja sevi par «vislabāk informētiem», zināja daudz mazāk, nekā apkārtējiem likās, un, ja arī tiešām tādi bija, tad netīkoja, lai citi domātu, ka tiem kāds sakars ar «dievu noslēpumiem». Žans-Kazimirs, kuru tik grūti bija notvert, tagad apliecināja, ka neesot paredzējis katastrofu; viņš centās drīzāk samazināt brīdinošo vārdu nozīmi, kurus bija izteicis dienu pirms Rivjēru ģimenes aizbraukšanas: tie esot bijuši, tā viņš mēģināja iegalvot, vienkārši padomi «vispār būt piesardzīgiem», un šos padomus viņam diktējusi «vispārējā pieredze». Bet, kad Asja, nikni iepletusi nāsis, dzina Žanu-Kazimiru strupceļā, gribēdama zināt, kāda esot šī «vispārējā pieredze», viņš vairījās no tiešām atbildēm un sāka runāt par risku, kādam pakļaujoties visi, kas apdraudot šīspasaules vareno intereses.

— Jūs zināt to tikpat labi kā es … Un tūliņ piebilda:

— Taču tam nav nekāda sakara ar nelaimīgo gadījumu, kura upuris kļuvis Marks . . .

Ir tādi laikmeti, kad «nejaušības» kļūst sērgveidīgas. Šāds gadījums bija ķēris arī Timonu… Un citus, kas nogalināti «pārskatīšanās dēļ» vai nejauši… Ne jau nu Dzara būs tas, kas uzvedīs uz noziedznieku pēdām. Viņš atsūtīja līdzjūtības telegrammu, it kā runa būtu par kādu dzelzceļa katastrofu . . . pēc daudz gadiem, kad Asja ar Dzaru tikās Amerikā, uz viņas neatlaidīgajiem jautājumiem tas deva izvairīgu atbildi, it kā trieciens nācis no daudz tālākām, daudz augstākām sfērām nekā no paša kunga un pavēlnieka.

— No kurienes tad? Kas jūsu zemē ir vēl varenāks kungs nekā jūsu kungs un pavēlnieks.

Dzara paraustīja plecus.

— Viņš nav kungs pat pār savu policiju! …

Taču pagaidām nekas vēl nebija zināms. Klusēja visi — gan tie, kas zināja, lai gan nebija neko ļaunu darījuši, gan tie, kuri bija darījuši, varbūt pat nekā nezinādami. Asja niknumā sakoda zobus . . . Bet kāda vajadzība viņai arī uzzināt ko vairāk? Asja zināja tikai, ka Ist fecit, quiprodest.[494] Ja arī nezināja, kas ir ienaidnieks, tad zināja, kur atradās ienaidnieks. Zināja arī, kur ņemt ieročus, lai šo ienaidnieku sadragātu. Viņai gribējās ātrāk atkal pievienoties savai nometnei — revolūcijas nometnei. Lielās proletāriešu savienības nometnei. Un Asja pārliecināja pati sevi, ka, to darīdama, izpildīs Marka gribu, viņa testamentu: ko nepaguva viņš, izdarīs viņa. Tādējādi, kā ticēja senatnē, nelaiķa dvēsele ne tikvien būs atriebta, bet arī uzturēta, jo darbība ir tā dzīve, kas viņam laupīta. Asja ziedos dieviem nevis vīnu, bet asinis, savas asinis, kuras alkst izlieties un turklāt vēl, ja vien spēs (un viņa to spēs) — ienaidnieka asinis.

Taču ne atriebība, ne darbības alkas nepiepildīja Asjas samulsušo dvēseli, kas bija zaudējusi savu asi un kam vajadzēja radīt sev jaunu, lai darbotos. Dienu un nakti viņas rokas meklēja ceļabiedru. Velti Asja juta Marku, viņa ēnu, viņa elpu, viņa karstos locekļus naktī: tas nebija viņš, drudzī kaistošās rokas apskāva tikai tukšumu. Viņa palika neapmierināta. Un, juzdama, kā nepielūdzamā dzīves straume diendienā ceļas un šļācas pret aizsprostu, Asja, mežonīga un sašutusi, spieda sažņaugtās dūres pie krūtīm, kuras tirdīja alkas pēc Marka, alkas pēc biedra. Bet ar katru dienu sažņaugtās dūres atlaidās vaļīgāk un sašutums noplaka. Vajadzēja taču nākt biedram. Vajadzēja dzīvot! . . . Viņa domāja:

«Dzīvot Marka dēļ!»

Izteikusi šos vārdus skaļi, Asja satrūkās un, stāvēdama pie spoguļa, uzspļāva savam attēlam.

Taču nākamajā naktī viņa sāka atkal:

«Dzīvot vai mirt. . . Manu mīļumiņ, kam tev tas derētu, ja es mirtu bez kādas jēgas? Vai gribi, lai dzīvoju tevis dēļ? Palīdzi man! Es viena to nespēju. Atrodi man biedru!»

Un viņš tādu atrada. Ja nebūtu šā, nāktu kāds cits. Un, ja arī neatrastos, Asja radītu sev jaunu, virzošu asi.

Taču pie šāda lēmuma Asja nonāca pēc garas un vētrainas cīņas. Viņa nekad nekrāpj sevi, pat tad ne, kad lolo nepieciešamās ilūzijas, lai dzīvotu. Bet, ja ilūzijas ir nepieciešamas, lai varētu no jauna iekļauties darbīguma pilnajā īstenībā, tas nozīmē, ka ilūzija kļūst īstenības daļa un tai ir tiesības piepildīties . .. Tiesības, spēks … Asjai jāatkaro savas tiesības.

Viņa tās atkaro sūrās, vētrainās mokās . .. Nedēļām ilgi Asja nozūd. Viņu neredz vairs nākam pie vīramātes. Tad ierodas Silvija un ar ļaunu skatienu paziņo, ka Anetes vedekla redzēta vakara viesībās, pielūdzēju ielenkta, un klīstot baumas, ka tā flirtējot ar kādu amerikāni. Anete uzklausīja jaunās ziņas, neizrādīdama savas jūtas un neatteikdamās no mīlestības uz Asju. Bet, kad pēc vairākām nedēļām no jauna parādījās Asja, Aneti pārvarēja apjukums, ko viņa mēģināja noslēpt. Taču darīja to visai neveikli. Arī Asja nebija veiklāka. Abas sievietes gluži labi saprata, ka viņām sakāms kaut kas ļoti svarīgs. Taču neviena nespēja saņemties, lai runātu pirmā. Tagad Asja apciemoja Aneti katru dienu. Taču ilgi neuzkavējās. Tikko ienākusi, raudzījās gan uz durvīm, gan logu, it kā tīkodama aizbēgt. Dažreiz viņa bija ļoti sirsnīga un skūpstīja Aneti, dažreiz — viegli aizkaitināma un skarbi atbildēja uz jautājumiem. Vai arī ienāca, neapsēdās un nervozi bungāja ar pirkstiem pa kādas mēbeles virsu, piegāja klāt Anetei, kas, acis nodūrusi, strādāja kādu rokdarbu; likās — viņa gribēja runāt, taču nerunāja vai tērgāja par visādiem niekiem, vai arī apsēdās blakus istabā, kā sastingusi nosēdēja stundas ceturksni, tad pēkšņi pietrūkās no krēsla un izgāja, tikko pavērdama muti, lai pateiktu ardievas.

Kādu dienu, kad Asja stāvēja līdzās Anetei vēl klusāka nekā parasti un izlikās, it kā aplūkotu izšuvumu, pār kuru bija nolīkusi sēdošā Anete (mazliet iesānis skatīdamās, Anete redzēja pie savas sejas Asjas trīsošās rokas), — Anete pacēla acis no rokdarba un pavērās cieši Asjā. Asja novērsa skatienu, un zods viņai sāka drebēt,

— Kāpēc jūs manī tā raugāties? — viņa sašutusi ierunājās

— Vai tas aizliegts?

— Kāpēc jums visiem tāds izskats, it kā jūs man ko pārmestu? — iecirtīgi turpināja Asja.

—  Vai arī man, meitiņ?

—  Jūs kārojat mani sasaistīt. Vai es nedrīkstu ar savu dzīvi rīkoties pēc brīvas gribas?

Anete ļāva rokdarbam noslīgt klēpī, saņēma Asjas rokas savējās, pievilka viņu klāt un apkampa ap vidu, tad, piespiedusi vaigu pie viņas sāniem, palūkojās Asjas dusmīgi sarauktajā mutē, kas vaibstījās vai nu aiz sāpēm, vai aiz vēlēšanās nodarīt sāpes. Un maigi pačukstēja:

— Manu nabaga meitenīti …

Asja nokrita ceļos un paslēpa seju Anetei klēpī. Glāstīdama Asjai galvu, Anete turpināja:

— Protams, vari rīkoties ar savu dzīvi, kā pašai tīk. Vai tad tu nezini, ka stāvu sardzē par tavu brīvību, ja vien kādam ienāktu prātā to apdraudēt?

Asja spēji pacēla galvu. Viņas vaigi kaita. Viņa satvēra Anetes rokas.

—  Jūs mani aizstāvat, jūs?

—  Vai tad es to vienmēr neesmu darījusi?

Asja sāka dedzīgi skūpstīt vīramātei rokas un atkal ieslēpa seju viņas klēpī. Brīdi klusējusi, Anete atkal ierunājās:

—  Nu, pastāsti! . . .

—  Es neuzdrošinos . . .

—  Uzdrošinies, manu mazo … To, ko cilvēks uzdrošinās darīt, jāuzdrošinās arī pateikt. Turklāt es visu zinu.

Asja izbijusies pacēla acis:

— Ko jūs zināt?

Anete saspieda plaukstās Asjas seju:

—  Vai tad šī seja spēj kaut ko noslēpt no manis?

—  Ai, kā gan jums mani jānicina!

—  Nē taču, maziņā! Es tevi žēloju un apskaužu, ka tevi atkal satvērusi dzīve. Es zinu, kā tas ir, jo mani tā ne reizi vien aizrāvusi. Paldies dievam, tagad tas viss man izbeidzies. Taču, arī paldies dievam, ne tev! Dārgā jaunība, es redzu tavas acīs (nenovērs tās!) vēl tik daudz prieka, vēl tik daudz bēdu. Ņem tās, meitiņ! Tev ir tiesības.

Viņa noskūpstīja Asjai plakstus. Asja sāka raudāt.

— Ai, cik tas drausmīgi! . . . Es to negribēju! . . .

Anete viņu maigi piecēla, apsēdināja sev uz ceļiem, nosusināja acis ar kabatas lakatiņu, pat izšņauca degunu kā bērnam. Asja apvija rokas Anetei ap kaklu un piespieda muti tās plecam, novērsusi asaru aizmiglotās acis. Anete piekļāva lūpas viņai pie auss un tikko sadzirdami pajautāja:

— Nu, saki — kuru tad tu mīli?

Un Asja klusā, nomāktā balsī, kas tomēr pamazām kļuva žirgtāka, sāka stāstīt.

*

Sevišķi uzmanīgi Anete uzklausīja visu, ko Asja stāstīja par cilvēku, ar kuru saderinājusies.

Tas bija jauns amerikāņu inženieris, dažus gadus nostrādājis Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā; viņš bija devies turp darba dēļ, taču viņu beidzot aizrāvuši paši darba darītāji. Hovards Dreks bija ieradies Krievijā, pārpilns amerikāņu tehnokrāta uzpūtības, kuram masas, tāpat kā visa pārējā materiālā pasaule, ir tikai darba rīks tehnikas meistaru prasmīgajās rokās. Hovardam Drekam pietika godprātības atzīt, ka viņš savā zemē mācījis cilvēkus kalpot mašīnai, turpretī šeit viņu pašu iemācījuši pakļaut mašīnu cilvēka kalpībā. Šo senseno patiesību amerikāņu individuālisms vienmēr uzskatījis par savu izgudrojumu, taču kaut kā gluži nemanot bija piemirsis. Nebija gan par vēlu to no jauna apgūt, un amerikānis arī apguva, mācīdamies no saviem, skolniekiem tajā zemē, kur vecā pasaule bija kļuvusi atkal jauna. Šos krievu materiālistus, šos bezdievjus, pret kuriem Eiropas un Amerikas ideālisms devās krustā kara gājienā, Hovards Dreks mēdza pat ar paradoksālu patiku attēlot kā pašus īstākos ideālistus, neapzinīgos ideālistus pretstatā rietumu svētuļu un lojālo sīkpilsoņu maskētajam un mākslotajam materiālismam.

Anete palūdza Asju iepazīstināt to ar Hovardu Dreku un ieraudzīja gara auguma sarkanmati sirsnīgi smejošām acīm; šajā puisī, tāpat kā daudzos citos viņa rases cilvēkos, skarba un viltīga uzņēmēja gars biedrojās ar jūtu izturību un atspirdzinošu svaigumu. Hovards Dreks bija nopietni iemīlējies Asjā; viņš nemaz neredzēja atšķirību starp diviem raksturiem un divām rasēm: noliedzot savu tautiešu aizspriedumus, viņš gribēja ticēt, ka visas rases vienādas, un apliecināja to ar tādu pašu aklu ietiepību, ar kādu viņa tautieši uzskatīja sevi par izredzēto rasi un atteicās atzīt par vienlīdzīgiem visus pārējos. Tomēr Hovards Dreks diezgan labi zināja, ka laulības ar sievieti, kura atnesusi līdzi pūrā gan neilgu, taču pieredzes bagātu dzīvi, nebija gluži bez riska (varat būt pārliecināti, ka Asja viņam neko nebija slēpusi! Viņas godīgums robežojas ar netikumu). Taču Hovards Dreks uzņēmās jebkuru risku.

Viņam piemita ne tikvien savaldzināta vīrieša aplama un neuzvaramā ticība, bet arī amerikāņa ticība, kurš pārliecināts par savu spēku, un tas galu galā ir labākais veids, lai citi šim spēkam ticētu! Un (slavējama īpašība) viņš izturējās ar īsti amerikānisku cieņu pret sievieti un priekšrocībām, kādas anglosakšu rases vīrieši brīvprātīgi piešķir pretējā dzimuma personām, lai paaugstinātu savās acīs viņu vērtību.

Anete sirsnīgi pateica Asjai, ka viņai laimējies vairāk, nekā viņa to pelnījusi, un, brīdi pastrīdējusies ar vedeklu par šo tematu, atzina viņas izvēli par labu. Anete bija it visos apstākļos Asjai īsta māte. Viņa ievēroja vienīgi savas meitas intereses.

Par mirušo dēlu Anete neieminējās. Asja pirmā sāka par viņu runāt; klusēt par to, kurš apglabāts sirds slepenākajās dzīlēs, neatgādināt to, kas sāp, bija tikums, kādu Asja nepazina. Viņa sacīja:

— Mans dievs, mans dievs! … Mans nabaga Marks! Kā viņš ciestu, ja zinātu! . . .

Anetes lūpu kaktiņi krampjaini savilkās, taču viņa tūdaļ savaldījās… Ak, šī nelaimīgā Asja! Kā viņa prata mocīt sevi un citus, iztirzājot savu rīcību un neko nedarot, lai atsacītos no šīs rīcības, kas viņu tik ļoti tirdīja . . .

— Marks tevi par daudz mīlēja, lai nenovēlētu tev laimi, — iebilda Anete.

— Esmu neuzticīga . . . — Asja uzstāja.

— Tur, kur pašreiz atrodas viņš, šādi vārdi nav apgrozībā … Kādas gan viņam var būt īpašnieka tiesības!

— Bet tur, kur atrodos es, esmu bijusi sev neuzticīga.

— Neuzticība arī ir tā pati dzīve. Nomierinies!

— Es nenomierināšos. Esmu viņu mīlējusi. Esmu sevi viņam atdevusi. Sasaistījusies.

— Es atbrīvoju tevi no šīm saitēm… Un tomēr tu ilgi nebūsi brīva.

— Es nespēju būt brīva! Un, ja esmu sasaistīta, tad ciešu. Kā jūs tiekat galā?

— Es nodeldēju savas važas.

— Ak, es drīzāk nodeldēšu savu ādu. Manas važas iegrauzušās man miesā. Tās sagādā sāpes, un tomēr man tās nepieciešamas. Es atbrīvošos no tām tikai reizē ar dzīvi.

— Dzīvo ar tām! Mīli savas sāpes! Tu esi tām radīta. Vai tad tu gribētu dzīvi bez saitēm un bez dumpības gara pret tām? Ai, mīļās mokas!

— Ai, mīļās mokas! … Jā, es tās esmu. Mokas sev un visiem tiem, kurus mīlu … Un es jūs mīlu .. . Tikai vienu neizprotu, kā jūs, tieši jūs spējāt mani mīlēt?

— Ko tu padarīsi! — laipni smiedamās, iesaucās Anete. — Esmu tāda pati kā tu. Mīlu savas mīļās mokas. (Viņa pievilka Asju klāt.) Tās dara mani jaunu. Paliec tāda vēl ilgi! .. .

Abas sievietes saskūpstījās. Un jaunākā jutās drīzāk tā, kurai bija sirmi mati.

*

Kad tika paziņotas laulības, Silvija aiz sašutuma vai nosmaka. Žorža jutās satriekta. Nemēģinādama tikt skaidrībā par savām jūtām, viņa negribēja vairs tikties ar Asju; viņa vairījās ar to sastapties, taču neveikli; izdzirdusi priekšistabā jaunās sievietes balsi, Žorža pasteidzās iziet pa citām durvīm. Viņa nespētu noslēpt no Asjas savu ledaino sejas izteiksmi. Silvija gan nemaz neizskatījās salta, un viņa arī nemaz nemēģināja to noslēpt. Silvija izturējās dzedri un nicinoši. Likās, it kā Asja būtu apvainojusi personīgi viņu, un tiešām, Silvija gandrīz vai domāja, ka Marks viņai licis sargāt tā intereses un aizskart Marku nozīmētu aizskart viņu. Anetei nebija viegli tēlot starpnieces lomu starp abām šīm nelaiķa aizstāvēm, kurš nemaz nebija lūdzis tām aizstāvību, un aizdomu pilno Asju, kas līdzīgi meža kaķei spurojās pretī, pamanījuši naidīgās sejas un klaji izrādīto nosodījumu.

Kad Silvija uzzināja, ka Anete visam piekritusi, viņas dusmas vērsās pret māsu.

— Nu, nu, ļauj taču cilvēkiem dzīvot! — iebilda Anete.

— Tātad tas tev neko nenozīmē?

— Vai nu nozīmē, vai ne, tā ir tikai mana darīšana. Un gar taviem pārdzīvojumiem arī nevienam citam nav daļas. Runa te ir par Asju. Viņai uz to tiesības.

— Tiesības? Tiesības pamest mūsu puisēnu? Vēl nav ne gads aizritējis, kopš viņa gulēja Marka gultā!

— Meitenei vēl visa dzīve priekšā. Bet mēs — mūsu mūžs jau aizmugurē, kopā ar tiem, kas krituši. Pietiek, ja mēs tos apraudam. Lai jaunie turpina savu ceļu! Silvij, ir tik jauki doties tikai taisni uz priekšu vien, neatskatoties, kad vēl pašai nav ne trīsdesmit gadu!

— Es nevaru paciest, ka viņa to aizmirsusi!

— Bet tu, vai tev šo dotību trūkst?

— Kādu? Aizmiršanas? Trūkst. Nekad es neaizmirstu tos, kurus mīlu. Nedz arī tos, kurus nīstu.

— Nelielies! Mani tu nepiekrāpsi. Ne tu, ne es nespētu dzīvot, ja neaizmirstu. Aizmiršana ir nežēlīga, tomēr žēlsirdīga, tā liek mums mirt un atkal augšāmcelties. Silvij, Silvij, cik reižu gan mēs neesam mirušas un atkal cēlušās augšām, pamezdamas aiz muguras mūsu mirušos! …

— Mūsu mirušos? Kurus?

— Mūs pašas. Kur gan tās ir, šīs kādreizējās Anetes un Silvijas?

— Es allaž tās redzu, visas kādreizējās Anetes, — sacīja Silvija, saņēmusi māsas rokas savējās, un viņas skatiens sirsnības uzplūdā pēkšņi atmaiga. — Es atrodu visus Ikšķīša akmentiņus, kurus tu esi izbārstījusi ceļā.

— Nu, tad atrod arī mazo, cieto un nokaitēto oli, kāda bija pati Silvija šās meitenes vecumā! Un lai tas tevi pamudina uz iecietību!

— Es nekad neesmu bijusi iecietīga pat pret sevi. Kāpēc gan lai būtu tāda pret šo kucīti?

— Lūdzu, netēlo svētuli! Man tu labāk patīc kā kucīte, nevis kā svētule. Suņiem vismaz ir labsirdīgas acis. Iztaisi arī tu savējās labsirdīgas.

— Lūdzu, tīksminies ar tām! Tās domātas tikai tev, tev vienai. Bet viņai, viņai — nē, nē un nē!

— Tu neesi taisnīga. Piedod un apbalvo!

— Netaisna … Varbūt… Taču man tīk būt netaisnai… Es viņai nemūžam nepiedošu. . . Starp citu, lai viņa precas, un lai šis runcis zābakos šļūc pa diegu! Labu ceļa vēju! Ar nagiem es izskrāpēšu viņu pēdas, tā ka ne miņas nepaliks!

Anete paraustīja plecus un apklusa. Kad Silvija noskaitās, tad pašam dievam tam kungam bija jāpiekāpjas.

Anete un Asja iekārtojās tā, lai pavadītu vienas pašas šīs pēdējās dienas. Pārējo naidīgums vai arī pieklājīgais nopēlums, ko Asja nomanīja pat Bruno un Žiljēna laimes novēlējumos, slepenu sirdsapziņas pārmetumu šautra, kas dzēlās dvēselē, — viss lika vēl pilnīgāk novērtēt Anetes izpratni. Asjai šī izpratne bija nepieciešama, lai, paliekot vienai ar sevi, nostiprinātos savās tiesībās. Viņa jau nu gan bija pārliecināta par savām tiesībām: nebija ieteicams tās aizskart! Taču Asja piederēja pie tādām sievietēm, kurām nekādi sirdsapziņas pārmetumi nekavē uzvarēt, bet kuras, panākušas uzvaru, atgriežas, lai uzmeklētu blakus durvju slieksnim pamestos sirdsapziņas pārmetumus. Turklāt šīs sievietes vēl gaida, lai ļaudis, pār kuriem viņas nerēķinoties kāpušas pāri, palīdzētu izmēzt putekļus, ko sacēlušas viņu kājas. Ļaudis tomēr nesteidzas! Neviens neslauka kaimiņa durvju priekšu, drīzāk jau katrs tiecas nogrūst pie cita sliekšņa savus mēslus. Anetei vajadzēja visvisādi izmanīties, lai Asjas slieksnis, saduļķotā sirdsapziņa, sāktu atkal mirdzēt. Un, tā kā jauna dvēsele pēc pārciestām sērām alkst satvert piedāvāto laimi, Asja neko vairāk nekāroja kā ļaut sevi pārliecināt un starot staroja laimē. Bet Anete, palikusi viena savā dzīvoklī, ļāvās mokpilnai grūtsirdībai. Nav iespējams visus apmierināt, visus, ko mīli un lolo savā sirdī — dzīvos un mirušos; ikviens nopūšas: «Mans prieks, manas sāpes…» — un, kas vienam izraisa prieku, otram rada sāpes. Un vecākiem iznāk atteikties no savas daļas. Ieslēgusies vienatnē ar savu lielo dēlu, kas bija vecāks par viņu (mirušie allaž ir vecāki par dzīvajiem), Anete dzirdēja to sakām:

«Atdod viņai manu daļu! Ko lai ar to iesāku? Lai viņa to izmanto! Lai viņa, mūsu bērns, ir laimīga! Lai vēl mīl! Būsim laimīgi, redzot, kā viņa sāk no jauna dzīvot!»

Nekad Asja nebija Anetei tik maiga, mīloša meita kā šais pēdējās dienās. Viņa uzticēja vissenākos savas agrākās dzīves noslēpumus, savas tagadējās dvēseles noslēpumus, no kuriem dažus nebija uzticējusi nevienam, pat Markam ne, kad abu galvas bija dusējušas blakām uz spilvena (un vienīgi dievs zina, ar ko visu viņa to mieloja, bez kā tas gluži labi būtu izticis!). Ne vienmēr šie noslēpumi Asjai darīja godu, bet viņai šķita, ka nav drošāku atzinības pierādījumu kā šīs atzīšanās, kas laupīja jebkuru valdzinājumu; viņa nodeva sevi Anetes rokās neaizsargātu, bez jebkādiem plīvuriem. Asja gaužām labi zināja, ka šīs rokas pieņems visu, neatmetīs ne drusciņas. Un tas bija tik liels atvieglojums! Vienreiz, vienu vienīgu reizi mūžā parādīt sevi tādu, kāda esi, kādu tik tikko uzdrošinies ieraudzīt spogulī, un dzirdēt pēc tam vārdus: «Manu meitiņ…» Bet pat ar Aneti tas likās iespējams tikai tāpēc, ka drīz vien bija gaidāma šķiršanās .. .

Jā, Anete pieņēma visu, saprata visu. Viņa saprata šās veltes vērtību, kāda Asjas izpratnē bija šī vaļsirdīgā grēksūdze. Anete centās apslēpt, ka saņem šo velti ar drebošiem pirkstgaliem. Visu, kas slēpjas dvēseles dzelmenī, ko parasti nemēdz uzvandīt. . . Viņa gan pati bija daudz redzējusi un iepazinusi dzīvē! Taču šī jaunā sieviete viņai atklāja vēl dažus nezināmus nostūrus. Sirds un domu ērmus! . . . Un viņas nabaga Marks bija gulējis tiem blakām. Vai viņš to zināja? . . . Viņam pašam bija savi ērmi! …

«Un man ir savi… Visi šie džungļi… Tomēr tur, kur atrodas viņš, ir mierīgāk nekā te …»

Anete cieši apkampa savu mīļo meiteni, kuras maigā miesa ietvēra sevī šo drudzi un nežēlīgo tumsu un kura mežonīgās uzticības trauksmē dāvāja viņai savu balvu.

Asja dāvāja tai vēl jaukāku, vēl skaidrāku velti, kas viņai likās pat vērtīgāka. Viņa atstāja vecmāmiņas aizbildniecībā savu bērnu. Jāatzīstas gan, ka Vaņa būtu viņu tikai traucējis. Kad sākas jauns medus mēnesis, diezgan apgrūtinoši visu laiku raudzīties dilstošā mēness sirpītī. Tas pārlieku atgādina izdzisušās naktis. Taču tādēļ šis upuris no Asjas puses nebija mazāks. Asjai varēja pārmest to, ka viņa pietiekami nemīl tos, kurus mīlējusi, — izņemot kārtējo mīļāko. Viņa mīlēja bez savalda. Taču pārmest mīlestības trūkumu pret savu bērnu Asjai nevarēja. Viņa to mīlēja aizrautīgi, ar kaut kādu dzīvniecisku apsēstību. . . «Mans! Es esmu viņu radījusi. Vēl tagad jūtu nabas saiti, kas mūs vieno. Viņš pieder man! . . .» Tomēr piederēt savukārt bērnam Asjai ne prātā nenāca. Stājoties darījumos, Asjas instinkts neraizējās par taisnīgumu. Viņa gan piemirsa dēlu, gan ņēma to atkal atpakaļ. Asja nespēja koncentrēt uz viņu visu savu dzīvi un kaislību. Taču ar saprātu Asja bija taisnīga, vismaz spējīga redzēt, kas ir taisnīgi un kas ne, tāpēc zināja, ka bērnam kaitē un nākotnē vēl vairāk nodarīs tam pāri: jo, kaut gan viņa redzēja savu netaisnīgumu, tomēr ne pirkstu nekustināja, lai mainītos. Vislielākā Asjai pieejamā gribas piepūle bija nevest viņu projām, jo Asja apzinājās, ka nespēj apmierināt prasības, kādas uzstāda šāda piederība. Taču ne jau nu bez skaudrām sirdssāpēm viņa šķīrās no bērna. Un gribēja, lai Anete pareizi novērtētu šo uzupurēšanos tās labā. Nevienam citam viņa nebūtu uzupurējusies. Un Anete to zināja un novērtēja augsti. Šādu upuri viņa pati nebūtu nesusi nevienam. Pat tad ne (Anete šajā mirklī sev atzinās), ja to prasītu bērna labklājība. Viņas bija radītas, lai saprastu viena otru no pusvārda, šīs abas kaislās dvēseles!

Aizbraukšanas dienas priekšvakarā, pareizāk sakot, naktī, Asja spēcīga izmisuma lēkmē sāka kliegt, ka negribot, no jauna doties laulībā, negribot pamest savu Marku, gribot palikt šeit, kopā ar Aneti, lai to apsargātu.

— Brauc vien, manu meitiņ! — mierināja Anete. — Ej cīnies! Marka vietā. Viņa dēļ, visa tā dēļ, ko viņš nav paguvis! Mūsu kopējās lietas labad!

Asja nodrebēja. Viņa satvēra Anetes rokas: — Mūsu lietas labad? Tātad jūs esat ar mums? Anete nolieca galvu:

— Es esmu ar mūsu Marku. Marks ir manī. Pasaules likumi atcelti. Esmu viņu dzemdējusi. Tagad viņš savukārt rada mani.

Asja cieši apkampa Aneti:

— Mana Marka māte! Mana Marka meita! Viss, kas man palicis pāri no mana pavarda! …

— Un nepiemirsti savu mazo liesmiņu — Vaņu!

— Sargājiet to savās rokās!

— Es sargāju viņu un sargāju tevi… Ej, manu meitiņ, lai kas ar mums abām gadītos, tu allaž manī atradīsi sava pavarda glabātāju, kura uzņems un aizstāvēs tevi, ja būs vajadzīgs, pret visu pasauli.

— Visa pasaule — tas ir nieks, ar to es tikšu galā pati! — attrauca Asja. — Aizsargājiet mani no manis pašas! Es gribu būt jūsu rokas. Esiet mana sirds!

Asja aizbrauca kopā ar vīru. Anete palika viena ar savu Marku. Tagad viņai vajadzēja aizstāt dēlam to, kas bija aizgājusi.

Un Marks atradās šeit, apsēdies līdzās viņai istabā, — un, lai gan rokas un kājas nespēja kustināt, tā skatiens bija dzīvs, doma dega; tas teica mātei:

«Ej manā vietā! Darbojies manā vietā! Cīnies manā vietā!»

No jauna sākās cīņu ēra. Nu jau divdesmit gadu tā nebija norimusi. Un tūkstoš deviņi simti četrpadsmitā gada pasaules karš bija tikai ieejas vārti. Pa tiem iegāja revolūcija.

Tā nebija tikai sociāla eksplozija, kas satricina zemi vienā vai otrā valstī. Tā iedragāja pašos dziļumos garīgo dzīvi visos tās izpausmes veidos. Nemanāmi pārveidoja visus tikumiskos un sabiedriskos pieņēmumus. Skaidrais saprāts, kuru atspieda atpakaļ vispārējā relativitāte saskaņā ar savu vecākumu (lai gan pastāv uzskats, ka relativitāte ir jaunāka, es domāju pretējo; bet, ja arī tas tā būtu, tad pirmdzimtības tiesības tā nozagusi tāpat kā Bībeles Jēkabs), tomēr kļuva par nepieciešamās revolūcijas darbības vietu. Nevienam nemanot, tas izpildīja savu cilvēces kustības cēlākā stimula īsto lomu. Kā mēdza sacīt Šopenhauers: «Jā, ja dzīve nav aplamība un pagrimums, revolūcija ir viss, tā ietver visu un kļūst liela metafizika.»[495]

Tikai, piebilda dzēlīgais budists no Frankfurtes, neuzticieties salkanajai metafizikai! Nepiemirstiet, ka galvenā problēma nav vis labuma, bet gan ļaunuma problēma! Filozofija, kurā starp lappusēm nav dzirdamas raudas, vaidi, zobu griešana, visaptverošās slepkavības drausmīga pekles kaukšana, nav filozofija.

Šās jūras šalkoņa piepildīja visu pasauli. Vajadzēja kļūt kurlai, tik kurlai, kāda gribēja būt mietpilsoniska patmīle, kura ieslēdzās pēdējās apdraudētās komforta atliekās, lai tikai nedzirdētu cilvēku ciešanu un dumpja paisumu. Anetes ausīm nekas nepaslīdēja garām. Pateicoties Žiljēnam Davī, kas ik dienas saņēma no visām moceklēm valstīm, galvenokārt no Eiropas austrumiem gūzmu vēstuļu, dokumentu, aicinājumu palīdzēt, Anete joprojām bija vienota ar šīm cilvēces ciešanām. Un tas viņu nenomāca kā Žiljēnu, kuru gremza šā lamento vientulība un apziņa, ka nespēj palīdzēt upuriem. Anete jau bija ziedojusi savu artavu, aizmaksājusi ar savu vislielāko mīlestību, savu dēlu, kas upurēts cilvēku ciešanām; viņa bija atdevusi visdārgāko, kurš viņai piederēja, tāpēc nebija šai traģēdijā vienkārša skatītāja, kuru tirdī slepens kauns par to, ka saudzēta; viņai bija tiesības ieņemt vietu apspiesto rindās, un, tā kā Anetei vairs nebija ko zaudēt, viņa tagad daudz drošāk redzēja to ceļu, pa kuru jāiet tautām.

Pašreizējā brīdī šis ceļš bija aplenkts. Revolūcija Eiropā bija pieļāvusi reakcijai pārņemt uzbrukuma ierosmi savās rokās. Zaudējusi reālo atbalstu no Padomju Savienības, kura visnotaļ bija savas gigantiskās celtniecības rūpju pārņemta (Krievijai, līdzīgi milzu dzīvniekam, kas met spalvu, pa to laiku, kamēr jaunā āda vēl maiga, vajadzēja turēties nomaļus no cīņām), — revolucionārā Eiropa nebija pratusi noorganizēties. Kaut kāda ārkārtīga kautrība stindzināja šīs sociālistiskās partijas, kurām parlamentārisms divu paaudžu laikā bija izsmēlis visu ticību un enerģiju. Tās jo stingri sasaistīja muļķīgas raizes par legalitāti, kamēr to ienaidniece, ne tik pedantiskā lielburžuāzija, kas sliecās pretī fašismam, nemaz nebēdāja par legalitātēm, kad bija jāsadragā šie pretinieki. Muļķīga paradoksa dēļ tie, kuriem vajadzētu visiem līdzekļiem un par jebkuru cenu nolīdzināt ceļu jaunajai kārtībai, pārvērtās par vecās kārtības un tās pamatīgi ķirmju sagrauzto principu drebelīgajiem balstiem, to pašu principu, kuriem ciniskie un gaišredzīgie reakcijas vadoņi sen vairs neticēja. (Viņi tos izmantoja, kad šie principi nāca viņiem par labu, un mīdīja kājām, ja tie viņiem traucēja.) Šie sociālisti-legālisti, kurus atsvieda pagātnē brāļslepkavīgs niknums pret komunistiem, baidījās no cīņas ne tik daudz aiz bailēm no pašas cīņas, cik no tās iznākuma. Viņi baidījās no sakāves. Un būtu baidījušies arī no uzvaras. Viņi bija zaudējuši ticību paši sev. Kaujinieciskās asinis aizplūdušas no viņu dzīslām . . . Bet tie, kuros ritēja šīs asinis, komunisti, nezināja, kur izlietot savus spēkus, un tos izšķieda tukšos strīdos un draudos, paceltās dūrēs, bravūrīgās dziesmās, lielībā, — tas viss atbrīvoja no klusās, bet stingrās disciplīnas prasībām, kāda nepieciešama patiesi organizētas darbības sagatavošanai, un tikai turēja modrībā ienaidnieku, paskubinot to bruņoties.

Ienaidniekam izdevās aizsteigties priekšā. Tā vadoņi bija pratuši izmantot nepamatoto paniku, kuru šie revolūcijas pļāpas ar saviem nepiesardzīgajiem draudiem bija iedvesuši satrauktajam pūlim. Visā Eiropā fašisms izlikās par tikumiskās un sociālās kārtības ietaupījumu, naudas skapju, ģimenes, dzimtenes, slimās mātes[496] un dieva tā tēva aizstāvi. Lielburžuāzija, kurai bija pamats ne visai ticēt pašas enerģijai, rīkojās pietiekami tālredzīgi, nododot rungu dažādiem dučēm un fīreriem, kuri cēlušies no tautas un kuru enerģija vēl nebija izšķiesta, tādējādi pārvērzdama vilkus savos sargsuņos. Proletariāta diktatūrai tika nostatīta pretī proletāriešu šķiras nodevēju diktatūra, kurai tika piešķirta, gan uz īsu laiku, neierobežota vara, kas bija vajadzīgā, lai piekaltu masas katorgas galerai. No vienas valsts uz otru pārsviedās vai nu fašisma melnais, vai brūnais mēris; līdz ar panākumiem auga tā indīgā iedarbība. Pat Francija un Anglija — šīs pēdējās noguldījumu bankas, kur vēl pieņēma glabāšanā seifos demokrātiskās brīvības, — aizmirsa tas izlietot un izņēma no apgrozības.

Nebija īstais laiks laipot. Akadēmiski strīdi par varmācību un nepretošanos varmācībai bija nevietā. Vajadzēja radīt visu spēku bloku — gan varmācības, gan nepretošanās varmācībai — pret visiem reakcijas spēkiem. Visam vajadzēja rast savu vietu armija: lielajam organizējošajam Gandija Atteikumam [497] un Ļeņina triecienuzbrukuma vienībām. Atteikšanās no karaklausības, rūpnīcu un transporta līdzekļu streiki, sacelšanās — viss bija tas ierocis, kuru Anetes gars tagad pieņēma. Viņa atzina, ka cīņa nepieciešama. Un, nebūt nedomādama patverties lielā vienīgā sapnī, kuru tai bija atklājusi kazu gana flauta, viņa ar visām savām saknēm smēla no zemes dzīlēm enerģiju un pārvērta to darbībā. Kas notiks ar vienīgo, ja tajā vairs neritēs darbības asinis? Vienīgais ir darbībā. Uz priekšu ejoša kustībā. Ja tā apstāsies kaut vai uz mirkli, viss sagrūs.

Viss sagrūs tādiem kā Anete un viņas brāļiem un māsām Rietumos. Jo tur, kur doma plūst kā svelmains metāls tīģelī, tā pieņem dzīvas gribas atveidu. Tā pati doma, kas Gautamam [498] ir Nirvānas smaids, Eiropas meitām kļūst par Atēnas-iekarotājas eginētisko smaidu. Ne reizi vien grāfs Bruno Kjarenca atkārtoja Tibetas sniegoto kalnu viedo domātāju vārdus:

«Darīt — tas ir nekas. Iznīcināt ir viss (iznīdēt aizsegu, iznīdēt «es», kas nostājas starp garu un sauli).»

Anete dzird šajā izteicienā (un iespējams, ka arī Bruno pats to dzird) aicinājumu uz revolūciju. Izārdīt ilūziju un aizspriedumu blīvo pinumu, iznīcināt vecās pasaules smacējošo tīklu. Saraut Mikelandželo «Verga» važas. Ar jaunas dzīves sparu uzspridzināt atmirušās dzīves pagātnes slūžas … Kad Anete pazīst sevi šajā upē ar ņirbu vilnīšiem, kur viņas svētais Bruno no Himalajiem starp miriādēm individuālitāšu parāda viņas «es» veidolu, kad viņa citu vidū pamana aizzibam garām savas virmas un visu, kas, griezdamies riņķa dejā līdzīgi indiešu Bakha svītai, tiecas pretī okeānam, — viņai nav jābaidās, ka šī gudrība, šie svētie Āzijas murgi, kuri Eiropas dvēselē modina dziļu atbalsi (jo abas ir vienas un tās pašas mātes meitas), liktu viņai zaudēt savu nevaldāmo darbīgumu. Viņa iekļaus sevi šai masā, kas atrodas kustībā, tikai tādēļ, lai tur atgūtu savu desmitkāršoto «es». Šajā gara farandolā, Gangā, kura mutuļodama traucas pretī okeānam, Aneti saistīja nevis okeāns, bet upe. Anete pievienojās tai. Anete dzird, kā viņas dzīslās dun Lielās Armijas solis.

*

Drīz vien tautas sapulču pastāvīgie apmeklētāji pierada pie šās sēru drēbēs tērptās sievietes, pie viņas rāmās, mazliet smagnējās sejas ar lielajām, izvelbtajām acīm; kad šī sieviete atpūzdamās sēdēja, likās, viņa tūdaļ aizsnaudīsies, tik izklaidīga, atsvešināta, neievērojama šķita, bet viņai vajadzēja tikai piecelties un runāt, lai acumirklī viņu apmirdzētu jaunības vizma un ikviens mierīgi, nosvērti, nevilcinoties, bez balss pacēluma izteiktais vārds iespiestos cilvēku apziņā, mudinot tos vienmēr uz noteiktu darbību.

Žiljēns Davī bija visai pārsteigts, kad Anete izteica vēlēšanos iet viņam līdz uz kādu pretfašistisku mītiņu, ko viņš vadīja. Arī pati Anete bija ne mazāk izbrīnījusies, kad nonāca kādu vakaru tiktāl, ka palūdza vārdu.

Līdz šim Aneti nekad nebija vilinājusi publiska domu apmaiņa.. Sēdēdama skatītāju vidū zāles otrā galā, viņa redzēja runātājus tribīnē, un tas arī viss. Bet tagad, kad Anete pati sēdēja uz dēļu paaugstinājuma pret ļaužu pūli, viņa juta šo masu elpu seja; to kaislās gaidas pārņēma arī viņu. Parastajiem runātājiem, kuri sekoja savu vārdu pavedienam, reti izdevās apmierināt šīs gaidas. Viņi pārāk izplūda strīdos ar politiskajiem pretiniekiem, lai gan šie strīdi atstāja klausītājus vienaldzīgus, un nedzirdēja mēmo un neatlaidīgo lūgumu:

«Paradi mums ceļu, taisnu ceļu, pa kuru doties! …»

Anete dzirdēja šo aicinājumu, it kā pati to būtu izsaukusi, un, tā kā neviens neatbildēja, viņa pret savu gribu piecēlās, lai izteiktu šo aicinājumu skaļi un pati arī atbildētu — tāpat, ka antīkajā traģēdijā rīkojās korifejs.

Jau pirmajiem vārdiem atskanot, viņu pārsteidza pašas balss; ta nāca it kā no citas Anetes, kas visādā veidā pārspēja viņu, no cita «es», kurš auga augumā, ietverdams sevī sapulces dalībnieku plūsmas. Bet gandrīz tūdaļ Anete sajuta šo saliedētību ar klausītāju pūli, kura ir dzimuša oratora spēks. Un tomēr viņas runāšanas veidā nebija nekā no oratora daiļrunības. Anetes vardu iedarbīgums pastāvēja pilnīgā vienkāršībā un mierā, kas jo sevišķi izcēla viņas argumentu drosmi. Šis miers pārpildīja klausītāju sirdis ar pacilājošu ticību sev pašiem un mērķim, kuru tie aizstāvēja. Anete drīz vien kļuva populāra. Šajās sapulcēs viņa juta, ka dēls stāv līdzās. Un Marks patiesi atradās šeit, tā vismaz juta daudzi, kas klausījās viņas vārdos, jo drīz vien bija uzzinājuši Marka dzīves stāstu, un tas kļuva leģendārs. Klausītāju acīs viņi bija kopā — dēls un māte.

Pateicoties savai skaidrībai, sievietes praktiskajam prātam un spējām daudz ko vienkāršot, viņa veicināja jaunu nepieciešamu pārgrozību ieviešanu partiju savstarpējās attiecībās. Vienaldzīga pret visāda veida etiķetēm un birokrātisku formālismu, Anete piespieda abu Internacionāļu piekritējus, kuras bija māsas un ienaidnieces, parādīt sevi darbības laukā. Par teoriju vēl pagūsim pastrīdēties! Vienīgā īstā demarkācijas līnija starp partijām pastāv starp tiem, kuri grib darboties, un tiem, kuri to negrib. Visi ideoloģiskie iegansti, lai nedarbotos, ir maskas. Sievietes roka bez jebkādas cieņas norāva šīs maskas par jo lielu sašutumu dažādu partiju politikāņiem, kuriem viņa traucēja turpināt divkosīgu spēli. Taču pūlis ir tā pati sieviete: tas atbalstīja Aneti, Pūlim vajadzīgs skaidrs stāvoklis. Anete modri uzmanīja, lai debates neieslīgtu oratoru runām raksturīgajā jūklī; viņa visā pilnībā sasniedza mākslu jebkuru strīdu rezumēt skaidrā un praktiskā priekšlikumā. Anete pielika visus spēkus, aktīvi darbodamās līdzi dažādās starptautiskās palīdzības un starptautiskās darbības organizācijās — Sarkanajā palīdzībā un Strādnieku palīdzībā, Antiimperiālistiskajā līgā, Antifašistiskajā līgā un līgā, kas cīnās pret koloniālo jūgu. Un, ja reiz kāds to sācis, tad ir grūti rimties! Anete izšķieda spēkus vairāk, nekā bija viņas rīcībā. Izdaudzināto mieru, ko klausītāji tik ļoti apbrīnoja, viņa panāca vienīgi ar sevišķu gribas sasprindzinājumu cīņā pret iekšējiem traucējumiem. Šai liela auguma šķietami spēcīgajai, diezgan pilnīgajai sievietei, kuru, kā likās, nedaudz apgrūtināja gadu nasta, bet kura nebija iztērējusi savu enerģiju, pārpūlētā sirds sāka pagurt.

Ārsti pa paradumam centās noslēpt bīstamās slimības īsto stāvokli. Viņi aizvien rēķinās ar to, ka cilvēka mīlestība uz dzīvi nav šķirama no nāves bailēm. Un iedomājas, ka it visiem cilvēkiem šķirties no dzīves ir vislielākā nelaime un neatzītas šausmas. It kā nobriedušam auglim vēlā rudenī nebūtu baudījums atrist no zara … Anete smaidīja par ārstu miglainajiem paskaidrojumiem. Viņa daudz ko saprata no savas pieredzes, kuru bija ieguvusi tad, kad strādāja par slimnieku kopēju, un arī tuvības dēļ ar profesionāliem ārstiem, piemēram, Fīlipu Vilāru — savu bijušo mīļāko.

Anete nesen bija to sastapusi. Tagad Fīlips Vilārs jau bija vecs vīrs ar kailu laukumu virs pieres; taču viņa acīs joprojām gailēja neapmierināta uguns, biezās lūpas pauda pārsātinājumu; apbērts pagodinājumiem, šis vīrs kāroja arvien jaunus, tāpat kā lielais Bertelo [499] (pagājušā gadsimta cilvēks), par kuru mēdza sacīt, ka tikai kaps Panteonā bijusi vienīgā vieta, ko tas nesteidzies iegūt (ja tā Bertelo nevilināja, tad — tas juties pārliecināts, ka to dabūs: drošs ieguvums vairs nevaldzina). Fīlips, paēdis, negausīgs, bez atelpas kā vilks meklēja quem devoret[500], un nožēlojamais laupījums — līdz kaulam apgrauztā pasaule — viņu kaitināja. Ne Anete, ne viņš nekad nebija mēģinājuši satikties, tomēr viens otru no acīm neizlaida. Pēc Marka nāves, kura izraisīja atbalsi Parīzes presē, Fīlips sastapa uz ielas māti, ģērbušos sēru tērpā; viņa soļoja stalti un lepni paceltu galvu, līdzīgi tām itāliešu sievietēm, kas nes uz galvas smagu nastu. . . Un, sajūsmas pārņemts, Fīlips piegāja viņai klāt.

Viņiem vairs nebija gandrīz neviena kopēja uzskata. Politikā Vilārs bija diktatūru piekritējs, cilvēku masas Vilāra uztverē bija naidīgs ganāmpulks, kas jāsavalda un jāpakļauj savai varai, tāpat kā cilvēks (cilvēks, kas šā vārda cienīgs, t. i., kungs) to pratis izdarīt ar pārējiem dzīvniekiem. Masu kustības, pēc viņa nežēlīgā saprāta, piederēja dabas aklajiem spēkiem, tāpat kā sērgas. Starp viņu un Žiljēnu Davī pastāvēja nepārvarama antipātija, un, lai gan abi to aiz pieklājības pret Aneti neizpauda, tā bija nesamierināma.

Un tomēr, kad Fīlips Vilārs un Anete palika vieni, šis šķērslis viņus netraucēja. Abus joprojām saistīja senā tuvība, agrākās skaujas — miesas (miesa ir tas pats gars) dziļās saknes. Viņi pazina viens otru gan mīlestībā, gan cīņā; zināja otra spēkus un vājības; viena spēki un vājības zināmā mērā piederēja otram; ikviens no abiem tos izbaudījis. Un vēl bija viens noslēpums, kas viņus tuvināja: abi zināja, ka lemti bojā ejai. . .

Izdzirdis pirmos Anetes jautājumus, kurus viņa uzdeva par savu slimību, Vilārs taisnā ceļā devās pie mērķa (viņš nekad nemēdza minstināties). Viņš aprakstīja visus simptomus, kādus izjuta Anete, sāpes, kas cauršauta viņai krūtis un izstaroja kreisajā padusē un no turienes pa roku līdz pirkstgaliem. Viņš pamanīja uztūkumu un zilganos lokus zem acīm un roku bālumu . . . Zināmas pazīmes. Viņš jau redzēja tās no pirmā acu uzmetiena. Šis ķermenis bija tās sievietes ķermenis, kura viņam piederējusi. Bet, lai gan Anete un Fīlips visu atcerējās, pašreiz viņš aplūkoja šo ķermeni ar ārsta salto, pētījošo skatienu, un arī Anete pēkšņi ieraudzīja to, tāpat kā viņš, no malas un sajuta, ka ir sveša šai miesai.

— Vai stenokardija? — viņa jautāja.

— Klasiska! — Fīlips atbildēja.

— Vismaz šinī gadījumā, — viņa pajokoja, — jūs nesacīsiet, ka esmu romantiķe.

— Jums vienmēr, pašai to neatskāršot, dvēseles dziļumos piemitusi tieksme uz klasicismu.

Viņš noskatījās, kā Anete atkal apģērbjas.

— Bet cik tālu ir slimība?

— Ne jau nu sākuma stadijā.

— To es zinu.

— Krietns ceļa gabals jau noiets.

— Un cik vēl atlicis?

— Tas atkarīgs no apstākļiem. Jums jātaupa savi soļi.

— Es gandrīz vairs nestaigāju.

— Pat nepakustēdamās jūs allaž radīsiet iespēju skriet pa galvu pa kaklu.

— Un vai jūs zināt līdzekli to aizkavēt?

— Nezinu un, ja arī zinātu, iespējams, neieteiktu: ir zāles, kas nogalina drošāk nekā pati slimība.

— Mirt no slimības vai ārsta! … Tad jau labāk no slimības!

Fīlips piekrita. Viņš zināja, ka arī pats lemts nāvei, jo slimoja ar kādu nedziedināmu nieru kaiti. Tomēr nesacīja to nevienam un vēl joprojām vajāja medījumu, it kā viņam būtu lemts dzīvot mūžīgi. Tāpēc Vilārs ļautu Anetei vaļu, balstīdamies uz viņas pieredzi pašas kuģa vadīšanā. Tomēr viņš aizliedza tai darboties mītiņos un komitejās. Šeit ārsta pavēle sakrita ar netīksmi pret Anetes sabiedrisko darbību: izdevīgs gadījums piespiest Aneti klusēt. Vilāra antidemokrātismu padziļināja vēl sevišķs riebums pret sievietēm, kas mirkļa aizrautībā iesaistās politikā. Aneti tik viegli vis nespēja piekrāpt; gluži dabiski, viņa ietiepās. Tomēr slimība mudināja viņu būt piesardzīgai. Anetei bija pārāk daudz veselā saprāta, lai pastāvētu uz savu. Vajadzēja iziet no iejūga. Fīlips nekautrēdamies triumfēja.

— Nesteidzieties skandināt uzvaru! — Anete to apvaldīja. — Manam stopam ir vairāk nekā viena stiegra vien…

— Bet jums, amazone, ir tikai divas rokas, lai uzvilktu stopu.

— Jūs maldāties. Esmu apgādājusies vēl ar citām rokām.

Anetei tur, viņā pusē, bija meita Asja. Bet šeit, pie viņas, mazulis — viņas dēladēls. Tāpat kā pirms trīsdesmit gadiem, Anetei tagad atkal bija bērns, ko lolot.

Taču nekas neatkārtojas. Šis bērns nebija toreizējais. Arī viņa pati nebija tā, kas agrāk. Kad veselus trīsdesmit gadus esi gājusi pa vienu ceļu ar dēlu un sāc visu no gala, vairs nav tās pašas gaidu drudžainības. Tu jau zini, kurp ved šis ceļš, tas ir it kā karte spēlei «uz zosīm», kad jau priekšlaikus zini, kur iepriekš apzīmētā vietā atrodas aka, būri un prieki; allaž gan, izmetot rotaļu kauliņus, zināmā mērā iznāk riskēt, taču apvidus neizraisa to uztraukumu, kādu izjūtam nezināmā priekšā; tas krustām šķērsām kāju izdangāts! Protams, tie ir maldi! Pati ainava pa šo laiku pārvērtusies — vesela paaudze taču mainījusies! Atvērušās citas grambas, bet vecās aizbērtas ar zemi. Un briesmas ne reizi vien draud tieši tāpēc, ka tik ļoti esi pieķēries atmiņām, ka tieci maldināts.

Un tad vēl šī mazā būtne, kura, lai gan radīta no bijušā gabaliņiem, tomēr ir pavisam kas cits — cita pasaule, citi laiki. Tas patiesi ir mulsinoši. Viņam ir tās pašas acis, tie paši vaibsti. Viņš raugās jūsos. Pirms viņš sācis runāt, jūs jūtat, jūs zināt, ka mājā ienācis jauns viesis, jauns laikmets. Un šī mazā būtne, kura tikko radusies, kurai jūs nule mācījāt staigāt, jau ar pirmajiem soļiem droši turas uz zemes un pat neizpētījusi pazīst to labāk par jums. Tā iet kopsolī ar šodienu. Šī būtne ir ar to sapratusies. Un jūs —jūs paliekat aiz durvīm…

No jums vien atkarīgs pārkāpt šo slieksni. Uzdrošinieties iesoļot nākotnē! Un tas ir pavisam viegli tam, kas atbrīvojies no pagātnes sloga! Taču Anete to negribēja, nespēja; viņa nevēlējās upurēt ne vienu, ne otru. Bet, lai nodibinātu starp abiem saskaņu, viņai vajadzēja vairāk nekā vienu dienu. Pirmajā laikā Anete aprobežojās ar to, ka rūpējās par mazo Vaņu kā māte. Viņai bija tikpat daudz jāmācās no Vaņas, cik puisēnam no viņas. Un tulka vietā viņiem bija Žorža.

Visneparastākā, visbrīnišķīgākā savienība bija izveidojusies starp šo meiteni un puisēnu. Piecpadsmit gadu starpība viņus šķīra un reizē vienoja. Nepilnus astoņus gadus vecais puisēns, jaunava, kurai jau pāri divdesmit trijiem, pēc neizpaustas vienošanās atzina vienu — par karali, bet otru — par karaļa pavalstnieci… «Tu man piederi. Tu esi mans īpašums …» Nebija vajadzības izvirzīt noteikumus. Bez noteikumiem! «Esmu tavs īpašums. Es piederu tev!» Līgums parakstīts!… «Tā nav tava griba. Tas ir mans prieks. Un mans prieks ir tavs prieks …»

Kas gan kopējs var būt šim mazajam puišelim un pieaugušajai jaunavai? Viss! Visas saites, kas spējīgas sasaistīt divas cilvēciskas būtnes, izņemot tās, kuras vieno divus dažāda dzimuma radījumus. Abi tieši atradās uz tās ūdensšķirtnes līnijas, kur var dzert no visiem avotiem. Tur bija brālīgais avots: pieaugusī māsiņa un Benjamiņš [501] . Un bija tur arī mātišķais avots: kad maziņais, nespēdams viens panest ar savām trauslajām roķelēm smago ciešanu vai laimes slogu, ieritinājās spēcīgajās sievietes rokās, Žorža visa nodrebēja no kaisma prieka, it kā viņas klēpī būtu pirmo reizi sakustējušās sīkas kājiņas. Tur bija… tur bija pat mīlestības avots — vienīgās, īstās (visiem ir tikai viena mīlestība), tās, kas dus vai ir nomodā, sapņo, čukst vai runā pilnā balsī tēviņu un mātīšu sirdīs (celsim senā godā šos skaistos, netaisnīgi vulgarizētos vārdus!), mīlestība, kura liek mūžīgi kaist alkās savienoties, apvienot divas vienas būtnes atšķeltās pusītes … Svētītā mīlestība, kas savā noslēpumainā patvērumā nepazīst nekādus šķēršļus, pārkāpj pāri gadu starpībai un, lai gan ar saknēm ietiecas jo dziļi miesā, to neatskārš savā bezgalīgajā jūtu uzplūdā un apvieno cilvēkus pāri jūrām, pāri attālumiem un gadiem …

No kurienes gan radusies šī savstarpējā tieksme saradoties, kas apmierinājās bez mulsuma un pārdomām? Mazulim — kopš pirmajām dienām, kad viņa atmiņa iemācījās noturēt dienu pavedienu, neatlaižot to vaļā. Nu jau trīs gadus puisēnam šķita, ka tas tā bijis vienmēr, ka, paceļot acis, viņš allaž redzējis pieaugušās draudzenes žilbinoši skaistos zobus, un jaukajās vasaras naktīs, kad zem loga pļavā čirkstināja sienāzīši un tālumā žēli murdēja straume (tas bija Šveicē, kad viņa tēvs steidzās pretī florenciešu duncim), puisēns, iebāzis vaidziņu un degunteli siltā elkoņa liekumā, klausījās, cik vienmērīgi elpo šī lielā būtne, kas gulēja viņam blakām .. . Laime un miers . . . Nekas nespēja iedragāt šo nesatraucamo iespaidu. Pat ne sēru dienas, kas drīz vien sekoja, un neizprotamais uztraukums mājās… Bet Žorža un puisēns, kad abi bija kopā bez trim pārējiem, nekad nejuta ne uztraukumu, ne sēras. Gioia. Pace[502]. To nav iespējams nevienam ieskaidrot, kas pats nav izbaudījis šādu stāvokli. Tā ir neiedomājama laime. Vienu reizi no tūkstošām dabai laimējas piepildīt savu ieceri — radīt pāri.

Liktos, ka pieaugušās meitenes gribai šai tuvināšanās aktā bijusi lielāka loma nekā puisēna vēlmēm, jo kādā noteiktā dienā mazais ienāca viņas dzīvē, kur tā agrāk nebija. Bet, rau, tas bija visdīvainākais! Kad Žorža tagad par to domāja, viņai likās neiespējami, ka viņas dzīve ritējusi bez šī puisēna. Kā gan citādi viņa to būtu tūdaļ atzinusi, tiklīdz tas ieradās? Žorža atcerējās: kādu dienu Anete ielika viņai rokās kailo bērniņu, un (Asjai bija kaut kur jāaiziet) Žorža palika ar to viena; nez kāpēc saldi satraukta no šā bezspalvainā putnēna pirkstu pieskārieniem, viņa pārliecās pār mazo radībiņu, un bambino[503] viņai uzsmaidīja — meitenei pārlija prieka vilnis, pārplūdināja viņu no kakla līdz ceļgaliem, un krūtis viņai saspringa. Žorža atklāja sevī mātes jūtas. Nekad agrāk savā trokšņaina, rosīga sportista puiša dzīvē viņa ne mirkli nebija jutusi šādas trīsas. Un tagad, kad tās bija viņai pāršalkušas ātri kā zibens uzliesmojums, Žorža negribēja pieļaut iespēju, ka dzīvojusi bez puisēna. Viņa bija dzīvojusi gaidās . . . Visu šo laiku, kamēr abi nebija tikušies, viņa apskurbinājusi sevi ar kustībām un rotaļām, visu laiku, iekams abi sastapās, bija slepus veidojusi, barojusi, auklējusi šo mazuli, savu mazuli! … Viss šis augumiņš Žoržai likās jauns, taču reizē viss tajā šķita pazīstams, pat kāju nadziņi (puisēnā lūkodamās, Žorža smējās aiz maiguma), pat smarža, kas atgādināja tikko ceptas maizes aromātu.

Protams, Žorža neuzdrošinājās to pateikt skaļi, citiem dzirdot. Bija vēl otra, kas dēvēja sevi par māti (Žorža, kā jau greizsirdīga, juta sirdī pateicību, ka tā ir mazāk māte nekā viņa). Tad vēl arī Anete… (Anete smaidīja, skatīdamās uz Žoržu un bērnu; nevarēja zināt, vai viņa nenolasīja jaunās sievietes domas, taču Žorža neuzdrošinājās to noskaidrot.) Un visi pārējie, Silvija, Žoržas tēvs, kurš, kā jau parasti, nespēja saprast… Nedrīkstēja nevienam uzticēt savu noslēpumu … Bet Žorža varēja zvērēt, ka viņš, šis mazulis, viņu saprata! . . . Tas bija viņu kopējais noslēpums. Un Žorža, tā domādama, nemaldījās. Izņemot varbūt tikai to, ka puisēns visu uzskatīja par pilnīgi dabisku un neko nedomāja slēpt. Anetei vajadzēja neuzkrītošā veidā uzmanīt, lai šāds stāvoklis neaizskartu viegli aizvainojamo Asju. Taču Asja pirms otrreizējās apprecēšanās visas nedēļas bija tik ļoti pārņemta no savām kaislībām un uztraukumiem, ka viņai neatlika laika pavērot puisēnu. Kad Asja savā virpulī atcerējās bērnu, viņa kā vējš iebrāzās pie Anetes, atraudama mazo no jebkuras nodarbības — vai tās bija rotaļas vai saruna ar draudzenīti, — valdonīgi sagrāba puisēnu un, iegremdēdama skatienu dēla acīs, apbēra to ar spējiem jautājumiem, uz kuriem, kā likās, atbildes negaidīja, un skūpstiem, nemaz neraizēdamās, vai tie tam patīk vai ne. Un, tiku tikām mazo apmīļojusi, atstāja to un steigšus atkal dzinās nopakaļ mokām un cerībām.

Vienīgi Anete paslepus vēroja, kā it visu uztver bērna dvēselīte. Taču pat viņa nepamanīja ne pusi. Šī mazā cilvēkbērna sirsniņā norisa slepens process, par kuru pieaugušajiem nebija ne jausmas. Vaņa (viņš bija bagāts vārdiem abās valodās: Žans, Ivans, Žanno, Vanno, Vaņa, Vaņuša) visai ātri saprata, ka veltīgi un pat varbūt kaitīgi izrādīt pretestību viesuļa brāzmai…

«Kāpēc viņa mani purina? Tomēr, liekas, viņai uz to tiesības . . . Viņa ir mana māte …»

Visprātīgāk bija nogaidīt, līdz viesulis pārbrāžas, pēc iespējas glābjot to, kas vēl glābjams. Tāpēc Vaņa vienaldzīgi atstāja viesuļa varā savu augumiņu. Un ne kripatiņas dvēseles! Viņš bija labs novērotājs. Vaņa bija pamanījis, ka pēdējā laikā pirms savām otrreizējām laulībām māte kļuvusi skaistāka un vairāk rūpējas par sevi. No viņas plūda tīkamu smaržu dvesma. Ar savu suņa deguntiņu Vaņa samanīja ne tikai mātes ādas smaržu vien, bet pat domas, kas rosījās tās galvā. Ziņkāri un reizē ar zināmu ironiju viņš uztvēra visu šo dvēseles jūkli un šo runu — raitu, pārsteidzīgu un dziedošu, kuri puisēnu uzjautrināja un nogurdināja, un viņa ausīm nepagāja secen neviens nepiesardzīgs vārdiņš. Vaņam bija pašam sava domu pasaule un pašam savi apsvērumi par mātes otrreizējām laulībām. Taču viņš tos nevienam neuzticēja. Un pieaugušie par šo tematu vairījās ar puisēnu runāt. Jo vairāk iemeslu pašam par to padomāt! (Pieaugušie nesaprot, ka temati, no kuriem cenšas izvairīties, tikai vēl vairāk saista bērnu uzmanību.) Vaņam māte bija nemitīgas ziņkāres objekts. Ziņkāre pārspēja mīlestību. Taču arī tas ir valdzinājums. Kas gan viņā slēpjas? Par Žoržu viņš tā neinteresējās. Kurai no abām bija izdevīgākā tiesa?

Pagaidām Vaņa gaidīja, lai agresore, kas to mocīja, liktu viņu mierā. Puisēns bija ievērojis, ka visām nepatikšanām reiz pienāk gals. Asja aizbrauca. Viņš bez sevišķas nožēlas noskatījās, kā tā aizbrauca uz tālām zemēm. Kad māte bija prom, viņš to sāka cienīt vairāk. Puisēnam šķita, ka zem viņa debesīm kaut kā trūkst… Ne jau nu mātes mīlestības! Mātes mīlestības viņam bija atliku likām! Taču savā nodabā Vaņa iedalīja mātes pēc rangiem. Amerikas māmiņa, kas bija viņu pametusi, tieši tāpēc, ka pametusi, likās visnepieciešamākā. Pret šo māti vērstie nosodījumi, kurus puisēns savā tuvumā dzirdēja vai nojauta, iedarbojās pavisam pretējā virzienā, nekā domāja pēlēji. Pat ja puisēns nesaprata mātes uzvedības iemeslus, ja uzskatīja, ka tā viņam nodara pāri, viņa interese pret māti neatslāba. Gluži otrādi. Vaņa nebija no tiem vārgajiem un viegli aizvainojamiem bērniem, kas bailīgi nomāc sevī slepenos aizskārumus, savu sašutumu un aizliegtās vēlēšanās. Viņš bija bagātīgi apveltīts ar pieķeršanās jūtām (gan ar tām, ko dāvā citi, gan tām, ko pats dāvāja citiem), lai, redzot zūdam vienu, justos sarūgtināts; viņš bija pārliecināts: ja ļoti gribēs promesošo māti, varēs viņu atgūt un, ja māte tomēr neatgrieztos … nu, gan jau viņš kaut kā iztiks! Šim knēvelim bija nesatricināma ticība sev un dzīvei, un, ja vien viņš prastu izteikties, varen pārsteigtu abas sievietes, no kurām cēlies: Asju un Aneti. Puišelim nepiemita nekādu optimisma maldu. Vēl pavisam maziņš viņš bija pietiekami redzējis sava apkārtnē, lai zinātu, ka dzīve nepastāv no vieniem jaukiem smaidiem, maigiem vai glaimīgiem, labām māmiņām un labiem dieviņiem, izkrāsotiem, gludi sasukātiem, bārdainiem vecīšiem, tādiem, kas izlikti Sensilpisa ielas veikalu skatlogos. Jau ar pirmajām mūža dienām knēvelis bija berzies gar vilku vilnu, sākot ar savas mātes un beidzot (te nu galu sameklēt nevarēja!) ar tiem, kas bija nogalinājuši viņa tēti. Tad jau labāk lai ir vilki! Viņš pats ir no to bara. Galvenais jau nebija, lai dzīve lolotu cilvēku, bet gan lai tā būtu dzīva. Jo vairāk tajā dzīvības, jo vairāk barības. Knauķim bija krietna ēstgriba un labi zobi. Un no cilvēkiem, labiem vai sliktiem (cilvēki vienmēr ir barība), puisēnam patika tādi, kas izraisīja interesi. Un šī brāzmainā māte, kas bija aizbraukusi pāri Atlantijas okeānam, saistīja mazo resgali! Viņš gan lāgā neizprata savas jūtas, taču ieelpoja no viņas plūstošo jūras dvesmu (bet varbūt arī stepju vēju?). Ko gan viņš zināja par šo viesuli — vienīgi to, ka tas pūš! Daudz mīlestības, daudz naida un šie pret sabiedrību vērstie vētrainie vārdu pali (viņš uztvēra šos kvēlos vārdus lidojumā). «Sabiedrība» — kas gan tā īsti ir? Vai tas, kurā mēs dzīvojam? . . . «Dzīvosim — redzēsim! … Gan paši drīz par to tiksim skaidrībā …» Pagaidām Vaņa pret «to, kurā mēs dzīvojam», glabāja veselu krājumu negaisu,. kas satricina atmosfēru.

Asja bija sevišķa māte, māte svinīgām dienām.

Otra, Žorža, bija darbdienu māte. Viņš pats to viņai paziņoja bez aplinkiem, pavisam atklāti: «Viena — svētkiem (svētki vai negaiss), otra — katrai dienai». Žorža smējās locīdamās. Viņa piekrita šādai lomu sadalei. Žoržai iznāca lauvas tiesa. Pārējo viņa atstāja Asjai. Žorža saprata, kādēļ Vaņa pietaupīja Asju svētku dienām. Viņa pati pārāk paļāvās Asjas brāzmainajam valdzinājumam, lai tēlotu augstsirdīgo. Žorža nebija tāda kā Silvija, kuras naids pret Asju nekad nenolika ieročus. Ja, Žoržai klātesot, kāds uzbruka Asjai, Žorža to aizstāvēja; viņa aizliedza sev tai kaut ko pārmest, lai ko arī tā nodarījusi. Vai gan ļaunākais, ko Asjai varētu pārmest, nebija tas, ka viņa apbalvojusi Žoržu ar savu dēlu?

«Mūsu zēnu! Manējo! Manu maizi. Paldies maizniecei! …»

Viņu kopējā dzīve pamazām iegāja sliedēs. Sākumā Žorža ik rītu skrēja pie Anetes, taču gribot negribot bija jāatgriežas mājās paēst kopā ar tēvu pusdienas, pēc tam meitene atkal steidzās pie Anetes, lai pavadītu pēcpusdienu kopā ar bērnu, un nožēlodama to atstāja, jo vajadzēja doties vakariņot. Žiljēns tagad bija pārvācies uz Pasī, Anete dzīvoja pie Luksemburgas parka. Žoržai vienmēr iznāca skraidīt no vienas vietas uz otru, turklāt neviens nejutās apmierināts. Žiljēns sūdzējās, ka nekad vairs neredzot meitu un tā aizvien ierodoties maltīšu reizēs ar nokavēšanos (viņš bija no tiem franču sīkpilsoņiem, kas necieš nolaidību un tāpēc kļūst neciešami). Mazais knīpa allaž negribēja atlaist Žoržu. Ik reizes bezgalīga atvadīšanās un saukšana atpakaļ un atkal atvadīšanās kā mīlētājiem. Anete, uzjautrināta un saviļņota, izlūdzās vecajam draugam ļaut Žoržai pusdienot pie viņas. Žiljēns piekrita: viņš tik daudz necieta no meitas prombūtnes, cik no viņas mūžīgās nokavēšanās. Taču vēlāk pats jutās aizkustināts. Viņš ilgu laiku nespēja saprast, kāpēc Žorža pametusi novārtā visu — māju, savus darbus, ne par ko vairs neinteresējas, vienīgi par savu iedomu, un beidzot pilnībā ieraudzīja (ar Anetes acīm, kuras viņš mīlēja) šās mātes pašaizliedzības noslēpumainās liesmas skaistumu, kura iekvēlojusies viņa meitas jaunavīgajā sirdī. Un Žiljēns saprata meitas ilgas. Viņš bija spējīgs gluži vienkārši, bez skaļuma uzupurēties. Viņš pats piedāvāja Anetei, lai tā pieņemot Žoržu pansijā. Par ieganstu Žiljēns minēja, — lai meiteni nemocītu sirdsapziņas pārmetumi, — ka jau sen gatavojoties pētnieciskos nolūkos doties ceļojumā uz Ameriku un tur, domājams, palikšot veselu gadu; viņš justos ļoti priecīgs, zinot, ka meita atradusi pie Anetes mājvietu. Aneti tik viegli piekrāpt vis nevarēja, turpretī Žorža neko vairāk nevēlējās kā tikt apmānīta, un jaunības patmīlā viņa, skaļi smiedamās aiz laimes, metās skūpstīt tēvu, Aneti un zēnu. Palikusi viena ar Žiljēnu, Anete palūkojās viņā, uzsmaidīja un sacīja:

— Manu mīļo Žiljēn . . . Tagad mana kārta.

Un noskūpstīja Žiljēnu. Žiljēns, saviļņots un apjucis, noklepojās, tad, meklēdams vārdus, teica:

— Galu galā mana Žorža… jūs taču zināt. . . pieder jums . . .

Anete uzlika plaukstu uz viņa rokas:

— Saprotu . . . Viņa pieder mums abiem . . . Mans dārgais draugs!

Un tūdaļ sāka runāt par ko citu. Viņu vecumā nav ko šķiest vārdus. Tāpat viss zināms.

Pārvākšanās notika drīz vien, par jo lielu prieku abiem bērniem. Žorža apmetās Asjas agrākajā istabā. Vaņas mazā gultiņa bija nolikta šaurajā blakus istabiņā, kuras durvis vienmēr palika atvērtas. Rītos gulēdama Anete cauri škērssieniņai, kas atradās līdzās viņas gultas galvgalim, dzirdēja, kā abi zvirbulēni čukst un smejas, un plakšķina basās kājas pa parketu, iedami no istabas istabā, viens pie otra. Nekādi pienākumi viņus Parīzē neaizturēja, tāpēc bija nolemts pārcelties uz pilsētas apkārtni, un viņi noīrēja Medonas mežmalā vienkāršu un gaišu mājiņu, kuru ieskāva daži koki un dārzs; te varēja justies brīvāk. Viņi iekārtoja vienu istabu Silvijai, ja gadījumā viņa gribētu tos apciemot. Taču Silvija ilgi tielējās. Labākais veids, kā atvilināt Silviju, bija neko daudz par viņu nelikties zinis. Ne jau nu tāpēc, ka viņa nejustu nekādas alkas pēc mīlestības, lai gan izlikās, it kā neticētu sirsnībai. Taču vēl lielākas slāpes Silvijai bija pēc neatkarības, un ar gadiem viņa kļuva arvien neuzticīgāka un allaž turēja acis vaļā pret to, kas varēja apdraudēt viņas brīvību.

— Nu labi, ieslēdzies vien savā sargpostenī! Kad gribēsi, nokāpsi lejā. Priecāsimies, ja ieradīsies. Bet, ja ne, piecietīsim . . .

Mazais visums trijatā bija pilnīgs kā akords: Anna, jaunava un bērns. Un gluži kā Florences altāra svētbildē svētā Anete ar Leonardo madonnas smaidu, zobgalīgu un maigu, turēja starp ceļiem pieaugušo meiteni, kura savukārt turēja klēpī bērnu. Anete nenolaida no abiem acu, taču abi bērni redzēja tikai viens otru. Anete ilgi vilcinājās sūtīt puisēnu skolā. Viņa klusībā atzina to audzināšanas ģēniju, kuru pēkšņi šai jaunavā-mātē bija atmodinājusi apņemšanās kļūt puisēnam par māti, un atstāja, vismaz sākumā, pakļāvīgo mālu, šo mazo augumiņu, veiklajām un spēcīgajām tēlnieces rokām.

Daļu gada Vaņa puskails pavadīja dārzā vai mežā, ģērbies vienās bikšeles — kā senais gallu zēns. Žoržai nojauta diktēja, ka audzināšanas pirmais uzdevums ir pieradināt savu puisēnu izturībai un, protams, ne jau nu stoiskai (tas ir glābiņš tādiem, kam slikti zobi), bet gan prieku izraisošai izturībai. Tieši pirms ceturtdaļgadsimta prieka princips atkal bija ieguvis pilsoņa tiesības jaunajās Rietumu skolās. Neko nesajēgdama pedagoģijā, Žorža pievienoja šim prieka priekšstatam, kurš ir brīvas, nepiespiestas bērna rotaļas auglis, klāt vēl vīrišķīgas drosmes piepūles jēdzienu, kas prieka pārpilnībā ietver grūtību nepieciešamību. Viņa sacīja savam lauvēnam:

— Ja tu dari tikai to, ko spēj, tas ir pārāk maz! Vajag ik reizes darīt mazliet vairāk, nekā tu spēj. Ir jau patīkami, nestrīdos, lakt prieka pienu, taču to spēj ikviens teliņš. Daudz labāk īstenībā ir zelēt savas grūtības. Un tici, nekas neatstāj mutē tik labu garšu! Laizi savus sviedrus! . . . Vēl, vēl! Taču ne par daudz! Kas pūlas pāri spēkiem, par daudz, to visi, it visi par muļķi sauc! Tu neesi ne teļš, ne muļķis … Nu! Vēl reizi! Vēl! Vēl! … Stāt! … Taupi spēkus! Rīt dosimies tālāk! …

No šādām rotaļām puisēna kājas, rokas un krūtis norūdījās. Garīgajai attīstībai tas nekaitēja. Žorža arī šeit ņēma talkā piepūles vingrinājumus. Žiljēna meita veikli pārvaldīja saprāta stopu. Viņas izveicīgie pirksti tik prasmīgi atšķetināja zinātnes abstraktās problēmas, ka mazais pērtiķēns ar žiglajām ķepiņām, precīzi atkārtodams savas skolotājas kustības, nemaz nejuta, cik tas viss grūti. Zemapziņa aizsteidzās priekšā domai: nojauta atrisināja problēmu, iekams paguva prātot «kāpēc». Tas ir īstais ceļš, taisna līnija: «kā» nāks vēlāk, kad jau būsi aizsniedzis mērķi. Ja gaidīsim tikmēr, kamēr tas nāks, diena, visa dzīve, paies garām! Ej un neapstājies! «Kā» pats tevi notvers ceļā … Žorža atdeva Žanam sava saprāta un roku intuīciju. Prātot pēc tam šķita kā saistoša šarāde, kurai viņi nodevās vakarā atpūzdamies. Bet dienu — redzēt un darboties! Redzēt, lai darbotos. Bet, ja esi vesels, abas šīs darbības būtībā ir viens un tas pats. Gan būs laika to saprast! . . . Saprast? It kā skatiens un roka jau no paša pirmā mirkļa nebūtu sapratuši! Vai tad, lai domātu, katrā ziņā vajadzīgi vārdi! Kad pienāca kārta arī vārdiem, ne Žoržai, ne Žanam to netrūka. Mēle nebija sasieta. Ai, kā viņiem patika strīdēties! Anete locīdamās smējās, klausoties abos. Pat tad, kad viņi domāja vai strīdējās, abiem bija tāds izskats, it kā viņi rotaļādamies dotos triecienuzbrukumā.

Protams, esamības problēmas, kuras asiņainās mokās izprata iepriekšējās paaudzes, netraucēja viņiem brīvi staigāt. (Starp citu, viņi skraidīja sandalēs, kas uzautas basās kājās.) Vispirms viņi abi, meitene un zēns, bija ļoti veselīgi. Viņi nezināja, kas tas ir — slimība. Vismaz nebija to izjutuši paši uz savas ādas (pareizāk sakot, nepietiekami, un tas jau ir liels trūkums), tāpat kā nepazina postu, nežēlīgo cīņu eksistences dēļ. Ja viņi būtu to pazinuši, viņi droši vien sagatavotos uzbrukumam: tādiem kā Žorža visa dzīve ir stadions. Jauki gan bezgala, ja tā būtu! Stadions pats par sevi jau ir greznība. Neslēpsim to, ka Žoržas un zēna dzīve, lai cik tā arī vienkārša un veselīga, tomēr bija greznība. Pat vislielākā greznība — ne jau nu naudas, bet nošķirtības ziņā. Tā bija individuālistiska audzināšana, tālu no ciešanām, kādas lemtas vairumam. Anete tāpēc juta apslēptu netīksmi. Noteiktāk nekā viņai Silvijai šajā ziņā būtu sakāms savs vārds. Taču Silvija izteicās reti, jo tiešu iemeslu iejaukties Anetes dzīvē gandrīz neradās. Un arī pati Anete, kuru stindzināja liels nogurums un nepārvarama vajadzība pēc vientulības, pirmajā savas brūces aizdziedēšanas laikā atstāja vadību Žoržas rokās. Lai apklusinātu sirdsapziņu, viņa sev iegalvoja, ka iejauksies mazliet vēlāk un laiks vēl nav zaudēts.

Un tā tas arī bija. Žorža kala dzelzi uz laktas, pirms to rūdīja ūdens kublā. Mazais Žans būs no izturīga tērauda. Viņa neatstās nekādu trauslu vietu. Nekādu apjukumu un baiļu no šīm ēnām un nezvēriem, kas biežāk, nekā mēs to domājam, iedragā bērnu satraukto garu. Pilnīgi gaiša dzīve, kurā murgiem nav vietas. Lai gan varēja likties, ka traģiskajai tēva pazušanai vajadzētu izraisīt puisēnā dvēseles satricinājumu, viņš, kā šķita, nemaz nenogrima domās par drūmo mērķi, kāds sagaida skrējēju skrejceliņa galā. Žorža neuztraucās par to vairāk. Viņu mierīgā pārliecība par šo «vēlāk» bija Anetei atvieglojums, kurā jaucās klāt apbrīna, taču viņai bija grūti tos saprast. Cik daudz moku un piepūles nemaksāja Anetei, lai ar to samierinātos! Cik viņa nebija cietusi neveiksmju! Bet viņiem tas viss izdevās uzreiz. Žorža bija pieradinājusi Vaņu raudzīties uz nāvi vienkārši, kā uz dabisku aktu, kas ir normāls, viegls un nebūt ne drausmīgs. Pieaugušās meitenes stingrais un noteiktais gars, līdzīgs labi iekārtotai mājai, bez grūtībām atrada līdzsvaru starp nepielūdzamām zināšanām, kādas sniedza medicīna, možumu, kādu dāvāja sports, un nevainojama ķermeņa prieku. Žorža bija apveltīta ar mierīgu un jautru raksturu, noteiktu un gaišu prātu, kas dzīvi interesējas par visu pastāvošo, turklāt viņa pārvaldīja noslēpumu runāt ar Vaņu pavisam dabiski par visiem dabiskiem jautājumiem, — par nāvi, slimībām, dzimuma jautājumiem. Nekad Žorža neko puisēnam tīšuprāt nenoklusēja, neizrādīja liekuļotu kaunu un tāpat nepieļāva nepieklājību runā: viņa runāja par visu, kā tas ir. Tas, kas pastāv, ir tāds, kāds nu reiz pastāv. Ja kaut kas ir labs, tad labais jāizbauda. Ja slikts, jācenšas sliktais padarīt par labu. Un abos gadījumos nav jānovērš acis. Jo tik un tā jau redz, taču skatīties allaž ir saistoši. Pat ja izrāde noris tevī pašā. Jo sevišķi tad! Tad pats esi gan skatītājs, gan izrāde.

— Skaties savu lugu! Neizbīsties! Aktieris uztraucas. Bet skatītājs, iesēdies ērtā vietā, var pēc patikas vai nu aplaudēt, vai svilpt, vai arī žāvāties. Bet, ja izrāde mūs garlaiko, mēs nekautrēdamies pateiksim: «Pietiek!»

Vaņa bez uztraukuma pārcieta naivo un nekautro brieduma sākumu. Viņš jutās laimīgs, ka piedzimis par zēnu. Pasaule viņam šķita brīnišķīgs izgudrojums! Cik viss bija veikli izgudrots un konstruēts! Dzīves mehānisms pakļāvās skaidriem likumiem. Nevar būt ne domas par nepakļaušanos likumiem. Ikviena mašīna pakļaujas saviem likumiem. Vajag iemācīties vadīt mašīnu. Mana miesa, viss mans mūžs ir mana automašīna .. .

— Vai ne, Žorža?

— Kā tad, Vanno, vadi to labi! Un nesabrauc gājējus!

Cik gan saistoši ir dzīvot! Cik līksmi izbraukt agrā rīta stundā uz baltā ceļa ar jauno un mirdzošo mašīnu, ko neklāj ne puteklītis, uz skaistajiem, vieglajiem ritentiņiem. Mašīna lido kā putns, paklausīdama visvieglākai rokas kustībai, un blakus man draudzene, kas nule jau daļu ceļa nobraukusi un tagad brauc vēlreiz, lai divatā to izbaudītu visā pilnībā! Un es — es tīksminos par to, ko redz viņa un ko redzu pats, kā arī par to, ko viņa redz ar manām acīm …

Abiem likās, it kā viņu dzīve ir pilnīga tikai tad, kad viņi atrodas kopā. Vienatnē ikviens juta, ka viņam kaut kā trūkst. Šo tuvo pagātni, kuras auglis esam mēs — mūsu tēvu, māti un pārējos, — kā gan Vaņa to saprastu, ja nebūtu Žoržas, šās pagātnes liecinieces? Šķita, ka viņš to izsūtījis kā izlūku pa priekšu, lai izpētītu ceļu. Un viņš pats arī izlūkoja Žoržu: jo tupēja viņai uz pleciem, saspiedis ar ceļgaliņiem (dārgie, sīkie ceļgaliņi!) viņai kaklu un ar skadrām izlūka acīm aplūkoja apkaimi pāri savas nesējas galvai; puisēna skatiens izvēlējās un aizsniedza daudz tālāku mērķi nekā Žoržai. Ne reizi vien, pašam to nemaz neatskāršot, Vaņa izskaidroja Žoržai viņas pašas domas. Tādēļ viņa redzēja skaidrāk savu ceļu. Tādējādi starp abiem nodibinājās dīvaina vienlīdzība, un bieži vien pieaugusī jautāja mazajam: — Saki, Vanno, — ko tu par to domā? .. . Lielu palīdzību Žorža sniedza puisēnam, atsaukdama atmiņā viņa tēvu. Vaņa maz atcerējās un vāji pazina savu tēti. Marku pārāk aizrāva paša kaislības un darbība, lai viņš varētu sevi visu veltīt dēlam. Un šīm kaislībām un šai darbībai puisēns, gluži dabiski, tikpat kā nebija pievērsis uzmanību; laikā, kad vecāku starpā radās nesaskaņas, bērna atmiņa tikai pamazām sāka atbrīvoties no miglas, un atmiņu drumslas, kuras šī zvirbulēna acis bija uzlasījušas, arī palika nepilnīgas. Vēlāk Vaņa pamazām pierada dzīvot savu dzīvi, atsevišķi no šiem abiem kaisles apsēstajiem cilvēkiem, kuri rīkojās tāpat. Taču tagad, kad abi tik piepeši bija atrauti no viņa, puisēns instinktīvi nojauta, ka ir kaut kāda daļa no tiem vai tie ir daļa no viņa paša, un viņam bezgala kārojās tos atgūt. Tomēr bija par vēlu! . . . Taču nav nekad par vēlu, ja gribai ir tādi līdzekļi kā iztēle, kas gatava izkalt to, kā tai trūkst. Žorža palīdzēja kaldināt: no jauna radīja puisēna bērnības pirmo dienu mirāžu; ainas, kuras meitene viņam attēloja no gadiem, kas bija izgaisuši no Vaņas atmiņas, tagad projicējās gleznas dibenplānā, kur apvāršņa nepabeigtās aprises ļāva atsaukt dzīvē un pieņemt jebkuras vīzijas. Žorža vēl nebija paguvusi izstāstīt līdz galam, kad putni, melni un balti, izlidojuši no šķirsta, jau atrada Vaņas atmiņu krūmājā, kur vīt ligzdas. Tie pat perināja tur savus mazuļus. Un, kad Vaņa savukārt atstāstīja to pašu, ko bija stāstījusi Žorža, viņš bez jebkāda ļauna nolūka to papildināja. Viņš bija spējīgs Žoržai pateikt:

— Tā nu tas nebija vis! Zinu to labāk par tevi, Žorža, es taču biju tur klāt!

Divatā abiem nebija grūti radīt viscēlāko Marka tēlu. Žoržai vēl jo vairāk prāts nesās veicināt bērna slepeno vēlēšanos, tāpēc, ka viņa pati visai maz pazina Marku; viņš bija tajā izraisījis valdzinājuma pilnu romantisku ziņkāri, kuru pazīšanās īslaicīguma dēļ Žorža nepaguva visā pilnībā apmierināt un kuru Marka nāves traģiskais mirdzums tikai vēl stiprāk iekairināja. Anete ne ar vienu nerunāja par savu dēlu, kuru bija apķīlājusi, tāpēc nekas netraucēja Žoržas iztēlei gleznot jebkuru fresku. Kaut kur, Žoržas acu dzīlēs, tā nokrāsojās samtaini leģendāros toņos; daudz netrūka, un Marks būtu ieguvis svētā Jura sejas vaibstus. Jauneklis no Orsanmišelas [504] atklātu skatienu izriež krūtis pretī likteņa sitieniem … Un tas, ka viņš šoreiz kritis cīņā, tikai vēl vairāk palielināja viņa varoņa slavu.

— Un es esmu viņa dēls. Es atriebšu viņu . . .

— Mēs atriebsim viņu . . .

Jo Vaņa tagad bija viņas dēls, tādēļ viņa, Žorža, bija atraitne, kurai pieder nelaiķa pelni un atriebes tiesības . ..

Bet kā tad otra sieva? Otra māte? . . . Viņas bija divas. Un gribot negribot vajadzēja atzīt, ka Asjai piederējusi Marka labākā daļa, kas nebija leģendāra. (Žorža bija pārāk patiesa, lai maldinātu pati sevi par leģendas pārākumu pār īstenību, sevišķi šādos jautājumos.) Bet attiecībā uz Vaņu vismaz tagad viņai piederēja īstenība. Kas pamet savu vietu, to zaudē! Asja bija savējo zaudējusi un, paldies dievam, liekas, ne sevišķi steidzās to pieprasīt atpakaļ. Viņu visnotaļ aizrāva jaunā dzīve. Šad tad gan Asjai uzbruka kvēlu atmiņu lēkmes. Viņa rakstīja Anetei mīlestības un sirdsapziņas pārmetumu pilnas vēstules — lavas straumes . . . Un reiz šī lava pāršļācās pāri okeānam: Asja pati uz pēdām sekoja vēstulei un, nevienu nebrīdinājusi, negaidot ieradās Medonā. Tas notika vienpadsmit mēnešu pēc viņas aizceļošanas. Taču visa kaislību nevaldāmība izsīka sarunā ar Aneti; stundām ilgi viņas runāja, ieslēgušās vienas pašas istabā. Jau pirmajā Asjas uzbrukumā Vaņa atkāpās ar saltu pieklājību, kas tikpat kā ar nazi nogrieza turpmākos mātes jūtu izvirdumus; Asju mulsināja pašas dēla skatiens, kas pētīja māti, kad viņa sarunājās ar citiem. Vaņa gan bija pieklājīgs, laipns, izturējās pret Asju ar vislielāko cieņu — pat ar pārāk lielu cieņu! Taču šis skatiens, kas viņu tik dīvaini vēroja! Asja piepeši vēlējās abām rokām aizklāt savu sirdi! .. . Ne tikai sirdi! Viņa nēsāja savā klēpī otru bērnu, un, lai gan grūtniecība šķita veikli noslēpta, tik tikko jaušama, Vaņas skatiens, pārslīdot pāri viņas augumam, viņu mulsināja. Ko puisēns redzēja? Ko domāja? Asja juta tādu apjukumu un kaunu, kādu ne reizi nebija pārdzīvojusi vīrieša klātbūtnē. Asja neuzdrošinājās pajautāt, kas noris šajā galviņā, un diez vai viņš pats to zinātu. Taču pēkšņi mirklī, kad Asja to vismazāk gaidīja, Vaņa pavēra muti un iejautājās:

— Vai tu joprojām esi apmierināta ar savu vīru?

Asjai, kas nebūt nebija no kautrīgajām, aizrāvās elpa; viņa pat neatskārta, ko atbildēt.

— Vai tu viņu mīli vairāk nekā tēti? — mazais nerimās.

— Ai, nē! — Asja sirsnīgi attrauca.

— Bet kāpēc tad tu viņu apprecēji?

Šie vārdi galīgi izsvieda Asju no segliem. Sakaunējusies viņa atbildēja:

— Es citādi nevarēju …

Vaņa vairs neuzstāja. Asja satraukta gaidīja puisēna spriedumu.

— Vai tu dusmojies uz mani? Saki — vai es rīkojos nepareizi?

— Nē, es saprotu, tu nespēj dzīvot bez vīra.

Asja jutās tā, it kā stāvētu mazgadīga ģimenes galvas priekšā, kurš nolēmis būt iecietīgs; tas viņu biedēja un satrieca. Taču nebija neviena, ko apsūdzēt. Visi pret Asju izturējās ļoti laipni. Pat Žorža atļāvās greznību pažēlot Asju. Tas nu bija par traku! Daudz netrūka, ka Žorža varbūt pajautātu:

«Vai jūs negribat ņemt līdzi puisēnu?»

Tik ļoti meitene bija droša par to, ka Vaņa paliks pie tās.

Droša? Pat pārāk droša! Pag, ņemšu un aizvedīšu viņu līdz. . .

Asja jau bija gatava satvert dēlu un sacīt:

«Ņemšu tevi līdz. Nāc! Un tūdaļ!»

Bet ko gan viņa iesāktu, ja dēlēns attrauktu:

«Es labāk gribētu palikt…»

Vai turētu viņu pie vārda:

«Lieliski! Brauksim! …»

Ko viņa iesāks ar to tur tālumā, kad piedzims otrs bērns, kas jau atradās ceļā, un ar šo otru vīrieti — viņas vīru? . . . Un ko Vaņa iesāks tur, ja viņam tāds savam vecumam pilnīgi neatbilstošs nopietns skatiens' un tik apņēmīga mute? Nē, kā puisēnam, tā viņai būs labāk, ja viņš paliks šeit.

Tomēr Asja atriebās Žoržai, aizrādīdama uz daudziem trūkumiem audzināšanā. Jau kopš paša pirmā mirkļa viņas vērīgais skatiens un greizsirdība palīdzēja notvert visu: mazā priviliģētā buržujiņa savrūpīgumu (pavisam ačgārna priekšrocība, kas laupa bērnam visu to vērtīgo, ko sniedz savstarpēja biedrošanās, ar citiem cilvēkiem), saskares trūkumu ar daudziem citiem bērniem, sevišķi tādiem, kuriem jau kopš pirmajiem soļiem dzīvē jāsaduras ar nežēlīgo un veselīgo īstenību (veselīgo? Neveselīgo? … Taču cīņa ir veselīga). Asja labprāt būtu tajā iemērkusi dēlu. Viņas skarbie pārmetumi aizvainoja Žoržu un arī Anetē modināja viņas pašas slepenās šaubas. Abas jaunās sievietes kaisli strīdējās Anetes klātbūtnē; ikviena aizstāvēja savus apgalvojumus, pārspīlējot pašas tos apgāzdamas, un ne jau nu tikai bērna labā tas viss notika. Sirds dziļumos Žorža juta, ka Asjai taisnība, taču negribēja atteikties no mazā biedra. Par laimi Asja dusmās nonāca līdz tādiem pārspīlējumiem, ka sagādāja Žoržai ticamus ieganstus pašaizsardzībai.

Tieši šajā laikā Silvija nosprieda aizpildīt savu nemierpilno brīvo laiku, atverot visai apšaubāma mēģinājuma veidā skolu vai koloniju pamestiem bērniem no nocietinājumu joslas. (Vēlāk mēs pastāstīsim par šo viņas neapdomīgo rīcību.) To uzzinājusi, Asja vairs nevilcinājās: strīda kaismē paziņoja, ka atdošot tajā Vaņu. Sašutusi Žorža sāka pretoties. Anete smaidīja. Bet Asja ar putām uz lūpām aizstāvēja savas pozīcijas. Strīdu spēji izšķīra puisēns. Viņš pateica:

— Nē!

— Kā — nē? — iesaucās māte. — Es neprasu pēc tava ieskata.

— Bet es to pasaku, — attrauca mazais, — un saku: nē! Apņēmīgi viņš papurināja galvu.

— Mazais buržujs! — Asja nicīgi novilka.

— Nav tiesa! — sažņaudzis dūrītes, iesaucās puisēns.

— Vai tev bail notriepties gar šiem ielas zēniem?

— Man nav bail notriepties ne gar vienu. Tomēr es tur neiešu.

— Kāpēc?

— Neiešu — un viss.

Vaņa atteicās paskaidrot, kāpēc. Bet Anete, pievilkusi pie saviem ceļgaliem puisēnu ar ietiepīgo pieri, čukstot pajautāja:

— Tu negribi iet pie viņas? Puisēns sparīgi pamāja ar galvu.

— Ko jūs tur čukstaties kā sazvērnieki? — jautāja Asja.

— Tā ir mūsu darīšana. Mēs viens otru saprotam.

Pirms dažām dienām pie Anetes bija atnākusi Silvija. Par laimi Asjas nebija mājās. Bet Silvija, kas sastapa Žoržu vienu pašu ar Žanu, uzzināja par puisēna mātes negaidīto atbraukšanu. Noslēpt naidīgo noskaņojumu Silvija nespēja. Šī sieviete, kas būtu ļāvusi sacirst sevi gabalos to labā, kurus mīlēja, sakapātu lupatu lēveros tos, kurus ienīda, — un pats sātans netiktu gudrs, kāpēc dažreiz viņa mīlēja vai nīda! (Pietiek! Viņa, viņa to zināja . . .) Savā naidā Silvija bija nepielūdzama, nonāca līdz pat aplamībām, nerēķinājās ar to, ka draud sagandēt puisēna dvēselīti, kuru viņa mīlēja. (Mīlēt kādu nebūt nenozīmē vienmēr gribēt viņa labumu, bet vēlēt viņam to labumu, kuru kāro pats sev!) Vai gan Silvija nebija aizmirsusies tiktāl, ka, Vaņam klātesot, pastāstīja Žoržai, kura savukārt jutās tik aizkustinātā, ka pat neiedomājās pasargāt no šā atklājuma bērnu, par visiem tiem sirds neprātiem, kas tik tikko neizjauca puisēna vecāku laulības dzīvi? Un, protams, Silvija to klāstīja Vaņas mātei ne visai glaimojošā veidā … Šajā mirklī pārradās Anete: viņa izdzirdēja dažus māsas vārdus un ieraudzīja bērna nobālušo vaidziņu. Arī Anete pārvērtās sejā; viņas skatiens iedzalkstījās, viņa satvēra Silviju aiz pleca un nikni pagrūda uz durvju pusi:

— Taisies, ka tiec!

Nekad Vaņa un Žorža nebija dzirdējuši Anetes balsī ieskanamies tādas dusmas. Silvija neko neatbildēja un nodurtu galvu izgāja ārā no istabas. Anete tūdaļ aizcirta durvis, ieplestām nāsīm, sarauktām uzacīm (Vaņa tikai tagad pamanīja, cik tās biezas: pāri acīm tās veidoja draudīgu svītru). Anete pagrieza galvu un uztvēra puisēna skatienu. Acumirklī viņa atplauka, pasmaidīja, paraustīja plecus un sacīja:

— Nu, mani mazie, ja es jums teikšu, lai jūs par to vairs nedomātu, jūs tik un tā domāsiet. Tomēr netiesājiet! Mums nav tiesību tiesāt! Ikvienam ir savi prieki, savas bēdas, neprāti un saprātīga rīcība.. Ikvienam savs slogs! Un tā ir katra paša darīšana, neviena cita. Citiem bāzt tur degunu aizliegts! Ja tie, kurus mīlam, cietuši, maldījušies, tad pelnījuši, ka mēs tos žēlojam un mīlam. Lūgsim piedošanu, ja nejauši esam uzzinājuši to mūsu noslēpumus!

Taču Vaņa nikni attrauca:

— Lai viņa lūdz piedošanu!

Bet viņa varētu ilgi lūgt šo piedošanu! Viņš nekad nepiedotu. Puisēns niknojās uz Silviju, un nekas pasaulē nepiespiestu viņu iet pie sievietes, kas apvainojusi viņa māti.

Asja tikmēr nelika mieru Anetei, līdz tā beidzot visai apvaldītiem vārdiem atklāja Vaņas atteikšanās iemeslu. Asja tēlotā vienaldzībā noklausījās ne visai glaimojošā Silvijas spriedumā un joprojām tirdīja puišeli. Taču atklājums, ka zēns tik dedzīgi viņu aizstāvējis, bija kā balzams Asjas izmocītajai sirdij. Aizbraukšanas dienā, kā vējš aizbrāzdamās garām Vaņam un it kā zēnu nemaz neredzēdama, viņa pēkšņi atgriezās, metās pie dēla un sažņaudza to savos apkampienos.

— Manu Mark! Manu Mark! . . .

Pēdējās stundas Asja pavadīja, ieslēgusies istabā ar Aneti; nometusies ceļos pie vīramātes kājām, asarām acīs un apslāpētām elsām viņa atbrīvojās no saviem noslēpumiem, kaislībām un visa, kas pārpildīja viņas nesātīgo dvēseli, noveldama visu uz šo viņai tik tuvo sirdi. Anete, maigi glauzdama neprātīgās jaunavas galvu, kaistošo pieri, kaistošās acis un kaistošo degunu, ar kuru Asja kā šunelis trinās gar vīramātes delnu, glāstīja jaunās sievietes kaistošo muti, kura labprāt būtu pateicībā nolaizījusi Anetei rokas, ja vien to uzdrošinātos. Un, atvieglojusi sirdi, Asja jautāja:

— Vai jūs vēl varat mani mīlēt?

— Es taču esmu ar tevi sasaistījusies, — attrauca Anete.

— Hm! Tas nu nav nekāds pietiekams iemesls! — Asja izsmējīgi iebilda.

— Tev jau nu, protams, ne, nejauko puišeli? — iesmējās Anete.

Abas sievietes apkampās.

— Neko darīt, meitiņ! — sacīja Anete. — Ja jau tu esi neprātīga, arī es esmu tāda, jo tevi mīlu; gribot negribot jāsamierinās! …

Pēc Asjas aizbraukšanas Vaņa un Žorža dažas dienas jutās kā no laivas izmesti. Lāgā gan neaptverdami, tie juta pārbrāzušos dvēseles vētru, un vēl ilgi gaiss šķita elektrības piesātināts. Žorža joprojām netika vaļā no nepatīkamās sajūtas, ka strīda laikā iecirtusi Asjai pļauku; tomēr īsi pirms aizbraukšanas Asja bija tai draudzīgi sniegusi roku un pateikusi: «Paldies!» — raudzīdamās tieši acīs. Žoržu tagad plosīja divējādas jūtas — nožēla, ka nespēj turpināt strīdu ar Asju, līdz piespiestu pretinieci pie zemes, un nevaldāmas skumjas, ka nav to prom braucot noskūpstījusi. Vaņa šad tad paberzēja ar delnu savu sejiņu, kuru mātes alkatīgā mute bija apbērusi skūpstiem, un domās atkārtoja kliedzienu: «Manu Mark!» — kas tik ļoti viņu satrauca. Cik stipri māmiņa gan mīlēja viņu, Marku, viņa tēti! . . . Skūpstīdama viņu, tā bija skūpstījusi Marku. . . Tātad viņš ir tētis? Viņš ir Marks? Jā, viņš ir Marks. Būs Marks .. .

Un kvēlas pateicības vilnis tuvināja Vaņu mātei, kas bija uzticējusi viņam turpināt cilvēku, kurš bija viņa slepenais elks . . .

*

Marka nāves izraisītais satricinājums bija atstājis daudz redzamāku iespaidu uz Silviju nekā uz Aneti. Trieciens galīgi sabeidza Silvijas jau tāpat iedragāto veselību un visā pilnībā piespieda mainīt dzīves veidu. Silvija pēkšņi sāka nīst savus audžubērnus un kādā jaukā dienā paziņoja, ka braukšot projām: viņa gribot dzīvot kaut kur citur. Bernadeta uzskatīja par pienākumu audžumāti atrunāt. Silvija atcirta:

— Savu naudu es tev atdevu. Ko tu vēl gribi? Saņēmusi šādu pļauku, Bernadetas seja kļuva zaļgana. Par naudas atdošanu viņa gan neieminējās, taču sirdī dziļi ieslēpa neizdzēšamu aizvainojumu.

— Brauc! — viņa iesaucās.

Silvija maldījās, apšaubīdama Bernadetas pieķeršanās jūtas. Bernadeta tik tiešām bija viņai pieķērusies. Lai gan šajās jūtās trūka siltuma, tomēr tās bija vienīgais maigums, kas kaut cik slacināja šās sausās dvēseles saknes. Taču patmīla uzvarēja. Un, būdama ievainota, tā nepiedeva. Bernadeta aizcirta durvis un apņēmās no šā brīža vairs par Silviju nedomāt.

Bet kur gan rada barību Silvijas niknums?

Drausmīgajā vienaldzībā, kādu Silvija nolasīja Bernadetas sejā, kad tā uzzināja par Marka nāvi. Šī vienaldzība Silvijai liktos vēl briesmīgāka, ja viņa būtu kaut ko dabūjusi zināt par attieksmēm, kādas pastāvējušas starp abiem. Bet kas gan varēja apgalvot, ka viņa nebija tās nojautusi? Silvijai nāsis bija smalkas. Tās daudz ko uzokšķerēja vēl ātrāk nekā galva …

Silvija izvēlējās mazu trīsistabu dzīvoklīti veca sešstāvu nama mansardā; nams atradās Mēnas bulvāra stūrī — viņas agrākajā kvartālā. Tā bija senlaiku ēka bez jebkāda mūsdienu komforta. Draugi sacēla brēku. Visu mūžu Silvija dzīvojusi pārpilnībā, un nu, kad viņas veselība iedragāta, nebija īstais laiks atteikties no ierastajām ērtībām. Taču Silvija iecirtās. Viss, ko draugiem izdevās panākt, bija Silvijas piekāpšanās — nestaigāt pa stāvajām kāpnēm, kuras atradās sētas pusē un veda tieši uz sesto stāvu, bet gan lietot liftu ielas pusē līdz piektajam stāvam un no turienes pa mazām durtiņām pāriet uz otrām kāpnēm, tā, ka bija jāpārvar tikai viens stāvs. Jāpiezīmē, ka daudz vieglāk likās iegūstama atļauja no nama īpašnieka lifta lietošanai nekā ietiepīgās stūrgalves piekrišana. Pat saņēmusi atļauju, Silvija lielīgi joprojām kāpa «savām vieglajām kājām», kā viņa mēdza sacīt, sestajā stāvā (viņai gan vajadzēja atzīt, ka šī viegluma vairs nav). Kad citi neredzēja, viņa ne reizi vien apstājās, atbalstījusies pret sienu, asinīm šalcot ausīs; dažreiz bija pat spiesta apsēsties uz kāpītes, lai atvilktu elpu. Tā tas turpinājās līdz dienai, kad kāju pietūkums brīdināja Silviju, ka šo spēlīti turpināt vairs nedrīkst. Gribot negribot vajadzēja samierināties ar liftu, un pēc pāris reižu lietošanas Silvija in petto atzina, ka ar liftu braukt ir vareni labi. Taču viņa sargājās to atklāt pārējiem, un arī tie izlikās neko nemanām, lai saudzētu viņas jūtīgumu.

Neviens nesaprata (vienīgi Anete gan) šo pēkšņo askētisma uzplūdu. Bet, runājot par Silviju, tas nebija gluži tik vienkārši. Viņas dzīve bija sadragāta ceļa vidū. No ēkas labākas daļas, starp divdesmit pieciem un piecdesmit gadiem, palikušas pāri vienīgi drupas. Un kam gan noderēja viņas sūrā, grūtā darba pūliņu augļi? Sirdij tuvākie no tiem neko nebija izmantojuši. . . Nu, un Bernadeta? . .. Pietiek! Nekas ir nekas . .. Silvija atgriezās savā izejas punktā: dzīvoklī Mēnas bulvāri, kas veda uz garu, kopēju, akmens flīzēm izliktu gaiteni, kur reiz vakara bija atskanējuši Anetes straujie soļi, kura steidzās pie māsas.

Jā, vecākā māsa saprata visu. Taču tie bija sirds noslēpumi, kuros cita sirds, to sapratusi, netiecās bez vajadzības ieliet gaismu; ikvienam savs kaktiņš, kur tas slēpj savas nožēlojamās paijas — atmiņas un sapņus! Ja sirds šo paslēptuvi izpaustu pat vistuvākajam cilvēkam, tai būtu jāiet bojā, jo tajos rodama tās jēga dzīvot. Anetei arī bija sava paslēptuve, tikai vēl dziļāka, vēl slepenāka. No kurienes gan citur Anete smēlās šo neizprotamo mieru, jo pēc dēla nāves viņa jutās kā sērdiene? Ar šo mieru tad nu arī viegli iebiedējamā Silvija nesen sanāca konfliktā, un tas viņu apmulsinātu un pārkaitinātu, ja vien viņa beidzot nebūtu līdz galam iepazinusi šo pārsteigumiem tik bagāto dvēseli. Un arī Silvija apguva (ne jau nu bez grūtībām) gudro mācību klusēt par Anetes dvēseles noslēpumiem, kā Anete klusēja par Silvijas dvēseles noslēpumiem . . .

Lai gan ārēji Aneti, kā likās, Marka nāve bija skārusi mazāk nekā Silviju, jaunākā māsa gluži labi saprata, ka tā tas nav. Taču viņai patika piedēvēt sev šo pārākumu, kaut arī sagrozot zināmus faktus. Marks, kas bija aizgājis no šīs pasaules, ieņēma Silvijas sirdī daudz vairāk vietas, nekā viņa to būtu domājusi, tam dzīvam esot. Veselu pagātni. Un Silvija, pārlasot pagātnes grāmatu no pēdējās līdz pirmajai rindiņai, atklāja šai uzrakstītajā grāmatā daudz dziļāku jēgu nekā agrāk, kad abi rakstīja to kopā. Silvija atdevās ilūzijai, ka bijusi Markam daudz tuvāka nekā jebkura cita — pat māte (par Asju Silvija negribēja ne runāt un aizkaitinātā nevērībā to joprojām iecirtīgi atvairīja: «Tu neesi mūsējā. Es tevi noliedzu!»). Viņa negribēja atzīt nevienu citu sāncensi kā tikai Aneti. Savā ziņā Silvija arī tiešām nemeloja. Viņa bija lieciniece, uzticības persona un līdzzinātāja veselai pusaudža dzīves daļai, kurā Marks nedalījās ar māti. Marks bija pa pusei viņas dēls, skolnieks un māceklis … (Par šiem Lehrjahre[505] mēs vēl neesam izstāstījuši visu.) Līdz pat tai neprātīgajai naktij Antēna bulvārī, kurai sekoja vismuļķīgākā pārpratuma gadi… Un šo pārpratumu izmantoja svežzemniece, lai viņai atņemtu Marku . . . Un vēlreiz nikns spalvas vilciens izsvītro Asju! … Velti šo abu sieviešu dīvainā greizsirdība centās būt saprātīga, velti viņas piespiedās izturēties laipni, uzsmaidīt viena otrai, sevišķi kopš kopējo sēru laika: greizsirdība uzkūdīja abas nesamierināmās un iecirtīgās sāncenses vienu pret otru, it īpaši kopš kopējo sēru laika. Par laimi viņas šķīra Atlantijas okeāns. Kad Asja pārbrauca tam pāri šurp, abas vairījās no tikšanās.

*

Atbrīvojusies no savas naudas, no sava amata, no savas rosmes pilnās dzīves un reizē arī no cilvēkiem — no visiem šiem «citiem» (izņemot kādu pusduci, kuri Silvijai nebija «citi», bet bija it kā daļa no viņas pašas), Silvija ne mirkli nejuta tukšumu. Viņa pat uzelpoja.

Ir nabaga radījumi (pat vairums mūsu mehanizētajā sabiedrībā), kas tajā vecumā, kad laiks doties atpūtā, tiklīdz zaudē savus dzīves balstus, savus ieradumus, pilnīgi sabrūk. Taču Silvija bija no laba Francijas akmeņa, rūpīgi aptēstā, stingri salaista kopā kā katedrāles akmeņi Šartrā vai Laonā. Viņai bija šo akmeņu cietais, stingrais un smalkais kodols — viņas «es». «Es», kas piederēja vienīgi viņai pašai. Balstus Silvijai nevajadzēja. Un, kad bija noņemtas sastatnes, kas divdesmit piecus un varbūt vēl vairāk gadus laupīja gaisu un gaismu, Silvija jutās atbrīvota un sāka tīksmi baudīt brīvo gaisu.

Un gaisa Silvijai bija papilnam viņas observatorijā, kas slējās virs māju jumtiem, klajiem laukumiem, lejām un pakalniem, kur ņudzēja pilsētas milzīgais skudru pūznis un pāri līkloču vijas dūmi. Silvija, atgriezusies atpakaļ savā pusaudzes apkārtne, atkal kļuva viena no tām. Viņa pat izskatījās jaunākā.

Tas gan ilga tikai īsu laika sprīdi. Atvasara. Taču nevienu no šīm pēdējām skaistajām dienām viņa velti nezaudēja.

Vispirms Silvija parūpējās savīt sev ligzdiņu. Nekādu greznību, tomēr ar zināmu komfortu. Mazā vientuļniece neatteicās ne no kārumiem mutei, ne no ērtībām rokām, gūžām, ne krustiem: ērta, mīksta gulta, kas, elastīgi ieliekdamās, uztver plecus un gurnus, pūkains paklājs, vienlīdz valdzinošs acīm un basai kājai; atzveltnes krēsls, kas liegi ieskauj stāvu; dažas dārga koka mēbeles, izturīgas, vienkāršas, ērtas, tīkamas pieskaroties; jautras tapetes, logi bez aizkariem. Kaimiņu nav, nav arī ko slēpties. Un, ja arī tādi būtu, Silvija par to nu gan neraizētos!

— Lai skalo acis — ja grib. Savas es skaloju ar brīnišķo rītausmu, kura brāzmaini laužas iekšā pa logu. Gribu to skatīt pilnīgi kailu, un lai tā arī redz mani tādu pašu!

Acu zīlītes Silvijai bija kā vanagam, skaidras un tvirtas, bet pašas acis nekad nemirkšķinājās. Gultas galvgalis pavērts pret gaismu — dienas gaismu, mēness gaismu: viņai nekad gaismas nebija gana.

Kad Silvijas nelielā trīsistabu valstība likās iekārtota (vislielākā greznība bija puķes, ar ziediem viņa apvija īpašuma robežas: pie katra loga tās pa kāpītēm rāpās augšā uz jumta), Silvija nolēma sekot baronu piemēram, kuri no savām piekūnu ligzdām devās ceļojumā ielejās. Viņai atgriezās senās darbības alkas. Tās nekavējoties vajadzēja izmantot. Silvija atcerējās kādu ideju, — ko reiz viņas draudzene skolotāja bija izteikusi kādā sarunā, — par skolu zem klajām debesīm nabadzīgajiem priekšpilsētas un nocietinājumu joslas bērniem. Silvija nodibināja šādu skolu klajumos blakus «nocietinājumiem». Lai gan viņa tikai ar grūtībām vilka savas vecās kājas, tomēr sagumdīja visu kvartālu. Silvijas asā mēlīte, kas mācēja valdonīgi apvārdot, savaldzināja gan priekšniecību, gan vecākus. Vienā acumirklī bērni saradās kā zvirbuļi uz maizes drupačām (te bija ne tikvien drupačas prātam, bet arī kuņģim: lielākā puse Silvijas ietaupījumu tur izsīka). Reiz iepazinuši ceļu uz šo barības silīti, bērni tik drīz to vis neaizmirsa. Viņi drūzmējās tur no agra rīta līdz vēlam vakaram. Sliktam laikam bija jānoīrē dažas barakas no lupatlašiem: tās šā tā, kā nu spēja, salaboja, tāpat kā vecus apavus; arī bērni labprāt piedalījās lāpīšanā. Viņiem gan bija daudz ko darīt, lai salāpītu savu apģērbu. Starp bērniem izvērsās savstarpēja palīdzība, kas atradās matronu (nekādu patronu!) pārziņā, no meiteņu un zēnu vidus šie izraudzītie tika iecelti par ģimenes galvām un tiem uzlikts par pienākumu pieskatīt savu klanu: izšņaukt degunu, apslaucīt, visu salāpīt. Iekārtoja kaut ko līdzīgu darbnīcām. Silvijai izdevās savervēt brīvprātīgos: sabiedriskā ideālisma sērgas apsēstus jaunekļus un meitenes (šī sērga gan pārgāja visai ātri!), pensijā aizgājušus vecus sīkpilsoņus, kas drīzāk gan tikai lika šķēršļus ceļā, jo jaunais perējums tiem bija svešs kā citas rases iezemieši; tie vairs nerunāja vienā un tai pašā, valodā, — tiklīdz iznāca ar tiem saskarties, notika sadursmes. Laiku pa laikam kāds no kvartāla strādniekiem, bērnu vecākiem, iegriezās sestdienas pēcpusdienā vai slimības atvaļinājuma dienās, painteresējās par visu un palīdzēja saimniekot vai pamācīja bērnus amatā. Taču tie bija reti putni: darba cilvēks, izdarījis savu pienākumu un radījis bērnus, mitējās interesēties kā par vienu, tā par otru, jo jūt vajadzību visu aizmirst.

Trūka naudas, sīkie knābīši izrādījās nepiepildāms bezdibenis, un ne dieva vārds, ne Silvijas vārds nespēja piebarot tukšos vēderus! Silvija atrāva savai mutei, lai ietaupīto sadalītu putnēniem, taču nebija nekāds Vincents Pols: viņa neatteiktos no savām drēbēm, lai apģērbtu kailu cilvēku; pat puse no svētā Mārtiņa apmetņa likās, pēc viņas domām, par daudz! «Augstāk par sēžamvietu tik un tā nenogriezīšu! ,. .» Veselais gallu saprāts nepadevās. Starp pelikānu, kas baro ar savām asinīm putnēnus, un Ugolino [506] , kurš aprij mazuļus, lai saglabātu tiem tēvu, atradīsies vietiņa arī samārietei no Monparnasa, kura vispirms pabaro sevi un tikai tad citus . . . «Jauka priekšrocība, neko teikt, ja tie mani apēstu! Un kas tad tos barotu rīt? Vai gan dieviņš, kas rūpējas par putniem gaisā?» Uz šo pašu dieviņu Silvija turēja ļaunu prātu, kopš tas bija nogalinājis vai pieļāvis nogalināt viņas zvirbulēnu. Viņa bija dieviņu iespundējusi karantīnā. Vajadzēja iztikt bez tā, un lai arī tas iztiek bez viņas! Silvija vairs nespēra baznīcā kāju. Silvijas baznīca tagad bija viņas skola, un bezdieve vēl nekaunīgi lielījās, ka dodot vairāk no savas miesas mazuļiem nekā dievs tas kungs no savējās dievgaldniekiem. «Kas nu tas par mielastu! Es baroju daudz sātīgāk!» Tomēr, lai kā Silvija arī mēģināja sev iegalvot, viņa saprata, ka nebaro tos pietiekami sātīgi! Valdonīgā balsī viņa pieprasīja žēlastības dāvanas savu aizbilstamo labā, prasīja visiem tiem, kurus pazina, un daudziem, kurus nepazina. Silvijas slimajām kājām nebija viegli kāpt augšā un lejā pa daudzajām kāpnēm. Rezultātā, lai gan raža nebija viduvēja vien (jo tādu nebija daudz, kuri būtu uzdrošinājušies kaulēties par žēlastības dāvanu apmēriem, kādas tiem bargi pieprasīja šī diedelniece māsa), Silvijai bija jāsoda sevi ar vairāku nedēļu stingra gultas režīma.

Lai kaut kā aizpildītu dīko laiku, Silvija izvēlējās no savām aizbilstamām piecas sešas apdāvinātākās meitenes un sāka tās apmācīt šūšanā. Pirmie rezultāti šķita diezgan labi: Parīzē pirksti, ar retiem izņēmumiem, visu apgūst veikli; lai dievs dod, ka arī viss pārējais būtu tikpat labs! Taču tūdaļ radās visādas neērtības. Skuķēni, sadzīti trijās mazajās istabiņās, saskrāpēja ar koka tupelēm krēslu kājiņas, noplēsa tapetes ar nagiem, atstāja uz mēbelēm savu netīro pirkstu nospiedumus, slepus norāva ziedus, kas auga uz palodzēm, salauzīja puķēm kātus, jo Silvija bija nespēcīga un nevarēja visu laiku nerātnes uzmanīt, un beidzot kādu dienu viņa atklāja, ka tās rakņājušās pa viņas atvilktnēm un nozagušas lakotu šķirstiņu. Nemaz jau nerunājot par to, ka šķirstiņš bija Silvijai mīļa piemiņa, viņa nespēja samierināties ar apziņu, ka apzagta. Senais privātīpašnieciskais instinkts nepieļāva nekādu tīkošanu pēc svešas mantas. Bija visai apšaubāmi, vai Silvija varētu aizsniegt tādu stāvokli, kad cilvēks saka: «Ņem, ja vēlies. Man nekas nepieder.» Silvija turpretī sacīja: «Es dodu, tāpēc, ka tas ir mans. Bet aizliedzu bez manas atļaujas pieskarties ar savām ķetnām, sasodīto zagli!» Silvija izsvieda visas meitenes laukā pa durvīm.

Kamēr viņa bija spiesta palikt gultā, skola, palikusi bez vadības, sabruka. Tā izraisīja vairāk valodu, nekā to varēja vēlēties. Daži no mazajiem ģimenes galvām, mazgadējās vīriešu un sieviešu kārtas matronas, uztvēra savu lomu pārāk nopietni vai, ja vēlaties, no tās puses, kas bija vismazāk nopietna. Starp sapārotajiem zēniem un meitenēm notika tādas rotaļas, kādas nemaz nebija paredzētas programmā.

— Ir nu gan par ko uztraukties! — visu uzzinājusi, paraustīja plecus Silvija. Viņa bija gatava uzdot tiem ar žagariem…

— Lai liek mani mierā ar šādiem niekiem! Ir nu gan ķesteri! Vai gan tie iedomājas, ka mēs audzinām baznīcas kora zēnus? Lai pamēģina paši piesiet ķēdē manus šuneļus no nocietinājumu joslas! Es tos dresēju brīvībā. Nevar taču viss iet gludi. Nekas, ieviesīsim kārtību! Netaisiet traci!

Taču tie zināja gluži labi, ko darīja! Buržuāziskā prese, kas jau sen skatījās greizi uz šo anarhisma perēkli, sacēla trauksmi par Parīzes apdraudēto tikumību. Sākās izmeklēšana, palaidņu pratināšana, kuri jutās ne tik daudz iebiedēti cik lepni par to, ka iekļuvuši laikrakstu slejās, un vēl vairāk pārspīlēja savus varoņdarbus. Tad ielauzās sašutušo vecāku un cienījamās galerijas koris. Kad slimo Silviju izsauca uz nopratināšanu, viņa krietni izmazgāja galvu tiesas izmeklētājam. Viņš, kā jau var iedomāties, tāpēc nejutās vis pārāk apmierināts. Ja Silvijai izdevās tikt cauri ar veselu ādu, tad ne jau nu tāpēc, ka viņai būtu palīdzējusi taisnība, bet gan tāpēc, ka savā laikā viņa bija ne mazumu kauna traipu nodarījusi «tikumībai». Silvijas draugu skaitā bija cilvēki, kas sēdēja tiesas pilī, un viņas draugiem nekādā ziņā nevarēja pārmest nepateicību (tā ir vislielākā sievietes māksla: Silvija šajā ziņā bija meistare). Viņu nesauca pie atbildības, taču pamesto bērnu skolu slēdza. Tomēr šuneļu rīcībā palika vēl grāvji, kur tie varēja joprojām dzīt draiskulības. Lai dzīvo tikumība!

*

Šī dēka sagandēja Silvijai prieku atkal doties krusta gājienos sabiedrības labā. Ja Silvija būtu jaunāka, viņa pretotos opozicionāriem, sāktu visu no gala. Bet, ja tevi pieviļ pašas locekļi, tad prāts vis nenesas uz rotaļām! Vajadzīga vismaz vecā gvarde, lai celtu Vaterlo kārē. Taču no gvardes bija palicis pāri vienīgi ģenerālis. Silvija pateica savas domas un parādīja sabiedrībai muguru, pareizāk sakot, muguras lejasdaļu.

Silvijas sabiedrība, savējie, viņai palika. Ar to pietika .. .

Cik dīvaini! Silvija atklāja, ka tikai tagad sākas viņas īstā dzīve, brīdī, kad viņa visu atmetusi… Un, lai gan māsas nebija par to ne vārda viena otrai ieminējušās, vecākā savukārt izdarīja tādu pašu atklājumu, bet tas šķita vēl pārsteidzošāk, vēl nežēlīgāk pēc tam, kad viņa bija zaudējusi dēlu…

Šādos brīžos parastajām dvēselēm nav nekā, kas tās saistītu pie dzīves, un tās aiziet. Bet ir vēl tādas dvēseles, kas pēkšņi atklāj sevi, tiklīdz nekas tās vairs nesaista pie zemes, pat ne pašas svētākās saites. Un tādas atkal atdzimst un iekļaujas jaunā darbības ērā, kuru no tām neviens nav gaidījis. No Anetes piepeši iznira tik varena iekšējā dzīve, kuras starojumam, saliedējoties kopā ar nepārvaramu maigumu, bija pamazām jāizlejas visapkārt. Silvijai trūka šīs bākas, kas mirdzēja pāri okeānam, taču viņa, tumsai uzbrūkot, iededza savu silto laternu. Tātad arī viņa bija no tām dvēselēm, kas paceļas pāri parastajām, kas prot sevi atklāt, kā nule mēs teicām… «Dvēsele» — kāds pretenciozs vārds! Silvija katrā ziņā iemestu jums to sejā …

«Esmu pavisam kaila … Es, aizejošā … Es, aizejošā, visu to pametu… Visu to? Ko? Sevi. Visu, kas mīt manī un ko neesmu izmantojusi… Lai nu viens saka, es pat nezināju, kas manī mājojis! . . . Vai tiešām zaudēt velti laiku! Pasteigsimies to satvert, lai varētu aiznest krampjaini saliektajos nagos pat zem līķauta! Būtu pavisam drausmīgi, ja, ātrvilcienam aizejot, uz perona paliktu atstāts viss labākais, kas vien tev pieder, — naudas maks paķerts līdz, bet dzīve piemirsta …»

Tomēr mūsu mazā «negause» uzskatīja, ka dzīvi baudījusi līdz mielēm. Viņa patiesi domāja, ka nobaudījusi visgardākos kumosus. Un piecēlās no galda piesmagusi. Viņai kļuva nelabi no ēdiena un cigāru dūmu smaržas. .. Bet te pēkšņi atvērās logs, un reizē ar svaigo gaisu atgriezās jauna ēstgriba…

Dīvaina lieta! … Lai kaut kā aizpildītu bezgala garlaicīgos vakarus (atklāti sakot, tālredzīgā Silvija baidījās no šās garlaicības jau labu laiku, pirms vēl bija sevi pieķērusi nožāvājamies), viņa iegādājās radioaparātu. Sākumā Silvija uz labu laimi bradāja pa šo varžu dīķi: kurkstēšana, kas atskanēja no Romas līdz Tulūzai, no Eifeļa torņa līdz Bratislavai, viņai šķita kā saistošs farss; viņa uzjautrinājās, sajaukdama šīs skaņas, kuras atgādināja atraugas un žagas; gluži kā bērns, kas mīcās pa dubļiem un ūdeni. Skaņu jūklis apmierināja Silvijas humora jūtas un viņas, kā jau parīzietes, prasību pēc kņadas. «Vai bez trokšņa var zināt, ka dzīvo? . . .» Bet, kad Silvija ar šo traci bija pati sev pierādījusi, ka joprojām dzīvo, viņu drīz vien pārņēma nogurums. Nervoziem pirkstiem viņa nepacietīgi, neizslēdzot uztvērēju, pagrieza pogu, un radio apklusa. Šajā vēlajā vakarā Silvija sēdēja atzveltnes krēslā pie loga. Un lielā nakts, kas trokšņa dēļ likās atkāpusies, tagad, atradusi brīvu vietu, no jauna noslīga dvēseles dzīlēs. Apdullinātā dvēsele atkal sajuta sāpes, kas bija noslēpušās nolietotajā miesā un sirdī. Silviju sagrāba neapbruņotu; viņa nespēja ne pakustēties, un nakts ledainā roka uzgūla uz pleciem. Viņa jutās nožēlojama, kaila un ievainota. Un kā žēlastības dāvanu gaidīja pēdējo triecienu. Tā arī bija žēlastība, kas viņai piešķirta. No istabas tumšā kakta, kaut kur Silvijai aiz muguras, ieskanējās brīnišķa mūzika. Plašiem, vareniem un rāmiem viļņiem tā izplūda pa telpu, lēnām apskaloja nožēlojamās, uztūkušās kāju pēdas, gausi pacēlās līdz ceļgaliem, līdz gurniem un līdzīgi līganām trīsām pār koku galotnēm pāršalca augumu, un dzimuma noslēpumainā balss atskanēja kā aicinājums no meža dziļumiem. Dziesma, žēlabas un skurbums lēnītiņām pārņēma visu miesu, apskalodams krūtis un plecus, un pēc tam no tiem padzērās mute, pārkaltusī, kvēlojošā mute. Un piere bija pēdējā virsotne, kuru skāra pali. Tikai tad, kad mūzikas plašais okeāns bija apšļācis visu augumu, tas aizsniedza apziņu. Citiem cilvēkiem galva ir sirds durvis. Bet Silvija smēla zināšanas no savām saknēm — no miesas.

Un, kad beidzot no šiem skaņu plūdiem sāka izvirzīties virsotne, Silvija, bangu apšļākta, pēkšņi kā Danaja atskārta, ka zelta mākonis, turot viņu apskautu, iesūcas ik miesas porā. Nekad viņa nebija iepazinusi šādas skaujas. Un, pavērusi muti, ekstāzē izstiepa rokas pretī mīļotajam.

Pats par sevi saprotams, Silvija nekad neuzzināja nosaukumu skaņdarbam, kas viņu tik ļoti savaldzināja. Ar pūlēm nojauta vienīgi tā žanru — simfoniju un tās simtbalsīgo instrumentu kori. Taču viņai šī simfonija izskanēja kā viena vienīga balss, kas atbalsojās visā būtnē, nevis ar nodeldētajiem vārdiem, bet ar milzu koka visas lapotnes neizteicamajām šalkām, kurš ar klusuma mūri ieskauj dzīves straumi. Un kas gan runāja? Kas bija šī būtne? Es! …

Silviju kā pērkona grāviens pārsteidza divkāršs atklājums — viņa atklāja ne tikai līdz šim nezināmu sajūtu avotu, bet arī to, ka šis avots atrodas viņā pašā. Viņai līdz šim pat prātā nebija ienācis, ka šī mūzika ir mūziķu darbs. Muzikālās frāzes identiskums ar viņas pašas būtību, skaņu vilnis, kas sitas unisonā ar pašas asinīm, — šāds brīnums noris ikvienā koncertzālē, ikvienā klausītājā, kurš apveltīts ar bagātu dvēseli, taču šis brīnums bija vēl uzskatāmāks klusās istabas vientulībā, kur kailās sienas atbalsoja iekšējo pasauļu ilgoto balsi. Tik ilgi mēmās balss! Līdz šim nepazītās!.. Un kā lai to, ko tā saka, izpauž vārdos?

«Mans dievs, mans dievs! Es nesaprotu… Taču zinu droši, ka tu saki taisnību, tu iespraucies manī, ietiecies visapslēptākajos mana «es» kaktiņos, kur neviens skatiens nav iesniedzies, pat ne manējais, un visa mana būtne trīs zem taviem pirkstiem kā stīga, pamodusies no miega, kurš ildzis veselu mūžu. Vēl! Vēl!»

Visus nākamos vakarus Silvija mēģināja piespiest balsi no jauna runāt. Taču viņai neveicās. Vēl nepilnīgais aparāts un kaprīzie viļņi ne vienmēr atsaucās uz aicinājumu, un atbilde bija pavisam dīvaina. Niknumā drebošiem pirkstiem Silvija uz labu laimi nopūlējās atrast šai vārdā nenosaucamajā skaņu haosā, kur ziemeļi un dienvidi juku jukām centās pārkliegt viens otru, to brīnumputnu, kura sauciens viņu atmodināja no miega. Taču visbiežāk viņa uzdūrās uz reklāmām, kuras izkliedza Tulūzas radio diktors, vai uz nogurdinošiem un bezgaumīgiem džeziem, ko pārraidīja no deju lokāliem. Ja arī nejauši izdevās notvert putnu, tas pameta Silvijai rokā tikai pāris spalvu un aizbēga mežā, kur pēkšņi uzradušies ērmi to samīdīja kājām. Silvija lamājās kā zaldāts un atkal iegrūda rēcošo zvēru klusuma bezdibenī. Taču prieks (un tāds tas tieši bija) aizbāzt rīkli šiem vēršiem neatsvēra putna zaudējumu. Pēc dažu nedēļu neatlaidīgiem meklējumiem mūsu mazā argonaute sagudroja, ka visdrošākais līdzeklis notvert Kolhidu ir negaidīt, kamēr tā nāks pie tevis, bet dabūt to savā varā manu militari[507] — ar savu veiklo un valdonīgo roku.

Vairāk nekā piecdesmit gadu vecā Silvija iemācījās spēlēt klavieres. Pēc rakstura īpašībām viņa it visā un jo sevišķi baudā tiecās nepalikt bezdarbīga. Un, ja Silvijas izvēle nosvērusies uz mūziku, tad arī tai jābūt darbīgai. Mācoties mūziku, viņa ielika tajā savu parasto enerģiju.

Silvija nevienam neteica ne vārda. Taču kādā jaukā dienā Anete, uzkāpusi sešus stāvus, iepleta acis, ieraudzīdama istabas kaktā pianīno. Vecākajai māsai bija pārāk liela dzīves pieredze, lai sāktu zoboties par jaunāko. Tomēr noslēpt pārsteigumu Anete neprata, un tāpēc Silvija nolēma runāt pirmā:

— Jā, es noņēmos ar šo te daiktu. Re, kāda iedoma! Vari gluži mierīgi par mani pazoboties. Taču manā vecumā vairs nerēķinās ar to, kas smieklīgs. Dara, kas tīk.

— To nu tu, manu skaistulīt, darīji jebkurā vecumā, — atteica Anete, — un ne jau nu tagad laiks tev piesieties. Protams, es smejos, taču aiz prieka, ka tev šī rotaļlieta sagādā patiku.

Silvijas seja noskaidrojās.

— Trakie vienmēr saprotas.

— Dzīvojot veselu mūžu blakām, gribot negribot ietekmēsies viens no otra.

— Tātad man nav bijis diezgan ar saviem neprātiem, ja esmu vēl tavējos piesavinājusies.

— Nomierinies, — attrauca Anete. — Man to paliek pāri! Anete smalkjūtīgi piedāvājas mācīt Silvijai klavierspēli. Taču Silvija piekrita uzklausīt tikai dažus elementārākos norādījumus un liedza dziļāk ietiekties savā teritorijā. Ar parasto modro jūtīgumu Silvija visai labi apzinājās savu izglītības trūkumu un nebaidījās klupt, taču tā, lai neviena skatiens, pat visdraudzīgākais (jo sevišķi tas) viņu nenovērotu. Silvija uzskatīja par labāku vērsties pēc nepieciešamās palīdzības pie anonīmiem un algotiem padomdevējiem.

Mūzikā Silvijai bija tikai paviršas zināšanas solfedžo, kuras viņa ieguva jaunībā plaši pazīstamajos kursos pēc Galena-Parī-Ševē metodes. Nodarbības notika ar pārtraukumiem; mazajai jumta teknes kaķenītei tolaik bija naktīs jānoņemas ar citu mūziku. Nu, un lai iemācītos dziesmiņas, ko dzied uz ielas un darbnīcās, īstai Parīzes meitenei notis nav vajadzīgas. Silvijai bija pareiza un asa dzirde un skaidra un spalga balss: fauns no galvas līdz kājām. Pat apakšlūpa plāna kā fagotes iemutis, šo apakšlūpu viņa, nokožot diegu, izstiepa, savelkot urskulī, un pat balss tembrs mazliet atgādināja griezīgu flautas skaņu. Turklāt nemaldīga atmiņa. Nebija nevienas melodijas, kas nepaliktu tajā ieķērusies. Un pēc divdesmit gadiem Silvija spēja tās izvilkt ārā kā vilnās izsukas no tītavas zobiem. Viņas dzirdi bija izkopusi Anete jau tais laimīgajās dienās, kad vecākā māsa vecajā Burgundijas mājā sapņodama ļāva slīdēt pirkstiem pār klavieru taustiņiem. Šie sapņi, par kuriem toreiz Silvija zobojās, tos neizprazdama, tomēr bija ielidojuši viņas putnu būrītī; kaut arī viņa tos neizprata, tomēr uzsūca sevī; Silvija nekam neļāva iet zudumā — ne lentu galiņiem, ne sapņiem; viņa tos pacēla un kārtīgi nolika: «Nekur nenoderēs? Kas zina! . . .» Vienmēr var pienākt mirklis, kad tie noder. Vēlāk, uzplaukuma laikā, Silvija rīkoja savā mājā koncertus. Pats par sevi saprotams, tajos izpildīja vismodernākās kakofonijas, pēdējos atonālistu izgudrojumus. Silvija no tām nenieka nesaprata un sirds dziļumos smējās par šo lāga puišu centību pārplēst klausītājiem bungādiņas. Taču kaut kādas apbrīnojamas nojautas dēļ šie organizētie trokšņi nekad viņu nedz garlaikoja, nedz arī applūdināja: viņa peldēja skaņās kā akla zivs, kas ļaujas straumei un naktī dauza ar asti vilni; skaņu pasaule bija viņai ierasts elements. Un, kad radās piemērots gadījums, Silvija kustējās tajā aizvērtām acīm un nekad nepaklupa.

Tikai nedomājiet, ka viņa klausījās! Viņa ieklausījās tikai pati sevī. Mūzika uzmundrināja un atspirdzināja Silviju, padarīja viņu rosīgāku. Citi taču padevīgi soļo pretī drošai nāvei, bungām ritmiski dārdot un taurēm skanot! Bet Silvijai mūzikas skaņas rosināja nevis kājas, bet smadzenes. Nekad viņas domas nebija tik žiglas, noteiktas, praktiskas, attapīgas un skaidras kā tad, kad viņa klausījās (neklausījās) mūziku. Silvija varēja pat saskaitīt galvā mēnešu izdevumu summu, kamēr spēlēja Bēthovena Devīto simfoniju! . . . Mīļie cilvēki, redzu — jūs nicīgi savelkat lūpas. Nežēlojiet pārlieku no saviem augstumiem Silviju par viņas muzikālo nepilnību! Viņa rada mūzikai daudz labāku izlietojumu nekā daudzi no jums, kuri gan lieliski izstudējuši teoriju, bet klausās to kā sausu matemātiku! Silvijai pat neapjaušot, mūzika iesūcās viņā kā ferments un kļuva par viņas asiņu daļu: mūzika pārvērtās enerģijā. Un tas nebūt nav mazākais alķīmijas brīnums. Daudzi profāni, kurus tik ļoti nicina speciālisti, prot, paši to neatskāršot, radīt šo brīnumu, turpretī vienam otram speciālistam tas nav pa spēkam!

Taču Silvijai līdz šim mirklim nekad nebija atlicis laika pārdomāt sava darbīguma avotus; viņa tikai rosījās un skraidīja. Bet tagad, kad vajadzēja apsēsties sava strauta maliņā, viņa. pēkšņi izdzirdēja tā dziesmu. Un centās izprast jēgu, ko tas viņai stāstījis kopš pašas bērnības, bet ko nav izdevies saklausīt, jo viņa runājusi vienlaikus ar to.

Silvija apklusa … Klusēt — tā bija zinātne vai māksla (kā vien vēlaties!), kuru Silvija nekad nebija mācījusies pazīt. Tagad viņa to apguva. Kas par atklājumu! Klusums . . . Pati apdzīvotākā no visām saskaņām . .. Piebriedušais un visu mūsu vēlmju bērnu pilnais klēpis. .. Silvija loloja savu sapņu ganāmpulkus . . . Pēc tam, pieskardamās klaviatūrai ar neredzīgu pirkstu, iemācījās izvilt ritmiskas svārstības, šos nākamo gara bērnu uzmetumus. Līdztekus gammām viņa virknēja to graciozos vai nosvērtos siluetus, ievīstītus saskaņu trenā. Vieni pakļāvās savstarpējās pievilkšanas dziņām, citi sanāca konfliktā. Bet tas viss neattēlojās uz svešu skatieniem pieejamās skatuves,, bet gan iespiedās ekrāna otrā pusē, it kā cilvēka gara projicēts. Spēlē pats sevi. Maldies šajās biežņās.

Un jāatrod ceļš.

Pacietīgi nepacietīgā Silvija nodevās mūzikas elementārajai apmācībai klavieru veikala dibentelpā. Un, kad pa šauro ieliņu dārdēdams drāzās garām autobuss, tas izvīla trīsošas skaņas no telpā novietotajiem instrumentiem. Bet mājās, jumtistabiņā, viņa stundām ilgi pētīja vecās klavieru spēles pašmācības grāmatas, kuras nejauši atrada tepat netālu pie antikvāra. Ar saltu un niknu neatlaidību Silvija iejūdza savus desmit pirkstus gammu ratos, kas ripoja augšup un lejup pa visu klaviatūru, dažas nedēļas īkšķa nostādnes problēma kļuva viņai to be or not to be [508] . Taču tādai kā Silvija atbilde neizraisīja šaubas. Kaut arī rokas nepakļāvās gribai! Lokanie, pacietīgie, atjautīgie īstas parīzietes pirksti bija iemanījušies visās dzīves rotaļās — tērpu šūšanas un mīlestības.. . Gadi nespēja tiem neko nodarīt, un pat grūtības tiem sagādāja baudu. Taču atļauts šaubīties, vai šo baudījumu juta arī pārējie nama īrnieki. Bet par to Silvija raizējās vismazāk.

Viņa atrada arī ceļu uz koncertiem. Sēdēja lētākajās vietās. Vispirms jau saprātīguma dēļ: trūka naudas. Taču arī tāpēc, ka jutās labi tikai jauniešu un tādu klausītāju vidū, kuriem māksla un tās baudījumi prasa upurus, — viņi vienīgie arī īsti prot baudīt mūziku; atšķirībā no pārsātinātajiem pastāvīgajiem ložu apmeklētājiem tie neiemērc nievīgi mēles vai pirksta galiņu mūzikas okeānā, bet gan ienirst tajā, neaizspieduši nāsis, līdz pašai gruntij, nebaidoties noslāpt; kad tie iznāk virspusē, acis tiem izspiedušās no dobumiem. Silvijai acis izspiedās uz āru, kad viņa klausījās dažus fragmentus no «Nolādēšanas» [509] un Bēthovena simfoniju finālus. Pēdējiem akordiem skanot, viņa sāka dauzīt ar kājām. Uzjautrinātie blakussēdētāji atskatījās uz šo mazo, valdonīgo sievieti ar saviļņojumā pārvērsto seju, kura, skaļi šņācot, elpoja caur nāsīm. Šķita — viņa nekā neredz. Orķestris un koris centās vienīgi viņas dēļ. Pārējie zālē neeksistēja. Silvijai gluži dabiski būtu licies uzsaukt diriģentam: «Atkārto!» Ja reiz viss domāts viņai, tad viņai bija tiesības arī to izrīkot… Šo dusmu straumi, šos jūtu uzplūdus vai šo tvīksmi, šo saldkairi.. . Mans! Mans! «Atkārto!»

Reiz Silvija to arī izkliedza, valdonīgi pamādama ar roku. Visapkārt uzšalca smiekli. Kāds viņai aplaudēja. Silvija noskatīja visus no galvas līdz kājām. Tad, it kā pamozdamās no sapņa, pamirkšķināja blakussēdētājiem, un tie savukārt saprotoši uzsmaidīja viņai. Dvēseles dziļumos visi izjuta to pašu, ko Silvija. Visi viņi bija vienas ģimenes locekļi. Kādas ģimenes? Tā ģimenes, kurš runāja viņu vietā: nebija svarīgi, vai tas saucas Berliozs, Bēthovens vai Vāgners, vārds neko negrozīja. Svarīgi bija, ka viņi jutās kā viena ģimene. Kad viņi kliedza «bravo!», viņi kliedza to paši sev. Un Silvija bija viņu diriģente. Galerijas apmeklētāji tagad Silviju pazina; viņas teiksmainais dzīves stāsts bija izplatījies pa visām galerijas rindām. Kad Silvija kāpa lejā, ar kāju nedroši taustīdama pakāpienus, kas bija pārāk plati, viņai katrā ziņā piesteidzās klāt vai nu kāda meitene, vai jauneklis, ļoti pieklājīgs, svinīgs, uztraukts, un viņu goddevīgi paņēma zem rokas. Silvijas slavas stunda, kas bija jau izgaisusi viendieņu pasaulē, šai premjeru Parīzē, kuri dižojās parterā, saglabāja vēl savu fosforisko zvīgojumu mazās pasaulītes ēnā, kura sēdēja zem pašas velves. Šo jauniešu iztēlē viņa joprojām palika tā pati vecā Zabas ķēniņiene — šuvēju valdniece, galantu svētku burve; viens viņas vārds — Silvija — atsauca atmiņā feerijas Vato garā [510] … Tie ielenca viņu kā mazs galms, kas seko pa kāpnēm pieklājīgā atstatumā gan no pašas karalienes, gan arī no izredzētā, kam piešķirts gods nest nevis šlepi, bet atbalstīt elkoni. Silvija izturējās asi pret saviem pavalstniekiem, uzmezdama saltu skatienu vai tikpat dzedri atbildēdama uz laipnībām, un šāda apiešanās jebkuru varēja izsist no sliedēm. Nokāpusi lejā, viņa tos atlaida ar īsu, apņēmīgu rokas mājienu. Ejot Silvijai kruķi nebija vajadzīgi. Viņa necieta, ka, dodoties mājup no koncerta, kāds traucētu gremdēties domās. Tomēr dažreiz, kad Silvija bija tikusi vaļā no savas svītas, viņai uznāca labsirdīgi un zobgalīgi smiekli par šo mazo tautu, par šiem jauniešiem, ar kuriem nule tik skarbi apgājusies.

Mājās Silvija atgriezās viena. Un nekurinātā istabā, pat nenoņēmusi cepuri, viņa piesēdās pie klavierēm un taustīdamās mēģināja atrast sūnās pēdas, kādas atstājušas melodijas basās kājas, kuras tikko bija pārstaigājušas viņas sirdi. Bieži vien Silvijai tas arī izdevās — tiesa, pēc sava prāta, — lai gan izkropļojot pareizo līniju un patieso jēgu, toties pielāgojot to pašas izjūtām. Galu galā, vai gan jaunais gleznotāju valdnieks Rafaels, kopējot antīkos paraugus, tāpat tos nesagrozīja? Tas, ko ļoti mīli, kļūst tavs, tava barība. Sargies no pārāk lielas cieņas! Tā par daudz mīl. Un ar to nepietiek!

*

Silvijas dzīves veids tagad bija visvienkāršākais. Viņa iztika bez kalponēm. Izdevumi bija samazināti līdz pēdējai iespējai. Tikai retumis Silvija pārkāpa stingro taupības likumu, lai šad tad apmierinātu gardēdības uzplūdu (nekad īsta francūziete neatteiksies no labas izēdājas godpilnā nosaukuma) vai arī atļautos cita veida gardumus — smalku veļu, kas tik liegi pieglaužas ādai (šo baudu Silvija sev aizliedza pašu pēdējo); atskaitot iepriekš minēto, viņa dzīvoja kā mūķene. Varēja teikt, ka nepieciešamību viņa pārvērta tikumībā. No tā kapitāla mazumiņa, pēc tam, kad Silvija bija iztērējusi lielāko daļu skolai un audžubērniem, viņai palika pāri tieši tik daudz, lai nodrošinātu pieticīgu vientuļnieces dzīvi. Bet tas arī likās viss, kas viņai tagad vajadzīgs. Un kaut kādas iekšējas nemanāmas norises rezultātā vieglprātīgā sieviete, kas bez savaldas bija mielojusies ar visiem augļiem, kādi vien auga tās ilgu dārzā, tagad rada baudu šai piespiestajā nabadzībā. «Tikumība» bija kļuvusi par «nepieciešamību». To varēja pielīdzināt vienīgi kailuma baudai. Šai visu plīvuru noraušanai pamatā bija kaut kas juteklisks, Bet vai tad Silvijā kaut kas spētu palikt brīvs no juteklības? Viss, līdz pat pilnīgai pašaizliedzībai! Vai viņa gan šajā ziņa atšķiras no daudziem askētiem?

Taču Silvija vairījās ielaist nepiederīgu skatītāju savā vienkāršajā mītnē, kas ik pusgadu kļuva aizvien trūcīgāka, jo viņa citu pēc citas pārdeva mēbeles, lai apmierinātu savas pēdējās valdnieces un iemīļotās — mūzikas — kaprīzes. Silvija nebija atteikusies no lepnības. Viņa jau bija samierinājusies ar trūkumu, taču ar noteikumu, ka tā ir tikai viņas darīšana. Silvijai nebija pa prātam, ja tur kāds cits bāztu savu degunu un to rauktu uzmācīgā līdzjūtībā. Līdzcietība bija tāda prece, kādu Silvija savā bodītē diez vai turētu un nekādā gadījumā nepieņemtu arī no citiem. «Paturi vien pats sev savu līdzjūtību, draudziņ!»

Tomēr šī lepnā neuzticība šķita tikai niecīgākais iemesls viņas brīvprātīgajai noslēgtībai. Īstais iemesls bija tas, ka viņa tajā jutās labi. Nekad Silvija nenestu upuri, kas viņai pašai neliktos pa prātam. Bauda bija un palika viņas likums. Silvija piederēja kaķu sugai. Un, līdzīgi kaķenēm, kas visu nakti noskraidījušās pa jumtiem, viņa uzmeklēja kādu mēbeli kaktā, lai nosnaustos. Iegrimt kaķa miegā — dziļā, samtainā, bezgalīgā, neizdibināmā… Kā lai tādu neapskauž! … Šāds miegs sniedz paradīzes svētlaimi daudz drošāk, nekā to mums sola svētie raksti. . . Gulēt, gulēt.. . «Pasapņot varbūt…» Protams, Silvija, šī kaķenīte, sapņoja! Viņa, kas agrāk nekad daudz nesapņoja (nebija laika, jo pāreja no ilgām līdz darbībai noritēja acumirklī), tagad nodevās sapņiem. Par visu savas dzīves nokavēto laiku un par visām nākamajām dzīvēm … Silvija diez vai spētu pateikt, par ko īsti sapņo. (Un kas gan to var? Labi vēl, ja notver dažas drusciņas, ko mīcīt pirkstos…) Bet Silvija dūktin dūca no šiem sapņiem kā zvanu tornis. Un mirkļiem viņa no tiem nodrebēja līdz pat kāju pirkstiem.

Vesela bagāta iekšējā pasaule, kurai Silvija agrāk nerada izlietojuma ikdienas dzīvē, — sirds dzīve, jūtu dzīve (un mazākā mērā prāta dzīve, lai gan arī tās viņai netrūka, — prāts Silvijai nekādā ziņā nebija abstrakts, bet gan noteikts, praktisks un «lietišķs») — vesela pasaule viņai tagad atklājās. Tā gan nebija jauna. Tā bija savākta no aizvadītajām dienām. Bet likās, ka līdz šai dienai tā glabājusies noslēpta kaut kur atvilktnēs vai kartona kastēs skapja dziļumā. Silvija atvēra skapi. Un tagad dienas pagāja, to kārtojot… Kārtojot? . . . Savandot! … Silvija pieķēra sevi, ka iesnaudusies ar sapņu kaudzi uz ceļiem, un apkārt uz grīdas sapņi, sapņi… Silvija pacēla vienu, ļāva tam nokrist, paņēma otru, atkal ķērās pie pirmā, jau vairs lāgā neatcerēdamās, ko agrāk ņēmusi un pametusi… To atskārtusi, viņa jautri sevi nopaļāja .. .

«Īsta gotiņa pļavā, kas atgremo, ko jau savas desmit reizes gremojusi…»

Taču neko lielu tas nelīdzēja; nākamajā mirklī Silvija atkal ieslīga gremošanas un skurbas jūsmas stingumā .. . Tas bija laimīgs stāvoklis.

Tas bija arī bīstams stāvoklis. Galvai pieplūda visas asinis. Pieplūda vaigos, pierē un acīs. Silvija to juta pēc sāpēm galvā. Viņa sataustīja ar pirkstu sīkas lodītes kaklā, kas pulsēja reizē ar artēriju. Viņa lieliski zināja, ka tādam, kam bijusi rosmes pilna dzīve, šāds stingums un sēdēšana pie pārkarsētas krāsns, it īpaši, ja smadzenēs kaist otra tāda pati krāsns, nav vēlama. Bet.. .

«Man par to nospļauties! …»

Lai būtu kā būdams! Viņa darīs, kas patiks, tā, kā to allaž darījusi. Tie, kuri Silviju apciemoja, Žorža vai Anete, strostēja viņu. Bet tas viss kā pīlei ūdens! Neviens nekad nespēja viņu ietekmēt.

Tomēr pēc dažiem vieglākiem galvas reiboņiem — viens no tiem bija nopietnāks, kad Silvija ar pieri atsitās pret nokaltušām krāsns durtiņām (viņa nevienam par to neteica), — viņa piekrita mazliet paārstēties: iztīrīja kuņģi, pielika pie kājām sinepju plāksterus, taču dzīves veidu nemainīja.

Un, tā kā pēc ilgāka gavēņa (aiz paguruma, vienaldzības, slinkuma un nepatikas kāpt lejā un atkal augšā) Silvijai pēkšņi uznāca liels izsalkums, kad kuņģis un aukslējas prasīja savu tiesu, viņa atgavējās ar veselu bļodu austeru, zosu pastēti, kamamberu [511] un pudelīti vuvrē [512] . Viņai gluži vienkārši laimējās, ka tajā dienā, kad durvis uz kāpnēm izklaidības dēļ bija atstātas vaļā, vārtsardzei vajadzēja nodot Silvijai vēstuli, un tā ienāca dzīvoklī. Vārtsardze ieraudzīja, ka Silvija pa pusei noslīdējusi no atzveltnes krēsla uz parketa un galva viņai bezspēcīgi nokarājas uz pleca. Silviju bija ķērusi trieka. Mājā dzīvoja ārsts. Tāpēc pirmo palīdzību nevajadzēja ilgi gaidīt, un, kad Silvija jau bija atguvusi samaņu (viņa apgalvoja, ka nemaz neesot to zaudējusi), atskrēja uztrauktā Anete. Taču ar to arī izbeidzās Silvijas neatkarības varoņdarbi.

Anete paziņoja — ja Silvija neesot spējīga izturēties saprātīgi, tad viņa necietīšot, ka tā dzīvojot viena pati prom no viņas. Viņa to satveršot, aizvilkšot līdz un ieslēgšot savā mājā. Un Anete kā senajās dienās savilka seju niknā grimasē, kuras dēļ Silvija agrāk mēdza māsu dēvēt par «Kundze pavēl». Silvija pasmaidīja un klīrīgi mēģināja pretoties, taču mēle tikai ar lielām mokām paklausīja; ar nevainīga upura izskatu, kurš bez pretošanās pakļaujas varai, tomēr lūdz no dieviem aizstāvību, viņa atdevās māsas rūpēm. Taču in petto jutās laimīga. Anetes patiesais sašutums, valdonīgā izteiksme un sirsnīgo roku apskāvieni atsauca Silvijai atmiņā senās, jaukās dienas, kad Anete, tāpat kā viesulis, bija iebrāzusies jumtistabiņā pēc slimās šuvējiņas un aizvedusi to līdz. Un tai pašā mirklī arī Anete, noliekusies pār Silviju, izlasīja māsas acīs atmiņu atblāzmu par toreizējo nolaupīšanu. Viņu acis uzsmaidīja viena otrai.

— Nu, manu vecenīt, — sacīja Anete, — atsāksim savu divdesmit gadu vecumu.

— Un tu to vari vēl sacīt! — attrauca Silvija, norādīdama spogulī uz savu sarkano seju un izblīdušo augumu. Kad es biju Norfolkas hercoga pāžs . . . [513]

— Vieglprāte, paipaliņa! — nopūtās Anete, noskūpstīdama māsu. — Jo tā taukāka, jo kairinošaka.

— Nu, tad tikai ņem ātrāk līdz un pavēli izcept! Tagad es noderu tikai dieva tā kunga iesmam!

*

Taču pamest savu Parīzi Silvija ietiepīgi atteicās.

— Šeit mani iestādīja. Ja mani pārstādīs, nokaltīšu līdz ar visām saknēm. Nerunā man par pārcelšanu! Pat Parīzes apkaimē, pat tavā mīļotajā Medonā, izejot pastaigāties, es meklēju acīm Eifeļa torni. Tiklīdz vilciens pabrauc garām pilsētas

vārtiem, jūtos jau kā svešumā. Un pirmajam vilcienam, kas dodas atpakaļ uz Parīzi, es skaudīgi noskatos nopakaļus. Tikai Parīzē var elpot. Te es nosprāgšu un tīšuprāt iepletīšu muti, lai līdz mielēm sarītos tās tīkamo smaku un kņadu!

Tā kā Anete nevēlējās lietot varu, ne arī pamest māsu šādā stāvoklī, viņa nolēma palikt Parīzē Davī dzīvoklī, kuru Žorža atdeva Anetes rīcībā, kamēr tēvs atrodas ceļojumā. Māsas apmetās tur kopā. Žorža un Vaņa palika Medonā, no kurienes vienu vai divas reizes nedēļā iebrauca apmeklēt vecmāmiņu; pārējās dienas Anete brauca uz Medonu, un tālrunis ik dienas pārraidīja rīta un vakara sveicienus no pilsētas nama uz meža māju. Šāds dzīves veids, kas nebija bez zināmām neērtībām un arī nogurdinošs Anetei, nevarēja būt ilgstošs. Taču Silvijas mūžs arī ne. Abas māsas šajā ziņā neloloja nekādas ilūzijas, taču domāja par to pēc iespējas mazāk. No vienas dienas uz otru! Silvija, gluži dabiski, bija bezbēdīgākā. Tomēr arī kārāka pēc katras dienas. Tas taču ir liels ieguvums! Vakarā, kad Silvija jau laidās miegā, viņa, pārskatīdama domās aizritējušās stundas, mēdza sacīt:

— «Vēl viena, ko prūšiem neredzēt! .. .» [514]

Un, nākamajā rītā atmostoties un pārbaudot pozīcijas, viņa pārsteigta un apmierināta konstatēja:

— Sākas atkal. ..

Silvija gulēja stūra istabā, kas veda uz divu ielu krustojumu. Viņa negribēja apmesties labākajā, Žoržas istabā, kura atradās dārza pusē. Silvijai bija vajadzīga viņas Parīze, jājūt, ka tā ir tepat, pie kājām. Vecākās māsas istaba bija pretī, otrpus gaiteņa. Māsas mēdza atstāt durvis vaļa. Un no vienas gultas uz otru pāri gaiteņa platumam viņas ritināja vaļā pagājušo. dienu kamolu. Anete, protams, nebūtu sākusi pirmā: viņa taupīja visu kamolu sev. Bet Silvija, kurai nebija ar ko nodarbināt savus veiklos pirkstus, sāka griezt atmiņu sprēslenīcu; sevišķi rītausmā, kad, iznirusi no smagā miega dzelmes,. viņa sāka čivināt nedrošu mēli kā bērns, kas vēl nav lāga pamodies. Anete smējās savā gultā,_klausīdamās, ka Silvija dungo dziesmiņu vai stāsta pati sev kādu notikumu bez sākuma un gala. Viņa sarunājās ar sevi, uzdodama jautājumus un uz tiem razdama atbildes — trāpīgas un komiskas, un pati pirmā brīnījās par tām, bet dažas pat iedzina viņu strupceļā. Tādās reizes Anete uzsauca:

— Bravo! Iekriti gan! .. .

Vai arī, ja Anete joprojām klusēja, Silvija vairs neizturēja un nopūtās:

— Anete, tu guli? . . .

Viņa jautāja to maigā, valšķīgā, lūdzošā balsī, tad, kļūdama nepacietīga, čukstēja skaļāk, kamēr tie vairs nebija čuksti, līdz beidzot eksplodēja:

— Labrīt, labrīt, saki man labrīt! … Anete, vai tu guli? Tu neguli. Tev gluži vienkārši nospļauties par mani. Piķis un zēvele! Es tevi tūdaļ saplūkšu aiz ausīm . . .

— Guli taču! Vai tu paliksi reiz mierā! — noņurdēja Anete.

— Uf! — atviegloti uzelpoja Silvija. — Cik jauki! Mana Anete rūc. Tātad mēs vēl esam dzīvo ielejā . . .

Bet dažreiz Silvijas nemiers par klusumu izpaudās daudz smagākā baiļu izjūtā. Izlauzusies no miega bedrēm, kas viņu aprija kā nāve, viņa nebija droša, vai ir vēl dzīva. Bet, jo vairāk Silvijai zuda spēki, jo vairāk viņa pamostoties atgādināja siltas sirsnības pilnu cisternu, kas alka izlieties un savukārt uztvert sevī otra pieķeršanās jūtas. Anete nespēja ilgi pretoties un, dzirdot Silvijas balsī ieskanamies žēlas notis, piecēlās no gultas, piegāja klāt jaunākajai māsai un apvija rokas tai ap tuklo kaklu. Nekustīgums dragāja šo piesmagnējušo Betsabas miesu. Un viņas pilnīgās krūtis mirka vienos sviedros. Elpa šķita mazliet aizsmakusi. Taču roku locītavas Silvijai joprojām bija smalkas, un skaistā seja, kuru apvizēja liegs smaids, vēl daiļāka nekā parasti.

Silvijai nekad neuzbruka grūtsirdība par pagātni. Ar apbrīnojamu mieru viņa lauza ceļu cauri katastrofām, kuras iezīmēja šīs abas dzīves. Kādreiz viņa ierunājās par savu mirušo meitiņu, taču stāstījumā nebija jaušams sarūgtinājums: visu laiku, kamēr Silvija stāstīja Anetei, viņa dīvainā maigumā glāstīja vecākajai māsai roku. Anete vērās māsā ar cieņu, taču sirds sažņaudzās. Kad cilvēks nonācis līdz tādai atsvešinātībai, tad pēdējās saites vairs ilgi neturēsies …

Tomēr tās turējās. Silvija joprojām palika saistīta ar zemi. Ne uz mirkli viņa nezaudēja ar to saskari. Atšķirībā no Anetes Silvija nevarēja, kā māsa pēc Marka nāves, zaudējusi savas ilūzijas, soļot pa šo jūru un neienirt viļņos. Nāves nojauta, ko Silvijai brīdinot sniedza slimības jaunā fāze — pārmaiņus uznākošais drudzis, stingums, pret kuru viņa velti mēģināja cīnīties, kad apziņa kā Fabra [515] aprakstītais kukainis redz, ka to aprij dzīvu, kā atrauj no tā veselus gabalus, taču, ienaidnieka paralizēts, tas nespēj ne pakustēties, — šīs pazīmes iedvesa spējas bailes. Silvija nesaprata, kas notiek. Viņa zaudēja pamatu zem kājām. Pasaulei, kurai laupīti veidoli, kuri līdz šim aizpildījuši viņas mazo visumu, Silvijas acīs nebija nekādas jēgas. Viņai bija vajadzīga viņas Silvija, viņas Anete, viņas Marks … Ja nu tie patiesi izslīd viņai no rokām! …

Silvija pavisam apjuka. Palika pāri šermuļi, kurus izraisīja šīs domas, un viņa tās gainīja projām.

Tikai vienu vienīgu reizi Silvijai izlauzās apmulsuma un mīlestības kliedziens.

— Ak! — viņa pēkšņi kādu vakaru iesaucās, un viss, ko viņa turēja, izkrita no rokām. — Ak, ja kaut kur, tur, šajā nebūtībā, būtu tāda vietiņa, kur mēs varētu atkal sastapt visus tos, kurus esam mīlējuši, un izteikt tiem visu savu mīlestību, ko nepaguvām pasacīt! … Aneti tas saviļņoja. Tikai vienu reizi, vienu vienīgu reizi izlauzās viss šis kaislā maiguma dziļums, kuru šī sausā, ironiskā un praktiskā sieviete bija apspiedusi visu savu mūžu. Pēc ilga klusuma starplaika Anete sacīja (viņa sapņoja):

— Bet vai dažreiz tev nerodas tāds iespaids, ka to vidū, kurus mēs vēlamies sastapt, ir arī vēl citi, ar kuriem neesam sastapušās šajā dzīvē?

Negaidītais jautājums pārsteidza Silviju.

— Kā tu nāci uz šādām domām? — viņa jautāja. — Pirms tu tās pateici, man likās, it kā tas nekad nav man ienācis prātā. Tomēr pēc taviem vārdiem man šķiet, ka arī es esmu par to domājusi. Bet kas tas ir? Kā tu domā?

Anete pārvilka ar roku pār pieri.

— Es vairs neatceros.

— Cik tas dīvaini! Kas zina? Varbūt mēs esam dzīvojušas vairāk nekā vienu dzīvi vien?

Silvija brīdi iegrima sapņos, tad lūdzošā balsī jautāja:

— Manu maziņo, manu lielo, vai mēs tiksimies vēl nākamajā dzīvē?

— Vai tu tik ļoti vēlies nākamo dzīvi?

— Es gribu atkal ar tevi tikties . . .

Un gurdi piebilda:

— Tikai pēc labas izgulēšanās. Jo esam pamatīgi nostrādājušās! …

Silvija, kas likās tik nenogurdināma, nebija vis padevusies mazdūšībai, bet gan jutās pagurusi un neaizsargāta pret postītāju dabu, gluži kā stāds pēdējās saulainajās dienās, kuras jau tīstās vēlā rudens miglā. Kādreiz, pēc tam kad māsas bija runājušas par negaisa padebešiem, kas savilkušies pār Eiropu, un drīzā laikā sagaidāmajām draudošajām briesmām, Silvija, atcerēdamās Marku, sacīja:

— Ir gan labāk, ka mēs pēc sevis nevienu neatstājam.

Anete tā nedomāja, taču nosprieda, ka velti izteikt savas šaubas; viņa maigi uzlika roku uz māsas galvas un iejautājās:

— Un mūsu mazulis?

Tiesa, Silvija bija to piemirsusi! Bet tas tik lieliski iztika bez viņām! Silvija saprata, ka puisēns tik un tā teiktu: «Varat iet. Neraizējieties! Es — es palieku…» Tomēr viņa atstāja to ar nožēlu. Silvijai labprāt būtu paticis paķert līdz visus savējos. Ne jau nu gļēvulības dēļ. Bet tāpēc, ka viņas vairs nebūs šeit, lai tos aizstāvētu. Kamēr viņa bija šeit, lai arī cik pagurusi jutās, tomēr prastu atvairīt jebkuru nelaimi un briesmas.

Dienu Silvija negribēja palikt gultā. Pat visnomācošākā paguruma stundās samierinājās vienīgi ar šūpuļkrēslu. Un, par spīti visiem aizliegumiem, vilkdama paralizēto kāju, viņa kāpa lejā un augšā vai savas pārdesmit reizes dienā, lai atnestu kādu rotaļlietu, kurai puisēns nepievērsa ne mazāko uzmanību. Visa Silvijas pieglaimošanās neko nelīdzēja.

— Mazo nelieti! Tātad mēs jau neskaitāmies, — Silvija novilka caur zobiem. — Tātad tu nezini, ka es varēju laist tevi pasaulē.

— Ko tu tur purpini? — vaicāja Anete.

— Tāpat vien. Atcerējos kādu agrāko laiku draiskulību.

— Vīnogu raža jau novākta.

— Bet kublā rūgst vīns. Mēs to iztecināsim paradīzē.

— Vai tu domā paķert līdz savu kublu tur augšā?

— Pats par sevi saprotams. Un savu vīniņu arī. Mēs to nodzersim ar veco.

— Ar ko?

— Ar dievu to kungu.

— Vai tev kauna nav?

Silvijai nebūt nebija kauns. Viņa jokojās ar veco. Silvijai šķita, ka tas viņam pa prātam. Patiesību sakot, viņa nebija gan pārāk droša, ka dievs pastāv. Taču tas viņu netirdīja. Viņa nepūlējās ieviest gaismu Parīzes ielu meitenes šaubās, kurās tautiskais volteriānisms savijās vienkop ar aklu ticību. Silvija jutās šajā stāvoklī labi. Anete sargājās mulsināt māsu. Divatā māsas sapratās visai sirsnīgi. Un tas abām bija pats galvenais. Visam pārējam šķita tik niecīga nozīme! Nevis «ko gan es zinu?», bet «ko gan mēs zinām?».

— Tici, ja vēlies, ja tev no tā vieglāk! … Pat ja tur, augšā, kāds arī ir, vai tad tas viņam kaitēs? Viņš ir pietiekami saprātīgs, viņš sapratīs. Un labsirdīgi pasmiesies kopā ar mums (kā tu to dari, Nanete! .. .). Credo. «Es ticu». Ja tas viņam patīk! …

Es taču neko neatsaku … Ienāc, kungs un dievs! Atstāju atslēgu durvīs, es tev uzticos un iemiegu … Ja manā naktī neviens neienāks, jo labāk, Nanon, es izgulēšos… Tik jauki gulēt, tik jauki mīlēt… Un viss man šķiet jauks… Ne man, bet tev, kungs un dievs, jāizvēlas!… Šās dienas vakars bija izvēlētais.

Silvija, par spīti brīdinājumiem, visu pēcpusdienu bija kustējusies pa māju. Pat tagad viņa nelikās gulēt, bet stāvēja, atbalstījusies uz palodzes. Izliekusies pa logu, viņa ieelpoja savas Parīzes aromātu, putekļus un kņadu, deguta smaku, kurš sastiprināja koka klucīšu bruģi, pēdējo silto saulstaru glāstus, kas skāra viņas seju, un kaimiņu dārza akāciju ziedķekaru smaržu. Silvija dungoja kādu dziesmiņu. Pēkšņi viņa izdvesa «Ai!» tik bezgala klusu, ka tas izskanēja kā nots viņas dziesmā. Anete, pacēlusi acis, ieraudzīja Silviju sabrūkam. Viņa metās pie māsas un paguva to satvert rokās. Taču pati, zaudējusi spēkus, sagrīļojās zem māsas auguma svara. Mazā paipala nebija viegla un krita spēji, kā mednieka lodes nopļauta. Anete, noslīgstot ceļos, noguldīja māsu uz parketa. Silvija raudzījās māsā jau no tāluma. Anete, pieliekusies klāt pie Silvijas lūpām, kuras tikko kustējās, drīzāk nolasīja nekā sadzirdēja ardievu čukstus:

— Anete, mana mīļotā …

Acis sastinga. Šmiukstot kā šautra garām logam aizšāvās bezdelīga. Pārspēdama automašīnu taures, tālumā, tāpat kā tajā vakarā, ieskanējās kazu gana flauta… Pēdējie tēli dejojot, griežoties aizmiglojās spogulī. . . Kaziņa trausās augšā pa vecās Monmartras ieliņu. Kas tur augšā būs? Viņa vairs nepaguva to uzzināt. Viņa nomira, trausdamās augšā. . . nezinādama, ka mirst.

*

Reizē ar Silviju vēlreiz nomira Marks. Pat vairāk: nomira pati Anete — četrdesmit viņas mūža gadi. Visu mūsu dienu pēdējais liecinieks aizgājis. Aizgājis, izgaisis, un vai mēs vairs esam droši, ka šādas dienas bijušas?.. .

Jā, vēl ir bērns, mana bērna bērns, miesa no manas miesas, — jūras velte, kuru tā atkāpdamās pametusi krastā. Bet kur ir jūra? Kur esmu es, es pati? … Okeāna tālā šalkoņa… Krastmala tukša. Smiltis gludas. Pārbrāžas sāļais vējš, telpas valdnieks … Tas nes sev līdz to drausmīgo skurbumu, kuru labāk noslēpt…

Kāds mans draugs, japānis, stāstīja, ka, satiekot Tokijā dienu pēc zemestrīces kādu savu paziņu, kurš, tāpat kā grāfs Kjarenca, zaudējis visu, kas tam bijis, visus savus tuviniekus, izteicis nelaimīgajam līdzjūtību. Tas dīvaini pasmaidījis un atbildējis:

«Ak, jūties, tik viegli!»

Visi dzīves plīvuri norauti. Paliec kails. Bet kas tad jūtas viegli? . . . Bruno teiktu mistisko indiešu vārdu «Om». Viss un nekas, kuri varbūt ir tikai lielā vienīgā abas sejas.

Bet lai kas tas arī būtu — vai nu viss, vai nekas, — tas ir telpu valdnieks, tas ir sāļais, garām traucošais vējš. Un, jo vairāk jūties vientuļš un jo vairāk esi kails (bet tev zem kājām aukstā krastmalas smilts), jo spēcīgāk pūš vējš, pūš tevī. Tas aiznes tevi tālumā, izkaisīdams pa pasauli tavas pagātnes drānu skrandas. Tas sagrābj tevi, sagāž durvis, nojauc mājām sienas, tas ielaužas tevī, tu piederi tam, tu kļūsti šis vējš, visas pasaules dzīve strūklo tavos gurnos.

*

Bet ko lai dara, kad slimība no gada gadā, no mēneša mēnesī arvien ciešāk un ciešāk ietver tevi savā lokā, ieslēdz tavā istabā, tavā dārzā, tavā mājā, tavā guļamtelpā, ja laupa tev iespēju darboties? Kāds izsmiekls! Kad lielā dzīve ārpusē tevi applūdina, apšļāc pāri galvai, tā, ka vairs nav iespējams elpot — kur lai tad izlej zemes spēku straumi? Rakstīt? Vai gan piespiedīsi straumi aiztecēt pa pilienam no šaurā rakstāmspalvas galiņa? Anete nekad nebija bijusi liela rakstītāja — viņa rakstīja vēstules tikai dēlam un tiem, kurus mīlēja: viņai vajadzēja redzēt tā seju, kura acis lasīs viņas rakstu rindiņas. Anete nevarēja rakstīt nezināmai personai, viņai bija vajadzīgi tieši sakari ar pūli, un šī saskare tagad bija liegta.

Spiesta nekustēties, Anete juta, ka iekšējā straume sitas krūtīs, atbalsodamās pirkstu galos. Mūzika, kas uz laiku likās pamesta novārtā, tomēr snaudusi viņas būtības dzīlēs, kādu laiku atkal izvirzījās pirmajā vietā. Mūzika bija tā grope, ko upe izgrauzusi gara aizsargvalnī — izgrauzušas lielās straujteces. Stundām ilgi Anete pavadīja pie klavierēm, valdzinādama pirkstus un domu ar noslēpumaino akordu savienojumiem, kuri izviļ no vārdu aklībai nepieejamiem dvēseles dzelmeņiem iekšējās dzīves bangojumu. Tikai retumis viņa kopā ar Žoržu, kas bija laba vijolniece, iestudēja kādu sonāti; taču abas pēc rakstura bija pārlieku neatkarīgas, lai prastu just vienādi, ietu kopsolī. Ikvienai bija tieksme improvizēt, ņemot par pamatu izpildāmo darbu un to pārveidojot atbilstoši savam iekšējam ritmam. Lietpratējs bargi nosodītu tādu rīcību. Taču «lietpratēji» reti tādi mēdz būt šā vārda bībeliskā nozīmē. Tie neņem savu darbu līdz gultā. Īsta mūzika ir tās pašas skaujas.

Taču skaujas bija pārāk neapvaldītas Anetei, un šī pēdējā muskuļu piepūle bija viņai bezmaz aizliegta; viņa atdevās mūzikai it visa, kā to allaž mēdza darīt, un sāpes viņu brīdināja par draudošajām briesmām pārāk vēlu. Klavieru vāks bija jāaizver. Drīzāk ieraduma nekā rakstura dēļ izturīga pret sāpēm (Anete nepiederēja pie tiem, kas tikai domā un runā par savām sāpēm vai neievēro tās patikas, lepnuma vai tikumisku apsvērumu dēļ), Anete prata ar tām satikt: viņa tās pieņēma, vienlaikus ņemot arī to brīdinājumus. Ziloņkaula taustiņi apklusa, taču pār domu klaviatūru Anetes pirksti slīdēja vēl veiklāk. Kopš šā laika viņas dienas un naktis apskaloja nerimstoša mūzika. Stundu plūsma, laika straume plūda plašā simfonijas klaidā, kur kontrapunktā izvērsās it visi dienas satraukumi, visi sīkie un lielie notikumi: gan bērna smiekli, gan tautu cīņu mežonīgās atbalsis, gan dabas pavasara atmoda, gan apspiesto dumpis. Anetei šķita — viņa auž sienas paklāju. Taču tas nebija viņas iecerēts, Anete nebija zīmējusi tā uzmetumu, nedz arī izvēlējusies dažādo zīda diegu varavīkšņaino gammu. Viņa pati bija atspole un roka, kas auž brīnišķu rakstu. Roka ir akla un tomēr redz; tā uztausta apslēpto saskaņu akordu, ko atklāj viņas pirksti, un ik otas triepiens, silts un vibrējošs, piešķir jaunu nokrāsu gleznai, kāda mīt viņas dvēselē. Un paklausīgie pirksti atveido iecerēto, kas cilpu pa cilpiņai ik mirkli plešas lielāks un lielāks. Viss, kas pastāv, tajā iederas. Visas traģēdijas, visas vēstures aukas — viss ir tā sarkanie, melnie un zeltainie pavedieni.

Bet kāds tajā ir viņas ieguldījums, kāda viņas pašas jaunrade? Vai tad viņa nav nekas vairāk kā vien darba rīks? Anete vēl nebija sasniegusi tādu pašatteikšanās pakāpi. Kamēr vien tu dzīvo un esi sieviete, tu jūti prasību lolot un radīt vai nu ķermeņus, vai garu: jūti prasību, lai tavs piens ielīst otra mutē un tavas asinis rit cita dzīslās, jūti nepieciešamību atdot savu dzīvību tālāk otram, darboties tā, lai tava darbība izstarotu sapņus…

Tikai dedz! Neviena uguntiņa velti nezudīs nakts tumsā … Sēdēdama pie plaši atvērtā loga vasaras naktī, Anete pašlaik tīksminājās par Kasiopejas zvaigznāju. Un godbijīgi atkārtoja senās Ēģiptes vārdus:

Dari tā, lai es kļūtu līdzīga zvaigznājiem.

Taču Anetes vēlēšanās bija daudz pieticīgāka. Zvaigznāji — tie atrodas pārāk tālu, pārāk augstu! Viņai pietika, ka ir iekļauta visnecilākajā zvaigznājā tepat zemes virsū.

Viņa neatskārta, ka pati ir zvaigznājs.

*

Anete nebija viena. Cieši blakām tai pašā paklājā, ko auda viņa, savu sapni ieauda ari mazais Vaņa. Visu laiku pilnīgi veselais, labi attīstītais, jautrais, rosīgais, nosvērtais puisēns dzīvoja līdz malām pilnu dzīvi, tomēr arī viņam bija sava sapņu pasaule — ar laukiem, mežiem un ielejām. Un ūdens krātuvēm, kuru dziļumus neviens nespēs izmērīt. Vaņa iegrima tajās spēji, ar visu galvu, tā, ka neviens nepamanīja ienirienu. Un pat Žorža, par spīti godalgām peldēšanā, nebūtu varējusi viņu no turienes izzvejot. Diez vai maz tā pamanīja zēna prombūtni. Žorža runāja ar puisēnu. Tomēr viņš bija tālu. . . Kad puisēns atgriezās atpakaļ, Žorža to nemaz nejuta, tāpat kā pirms mirkļa nepamanīja viņa pazušanu. Bet mazais Žoržu atrada joprojām runājam tā paša vai jauna teikuma vidū — tas nebija svarīgi! — un arī sevi smaidošu un izklaidīgu: Žorža bija viņam mūzikas kastīte.

Kādos acumirkļos gan notika šī bēgšana? Galvenokārt naktīs. Dienu puisēns bija tik daudz skraidelējis, tā nopūlējis locekļus un prātu, ka krita vai no kājām aiz noguruma; viņam novilka bikšeles, kā zaķim nodīrā ādu; pirkstus iestūķējis pogcaurumos, mazais jau gulēja šķērsām pār gultu. Anete noguldīja to taisni garšļaukus, apspraudīja ar segu kailās kājeles un stingro, tuklo muguriņu: puisēns neko nejuta, viņš mita kaut kur tālu prom, un viņam bija svētlaimīgs izskats. Un ikvienam, kas viņā palūkojās, radās tāda pati sejas izteiksme. Līdz pašam rītam neviens nedzirdēja, ka viņš pakustētos . . . Tomēr, tiklīdz sāka svīst gaismiņa, puisēns pamodās reizē ar putniem dārzā, un gandrīz katru nakti viņš dažas minūtes (varbūt piecas, varbūt mazāk, bet viņam pašam varēja likties, ka stundu vai divas …) lēnām it kā lidinājās virs zemes, un viņa domas trīsēja jūsmīgā starojumā, tik ļoti atšķirīgā no dienas spožuma. Šī apskaidrotība pa daļai veidojās no tās fosforescences, kuru izstaroja viņa sapņi, un atmodies viņš centās noteikt to garšu un jēgu. Un vēl šī apskaidrotība, kas uznāca izredzētos mirkļos, bija veidota no noslēpumainām, piemirstām atmiņām, tā cēlās gaisā kā dūmi no viņa bērnības, kur tās nepamanītas bija ierakstītas. Neparasta gudrība, pamirdzējusi miegā, deva mazajam atslēgu, kā piekļūt tām būtnēm, ar kurām bija saistīta viņa dzīve, — tēvam, mātei, Anetei un Žoržai — viņa miesassargiem. Vaņa tos rūpīgi izpētīja un dažreiz sajuta it kā grūdienu krūtīs, kad atklāja vai iedomājās atklājam kaut ko aizliegtu. Redzēt, taču pašam palikt neredzamam… Redzēt, ko nedrīkst redzēt. Viņam piederēja burvju gredzens no «Tūkstoš un vienas nakts» . . . Tad puisēns atkal pēkšņi iemiga, savilcis dūrītes, līdz Žorža viņu modināja. Un viņš nekā vairs neatcerējās no tā, kas bija norisis šais nakts atklāsmēs. Tomēr zaudēts nebija nekas. It viss tika ierakstīts tai iekšējā grāmatā, pie kuras darbs turpinājās no vienas nakts uz otru. Un visnepiemērotākajos mirkļos pēkšņi uzliesmoja tā atblāzma. Pavisam reti, atpūtas brīžos, kas patiesi bija atpūtas brīži («Es nedomāju ne par ko!»), vai arī mācību laikā (stingi skatīdamies, viņš seko kādas domas pēdām: «Es neredzu nekā cita . . .»), vai arī pašā rotaļu kaismē, kad, sasprindzinājis muskuļus, meta bumbu, vai arī skrejot. . . kad trūkst elpa un krūtis, liekas, nupat, nupat pārplīsīs… it viss apgaismojas. Vai arī (runāt par to neklājas, taču tā mēdz būt!), kad viņa dibentiņš nopūlas dabisko funkciju pildīšanā atejā, šai nejēdzīgajā stundā, kad gudrības balss šad tad atskan dažu dieva cilvēku dvēselēs, tai stundā, par kuru mūsu bezdievis, brīvdomātājs un ciniķis Dalambērs sacījis Jūlijai Lespinasai [516] , ka tā esot pati tīrākā bauda, kas pieejama mirstīgajiem. Tik diži piemēri dod tiesības Vaņam atvērt vārtus uz apskaidrību . . Spiritus flat ubi vult[517] . Tad nu viņš gan būtu smējies, ja sāktu par to domāt! Jo arī viņš cēlies no Rablē dzimtenes . . . Taču viņam ir kas cits par ko domāt! Vaņa nogrimst sapņos. Tik ļoti aizraujas, ka, atgriežoties to sabiedrībā, kuri iet stāvus uz kājām, viņš satrūkstas un pietvīkst aiz kauna, izdzirdis Žoržu sakām:

— Vanno, aizpogā bikšeles!

Vaņa nokrīt kā no debesīm. Neviens nezina, ko viņš tur redzējis. Taču Anete nojauš, ka viņam tur bijušas neparastas tikšanās; pietiek atcerēties vien pašai savējās. Viņa vēl tagad redz to pēdas bērna acu zīlītēs.

Viņi vēro viens otru. Ne jau nu pārāk daudz ikviens zina par otru. Tik liela gadu starpība viņus šķir! Viņi tomēr maigi apošņā viens otru kā vienas un tās pašas sugas zvēri; viņu nāsis sajūt uz ādas to pašu smaržu, to pašu pazīstamo sapņa smaržu, lielisko, radniecīgo smaržu… Tik tikām izskraidījies, parotaļājies, izstrīdējies un izklaigājies ar Žoržu, Vaņa apsēžas pie kājām Anetei, piekļaujas ar vaidziņu vecmāmiņas sāniem un klusēdams raugās viņā, līdz norimst asiņu nemiers. Anete maigi glāsta mazā, tuvā zvēriņa purniņu.

Tad piepeši zvēriņš sāk domāt skaļā balsī:

— Mannī (apvienojot vārdu «Anete» ar «mamma», viņš izgudrojis šo uzrunu), tu dzīvo jau ilgi. Tas nav jautājums, tas ir apgalvojums. Anete tomēr atbild:

— Es pati vairs nezinu. Vai ilgi vai neilgi — ja raugās no šīs vietas, kur esmu pašreiz, tad nekādas starpības nav. Kad tu nodzīvosi tik ilgi, tad redzēsi.

Taču puisēns neklausās, viņš seko savas domas gaitai:

— Mannī, kā tu nenomiri jau sen agrāk?

— Tātad, pēc tava ieskata, es dzīvoju jau par ilgu?

— Ai, nē! . . . Bet tētis taču ir miris . . .

— Viņam vajadzēja mani pārdzīvot. Bet viņu nogalināja.

— Nu, un tevi?

— Tas nav katram lemts. Pasaulē ir daudz cilvēku, kas dzīvo mierīgi.

— Jā . . . citi gan! Bet ne mēs.

— Kas — mēs?

— Mēs.

(Viņš piekļaujas Anetes ceļiem ar zodu un iespiež to kā strazdiņš knābīti koka stumbrā.)

— Tu laikam gribēji teikt: «es», nevis «mēs». Vai tad tu zini, kas notiks ar tevi?

— Ak, mani nogalinās tāpat kā tēti, — viņš mierīgi atbild.

— Kas par iedomu! Nav taču nekādu iemeslu tā domāt. . .

— Ir gan. Es taisīšu revolūciju.

— Kur tad? Francijā?

— Nē, ne Francijā. Te tādi veči vien ir. Amerikā.

— Paskat, kā! Manā laikā mēs sapņojām doties uz turieni pēc skalpiem. Taču tu te sapņo par citādām medībām. Bet kur tad īsti, manu puisēn? Kādā Amerikā? Amerika ir liela zeme. Ziemeļu? Dienvidu?

— Man tas vienalga. Revolūciju — vai ne tā? — taču jātaisa visā pasaulē.

— Tātad Francijā tā būs pašās beigās? Nabaga vecenīte! Vēl viens neprātis! . . . Laikam tava māmiņa būs tevi nokrāsojusi sarkanā krāsā?

— Un arī tu.

— Es? Vai tad es esmu sarkana?

— Sarkana gan, tikai iekšpusē.

— Tev nu gan ir seska skatiens! Kas tev ļāva manī okšķerēt?

— Es pats to atļāvos. Tas ir tik uzjautrinoši!

— Ak, tā, es tevi uzjautrinu! Mēs tevi uzjautrinām? Tātad tu uzskati, ka dzīve ir uzjautrinoša?

— Ai, var vai pārsmieties!

— Nu, bet kāda vilka pēc tad tu runā par miršanu?

— Ne jau nu par miršanu. Par to, ka mani nogalinās.

— Tas ir viens un tas pats.

— Nē. Tu to zini labi, ka nav.

— Es nezinu.

— Zini gan. Miršana ir tad, kad gaidi. Tas ir bezgala apnīkstoši. Bet, kad tevi nogalina/ — tas ir interesanti.

— Tā ir nopietna rotaļa.

— Jo tā nopietnāka, jo saistošāka.

— Ola grib mācīt vistu. Tev taisnība.

— Vista tu neesi. Tu esi forele.

— Kāpēc tad tā?

— Vai tā ir taisnība, ka forele peld pa upi uz augšu?

— Taisnība.

— Un, kad sastop ceļā kādu šķērsli, tad pār to pārlec?

— Tā stāsta gan.

— Vai tu esi lēkusi pāri?

— Kā tad, esmu gan.

— Bet, kad tu lēci, es jau biju tavā vēderā? (Dzimšanas noslēpumi viņam nepastāv.)

— Biji.

— Tātad pa to ceļu, pa kuru esi gājusi tu, man nav ko iet?

— Tā arī taisnība. Esmu tev, slamstiņ, ietaupījusi veselu ceļa gabalu.

— Jā, bet, kad tu nomirsi, es to turpināšu.

— Turpini. Manā vietā. Lec, forelīt! Ikvienam savs laiks. Anete smējās, taču sirds dziļumos jutās aizkustināta, lepna un apmulsusi. Viņa nemirs. Viņas Marks arī ne. Viņus turpinās . . .

*

Anete pazina šo sāls garšu, šo jūras aļģu smaržu: visa viņas dzīve bija piesātinātā ar šo mūžības vēju. Tā bija labākā velte, ko viņa bija saņēmusi un tagad atdeva ar uzviju. Anete piesātināja ar to it visus savus pēctečus.

Viņas pēctečus … Kādus? Šo mazo puisēnu? … Nē, visu savu zvaigznāju.

Anetei bija arī vēl citi bērni. Vistuvākie ne vienmēr ir tie, kuru dzīslās rit tās pašas asinis.

Anete neaizmirsa savu amerikāņu meitu. Un Asja arī nepiemirsa Aneti, lai gan vēstis no Amerikas nāca arvien retāk un tās stāstīja maz par viņas dzīvi: vai nu tās bija īsas, steigā uzšņāptas atklātnes, vai arī kaisles izvirdumi — kā vienā, tā otrā gadījumā maz par notikumiem. Asju bija pārņēmis darbīgums un vispārējais amerikāņu drudzis — tas sausais, iepriekš aprēķinātais drudzis, nervu un gribas galējais sasprindzinājums, kas reizēm brāzmaini pārņem jūtas un trauksmaini izlādējas. Žiljēns Davī, kas Asju satika savu lekciju braucienu laikā pa Savienotajām Valstīm, bija pārsteigts par to autoritāti, kādu Asja pratusi iegūt zināmās aprindās, kuras tur savās rokās politikas un kapitālu vadības grožus. Sākumā viņš tikko pazina Asju. Viņa bija kļuvusi tukla. Salonos Asja atstāja skaistas kaķes iespaidu, kurai spoža spalva un samtainas ķepiņas un kura miegaina un vienaldzīga pret visu. Bet, paliekot zem četrām acīm, tēlotais kūtrums acumirklī izgaisa; varēja gandrīz domāt, ka Asjas tuklums pazudis: vaigi iekrita, lūpās iegūla dzēlīgs smaids un parasti glāsainās acis dzalkstīja kā tērauds. Šķita — viņu moka negausināmas cīņas alkas. Asja sociālistiskās strādnieku internacionāles vārdā vadīja Amerikas Rietumos bīstamas kampaņas vajāto komunistu aizsardzībai. Viņa ievilka šajā cīņā arī vīru un vīra draugus, neraizēdamās par sekām. Asja pulcēja ap sevi amerikāņu jaunatnes ziedu: universitātes lektorus, inženierus, rakstniekus, neatkarīgos plašo muižu īpašniekus, kuras tie izmanto labdarīgiem mērķiem, bagātniekus un nabagus galvenokārt no tās Jaunās Anglijas iedzīvotāju sugas — skaidras, taisnīgas, drosmīgas un mazliet naivas, — kuru pazīstam pēc tās skaistajiem paraugiem. Šis mazliet vecmodīgais dvēseles svaigums, kas atplaukst darbīguma un bezkompromisa drosmes ietekmē, Asjai liek pasmaidīt, tomēr viņa prot to, kā pieklājas, novērtēt un mīl savus draugus. Tie izturas pret Asju kā pret māsu — lolo un apbrīno viņu. Tie nespēj būt greizsirdīgi cits uz citu; Asja vienlīdz pieder tiem visiem; un vīrs ir tikai viens no visiem — vecākais. Asja dara, ko spēj, lai nemodinātu tajos mulsas jūtas. Bet, ja viņai dažbrīd kļūst grūti atkratīties no šiem spēcīgajiem un pēkšņajiem uzbrukumiem, kādi raksturīgi viņas dabai, viņa cenšas tos neizrādīt šā brālīgā pulciņa ietvaros, pazūd no tā uz dažām dienām vai nedēļām, un neviens no grupiņas necenšas uzzināt, kur viņa atrodas; vīrs uzskata par gluži dabisku, ka Asja grib palikt uz laiku viena un brīvi rīkoties ar sevi; šīs tiesības viņš atzinis reizi par visām reizēm pēc kādas nopietnas sarunas; līgums noslēgts, un ar anglosakšu rases labāko pārstāvju parasto godīgumu, kuru latīņi kļūdaini kvalificē par dzedrumu (viņi nesaskata uz mūžu dāvātās uzticības siltumu), vīrs ne reizi nemēģina līgumu atcelt un atsakās kontrolēt viņam nezināmo ceļabiedres dzīvi. Asja attaisno vīra uzticību; šīs aizbēgšanas, pazušanas dienas viņa izmanto, lai gremdētos sevī, lai no jauna atjēgtos, vai nu ienirdama aizmirstībā, piemēram, kādā ārstēšanās kūrē vientuļā nomales sanatorijā, vai arī cenšoties nomākt agrākos dēmonus fiziskā nogurdinājumā — garos pārgājienos pa kalniem un mežiem. Ļaunas mēles gan melš, ka Asjai šad tad negaidot rodoties neparedzētas tikšanās, kad nešķīstais saņem to, kas tam pienākas; tomēr ikvienā gadījumā Asja pati to nevēlas un cenšas izvairīties no kārdinājuma. Šā vai tā, Asja nekad nevilktu sev līdz sirdēstu un nožēlu asti: tam taču tik niecīga nozīme salīdzinājumā ar lielajām, vienīgi svētajām jūtām! . . . Asja izsvītro nevajadzīgās atmiņas. Un atgriežas pie saviem draugiem un vīra kā jauna burtnīca; iepriekšējā lappuse izplēsta; Asjā sāk rēķinvedības grāmatu tieši no tās vietas, kur to pārtraukusi, ar visu sirdi vēl vairāk pieķērusies savai saimei (tā ir visa grupiņa) un kopējam mērķim, kas tos vieno. Lai sabiedriskā doma ceļ neslavu, ne Asjai, ne tās draugiem tāpēc nav ne silts, ne auksts.

Viņi piedalās visās plašās protesta kustībās, kas vēršas pret amerikāņu likuma un varas netaisnīgumu. Nikni cīnās, lai glābtu Sako un Vanceti un izrautu no cietuma Tomu Muni[518] . Modri seko it visai Savienoto Valstu dzīvei un atmasko pasaules sabiedrības acīs varas ļaunprātīgu izmantošanu un tās noziegumus. Viņiem jāsaduras ar negantiem ienaidniekiem, ar šovinistiem, ar kapitālistiskā bandītisma un simtprocentīgas zvēriskas tumsonības patentētajiem un maskētajiem ķīķētājiem. Vairākiem no šiem augstsirdīgajiem jauniešiem mežonīgi uzbrūk, tos sadauza, apziež ar degutu un apvārta spalvās, mīda kājām. Viens otrs aiziet bojā — gan lodes nopļauts, gan pie moku staba spīdzinot nobeigts. Arī «krievietei» draud tādas pašas briesmas. Kukluksklana sprediķotāji pasludina viņu par sātanu brunčos, kuru pienākums prasot nodot ugunij. Bet Asjas draugi veido ap viņu allaž modru sardzi. Turklāt viņai ir augsta protekcija, kas neuzskata par vajadzīgu sevi atklāt, necenšas, lai par to uzzinātu, taču Asja zina gluži labi, kas slepus darbojas viņas labā. Pat oficiālo personu vidū ir izglītoti cilvēki, kuri prot novērtēt šās nelielās līgas, kas apvieno labākos Amerikas pārstāvjus, darbību, un tie draudzējas ar dažiem tās biedriem.

Pēc daudzējādiem negaidītiem sarežģījumiem — par tiem Anete neko neuzzinās — Asja tomēr spiesta pamest Savienoto Valstu robežas. Viņas vīrs, kura karjeru Asja divas vai trīs reizes sagandē, bet kurš tādēļ nežēlojas un joprojām jūsmo par sievu, jau savas divas vai trīs reizes mainījis savu inženiera darbības lauku, apmezdamies gan Meksikā, gan Bolīvijā, gan Peru. Asja seko vīram, un it visur, kur vien viņa sper kāju, nekavējoties uzliesmo jauns satraukuma centrs. Tagad Asju iekveldē Amerikas indiāņu problēma; Asja mēģina saistīt viņu cīņu ar lielo kustību Āzijas tautu neatkarības iekarošanai, kuru atbalsta Antiimperiālistiskā līga. Asja izstaigā krustām šķērsām visus Andus. Laiku pa laikam viņu var sastapt Sanfrancisko salonos un greznajās Šanhajas viesnīcās, kur viņa, klaiņāšanas nomocīta, pamazām atgūst agrāko formu apaļīgumu un mirdzumu. Apgalvo pat, ka Asja redzēta Sibīrijas ātrvilcienā, ka viņa atkal atjaunojusi sakarus ar Maskavu. Šai mūžīgās klaiņāšanas laikā Asja tomēr bija radusi iespēju apveltīt savu vīru ar diviem bērniem: puisēnu, kuru viņa pēkšņas iedomas dēļ sagudroja aizvest pie Anetes (viņam toreiz bija kādi pieci seši gadiņi), un meiteni, kas vēl bija par mazu šādam ceļojumam, — nekas, aizbrauks nākamo reizi…

Dažu gadu prombūtne Asjas acīs neko nenozīmē. Kad Asja dodas pa taku, kas ved uz mājiņu Medonas mežmalā, viņai šķiet, ka pati vēl tikai vakar te bijusi. Asja neko nepiemirst. Atmiņā tai ir trīs četri nodalījumi, cits virs cita, kurus tā atver vai aizver pēc patikas. Visdziļākais, visslepenākais ir tas, kurā viņa glabā Marku un Aneti. Asja to atver tikai laiku pa laikam, — visbiežāk bēgšanas dienās, kad viņa pazūd no savu amerikāņu draugu redzesloka. Smarža, kas plūst no šā šķirstiņa, ir pārlieku spēcīga: Asjai aizraujas elpa . . . «Mark! …» Viena pati nomaļā mājiņā Kusko[519] tuvumā vai ķīniešu viesnīcas istabā, vāļādamās gultā vai uz salmu mašām, Asja stundām ilgi nododas atmiņām, pārdzīvo tās vēlreiz, līdz zaudē samaņu no rūgtuma pilnās baudas un sāpēm. Caurām dienām viņa gremdējas etiķa un smaržīgu zāļu uzlējumā… Nē, Asja nevar atļauties tādu greznību kā jūtu mulsumu, kad apkārt viss kūsā darbības kaismē. Lai šķirstiņš paliek aizvērts! . . .

Kad viņa šķirstiņu atnes līdz uz Medonu; lai Anetes pirksti to no jauna atvērtu, jūtu mulsums aprimst, kļūst tīrs, rūgtums pārvēršas saldmē: agrākās dienas atdzīvojas, nesagādājot sāpes . . . Tās nestājas konfliktā ar tagadējām dienām, ar jaunatsākto dzīvi, kas spieto. Anete uzsmaida mazajam amerikāņu knēvelim ar rūsganajiem matiem un apaļajiem vaigiem, kurš saka viņai «kundze» un raugās viņā kautri, taču vērīgi un cieši; Anete tam paknaiba zodiņu.

— Jāsaka «vecmāmiņ», manu rūsgano vilcēn! Tātad tu nemaz nezini, ka šī lielā meitene ir mana meita?

Bet, kad Valdo, rūsganais vilcēns, paliek vienatnē ar Vaņu, abi zēni viens otrā raugās bargi. Valdo savelk uzacis un neuzticīgi noskata no galvas līdz kājām šo pusbrāli, drīzāk gan pusotru brāli, tāpēc, ka tam ir divtik gadu; pierīte saraucas, viņš piepūlas, taču bez panākumiem, — viņš nespēj tikt skaidrībā. Vaņa gan sapratis; zēns zina, kā jāizturas pret mātes bērniem: ap viņa lūpām rotājas aizbildniecisks, tomēr mīļš smaids, kas ne reizi vien apvainojis viņa māti un tagad aizvaino pusbrāli. Vaņa uzskata, ka viņa pienākums ir būt laipnam namatēvam pret atbraucēju; daudz netrūkst, un Vaņa varbūt piedāvātu Valdo savu māti; jo tā taču ir viņa māte un viņš, ja vien tikai labi gribētu, varētu pieprasīt to atpakaļ: viņš taču ir vecākais dēls. Taču Vaņa ir ar mieru māti aizdot. Un pat izliekas, it kā tā viņu neinteresētu . . .

«Esmu taču bez tās izticis …»

(Tā nu gan nav taisnība. Māte nav mitējusies Vaņu interesēt. Tikai neviens par to nekā neuzzinās.)

Valdo pārņem dziļas naida jūtas pret brāli. Sažņaugtās dūrites kaist kabatās. Un beidzot tās spēji izlaužas ārā. Meža gatves līkumā, kur neviena skatiens nespēj aizsniegt abus zēnus, mazais rudmatis bez jebkāda redzama iemesla metas virsū vecākajam brālim un nikni sadunckā to ar savām spēcīgajām dūrītēm . . . Bliukš-bliukš-bliukš-bliukš! . . . Vanno krūšu kurvis, saņemot belzienus, atrodas vienā līmenī ar Valdo degunu. Vaņa, uzbrukuma brīdī stāvēdams uz vienas kājas, tik tikko nenoveļas. Tomēr notur līdzsvaru un apstulbis cenšas savaldīt mazo tarānu, kas ar galvu triecas viņam vēderā; tieši tajā mirklī, kad viņš noliecas, lai izprašņātu uzbrucēju, sarkanmatainā galviņa līdzīgi koka veserim pasviežas uz augšu, un Vaņas deguns saņem belzienu. Šoreiz Vaņa noskaišas un satver mazo; nu Valdo var pēc patikas iztirināt savus četrus taustekļus, Vaņa vienā rāvienā to nogulda uz taciņas; sažņaudzis ar savām knaiblēm Valdo izplesto roku locītavas, viņš, gribēdams visā pilnībā tam laupīt kustēšanās spējas, nosēžas uz tā kājām. Šādā pozā viņš aplūko šo augšpēdus apgriezto vaboli. Vaņa ir nikns: viņam uzbrukts pret visiem noteikumiem. Taču, tiklīdz ierauga uzvarētā pretinieka apmulsušo, mūsaino sejiņu, kurā žēli mirkšķinās acis, slēpjot savu kaunu, Vaņa neiztur, sāk skaļi smieties un parāda uzveiktajam mēli. Uzvarētāja smiekli uzliek kroni pazemojumam; tagad no Valdo acīm aumaļām līst asaras. Vaņa metas ap kaklu mazajam, un abi kūleņu kūleņiem ripo pāri ceļam. Viņi aizgūtnēm skūpsta viens otru, un Valdo, joprojām raudādams, ieliek šajā nodarbībā to pašu niknumu, ar kādu blietēja Vaņas krūšu kurvi. Vaņa kā tēvs noslauka puišelim degunu (augstākais apvainojums mazajam cilvēkbērnam, kas jau tāpat uzskata sevi par apkaunotu, ka sācis raudāt. Taču Valdo jau izdzēris līdz mielēm kauna kausu, un apvainojums, ko nodara šīs rokas, — lai nu to izskaidro, kā vēlas! — šķiet salds). Redzēdams, ka Valdo ar netīrajām roķelēm cītīgi berž vaigus, Vaņa brīdina:

— Uzmanies! Tā tu vēl noberzīsi skaistos vasaras raibumiņus uz deguna!

Abi smej pilnā kaklā. No Vaņas deguna lāso asinis. Bet, kad zēni atgriežas mājās, Vaņa augstsirdīgi paziņo, ka skrienot uzdrāzies kokam. Šajā naktī Valdo nevar ilgi aizmigt: ar sajūsmu viņš domā par Vaņu.

Abi puisēni, pēc tam, kad okeāns no jauna viņus šķīris, raksta viens otram vēstules, taču Valdo rakstāmspalva, tāpat kā viņa mēle, ir neveikla, lai izteiktu jūtas, kas kaist sirdī. Bet Vaņas rakstāmspalva gan ir tikpat lokana kā viņa mēle; Vaņa saprot, ka spēle ir pārlieku nevienlīdzīga, lai tādēļ lauztu šķēpus. Tāpat kā toreiz, kad Vaņa ķircināja jaunāko brāli, piespiedis to ar dūrēm pie zemes kā vaboli, arī tagad viņš parāda tam mēli. Nekāda saruna nav iespējama. Vienīgi kaujas saucieni:

«Hallo! Valdo! Hoiotoio! Mēs esam cīņas biedri! Allalā! Nākamo reizi, kad tiksimies, es dzeršu tavas asinis, tu dzersi manas asinis, un abi metīsimies cīņā! …»

Uzaicinājums Valdo nav rotaļa. Viņš vēl nezina, kas tā būs par cīņu, tomēr zina skaidri, ka Vaņas cīņa būs arī viņa cīņa. Un Asja naktī saka Markam:

«Tu taču redzi, tāpēc nedusmojies uz mani! Esmu radījusi tev vēl vienu vilcēnu …»

Asja atgriežas mājās no ciemošanās Medonā apskaidrotāka. Lai arī cik maz Anete runājusi (viss tikšanās laiks aizritējis Asjas vārdu plūsmā; vēlāk viņa to rūgti nožēlo), Asja tik un tā tagad izprot sevi labāk, kopš Anete viņā ielūkojusies. Nogurdinošā klaiņāšana pa pasauli, satraucošie dumpji viņas līkloču gaitā liek uztaustīt vajadzīgo virzienu un just pareizās pēdas. Revolūcija raugās Asjā ar pašas Anetes acīm — tie paši ieplestie redzokļi, kad viņa rāmi nolūkojas likteņa nenovēršamajā gaitā, tā pati mierīgā pašpaļāvība, kas paceļas pāri apvāršņa robežai, kuru iezīmē šāsdienas cīņu frontes saraustītā līnija. Un tur, pāri tai, aiz tās nojaušama trajektorija, kurai nekad nav lemts noslīgt, mūžīgā kosmiskā paisuma šalkoņa, kuram nekad nav lemts atplūst, kustībā esošu pasauļu likums, kurās aprimst garām traucošie, galvu reibinošie viesuļi.

Taču Anete pēdējā uzzināja par to, ko slēpa sevī viņas skatiens. Redzi citus cilvēkus, un viņi redz tevi, un pazīsti sevi tikai pēc atspoguļojuma citu acīs. Kas ir viņas pavards, to Anete atskārta tikai pēc tām ugunīm, kuras šis pavards bija iededzis. Vecā, vientuļā sieviete, kļuvusi sērdiene pēc dēla nāves, tagad atklāja savu auglību.

Šajās dienās Anete atklāja, ka viņai vēl ir arī citi pēcteči, tiesa, gan mazliet apšaubāmāki. Viņu apciemoja Bernadeta.

Attieksmes starp abām sievietēm allaž bija dzedras un atturīgas. Kādu laiku viņas tikās vienīgi Silvijas dēļ. Un kopš Silvijas saķildošanās ar audžumeitu nebija meklējušas tikšanos. Ja šās ķildas dēļ Bernadeta arī bija izjutusi sāpes vai īgnumu, viņa savas jūtas neizpauda un, gribēdama joprojām palikt neizdibināma, pat pēc Silvijas nāves neatrakstīja Anetei nevienu līdzjūtības vārdiņu. Anete to nepiemirsa. Nezinādama, kas noticis starp Marku un šo sievieti, Anete juta pret to slepenu nelabvēlību.

Bernadeta arī nekad nebija izrādījusi ne mazāko interesi par Aneti. Pat attiecības ar Marku viņu nebija tuvinājušas Anetei. Anete nevarēja būt tai noderīga. Un saltā aprēķinātāja Bernadeta pat miesas un prāta aizrautības mirkļos neturēja ne graša vērtībā to, kas viņai nebija izdevīgs . . . Kāpēc tad šodien viņa ieradusies pie Anetes?

Abas sievietes stāvēja viena otrai pretī. Anete, maiga kā samts, taču mazliet raupja (acs vēl varēja aloties, taču sievietes pirksti — nekad), velti nopūlējās piešķirt balsij nepieciešamo laipnas namamātes noskaņu. Taču, kamēr Anetes lūpas sacīja pieklājības frāzes, nāsis naidīgi apošņāja nepiederīgo personu. Bernadeta nebija atnākusi viena. Anetes skatiens, kas nemanot bija nomērojis viešņu no galvas līdz kājām, pēkšņi ceļā sastapa mazo meiteni, kuru Bernadeta bija paņēmusi līdz, un kā piekalts vairs neatrāvās. Bernadeta, visu laiku sacīdama kaut kādas tukšas laipnības, ar savām bezgala dzīvajām, skaudrajām, vairīgajām vājas, garas zebiekstes acīm modri vēroja ikvienu namamātes kustību un izsekoja skatienu, kas iekrita lamatās, un viņas plaksti uz mirkli pievērās.

«Tā! Trieciens sasniedzis mērķi!»

Meitenīte, astoņus deviņus gadus veca, ir otra bērna, tā bērna, par kuru neviens pasaulē vairs nedomā, vienīgi šī vecā sieviete, kas tajā tik cieši noraugās, retušēts portrets. Šai meitenītei ir tie paši spožie, drudžainie acu redzokļi, kalsnais un smalkais sejas ovāls, augstā piere, tas pats bālums, tas pats apņēmīgais izskats. Vēl vairāk: pat ģērbs atsauc atmiņā otra tēlu — plata matrožu apkakle, zila blūze ar lielām pogām un gari, gludi mati kā mazajam Bonapartam. Kā gan šī sieviete pratusi to atjaunot? Kā gan tai bijusi drosme uzlikt roku šai relikvijai — puisēna fotogrāfijai, nodzeltējušai un nobružātai, kura uzņemta tikai divos eksemplāros, un viens no tiem pieder Silvijai un otrs — Anetei? . . . Taču visneciešamākā pārdrošība nav vis sejas ovāls, mati, apkakle, ģērbs, bet gan pati būtne, kas tajos paslēpusies . . . «Kad un kā viņa man to nozagusi?»

Abas sievietes neizpauž ne vārda no niknā dialoga, kāds noris viņu domās.

«Kur tu esi viņu ņēmusi?»

«Ahā, tu viņu pazīsti gan?»

«Nē, nē, tas ir viltojums!»

«Tas ir īsts.»

Tomēr Anete ar mierīgu, vieglītiņām drebošu balsi piesauc tuvāk Marselu (nekauņa, vēl uzdrošinājusies parakstīt šo portretu), pievelk sev klāt un, nepārtraukdama sarunu, noglāsta mazajai matus, tad atliec tās galviņu atpakaļ un kā izslāpusi gremdē skatienu šai spogulī, kas saglabājis agrākā Marka attēlu. Viņa tikko novaldās to nenoskūpstījusi. Taču atturas un skarbi atgrūž meitenīti, sacīdama mātei:

— Vediet viņu prom!

Un pieceļas, aizbildinādamās ar nogurumu. Bernadeta atvadās. Viņa zina labi, ka Anete aicinās to atnākt vēlreiz.

Jau nākamajā dienā Anete tai raksta. Taču nosūta vēstuli tikai pēc trim nedēļām. Un vēstule, kuru viņa neskaitāmas reizes labojusi un pārveidojusi, satur tikai pieklājīgu uzaicinājumu kādā jaukā vasaras dienā atvest pie viņas meitenīti.

Vaņa un Marsela iepazīstas. Abi runā maz. Meitenītei klātesot, Vaņa zaudē parasto runīgumu un pašpārliecību. Viņi visu laiku vēro viens otru gan atklāti, gan zagšus. Ātri vien Marsela nojauš, ka viņa saista Vaņas uzmanību. Tas dažreiz kaitina Vaņu, un viņš izturas pret meitenīti skarbi. Taču Marselu tik viegli vis nemaldināsi. Ne jau nu tas no abiem ir skarbākais, kas tāds izliekas. Ar tēlotu dzedrumu Marsela gaida, kad Vaņa atzīs savu vainu, vai nu kādas dāvanas veidā, vai kaut kā citādi parādot uzmanību, un viņa pieņems kā pelnītas šīs dažreiz apburošās, dažreiz aplamās nožēlas pierādījumus. Starp citu, Marsela nekad neizrāda ne koķetību, ne uzpūtību, un viņas runas veidā gluži pretēji mātes runai sabiedrībā nav nekā neīsta; viņa runā maz, skaidri un asi; viņā jaušams sīvums. Šī negatavo jāņogu garša kairina un valdzina Vaņas zobus. Tieši šās vielas trūkst viņa barībā. Anete, abus vērojot un salīdzinot, ar izbrīnu atklāj, ka tieši meitenes zilganajās dzīsliņās rit vairāk Marka asiņu. Bet Vaņas dzīslās viņas— Anetes asinis.

Ne reizi Bernadeta neuztic savu noslēpumu, nedz arī Anete viņu izvaicā. Abas joprojām tērzē kā dāmas, kas atnākušas ciemos. Anete ne drusku neatver tuvības durvis: viņa tur šo sievieti zināmā attālumā. Un arī Bernadeta netiecas ielauzties.

Bet kāpēc gan tā atnākusi? Kādi iemesli to pamudinājuši? Tik sarežģītā raksturā grūti noteikt, kas pārsvarā — ļaunums vai labsirdība. Tie ir sajaukti, taču sajaukti ar veiklo parīzietes roku, kas allaž prot ieviest kārtību nekārtībā, turklāt sev par labu. Savā laulības un darījumu dzīvē Bernadeta precīzi ved visus rēķinus. Laulība arī ir darījums, un šis darījums nav bijis slikts nevienam no abiem dalībniekiem. Labi iekārtota māja, arvien pieaugoši ienākumi, mēreni izdevumi, lieli darba pasūtījumi (rūpnīca izgatavoja motorus automašīnām un lidmašīnām), četri veselīgi bērni, vīram lentīte pogcaurumā. Lai izķeksētu šo lupatiņu un izgreznotu ar to savu vīru, sieva visai labi noderēja; arī par bērniem nebija ko žēloties — tikai par vienu bērnu vairāk, nekā viņam pienāktos. Būsim taisnīgi: kopš tās nakts, kad Bernadeta ieguva Marku, upe atgriezās savā gultnē un, šķiet, vairs netiecās iziet no krastiem. Viss, kas viņai vajadzīgs, ir tepat mājās. Izklaidēšanās pamaz, taču ne Bernadeta, ne viņas vīrs par to nebēdā: tas, kas abus nodarbina un aizpilda visu viņu būtni, ir redzēt, kā darījumu cipari aizvien vairāk noapaļojas, un ne jau nu tādēļ viņi pelna naudu, lai to krātu vai izšķiestu, bet lai tās būtu šodien vairāk nekā vakar, bet rīt vēl vairāk nekā šodien: tas ir baudījums, ko izprot vienīgi sacīkšu braucēji-automobilisti: accelerando[520] kaislība . . . Taču kļūmes notiek arī klajos laukos. Tomēr ar tām nelielās! Vienā no šādām avārijām Bernadeta, gulēdama netīros putekļos zem mašīnas un to labojot, pēkšņi atsauca kaismajā atmiņu miglā kādas nakts skaujas, kad atslāba viņas sausā un drudžainā jaunības apsēstība. Un gala iznākumā tas ir vienīgais nesaduļķotais prieks visā viņas dzīvē; prāts un miesa aizsniedza mērķi: prāts, miesa un mērķis kopā vienu vienīgu reizi bija raduši saskaņu; lai nu kā, tā ir uzvara. Un uzvara nav mirusi: Marsela dzīvo. Un pienāca diena, kad, gribēdama pilnīgāk izbaudīt savu uzvaru, bet varbūt arī lai aizsargātu to pret šaubām («Vai esmu uzvarējusi? Vai esmu dzīvojusi? . . .»), Bernadetai radās nepieciešamība redzēt šās uzvaras atspulgu vienīgajās acīs, kas var to apstiprināt. Anetes acis ieraudzīja un atbildēja. Un Bernadetas neizdibināmā sirds uzgavilēja. Tas šķita tāpat, it kā viņa otrreiz būtu ieguvusi Marku. Atņēmusi mātei, sievai, dēlam …

«Viņš man ir piederējis. Viņš man vēl tagad pieder . . .» Ar izaicinošām gandarījuma jūtām Bernadeta parāda savu Marselu. Meitenīte izmanto šā apslēptā, ļaunā prieka labumu. Taču citu reizi Marsela ir sena naidīguma sūtne; agrākais un jaunais rūgtums uzpeld virspusē. Taču Marsela nav no tām meitenēm, kas par to uztrauktos: vai nu viņu bar, vai slavē, viņai pašai savi secinājumi, un viņa tos glabā sevī; viņai, tāpat kā mātei, ir necaurlaidīgs dvēseles apvalks. Vienīgi Anete prot lasīt, kas noris šai dvēselē, jo Anete pazīst šās dvēseles alfabētu, mazā, aizdomu pilnā Arkolas bundzinieka — Marka dvēseles alfabētu; šī dvēsele ir iecirtīga un lepna, tā noslēpj savus satraukumus un maigumu un negrib nevienam atskaitīties, pirms nav pati sev visu noskaidrojusi, tā drīzāk uzticas tam, ko nicina un nīst, nekā tam, ko mīl: jo to, ko nicina un nīst, tā jau ir novērtējusi. Un tātad pret Aneti Marsela izturas ar neuzticību, un tieši šī neuzticība it kā magnēts velk viņu pie vecās krustmātes. Dažreiz Marsela pamet savu biedru rotaļu karstākajā brīdī un, kamēr Vaņa meklē dārzā meiteni, klusām iezogas Anetes istabā, kur tā lasa. Aptupusies blakus uz krēsla, viņa sastingst un klusēdama aplūko Aneti. Ja Anete vēršas pie mazās ar jautājumu, viņa atbild tikai «jā» vai «nē». Anete saprot: tā pazīst šo iecirtīgo klusēšanu, šos mēmos monologus divatā, šo pie zagļiem nokļuvušā mazā Olivera Tvista skatienu, kas slīd starp režģu stieņiem, lai nolaupītu tai sirdi. Anete nepretojas, un šis smaids brīdina žagatu-zagli, ka tā notverta. Žagata sabož spalvas, saceļ tās gaisā, knābītis draudīgi ieplests, acīs dzalkst nelāga uguns. Anete neiztur, sāk skaļi smieties, pieceļas un apkampj mazo. Rokās viņai neliels ledus gabaliņš. Taču ledus kūst, un Anete tai pačukst:

— Mazo viltniecīt, es tevi redzu caur un cauri. . . «Viens, divi, trīs: tu zaķītis, es kaķītis. Kuram no mums gan pienāksies pliķītis?»

Anete jūt, kā zem viņas pirkstiem atslābst saspringtais, mazais augumiņš, dzird apslāpētus smieklus. Viņa pa jokam iekož meitenei austiņā un jautā:

— Tātad mēs esam draugi?

Marsela metas Anetei ap kaklu un, neskatīdamās krustmātē, čukstot nober nevis pie auss, bet kaut kur zemāk, pie

kakla:

— Jā, jā, jā, jā …

Marsela nerotaļājas, viņa noslēdz līgumu. Kas gan noris šai galviņā? Šī skarbā meitenīte, kas mājās jūtas — dievs vien zina, kāpēc? — svešiniece,, apķeras Anetei ap kaklu — tā bezdelīgas tvarstās pie veciem, pazīstamiem mājas baļķiem, kur pērnajā gadā vijušas ligzdiņu: šai vecajā sirdī meitenīte rod no jauna savu ligzdu — tēva ligzdu. Viņa smaržu.. .

Nakti Anete nomodā sapņo: viņa iedomājas sevi par trīskāršas ģimenes ciltsmāti, nē, četrkāršas, ieskaitot Žoržu, un tagad apsedz, silda spārniem ceturto perējumu — tik vienveidīgu un reizē atšķirīgu. Anetei nerūp, kurš no šiem putnēniem nokļuvis te likumīgu tiesību un kurš tikumības dēļ. Visi tie ir viņas perējums. Un tas pats spēks, kas vada Aneti, pasviedīs uz augšu arī tos plašajās debesīs, un tie, sakārtojušies kāsī, dosies pretī tālajam mērķim, kuru viņas bulta jau vairs nekad neaizsniegs.

*

Savam baram Anete varēja pieskaitīt vēl vienu audžudēlu: Silvio Moroni, to, kura dēļ nogalināja viņas dēlu. Marka upuris dāvāja Silvio tēvam tikai dažus mēnešus dzīves; ienaidnieku niknums drīz vien «dabūja viņu rokā»: veco vīru atrada nogalinātu savā gultā. Bet pašam Silvio, kas tika izsūtīts uz salām, laimējas laivā aizbēgt: vētra to izmet Korsikas krastā. Viņš dodas uz Parīzi, kur nokļūst trimdā izsūtīto, visnesamierināmāko antifašistu vidū, taču nespēj pieslieties nevienai no viņu partijām: jauneklim ir dzejnieka dvēsele, kas piesātināta ar Grieķijas dižajiem sapņiem un romantisko ideālismu; politika viņam iedveš riebumu, taču no cīņām viņš nebaidās, viņa jaunā sirds tvīkst tajās piedalīties, bet cīņa, pēc kuras tiecas Silvio, ir Homēra dievu cīņa, cīņa mākoņos, pareizāk sakot, augstāk, žilbinošajā mirdzumā — Ikara cīņa. Viņa ideoloģija, pārlieku pārsātināta ar literatūru, liek pasmaidīt jaunajiem cilvēkiem, pēckara «reālistiskās paaudzes» pārstāvjiem, taču neviens no tiem nespēj tik nesavtīgi kalpot šīm bīstamajām «īstenībām», kā jaunais, nesamierināmais un kaislais itāliešu Šellijs [521] kalpoja savai «literatūrai». Silvio nespēj pierast pie diskusiju un savstarpējās neuzticības atmosfēras, kur valda indīgās un žultainās nevienprātības un apnicīgie kompromisi, nevar iekļauties partiju vidū, kuras kremt trimdas likstas. Viņš norobežojas un dzīvo viens ar saviem sapņiem par dzeju un darbību, kas gruzd zem ikdienas dzīves pelēkajiem pelniem, sūri grūti pelnīdams sev maizi. Tiklīdz iekrīt kāda brīvāka novakare, Silvio steidz uz Medonu; jau kopš pirmajām dienām viņš paradis nest uz turieni savu patiesību un sirdsapziņas pārmetumus, jo viņš nepiemirst, ka Rivjēra kundze aizmaksājusi par viņu ar Marka dzīvību. Anete arī to neaizmirst un pieņem Silvio (viņa jauneklim to skaidri pasaka) par asins cenu:

— Tu piederi man.

Silvio uztver šos vārdus nopietni. Viņš ir tiem uzticīgs līdz nāvei. Viņam tīk tos atkārtot. Šais vārdos viņš ietver priekšstatu par bruņinieka godu.

Tomēr Silvio mazliet krāpj pats sevi. Viņš varbūt nemaz tik cītīgi neapmeklētu Medonu, ja viņu nepievilktu cits acu pāris. Silvio savaldzinājusi Žorža, un viņš nespēj to meitenei noslēpt. Viņa jūtas atklājas brāzmainā naivumā. Žorža smejas viņam acīs. Abiem ir sešu gadu starpība — Silvio tikko apritēja divdesmitais, bet Žoržai drīz būs divdesmit septiņi. Taču tādi sīkumi Silvio nemulsina. Viņi ir kā divi sugas suņi — lieli, spēcīgi, labi noauguši. Jo tuvāk trīsdesmit gadiem, jo vairāk Žorža atgādina Manonu Rolānu — tāda pati spēcīga un smalka, tikpat gaišiem matiem un tādu pašu rožainu ādu, vingrām un krāšņām krūtīm. Vajadzēja tikai kādam vīrietim nokļūt Žoržas tuvumā, lai tas tūdaļ justos kā ar magnētu pievilkts par jo lielu sapīkumu pašai Žoržai; viņai tas likās nepanesami. Anete sacīja meitenei:

— Aizklāj savu laternu! Nodzēs uguni!

— Kāpēc? — attrauca Žorža. — Vai tad es uz viņiem skatos?

— Tevī dzīvība kūsā pāri malām. Viņiem sāk tecēt siekalas.

— Tātad varbūt man ieslēgt to sienas skapī?

— Baidos, ka pat aiz atslēgas viņi to sajutīs. Pārāk stiprs ir tās aromāts.

— Paldies, paldies par komplimentu! . . . Tātad nav ko slēpties! Es vismaz nesmirdu kā šie nabaga sasmakušie Parīzes puiši — šie meitu mednieki — pēc vecām žurkām.

Itāliešu žurka gan bija dzīva, pat pārlieku dzīva! Žorža to nespēja noliegt. Viņa dāvāja jauneklim savu atzinību. Piekrita, ka tas ir skaists un diezgan gudrs zēns, kad nerunā par mīlestību. Labs biedrs, izveicīgs, veikls, atjautīgs, šķelmīgs, neuzmācas ar gudrām sarunām, skatiens vērīgs, rokas veiklas glezniecībā, tēlniecībā un kokgriešanā, turklāt pārgalvīgs kopējā sporta novadā. Ja ar viņu vajadzētu tikties vienīgi sporta sacensībās vai kopējās «footing» [522] un «camping» [523] , Žorža ar prieku tam piekristu. Piebildīsim, ka Silvio bija krietns izēdājs, arī Žorža šajā ziņā neatpalika, un jauneklis pat zināja neparastu ēdienu receptes. Tas bija lieliski, un Žorža labprāt būtu tikusies ar viņu it visur — pie galda, darbnīcā vai pie plīts, pārgājienos, skrejceliņos, atpūtas mirkļos, — visur, vienīgi gultā ne, kā viņa pati to paziņoja Silvio, kad jauneklis sāka viņai parādīt uzmanību. Silvio jutās neveikli, sašuta, ka Žorža pārtrauca viņa liriskos jūtu izplūdumus ar tik rupju pievēršanos īstenībai; viņš pretojās, apgalvodams, ka viņa mīlestība esot šķīsta kā uguns, turklāt nesavtīga. Žorža smējās tikai vēl skaļāk un sacīja, ka nebūt neuzskatot viņu par tādu ķivuli! Bet, ja nu Silvio tāds esot un ja viņam katrā ziņā vajagot dziedāt pašas dziedāšanas dēļ, vai tad labāk nebūtu mainīt tematu vai savu jūsmu objektu! Tēlot Dulcineju — nu nē, padevīgi pateicos, tas šķiet pārlieku apnicīgi! Ja jau viņš esot tik nesavtīgs, tad jau vienalga, kam dziedot. Lai ejot dziedāt savas dziesmas uz ielām! . . . Silvio bozās, juzdamies aizskarts. Taču nākamajā dienā viss sākās no gala …

Vaņa kopa ar Žoržu uzjautrinājās par Silvio cēlajiem vārdiem un zoboja jaunekli, rādīdams, kā tas izvalba savas melnās acis, tā ka kļuva redzami žilbie baltumi. Anete bāra abus delverus, viņai bija žēl nelaimīgā jaunekļa. Žorža gan teica, ka tik nelaimīgs tas nemaz neesot! Silvio taču patīkot raudzīties viņā, tādēļ lai skatoties vien, cik uziet! Nu, un nopūtas esot zināma vecuma kaite, kā, piemēram, žagošanās: gan izaugšot!

Vārdu sakot, šāds stāvoklis apmierināja abus. Viņi bija pieķērušies viens otram. Taču Žorža joprojām palika jauneklim mīkla. Viņa bija sieviete, īsta sieviete un reizē tik maz viņā manīja īstu sievieti! Šī kvēlā dzīvība, šis skaistais, ziedošais augums, kārā mute, krāšņās, plaukstošās krūtis! Jā, šī miesa bija vienos ziedos un augļos kā citronkoku birztala, taču ne sirds, ne jūtas vēl nerunāja. Žorža ar pavisam mazu jūtu patēriņu īstenoja to sievietes morālās neatkarības ideālu, kuru Anete meklēja visu mūžu, bet savas kaislās dabas dēļ atrada (turklāt nebūt ne droši!) tikai pēdējos gados. Žorža principā nenoliedza mīlestību un laulību, brīvu vai oficiālu, taču nesteidzās to nobaudīt; viņa mēdza sacīt:

— Cst! Parunāsim par kaut ko, kas nav tik garlaicīgs! Silvio draudēja, ka daba reiz viņai atriebšoties. Žorža atbildēja:

— Tas nu gan būs jocīgi!

Žorža bija pārāk saprātīga, lai apgalvotu: «Avot, es nekad nedzeršu no tava ūdens!» Viņa sacīja:

— Man neslāpst.

Un piebilda, ka ārsti ieteicot dzert tikai pēc vakariņām. Bet, ja nu viņai tomēr iznākšot apprecēties (visādas nelaimes taču mēdzot atgadīties!), viņa neprecēšoties, iekams nebūšot apēdusi krietnu savas personīgās dzīves riecienu (turklāt ne mazo! Viņai mute liela). Laulība ir nespējnieku patversme . . .

Un Vaņa? Un bērns! . . . Sasodītie bērni! . . . Viņa nebūt negribēja bez tiem iztikt. .. Bez viena vai vairākiem . . . Bez sava pusduča… Un ne jau nu audžubērnu, bez vārda, tādu, kurus auklē valsts bezdzimuma skudras . . . «Nē, velns parāvis, nē! Valsts, anonīmā sabiedrība — man par to nospļauties! Es saku: manu bērnu, manu, kuru es pati esmu radījusi. . .»

—  Nu ko tad vēl gaidīt? — jautāja Silvio.

—  Lai tas būtu tikai man vienai! Lai nekādi vīrieši tur neiejauktos! . . . Kāpēc gan nevar bērnus radīt sieviete viena pati?…

—  Gan jau arī tas reiz būs, — Anete uzjautrināta iestarpināja. — Zinātnei nav nekā neiespējama.

Silvio savilka pārbiedētu seju. Viņš visu uzskatīja par nopietnību, un mūsu tenkotājas to izmantoja. Silvio dedzīgi sacēlās pret abu šķelmīgajām piezīmēm. Dons Kihots ar pīķi rokā metas virsū vējdzirnavām . . . Tās svieda viņu viena otrai no spārna uz spārnu, līdz viņš beidzot atradās uz mauriņa, un abas sievietes smējās locīdamās … Ir gan sātana sievišķi! … Taču, lai arī cik Silvio likās viegli aizvainojams, to smiekli viņu neaizskāra. Silvio mīlēja šīs abas sievietes un zināja arī, ka tās viņu mīl. Protams, ne jau nu tādā veidā, kā jauneklis būtu vēlējies. Bet, kaut arī neiznāca tā, kā viņš kāroja, Silvio nebija tāds muļķis, lai no šiem smiekliem atteiktos.

Silvio apbēdināja vienīgi Žoržas ietiepīgais pozitīvisms, ar kuru viņa lielījās. Un tas, ka Anete, kā likās, viņai piekrita. Žorža dižojās ar to, ka ir pilnīgi brīva no jebkuriem morāliem aizspriedumiem; tikko jaušamas, tālas reakcijas dēļ pret visu, kas nomāca viņas tēvu jaunībā, Žorža, pēc pašas vārdiem, bija atteikusies no visām reliģiozajām jūtām pat šā vārda pasaulīgajā nozīmē, no visām «kategoriskajām blēņām»; viņa novilka ar roku zem zoda, tiklīdz kāds ieminējās par cienījamiem «imperatīviem».

Un Silvio, kas bez iebildumiem, ar Madzini raksturīgu sirdsskaidrību, ticēja, cieta šās tikumiskās bezdievības dēļ.

Anete gan zināja, ko par to jādomā. Viņa pazina Žoržu labāk nekā Žorža pati; šo dabas pilnīgo skaidrību, ko meitene uzskatīja tikai par šķīstības instinktu, — šo lielo mīlestību uz Vaņu, šīs kvēlās māsas jūtas, kuras Žorža neprastu izskaidrot, bet kuru dēļ bez iebildumiem uzupurētos, un vēl daudzas citas dziļas un neizskaidrojamas jūtas, kas, viņai pašai to neatskāršot, bija tā pati ticība . . . Un pats dīvainākais: šī skaidrā meitene, kuras dzīve noritēja bez jebkādas ēnas pakaktēm, jautra saprāta un veselības mirdzumā, — visu acu priekšā, nekā apslēpta, — šī meitene zaudēja varu pār sevi, tiklīdz paņēma rokā vijoli. Žorža gan nespēlēja nevainojami, taču, tiklīdz lociņš pieskārās stīgām, šķiet, pamodās snaudošie dēmoni. No četrām vijoles stīgām viņa izvīla dvēseles vaidus, kas aizgrāba sirdi un mulsināja. Arī Žorža pati — viņas acis, vaibsti — pārvērtās. Viņa nobālēja. Sakniebtās lūpas kļuva skarbas. Sasprindzinājumā piere likās vēl vairāk izvelbta. Seju klāja skarba traģisma zīmogs. Cietējas miers. Un pēkšņi vēja brāzmas pār ieleju, prieka un niknuma auļi, čigānu vijoļlociņa trauksmainie cirtieni… Visa māja apklusa, ieklausīdamās Žoržas spēlē. Taču ikviens palika savā istabā, un Žorža — savā; visi sargājās rādīties meitenei acīs: viņa tūlīt nosviestu lociņu. Vienīgi Vaņu Žorža pacieta un arī tikai tad, kad bija to piemirsusi: puisēns vāļājās uz paklāja pie gultas; tas iespieda paklājā sarauktos pirkstus un degunu, saviļņojumā nervozi plūkāja Tibetas kazādas spalvu. Kad Žorža atģidās un pamanīja mazo, tas saņēma no viņas pļauku . . .

Silvio stāvēja dārzā, atbalstījis muguru pret mūri loga tuvumā, smēķēja un, drošs par to, ka neviens neredz, klusām raudāja — lielas asaru lāses ritēja pār viņa vaigiem . . .

Anete, sēdēdama tumšajā istaba, klausījās nepazīstamajā dievā, kas apmeklējis viņas meitas sirdi.

*

Piesitīsim uz klavierēm akordu! Akordā disonanse — ciešanas ir harmonijas elements, un sāpes, tāpat kā nāve, notrulina savu dzeloni…

Anete pazina laiku, kad dzelonis urbās viņas sirdī; ar kaislu izmisumu viņa urdīja dziļi iestrēgušo dzeloni. Bet tagad atnākusi svēta Jāņa nakts, kad dvēsele dejo līdzi ugunskura liesmai, kas ceļas gaisā, taisna un gara! …

Tāpat kā jūra aprij saplūstošos ūdeņus un tomēr neiziet no krastiem, arī būtne, kuras dvēselē saplūst visas alkas, spēj tās apvaldīt un ir valdniece pār mieru . . . [524]

Anete tagad pieredzēja it kā divkāršu vīziju: vienu uz aizritošo dienu plaknes, pie kurām viņa vēl pati piederēja, tāpat kā stūrmanis, stāvēdams kuģa priekšgalā, kas šķeļ viļņus, ir apkalpes neatņemama sastāvdaļa, un otru — iekšējā bezdibeņa klēpī, kurā viņa lidinājās lejup kā lazdas lapa, kā stumbrs, kas pārkāries par aizu. Un Anete nezināja, vai pati lido lejup vai bezdibenis kāpj augšup; Taču bezdibenis Aneti nešausmināja. Tas ietīstīja viņu sava rāmajā tumsā, un ar laiku Anete iemācījās tajā lasīt. Anetes izvelbtās acis ieguva pūces skatiena samtaino mirdzumu. Silvio un Žorža pamanīja to katrs atsevišķi, un kādu dienu, kad par to viens otram ieminējās, Žorža pamācīgi pateica (meitenes zināšanas nebija pārāk lielas, taču viņai patika ar tam padižoties), ka Anete atgādinot Atēnu Palladu. Šo pieri un lielas acis, kas nomāca visu seju, Silvio izgrieza no bumbierkoka, atveidojis tās starp izplestiem spārniem, un piekara dīvaino medaljonu uz naglas pie ieejas durvīm gluži kā krustā sistu pūci. Vienīgi pati Anete nepazina sevi šajā attēlā. Viņa atdeva jauniešiem visu mājiņu un atstāja sev vienīgi guļamtelpu, bet vēlāk viņas istabā diendienā arvien šaurāks sāka kļūt maģiskais aplis, kurā tomēr bija ieslēgta vesela pasaule. Anete izklaidīgi raudzījās medaljonā ietvertajās platajās pūces acīs, kas vērās viņā no sliekšņa, pasmaidīja un teica, nenojauzdama, ka tās ir viņējās: — Putns ir nomodā.

— Jā, — Silvio sacīja Žoržai, — es nespēju viņu iedomāties aizvērtām acīm. — Vai jūs esat kādreiz redzējusi tas aizvērtas?

— Esmu gan redzējusi, — atbildēja Žorža, — taču pati sev neticu. Pat nolaidusi plakstus, viņa skatās.

Anete skatījās vienmēr — gan ārpusē, gan iekšpusē — tas pašas divas plaknes, kuras beigu beigās saliedējās vienā. Acs sagrāba savā varā mītni: tā ieņēma to visā pilnībā. Anete, kas visu mūžu bija cietusi sava gaišredzības pārmēra dēļ, nonāca tiktāl, ka nespēja aizmirsties. Viņa dzīvoja skaidra un rāma bezmiega stāvoklī, kad apziņa nemitīgi lipinās kā naktslampiņa bez trokšņa un dūmiem, taču eļļas tajā kļūst aizvien mazāk un mazāk.

Jebkurš stāvoklis, kas ieilgst, ved pie nihil[525]. Pat šā stāvokļa spriegums to nespēj aizsargāt. Ar laiku viss un nekas kļūst dvīņi. Visaizrautīgākie miesas sakari, ja tie nekad netiek pārtraukti un atjaunoti, izkūst būtnes bezdibenī. Pastāvīga apziņa kļūst par gaismu bez ēnām, zaudē noteiktās aprises. Acs, viena pati acs, piepilda visu, un, tā kā nekas to neierobežo, viss gaist. Pūce ar ieplestajiem redzokļiem nespēj vairs atšķirt žilbinošo dienas gaismu ārpusē no gaišās iekšējās nakts. Un tai pašā laikā, kad Anete identificē sevi ar citām būtnēm, — sākumā ar vienu, tad otru vai ar visiem, — viņa vienlaikus atbrīvojas no savas pašas būtnes, lai gan valda pār visām pārējām. Ko tad viņa pārvalda? Neko? Izpratne un mīlestībā ir rokas, kas palīdz satvert un noturēt visumu. Bet, ja Anetes personībai, viņas «es», kuras daļa ir šīs rokas, izdodas izslīdēt no viņas varas, tad visums tās aizrauj, kā valzivs aizrauj sev līdz virvi ar harpūnu. Un tukšā laiva līgojas viļņos.

Anete steigšus vien gremdējas ūdeņos, lai izvairītos no šīm skumjām, kuras sniedz drausmīgā vientulība zem saules svelmainajiem stariem. Tomēr viņa zina — kādu dienu, kādu stundu, un tas vairs nav tālu, pienāks gals. Viņai būs jāmirst, vienai. Un, to iedomājoties, salti sviedri izspiežas uz pieres. Tādai kā Anete mirt neko nenozīmē. Un neko arī nenozīmē nomest nederīgos ģērbus, miesas apvalku ar tā satraukumu un postu nesošo burvestību . . . Bet vismaigākās pieķeršanās jūtas — vai arī tām reiz pienāks gals? Viņa visa saspringst un saka: «Nē!» Vai viņas varā maz ir pateikt «jā» vai «nē»? Vai viņai maz būs atļauts rīkoties ar nepazīstamajiem spēkiem pēc savas gribas, kad tie sāks rīkoties ar viņu pašu? . . . (Anete jau jūt to pazemes darbu, tie jau sāk pār viņu noteikt. . .) Anete ir pārlieku patiesa, lai aizbāztu ausis un nedzirdētu drūmo rūkoņu, kas nāk arvien tuvāk . . . Zvilnēdama gultā, viņa izstiepj gar augumu rokas un saka:

«Ikvienai dienai savs cīniņš! . . . Cīnīsimies līdz galam!»

*

Abi draugi, Anetes cīņas biedri, kas ir vienos gados ar viņu, — Žiljēns Davī un grāfs Kjarenca atrodas tālu. Viņu balsi dzird reti, un tā atskan it kā no citām planētām.

Bruno atsācis svētceļojumu pa Vidusāziju. Viņš piedalās senu, smiltīm apbērtu pilsētu atrakšanas darbos. Liekas, it kā viņš pats būtu iegrimis smiltīs. Mēnešiem ilgi grāfs pazūd. Laiku pa laikam presē pazib paziņojums par kādu viņa atklājumu sumeriešu uzrakstos, bet arī tad avīze katrā ziņā būs sagrozījusi viņa vārdu. Taču grāfa uzticīgās balss reti kad iztrūkst, draugiem sasaucoties gadadienā — Marka dienā. Ja tā klusē, tad Bruno ir ceļā. Dažreiz viņa balss atskan no visnomaļākajām vietām, no tāda tāluma, ka avīzes tikai ar nokavēšanos attopas un paziņo par grāfa Kjarencas atgriešanos; bet par to, ko pats tur dara, ar ko nodarbojas, viņš gandrīz nekā neraksta. Grāfs Bruno atjauno citā, atjautīgā variantā sarunu par Naradu: tas ir it kā viņa pārdomu vadmotīvs. Tomēr šajā ziņā viņš neko lielu nespēj Anetei iemācīt; par šo tematu viņa pati var izšūt visdažādākos rakstus. Taču ne viens, ne otrs nesteidzas atnest krūzi ūdens! . . . Rietumu dvēsele nepadodas. Darboties, darboties, darboties mūžīgi. . . Gēte pirms nāves sacījis, ka pārliecība par mūsu tālāko pastāvēšanu izriet no darbības jēdziena. Tādu kā mēs Rietumos esam daudz, kas neraizējamies, vai būs vai nebūs pēcnāves dzīve. Taču ikviens no mums — patiesi dzīvajiem — neatteiksies ne no vienas pašas darbības stundas, lai to apmainītu pret mūžību.

Pa to laiku, kamēr Bruno iežūžo sevi ar plašum plašā, bezveidīgā okeāna rūkoņu, kura vārds ir bezgalība, viņš sīksti nopūlas saprast, atkarot sprīdi pa sprīdim iznīcībai lemto cilvēka lauku. Bruno tur, tuksnešos (viņš gan to nesaka), cīnās pret smiltīm, slāpēm, izsalkumu, pret sauli, aukstumu, pret cilvēkiem un dabu un pret sava paša ķermeni — pret šo veco jājamzirgu, kas klūp un lūdz piedošanu.. . «Soļo tikai uz priekšu!» Un (par to nu gan Bruno nekā nestāsta) slepus viņš piedalās sociālajās kustībās, kuras sāk jau pārņemt Āzijas tautas; arheoloģiskā darbība labi noder par aizsegu, tiesa gan, reālu; grāfs uztur sakarus ar Indijas strādnieku un zemnieku asociācijām, kuru vadoņi ietupināti Meirutas [526] cietumā; ar dzīvības briesmām Bruno pārrauj blokādi, kas smagi gulstas uz Peshavaras provinci, kura atrodas aplenkumā, un ne reizi vien kalpo par vidutāju starp Indijas nacionālā kongresa locekļiem, kas izkaisīti pa visu zemi; viņš kļuvis par gandistiskā Satjagraha sludinātāju, kuru britu apspiedēji cer nosmacēt Poonas [527] cietumā; grāfs Bruno izplata aiz Indijas robežām tā cilvēka mācību, kurš vienīgais vēl notur slūžas, kas tik tikko spēj atvairīt varmācības bangojošo straumi. Nepretošanās vai varmācība — pa šiem diviem ceļiem, uz šīm divām kājām, sperot tās pārmaiņus, soļo un tuvojas revolūcija. Tie ir viena un tā paša koka divi zari. . . Uno avulso, non deficit alter. . . [528] Bruno ir viens no šās armijas pionieriem. Lai gan viņa gars aizsteidzies priekšā darbīguma mērķim, kad darbīgums viņu aizrauj, Bruno nekad neatdodas tam tikai daļēji.

Un viņa rietumu draudzene, Anete, kas jau pielocījusi ceļasomu un sagatavojusies ceļojumam, no kura vairs neatgriežas, nekad nav kopusi savu dārzu ar lielāku mīlestību. Lai arī viņa tagad gandrīz nespēj kustēties, — visa ārpasaule nāk pie gara, kurš to ieelpo. Visa ārpasaule pieder garam. Gars ņem. Anete, kas patiesi cer, ka atteikusies no visa, ir atteikusies vienīgi no sevis pašas un nebūt ne no tā, lai ņemtu. Taču viņa — apzinīgs cilvēks — pat to nenojauš. Un, ja arī Anete pēc labākās sirdsapziņas sevi aizmirst, tad tas notiek tāpēc, ka viņai pārāk daudz kas veicams, lai atcerētos, ka viņa dzīvo: viss, kas Anetei pastāv, atrodas ārpusē, viņā pusē, un vecā sieviete alkst iepazīt un izprast vēl drusciņ, vēl mazdrusciņ no visa tā, ko drīz būs jāpamet. Anete cenšas iejusties abu savu draugu garīgajā dzīvē. Viņa seko orientālistu izdevumiem un zinātniskajiem mēnešrakstiem. Ar pūlēm viņai arī izdodas no jauna iet kopsolī ar Rietumu domu. Žiljēns Davī šajā ziņā Anetei palīdz, tāpat kā to darīja sensenis, viņu jaunības dienās sarunu laikā Sentženevjēvas bibliotēkā.

Nekad abi nav ieminējušies par to, ko Marks slepus no mātes acīm nolasīja tai vasaras dienā kalnos, kad Anete sapņodama bija nodevusi savu noslēpumu. Varbūt Žiljēns arī nolasījis (domā, ka nolasījis) šo noslēpumu; taču viņš bija pārlieku lēnprātīgs, pārāk bailīgs mīlestībā, tāpēc apšaubīja savu atklājumu. Turklāt Žiljēns ļoti labi saprata, ka Marka nāve darījusi galu jebkuriem kopējās dzīves plāniem; tagad pie Anetes pavarda valdīja vienīgi mirušais dēls. Žiljēns to saprata un centās turēties nostāk. Un tomēr nekad abu sirdis nebija tik tuvas viena otrai kā tagad. Starp veco vīru un veco sievieti bija izstiepusies dziļas un maigas izpratnes slepenie pavedieni. Un, lai to izteiktu, nav vajadzīgi vārdi. . .

Šad un tad Žiljēns iegriežas apciemot Aneti, starplaikā starp gariem ceļojumiem pa Ameriku, kur viņš lasa referātus un nododas zinātniskajam darbam un kur viņam piešķirta pastāvīga vieta, ko atalgo no Karnedži fonda. Tiekoties abi ziedo viens otram dažas dienas. Atgadās arī, ka dažu labu vakaru, kad saruna ieilgusi vai laiks ir pārāk nelāgs, Žorža atdod tēvam savu gultu un pati pārnakšņo pie Vaņas. Un Anetei, kas allaž paliek nomodā, tādās naktīs liekas, ka viņa tur zem sava spārna visu savu perējumu un šo veco vīru arī. Žiljēns arī gandrīz nemaz neaizmieg: viņš guļ, neuzdrošinādamies pakustēties, jo aiz sienas jūt draudzenes elpu, un viņam bail, ka niecīgākā kustība varētu izklīdināt ilūziju. Žiljēnam, protams, būtu tikpat bail, ja šī ilūzija pēkšņi kļūtu par īstenību. Viņa jūtas pret Aneti ir reizē pārāk spēcīgas un pārāk bijīgas, pārāk ilgi nomāktas un samīdītas, lai viņš spētu tās izteikt. Kad Anete būs mirusi, Žiljēns varbūt, tāpat kā Florences akmeņkalis [529] , ar sāpēm atcerēsies, ka nav ne reizi noskūpstījis šo dzīvo muti. Viņš pieder pie tiem cilvēkiem, kas nekad nepratīs atradināties no nožēlu garšas.

Tie, kuri to prot, kā, piemēram, grāfs Bruno, Žiljēnam slepus šķiet (par spīti cieņai pret grāfu Kjarencu) ērmīgi. Vai šis aizmiršanās spēks ir vājība? Vai patmīla? Vieglprātība? Tas var būt: ne vienas, ne otras Bruno netrūkst; tās piejauktas klāt viņa varonīgumam un labsirdībai; grāfs apveltīts ar to «laimīgo» itāliešu dabu, kuras pamatā — gan kaislību, gan sāpju, gan prieku — noguldīta krietna deva vienaldzības. Tos, kurus Bruno mīl, viņš patiešām mīl no sirds, taču aizmirst… ai, pavisam aizmirst! . . . dažu mēnešu laikā. Anete to zina un tikai pasmaida. Žiljēns nevar saprast šo smaidu; viņš nestrīdas, viņš noliec galvu, tāpēc, ka šis smaids ir Anetes smaids; tomēr tāpēc tas viņu ne mazāk uztrauc: tātad arī Anete samierinās ar šo aizmiršanu? Tomēr dievs vien ir liecinieks, ka viņš negribētu redzēt Anetes pierē neizdzēšamu bēdu grumbu! Viņš pārāk mīl Aneti, lai nepriecātos par to, ka viņa nometusi no pleciem pagātnes stindzinošo nastu. Taču šis «prieks» ir skumjš kā visi Žiljēna prieki. Viņš nerunā par to ar Aneti. Tomēr viņa to noskārš un uzliek draugam roku uz pieres:

—   Manu nabaga Žiljēn! Kā jums gan vajadzētu Letes [530] straumi!

—    Viņš iepleš jo plaši izbrīnītās acis. Anete smejas un atkārto vācu valodā Gētes vārdus:

«… Letes ēteriskā straume . . .» Žiljēns sarauc pieri un iebilst:

— Man tā nav vajadzīga.

— Ik rītu pa mazai glāzītei no avota!

— Nē, nē, nekādu zāļu kūri!

— Nu, — attrauc Anete, — atstāsim jums jūsu slāpes! Vai gan divatā tās nespēj radīt labumu?

— Ne par ko pasaulē es negribu uzvelt savas sērgas jums. Tā būtu skumja velte. Par daudz nebūtības. Ir mirkļi, kad tikko uzdrošinos pakustēties, tik ļoti man bail aizskart to ticību, kurus es mīlu vairāk nekā savu dzīvību.

— Paklausieties, — uzaicināja Anete, — izteicienu, kuru kā Jaungada dāvanu man atsūtījis Bruno: kad cilvēkam vairs nav kam ticēt — laiks pienācis apveltīt citus.

Žiljēns jutās pārsteigts. Bruno vārdi atmodināja atbalsi viņa dvēseles dziļumos. Taču viņa garam nebija tieksmes ticēt tam, kas notiek ārpus saprāta kontroles. Viņš iejautājās:

— Kad cilvēkam nav nekā, kādas veltes gan tad var dot? Anete dziedošā balsī noskandēja Milarepas himnu, kuru tas skandējis, gulēdams uz nāves cisām:

«Doma par nebūtību ir līdzjūtības māte.

Līdzjūtība iznīcina robežas starp tevi un tavu tuvāko.

Tavs identiskums ar tavu tuvāko iemieso tevī tavu tuvāko.

Kas īsteno sevī savu tuvāko, savienojas ar mani.

Un, kas savienojas ar mani, kļūst Buda.»

Žiljēns klusēja, lai gan Anete bija beigusi runāt. Beidzot viņš teica:

— Tas ir skaisti. . . Pārlieku skaisti man … Es nekad nekļūšu Buda… Bet jūs, bet jūs, Anete? Debesu vārdā, sakiet man, ka arī jūs tā nebūsiet!

Anete pasmējās un sacīja:

— Ak jūs patmīli!… Ak, vai, man liekas gan, ka palikšu Anete līdz galam.

Žiljēns uzelpoja:

— Ai, kāda laime!

— Līdz galam, — Anete atkārtoja, padraudēdama viņam ar pirkstu. — Nu, bet vēlāk, vēlāk! . . . Ak jūs patvarnieki! Saķēruši mani un nu turat! . . . Ai, kāda laime no jums aizšmaukt!

— Vēlāk, vēlāk! — viņš skeptiski noteica. — Lai man labāk būtu — iepriekš! — Un sadrūmis piebilda: — Man pat tā nav bijis.

Anete pieliecās Žiljēnam tuvāk, un viņā vērās vecas sievietes spriganās acis.

— Mīļo neveikli! . . . Viņš pat nav spējīgs paturēt to, kā nav bijis! Bet man — man ir.

Viņš atjautāja:

— Pagātne?

Anete pamāja ar roku, it kā uzaicinādama viņu ieklausīties. No dārza atskanēja Žoržas līksmā balss.

— Tava pagātne. Tā pieder man.

Žiljēns noliecās pār viņas rokām un tās noskūpstīja:

— Tā ir no tevis.

Mēdz iestāties tāds mirklis, kad pagātne, tagadne un pat tas, kas būs, — viss it kā saliedējas vienkop. Apvienojies ar visu, kas vien dzīvs.

Šī apvienošanās ir nepārtraukta. Tā ir satraucoša. Un satraukums ir dziļdziļi apslēpts, tas notiek neatkarīgi no mūsu domas līdzdalības jebkurā dienas mirklī. Jūti, ka slīdi kaut kur lejup . . . Anete to noskārta pēc tā, kā sāpīgi sažņaudzas sirds ik reizes, kad izlasa laikrakstā vai dzird stāstām par plūdiem, masu slepkavībām Ķīnā, par vajāšanām gan te, gan citur, par pasaules ciešanām un par tās priekiem (tie ir tik reti!) … Šīs ziņas izplatās pa visām dzīslām, pa visiem locekļiem. Un miesa atsaucas vēl ātrāk nekā gars. Klēpis, velve, kas apslēpj svētīto druvu, ir kā gliemežnīca, kurā atbalsojas zemes trīsas. Nabas saite, kas saista viņu ar mazuli Pasauli, vēl nav nogriezta. Tas, kas aizskar bērnu, aizskar arī māti. Un abus pāršalc tie paši viļņi — karsti vai ledaini… Nakti Anete iegrimst šai dīvainajā mātes stāvokļa mokpilnajā iepriecinājumā, Un, pievērusi acis, čukst:

— Manu bērniņ, manu bērniņ Pasaule, vai tev gan labāk nebija manā klēpī? Kāpēc tu atstāji to? …

*

Pasaules dvēseles ir zvani: vieni tāli, otri — tuvi. Ir dienas, kad Anetei šķiet, it kā viņa būtu atgriezusies kalnos tajā stundā, kad, atlaidusies blakus dēlam asajā zālē uz savvaļas piparmētru un drudzeņu zilganajiem ziediņiem, ieklausās vakara dievkalpojuma zvanu dunā, kas plūst šurp no visiem ielejas krūmājiem. Ne jau nu visi zvani sāk dimdēt reizē. Vieni sāk, otri beidz. Daži pavisam klusē. Sasprindzinātā dzirde joprojām seko jau apklusušajām iedomu zvanu trīsošajām skaņām, ar kurām pārpilns pasaules plašums. Bruno zvans apklusis. Vienīgi Anete retumis uztver pazīstamo balsi. Un varbūt tā ir viņas atmiņa, kas liek ilgāk virmot šiem skaņu viļņiem? Nu jau vairāk nekā gads, kopš no Bruno nav nekādu ziņu. Miris vai dzīvs? Vai arī pazudis bez vēsts, veikdams bīstamo misiju? Pēdējā vēstulē grāfs Bruno neskaidri ieminas par savu drīzo atgriešanos. Kopš Indija de facto atrodas aplenkuma stāvoklī, retie draugi, kuri grāfam raksta no turienes, liekas pazaudējuši viņa pēdas. Kurā ashram[531] gan viņš zaudējis priekšstatu par laiku? Vai arī pavisam izrāvies no laika varas? Neizprotamas jūtas liek Anetei tā domāt. Kopš kādas dienas, kopš kādas noteiktas stundas (bet toreiz Anetei neienāca prātā to pierakstīt) Bruno pēkšņi mitējās būt Anetei tāls draugs, kuru var iztēloties soļojam, pūlamies ap kādu mūsu zemes nepakļāvīgu gabalu, un kura soļiem mūsu satrauktā sirds mēģina sekot. Bruno tagad ir šeit, guļamistabas puskrēslā, ēnā un gaismā, kas apņem ik kustību. Nav pat vajadzības atsaukt atmiņā Bruno seju, viņa vārdus. Viņš ir saliedējies ar mūsu elpu …

Un kāds cits zvans arī nupat, nupat notrūks no zvanu torņa; taču neviens to nenojauš. Arī Anete nemaz nenoskārš, ka Silvio dienas jau skaitītas — viņš pats tās noskaitījis. Un tomēr Anetes piemēram bijusi liela loma jaunekļa lēmumā. Tā ir neparasta dabas parādība: šī sieviete, kura jau pa pusei aizgājusi no dzīves un vairs nespēj darboties, — tik ļoti nolietots viņas organisms, tik ļoti viņu sagrauzusi slimība un iekšējā atsvešinātība, — pati to netīkodama, izstaro spēku un ierosina darbībai tos, kas vien ar viņu saskaras. Tādā pašā veidā, kā Marka upuris izrietēja no Anetes, lai gan viņa vēlēja (kura māte to gan nenovēl?) savam dēlam garu, mierīgu un piepildītu dzīvi, — vēl daudz citu upura liesmu iedegsies no Anetes rāmās liesmas, pat pretēji viņas gribai. Tieši šī atsvešinātība valdzina un noder par avotu jaunajām enerģijām, kas vēl nav iepazinušas sevi un alkst uzupurēties. Anetes ārējais nekustīgums ir līdzīgs krāterim, kurā verd kausētas matērijas ezers. Ezera līmenis gluds, bez virmām; šķiet, tas dus. Tomēr, tiklīdz tam pieiet klāt, sejā iesitas svelmaina elpa, izstrāvo līdz pašai sirdij. Ugunij nav vajadzīgi vārdi. Tā saka: «Dedz!» — visiem, kas tai pieskaras. Pietika, ka rāmā sieviete jūs uzlūkoja. Ja Anete pati būtu to noskārtusi (kas zina?), viņa aizvērtu acis.

Kad, palikusi divatā ar Silvio, Anete klausījās jaunekļa skaudra rūgtuma pilnajās žēlabās par savu trimdinieka likteni, par kaunu, kādu izjūtot, ka pametis savu tautu un iemūrēts kapa klusēšanā, tad pietika Anetei uzlikt roku uz jaunekļa matiem, kurš bija apsēdies viņai blakus noliektu galvu, salīcis zem bēdu nastas, kad jau tas izdzirdēja:

«Atmodini mirušo kapā! Vai tad tu nezini, par kādu cenu pirkts viņa Risorgimento? Ej un samaksā!»

Anete nebija pavērusi lūpas. Taču viņas plauksta bija devusi jauneklim mēmu pavēli. Pietika, ka Anete vienu vienīgu reizi, pavērdamās jauneklī, pajautāja:

— Vai tad tu neesi Madzini dēls?

Ne vārda vairāk. Silvio bija pacēlis galvu kā pēc kristīšanas ceremonijas, kas noskalo tumšo dvēseli un padara to paļāvīgu. Liktenis Silvio vairs nenomāca. Viņš redzēja savu likteni un kaita ilgās to piepildīt.

Silvio atvadījās no Medonas vasarnīcas. Šad tad no viņa pienāca pa īsai vēstulei. Ar citu starpniecību Anete uzzināja, ka Silvio pelna maizi, strādādams par tulku kādā Londonas viesnīcā. Tas nebija nekas pārsteidzošs. Nabaga trimdinieki ķērās pie jebkura darba. Ar Žiljēna palīdzību Anete mēģināja dabūt Silvio pieticīgu stipendiju, kas ļautu jauneklim turpināt mācības Parīzes universitātē. Silvio atteicās, pat nepaskaidrojis, kāpēc. Šķita — viņš gribēja mazliet sakrāt naudu. Neviens nezināja, kādam nolūkam. Draugi tirdīja Silvio, tāpēc jauneklis mitējās tiem rakstīt. Viņam bija pretīga antifašistu emigrācijas tukšo vārdu kulstīšana un pasīvā mīņāšanās uz vietas, mūžīgie strīdi, nesaderība, aizdomība, darbīgā ideālisma trūkums, frāžainība, tieksme uz veco, satrunējušo parlamentārismu, kas vairs nespēja izsekot jaunās pasaules gaitai; Silvio derdzās visai Rietumu jaunatnei kopējais skepticisms, tieksme pēc baudas, sliecība uz piesardzību un kompromisiem, ākstiem raksturīgās bailes būt vai tikt uzskatītiem par ideālistiem, pilnīga «uzupurēšanās» neizprašana . . . Tieši šās iekšējās reakcijas dēļ veselīgais dzīves spēks gumdīt gumdīja Silvio uz izmisuma pilnu varonības pierādījumu, kas noskanētu kā pļauka visai pasaules gļēvulībai. Šā jaunā, taču pārāk vēlu piedzimušā Šellija dzejiskais romantisms saskaņojās ar viņa tēva — Madzini stoisko ticību . . . Pēc gada Silvio pēdas izzuda. Vienīgi Anete gulēdama meklēja tās naktī, ieklausīdamās meža koku šalkās, un viņu mocīja mulsa nojauta, ka bēglis tomēr kādu dienu iznāks no meža, lai veiktu negaidītu varoņdarbu.

Tajā gadā uz īsu brīdi Medonā uzradās Asja.

Viņa bija otrreiz kļuvusi atraitne. Viņas vīrs, amerikānis, pameta Asju ceļā. Acīm redzot, viņa nodzina savus ceļabiedrus pa akmeņainiem ceļiem, pa kuriem mierīgi soļoja viņas neievainojamās kājas. Hovards Dreks nomira savā sargpostenī, tikko izkļuvis no sērgu apsēstā Peru cietuma, kur viņu spīdzināja. Viņu izlaida no turienes uz nāvi slimu ar tīfu. Viņš nomira svešās rokās: Asju neizdevās laikā brīdināt, un viņa steidzās pie vīra, šķērsodama visu Ameriku, taču nepaspēja — viņš jau atdusējās kapā. Taču līdz pat pēdējam mirklim vīrs tai ticēja. Neko nenožēloja. Un mirstot lika Asjai pateikt:

«Paldies par visu! Asja mīļotā, neapstājies, ej uz priekšu! Un labu laimi tavām vieglajām kājām!»

Kājas atkal uzsāka skrējienu. Paņēmusi līdz savus rudos jenkiju mazuļus, Asja atgriezās Padomju Savienībā, kur drīz vien novērtēja viņas zināšanas par Amerikas indiāņu problēmu. Asjai uzticēja dažādus uzdevumus. Vienā no šādām misijām viņa pa ceļam iegriezās Medonā. Tuvinieki ieraudzīja iedegušu, melnīgsnēju, norūdītu sievieti ar raupjām delnām, taču sejā nevienas grumbiņas, — tikai dažbrīd starp uzacīm iegūla skarba krunka, — vaigu un pieres āda gluda, tvirta, neaizsniedzama nekādiem debesu un zemes pārbaudījumiem. No saviem braucieniem Asja bija atvedusi Vaņam brīnumainas relikvijas: gaiši sudrabotas rāpuļu ādas, dīvainus un drausmīgus fetišus, dunci ar kaulā izgrieztu spalu: ikvienas veltes nodošanu pavadīja īss stāsts par apstākļiem, kādos tā iegūta. Tieši šis stāstījuma skopums piešķīra dāvanai neparastumu. Anetei viņa atveda Palēnas meistaru izgleznotu lakotu šķirstiņu, uz kura vāka krievu zemnieki — mājamatnieki attēlojuši pļavu, bet pļavā, kas atsauca atmiņā Bizantiju un Ravennu, līganu un cēlu riņķa deju.

Asju pārsteidza pārmaiņa, kāda bija notikusi Anetes ārienē, ko mājinieki, redzot veco sievieti katru dienu, nemaz nemanīja. Asja pasauca Žoržu sānis un piekodināja nekavējoties sūtīt telegrammu, tiklīdz Anetei kļūstot sliktāk: viņa atbraukšot, lai kur arī atrastos. Žoržai pat prātā neienāca sašust par tik valdonīgu balsi: meitene, tāpat kā Vaņa, slepus jūsmoja par šo pārdrošību pilno dzīvi, un, lai arī Žorža nemīlēja Asju, šī sieviete tomēr patika viņai un nevis atklātības dēļ, bet gan tā dēļ, ko nepateica un ko Žorža pati iztēlojās. Ne jau nu tāpēc nepateica, ka gribētu kaut ko noslēpt: Asja nekādā ziņā nebija atveseļojusies no atklātības sērgas (atskaitot to, kas skāra viņas darbu), bet mūžīgi steidzās, pārtrauca stāstījumu teikuma vidū ar kādu asu piezīmi vai ar piepešu skaļu smieklu šalti, un tā allaž gadījās pašos traģiskākajos mirkļos. Pārkairinājusi klausītāja iztēli, viņa apklusa. Asja redzēja radīto iespaidu, nolasīja Vaņas skatienā lūgumu pēc turpinājuma. Viņas skadrajās acīs iedzirkstījās smiekli. Viņa mēdza uzsaukt:

— Vēlāk! Man nav laika. Kad izaugsi, pats pieredzēsi!

Viņa aizbrauca. Žorža un Vaņa vēl domās sekoja Asjas jau tālumā izgaisušajām pēdām. Tagad viņi biežāk sarunājās savā starpā par to, kas notika Krievijas sarkanajā kalvē. Vaņas uzmanību un pašlepnumu iekveldēja īsās, nevīžīgi uzšņāptās vēstules, kuras retumis atsūtīja pusbrālis — lapsēns Valdo. Šis desmit gadus vecais puisēns vai plīsa aiz lepnuma, ka tagad ir maskavietis. Valdo stāstīja par «mūsu» piecgades plānu, it kā tas būtu atkarīgs no viņa. Valdo bija «oktobrēns» (tā saucas viņa vecuma bērneļi), tomēr jo lepni paziņoja, ka drīz pāriešot «pionieru» kārtā; tas gan uzlika bargus pienākumus, kurus viņš vērtēja augstāk par visiem likumiem. Valdo nevarēja vien sagaidīt, kad kļūs par «strādnieku-trieciennieku». Ar aizbildniecisku līdzjūtību Valdo jautāja, kad Vaņa un vispār atpalikušie Rietumi beidzot uzdrošināšoties sekot krievu piemēram un taisīt revolūciju. Vaņa locīdamies smējās par šo pašapmierinātību. Iedomājās Valdo strupo, vasaras raibumiem klāto degunu, kas šņākdams sēca, kamēr mazais Herkuless izstieptajās rokās kā svara bumbas turēja «piecgades» plānu kilogramus. Taču sirds dziļumos Vaņa jutās sašutis, ka nespēj pusbrālim atbildēt ar to pašu. Un vēl īgnāks kļuva, kad saņēma no Valdo ziņas, ka tas Maskavas vidusskolā apgūstot politehnisko izglītību. Vanvas licejs viņam tagad šķita pavisam novecojies. Lai gan Vaņa panāca, ka ārpus skolas stundām viņam atļāva mācīties galdnieka amatu, tomēr šīm stundām nebija īsta darba rakstura (konkrēta rakstura, kā sacīja Valdo), nebija arī biedriskā gara, kāds valda darbnīcās, kur Valdo un viņa biedri mācījās apstrādāt koku, ādu vai metālu, izgatavodami sabiedrībai derīgus priekšmetus. Tur nespēlēja strādniekus, tur piedzima par strādniekiem un no bērnu kājām palīdzēja dižajā celtniecībā. Tas nozīmēja, ka tur visi kopā veidoja vienu veselu. Un kā gan tos apskauda Vaņa, šis mazais individuālists, individuālistu dēls, mazdēls, mazmazdēls! Vaņas veselīgais instinkts, drīzāk gan slepenā ticība saviem spēkiem, pačukstēja viņam priekšā, ka tur, šai lielajā sabiedriskajā organismā, viņa individuālisms atrastu vēl plašākas āres, izvērstos vēl pilnīgāk.

Vaņa lūdza Žoržu, lai viņa izskaidrojot tam marksisma teoriju, — par kuru Žoržai pašai nebija ne jausmas, — un tās pielietojumu Padomju Savienībā. Jaunā sieviete sāka nopietni to studēt un ieinteresējās par šo priekšmetu. Žorža bija atliku likām apveltīta ar līksmu, veselu saprātu un frančiem raksturīgu skepticismu, tāpēc nespēja visā pilnībā nodoties tik galējas politiskas koncepcijas kalpībā, un, no otras puses, jauno sievieti ne mazākā mērā neuztrauca tās briesmas, kādas sociālā satricinājuma laikā varētu apdraudēt viņu vai tuviniekus un jo sevišķi viņas mantu, personīgo īpašumu. Pārdrošs pasākums — vai tā nav puse no prieka, ko mums sniedz baudām dzīve. Sev un Vaņam par prieku Žorža sāka mierīgā garā tulkot no vācu, bet vēlāk arī no krievu valodas veselu virkni dumpīgu brošūru, kurām atradās arī izdevēji un kuras sacēla kājās visus viņas radiniekus un draugus no sīkpilsoņu ģimenēm. Drīz vien Žoržu sāka dēvēt par «Maskavas propagandisti». Viņa tikai vēl skaļāk par to smējās. Kā tiem, kas slēdza Žoržu ārā no baznīcas, tā arī tiem, kuri gribēja viņu tur iemānīt, viņa parādīja garu degunu. Žorža saglabāja savu brīvību, palika mierīga nemiera stāvoklī, nenoteiktības stāvoklī: «Lai nāk kas nākdams!» — un negribēja ķerties pie sava cienījamā tēva balstiem: «Dari to, ko vajag!» . . . «Nabaga tētis!» Viņš, lai arī apzināti riskēja savu pārliecību vārdā daudz vairāk nekā meita, tomēr juta nepārvaramu vajadzību ieķerties «pienākumā», absolūta ēnā, savas mirušās reliģiozās ticības paliekās. Žiljēns nespēja saprast, kā gan viņa paša meita spirgta un līksma gluži kā zivs slīd starp mūžīgajām pārmaiņām šajā laikā, kad viss ir tik plūstošs un relatīvs …

«No vienas dienas uz otru! Es pielāgojos katrai dienai. Ja arī viss pēkšņi sāks iet «tenteru tenteriem», gan jau pratīšu nostāties uz kājām. Es taču protu slēpot, protu lēkt. Nu, sabiedrība, lec vien!»

Cilvēce, nodzīvojusi gadsimtus zināmas kārtības ietvaros, šausminās jau no domas vien par katastrofu, kas cilvēku dzimumam uzglūn krustcelēs. Tai pat prātā neienāk, ka cilvēku dzimums maina ādu un pielāgojas katastrofām tāpat kā kārtībai. Tāpat kā cilvēku āda pamazām pierod pie polārā sala un tropu saules svelmainajiem dzēlieniem, pamazām ieviešas arī saskaņa starp apstākļiem, kuri izraisa katastrofas, un cilvēku faunu, kas smeļ tajās dzīvību. Tur, kur mirst vecie, — jo viņu plaušas vairs nav pietiekami elastīgas, lai elpotu, — moži draiskuļojas jaunie. Un iespējams, ka gaiss, ko tik viegli ieelpoja tēvi, nosmacētu bērnus. Piķis un zēvele! Žorža un Vaņa pat pret paradīzes klimatu nemainītu tagadējo negaisiem un vēja brāzmām piesātināto gaisu!

Ne jau nu putni, kas lido vētrā, rada auku. Auka rada putnus. Tā ir to ierastā vide. Tāpat arī vakardienas ļaudīm termometrs rāda drudzi, bet mūslaiku cilvēkiem tā ir normāla temperatūra. Saprāts, kas smēlies mācību no vakardienas cilvēkiem, arī ir aukas satverts, tas jau pārkāpis vakardienas slieksni un vienā rāvienā nonācis pie citiem secinājumiem. Velti gars vēlas palikt neatkarīgs no cīņas, temperaments iesaistās tajā, neļaujot apziņai atģisties … Lai arī cik aplama Žoržai liktos šķiru cīņas ideja, viņa jau atrodas viņpus barikādes, zem «proletāriešu» karoga, lai gan joprojām mēdz pazoboties par vārdu «proletārieši».

Un pienāca vakars, kad neilga ceļojuma laikā pa ārzemēm, kurā Anete devās, lai aprunātos ar kādu speciālistu sirds slimībās, — Žorža un Vaņa, viņas jaunie ceļabiedri, bija izgājuši no viesnīcas paklaiņāt pa ielām. Viņi pārnāca atpakaļ satraukti, degošām acīm; Žorža izaicinoši smējās; Vaņa, pacēlis dūrīti, rādīja plaukstā ložmetēju lodi, ko atradis uz laukuma, kur negaidot, bez jebkāda brīdinājuma, karaspēka daļa atklājusi uguni pret neapbruņotajiem demonstrantiem.

— Noderēs nākamo reizi pret ienaidnieku, — sacīja Žorža.

«Ienaidnieku?» Tātad Žoržai jau pastāv «ienaidnieks»? Tātad viņa jau izvēlējusies? … Viņa — nē. Izvēlējies ir ienaidnieks! Ja jums pat gribas noliegt šķiru cīņas jēgu, valdošā šķira ar varu uzspiež šo ideju, kaut arī, iespējams, jūs pats no dzimšanas piederat šai šķirai; cilvēks atstāj dzimteni un nokrata to kā pīšļus no kājām, jo redz, ka šī šķira, gribēdama saglabāt savus ienākumus un krāpšanas iespējas, jau vairs neapmierinās ar likumiem, uz kuriem balstījusies tās demokrātija, bet rupji pārkāpj šos likumus, pati gāž savu demokrātiju un ķeras pēc palīdzības pie ložmetējiem un ārkārtējiem tribunāliem vai arī izmanto dažādu duci, sociālisma renegātu palīdzību, kuri nākuši no tautas un kuriem ir spēcīgi žokļi un vērša skausts, ko tie liek lietā savārgušo kungu labā (kad tauta būs savaldīta, viņi kopā nokārtos savus rēķinus!). Demokrātija sevi nodevusi. Tā pati saraustījusi tā režīma melus, kas dižojās ar «liberālismu» un brīvību, kamēr vien varēja to ļaunprātīgi izmantot. Bet tagad, kad vajadzīgs spēks, «liberālisms» kļūst par fašismu. Karš ir pasludināts. Un to pasludinājusi «kārtības» partija. Kārtība pret kārtību, vara pret varu!

Anete skaidri aptvēra, kādas briesmas un ciešanas sagaida tos, kurus viņa mīlēja, — viņas bērnus, draugus, tuviniekus. Anetei ne reizi vien tika aizrādīts uz šīm briesmām. Aizrādīja doktors Vilārs, Žiljēns Davī. Taču tos vienīgi pārsteidza viņas

miers. Anete neuzskatīja, ka viņas bērnu liktenis būtu tik apraudams! … Sakaitinātais Fīlips Vilārs neslēpa no Anetes, ka viņa partija nesaudzēs ne Aneti, ne tās partiju. Anete pati to ļoti labi saprata. Tomēr abi zināja, ka būs jau miruši, iekams sāksies šī cīņa. Un, izaicinādami viens otru, kareivīgi un draudzīgi uzsmaidīja.

Žiljēna Davī pesimisms vēl pastiprinājās. Atgriezies no sava pēdējā brauciena pa Ameriku (tas notika hitleriešu viesuļvētras priekšvakarā: sociālisms Vācijā bija sagruvis kā kāršu namiņš; tā vadoņi padevušies bez cīņas; sakāvju sakāve! …), Žiljēns izteica bažas, ka Rietumu brīvības ir apdraudētas . . . Anete viņu, mierīgi smaidot, uzklausīja. Viņa neuzskatīja par nelabojamu nelaimi, ja tas, kuru aizstāv, cieš sakāvi. Nelabojama nelaime būtu tad, ja šo sakāvi pieņemtu bez iebildumiem…

— To nekad nepieņemšu ne es, ne tie, kurus mīlu, — mani bērni, draugi, biedri, to skaitā arī jūs, Žiljēn. Tātad — kāpēc gan bēdāties? Mēs vairs neesam mazi bērni, kad uz karstām pēdām gribam iegūt to paijiņu, kas mums iepatikusies. Desmit, divdesmit, simt gadu neko nenozīmē, ja vien mums ir griba. Ja zinām, kas pareizs un kam jābūt, tad zinām arī, ka tas būs. Tas, kas ierakstīts mūsu apziņā, ir pats liktenis. Un tas piepildīsies vai nu ar mūsu dzīves, vai nāves palīdzību. Un, lai dievs dod, ka es varētu vēl pietiekami ilgi dzīvot un tam ziedot savu dzīvi. Vismaz es zinu: mani tuvinieki pratīs atdot savu dzīvi ar tādu pašu prieku, ar kādu atdotu savējo. Vai nu dzīva, vai mirusi es piedalīšos šai cīņā … Quos non accendam! . . , [532] Tikai jāuztur enerģija un ticība tajos, ko mīlam. Tie, kuru enerģija nav vienvērtīga ticībai (tātad šajā gadījumā ticība ir vāja!), tie, kuriem nav mērķa, kam ziedoties, ir likteņa apkrāpti. Mūsu laikmets ir skarbs, tas ir nežēlīgs, tomēr skaists tiem, kas stipri. Un stiprs spēj būt pats vārgākais cilvēks. Jāiet tikai kopsolī ar savu laiku.

— Bet kāpēc tad jūs tēlojāt pacifisti? — jautāja Fīlips. — Kāpēc kara gados izrādījāt tik lielu derdzīgumu pret karu?

— Tāpēc, ka jūtu riebumu pret jebkuru bezjēdzību. Tāpēc, ka šis nāciju karš bija dibināts uz meliem un stulbumu. Tāpēc, ka tas bija regress, kāpšanās atpakaļ pagātnē. Man žēl miljoniem upuru, žēl to un dusmas uz tiem. Manī ne tik daudz izraisa sašutumu to uzupurēšanās, cik šo upuru bezjēdzība. Tur, kur patiesi rūpējas par cilvēces sabiedrības glābšanu un tās nākotni, tur neprasa pēc upuriem. . . «Nē, tas nav nekāds upuris!» — kā dzied Alcesta [533] . Cilvēks zina, tic, mīl un upurējas.

— Upurē citus!

— Nē. Es vienkārši palīdzu citiem aptvert, kā dēļ vērts upurēties. Bet lai tie savā lēmumā būtu brīvi!

— Viņi vairs nav brīvi kopš mirkļa, kad jūs metat svaru kausos savas kaislības . . .

— Savu saprātu . ..

— Nu, lai notiek, — jūsu saprātu! Tā ir pati aklākā no kaislībām.

— Viss ir cīņa, vai nu to grib, vai negrib. Skaidra un visvairāk precīza doma neizbēgami veicina darbību. Tā katrā ziņā ietekmē vāju un nedrošu dvēseļu lēmumu. Tur nu nekā nevar darīt! Un labi, ka tas tā ir. Jūs taču nevēlētos, lai lielākajam smagumam nebūtu arī lielākais svars? Tas ir gravitācijas likums.

— Jūs sirds dziļumos esat vēl necilvēcīgāka nekā es. Jūs esat akmens.

— Kaut es varētu kļūt viens no tiem akmeņiem, uz kuriem tiks celta dieva pilsēta!

Viņa apklusa, grūtsirdīgi pasmaidīdama.

— Un nepiemirstiet, ka šo celtni es sacementēju ar sava zēna asinīm. Akmens asiņo. Tas ir dzīvs.

Vaņa klausījās un kaut ko domāja. Kad doktors Vilārs un Žiljēns Davī bija aizgājuši, viņš jautāja:

— «Dieva pilsēta» . . . Kāpēc tu tā sacīji? Bet, mannī, dieva taču nav!

(Asjai un Zoržai tas bija vienalga.)

Un tik tiešām — kāpēc gan Anete bija teikusi šo vārdu? Viņa neietvēra tajā to jēgu, ko citi saprata ar šo vārdu. Bet kā lai pasaka to, kas piepilda sirdi, kas nepāriet, kamēr viss cits pāriet, to, kas ietver sevī visus, kurus mīli, — vai nu mirušus, vai dzīvus, un visu tavu mīlestību uz tiem, visu būtņu vienotību un, beidzot, visu, kas viņā pusē? … Anete pasmaidīja:

— Es gribēju teikt to, ko mīlu. Viss pārējais vai nu ir, vai nav, tas nav manā ziņā.

— Var mīlēt tikai to, kas ir.

— Bet, ja es to mīlu, tātad tas ir.

Vaņa mēģināja saprast.

— Nenogurdini sevi! … — Anete pamācīja zēnu. — Viens tic tam, otrs — citam.. . Tas nav svarīgi. Vārdi ir kā ceļa stabi, kuri norāda ceļu. Vējš tos nogāž, ūdens izdzēš uzrakstus. Vienīgais, kas svarīgs, ir pats ceļš; un mums pašiem — kompass… Soļosim kopā! Viens skatās pa labi, otrs — pa kreisi. Tomēr visi iet drosmīgi pa vienu un to pašu ceļu . . . Pastaigāsimies pa mežiem. Tur ir vilks… Nu tad — taisni pretī vilkam!

Vaņa to saprata. Un bija sagatavojies ar vilku tikties. Taču vecmāmiņa bija un palika Vaņam, tāpat kā Žoržai, noslēpumu pilna, gluži kā meža biezokņi. Abus vienlīdz valdzināja Anete, tomēr šis valdzinājums nebija brīvs no bailēm. Vecmāmiņa atradās tepat, pavisam tuvu (neviens pasaulē nespēja būt tuvāks), un tai pašā laikā tik tālu. Dažbrīd sirds pie sirds. Taču viņi lāgā nezināja, ko Anete domāja. Arī Anete nezināja to, ko domāja viņi. Tā nebija tāda tuvība, kāda valdīja starp mazo Žaņu un Žoržu un pastāvēja ir mirkli, un bija pati par sevi saprotama. Šī tuvība bija kaut kas mazāk un reizē kaut kas vairāk. Divas paaudzes, divas dažādas pasaules. Domāju, ka nekļūdīšos, ja teikšu, ka ticīgie uz laukiem tā sarunājas ar debesu valdnieci: viņi domās tai uztic visus savus darījumus. Viņi zina, ka tā ir labsirdīga, viņi tai tic, viņi to mīl. Taču nekad nav droši, kas noris debesu valdnieces dvēselē. Viņas dvēselē mājo tik daudz no tā, kas pastāvējis jau tad, kad to vēl nebija! Tie neizprot visā pilnībā ne viņas smaidu, ne acu izteiksmi. Un neatskārš,

ka arī pašu acīs ir tik daudz no tā, kas pastāvēs pēc viņas! . . .

Sapņodama pie vaļējā loga, Anete redzēja, kā nakts nomaina dienu, vasara — ziemu, viens gadalaiks — otru.

*

Šajās dienās mēs atkal tikāmies — pēdējo reizi; Anete bija viena pati Medonas mājiņā pašā meža malā. Viņas bērni kaut kur izklīduši. Tie klaiņāja pa Parīzi un tās apkārtni! Augām dienām nebija mājās. Sākumā Žoržu gan mocīja sirdsapziņas pārmetumi, taču Anete viņus nomierināja (neko citu tie arī nevēlējās!). Anete pārliecināja Geschwister[534] izmantot jaukās dienas un apbraukāt ar velosipēdiem Ildefransu vai doties pārgājienos, pārnakšņojot pa ceļam kādā ciematā vai, ja laiks un apvidus atļauj, zem klajām debesīm, un nākamajā dienā atgriezties mājās. Mazajā namiņā Anete bija palikusi viena un visu nakti ieklausījās suņu tālajās rejās. Pamesta viņa nejutās. Domās Anete sekoja saviem klejotājiem. To kājas, rokas un acis tīksminājās par pasauli arī par Anetes tiesu, tie atjaunoja Anetes gaistošo dzīvi…

Es tūdaļ redzēju, ka viņa ir ļoti nogurusi, tik nogurusi, ka nespēj pat iziet dārzā; viņa zvilnēja guļamkrēslā mazajā balkoniņā, kas veda uz viņas istabu. Lai gan Anetes pārlieku tuvredzīgo acu dziestošam, ilgam vasaras vakaram līdzīgais skatiens jau neatšķīra garāmgājējus uz ceļa, viņa mani pazina, iekams vēl nebiju iegājis dārzā. Anete mani pasauca un, pamādama ar roku, sacīja:

— Nāciet augšā!

Dzīvoklī nebija neviena: mazā kalponīte bez atļaujas bija kaut kur izgājusi; es izteicu Anetei pārmetumu par tādu nepiesardzību. Taču viņa pierunāja mani nebārt meiteni: kaut kur tālumā, — tā ir netiku skaidrībā, kur, — rūca karuseļa leijerkaste, šurp atplūda gada tirgus kņada, un, protams, ap koka zirdziņiem kā mušas dūca zēni un meitenes; droši vien tiem bija pievienojusies arī Anetes mazā kalponīte .. .

— Viņas vecumā es būtu darījusi tāpat! — viņu aizstāvēja Anete.

— Bet ja nu jums ievajadzētos kādu pakalpojumu? (Es tīšuprāt neteicu «palīdzību», tomēr viņa saprata.)

— No kā tad lai tāda veca sieviete kā es baidītos? Man vairs nav nekā, itin nekā, tikai mani sapņi. Tā ir mūsu vienīgā priekšrocība salīdzinājumā ar jaunatni. Gadās, sagrāb veselu lērumu visvisādu mantu un tik un tā pazaudē ceļā, turklāt sagumis divos līkumos kā zem žagaru nastas. Šodien var man visu paņemt, pat manu čaulu: esmu no tās iztraususies un tā tikko turas kā šīs tupeles uz īkšķa . . . (Un Anete izvilka no mājas kurpes baso kāju.) Ārā taču jūtas daudz labāk!

— Palieciet vēl mazlietiņ! Nenoraidiet savus draugus! Mēs taču esam jūsu tupeles.

— Jūs esat ( — manējās, es esmu — jūsējās. Jā, cilvēkam visu viņa mūžu par apģērbu un apaviem kalpo tie, kurus viņš mīl: viņa vecāki, bērni, draugi, mīļākie un šī vecā labā zeme — palūkojieties uz to! — kā tā apņem jūs ar savu silto ziedoņa elpu, — ar visu, kas piesaistīti jums: zvēriem un cilvēkiem, un tas dažkārt ir visai apgrūtinoši! … Bet es aizeju. Un ilgi uz to nebūs jāgaida.

— Neesiet taču tik nekautrīga, tik klaji mums izradīdama savu prieku!

Anete sāka smieties un sacīja:

— Piedodiet man, lūdzu! Bet, mans draugs, es jums atstāju savu daļu prieka. Visu līdz neņemšu. Arī jūs aiziesiet. Jūs aizejat. Un viss aiziet, ko mēs mīlam, šī labā vecā zeme tāpat. Nē, mēs neesam patmīļi! Nekādu priekšrocību! Kas vienam, tas otram. Vienlīdzība!

—Demokrāte!

—Nē! Komuniste — pat nāvē!

—Viena ar visiem?

—Jā, viena visos.

—Bet kur tad jūs atradīsiet atbrīvošanos, kur nometīsiet no sevis šo šauro pasauli?

—Manā upē … Cik tas dīvaini!

(Ar mani runādama, Anete pievēra acis un dažas sekundes, ne vairāk par piecpadsmit, mēs sēdējām klusēdami…)

—… Es tikko nogrimu pagātnē. Es atkal ieraudzīju, atkal redzu (mans dievs, cik tas viss tālu!) sarkano dīķi meža vidū. No jauna gremdējos tā zeltainajos ūdeņos, atkal skaru ar papēžiem dūņas, leknie ūdensaugi līp ap maniem gurniem. (Nē, jūs to nesapratīsiet! . . .) Es tikko tajā neiestigu, cik daudz pūļu tas man maksāja, līdz atvērās slūžas! … Kā tas notika? Es nezinu… Protams, ne jau nu ar maniem spēkiem vien. Viena pati to nebūtu spējusi… Taču slūžas atvērās, un stāvošais ūdens sakustējās, un sāka plūst zeltainā ūdens straume, dusošā ūdens straume — un es tajā — un ieplūda dzīvajā ūdenī, upē. Un upe tecēja pretī jūrai. Esmu izglābta.

—Jā, tā ir laime — atrast savu gultni. Patiesībā tādēļ arī dzīvojam! Un nav ko raizēties par pārējo, par mērķi, upe pati mūs turp aiznesīs. Vajag tikai pilnīgi saplūst kopā ar to. Saliedēties ar dzīvo būtņu straumi. Un atvairīt to, kas sastindzis! Tikai tā ir īsta dzīve, kas virzās uz priekšu . . . Vienīgi uz priekšu ejošie veido dzīvi! Pat nāvē straume mūs nes.

Anete satvēra manu roku.

—Pat nāvē mēs būsim priekšā . . .

—Ar šo solījumu mēs šķīrāmies. Pieceļoties (Anete atvainojās, ka nepiecelšoties no guļamkrēsla) es uzvilku viņai kājā nokritušo tupelīti un teicu:

— Ja jūs aiziesiet pirmā, atstājiet tās man mantojumā par piemiņu šai sarunai!

— Ņemiet tās līdz! — atbildēja Anete.

Dodoties mājup, uz meža taciņas sastapu Žoržu un Vaņu, kuri atgriezās no klaiņāšanas. Abi sasārtuši un zeltaini iedeguši saulē. Viņi pazina mani, un es redzēju, ka viņiem kauns, iedomājoties, ka esmu atradis Aneti vienu pamestu mājās. Žorža, nedabiski skaļi smiedamās, neveikli taisnojās. Bet man netikās sagandēt viņu prieku, un es pateicu:

— Mēs ļoti labi iztikām bez jums!

Kad dzīve tuvojas beigām, pienāk tāda stunda, kad zibens ātrumā pretmeti izlīdzinās: galvu reibinoša kustība un pilnīgs nekustīgums kļūst viens un tas pats. Esamības aplis noslēdzies. Abi atšķirtie gali savienojas. Un mūžības čūska dzeļ pati savā astē. Vairs nezini, kas ir nākotne un kas pagātne, tāpēc, ka tagad nav ne sākuma, ne gala. Atvēlētais laiks nodzīvots.

Kad šī stunda ir klāt, tad pēdējais laiks sasiet savu nastiņu. Anete savējo jau bija sagatavojusi, kad atsteidzās jaunais vēstnesis, kas iemina viņai taku.

Divdesmit sestā jūlija rītā pastnieks atnesa Anetei aploksni, uz kuras plašiem vēzieniem traucās augšup Silvio rokraksts. Aploksnē bija tikai daži vārdi:

Slava svētajai Annai, lai tā slavina dievu to kungu!

Un apakšā:

Benedica suo figliuol', o gran Madre!

(«Svētī savu dēlu, ai, lielo māt!»), un vēstulītē — Silvio matu cirta.

Tā tiešām bija svētās Annas diena. Medonas mājiņā nevienam tas nebija ienācis prātā; viņi bija atraduši no panteoniem, bet itāliešu zvana skaņas atsauca Anetei atmiņā tālo zvanu šķindas no bērnības dienām mazās Anetes dzimšanas dienā un florenciešu fresku tēlus, kurus viņa bija aplūkojusi, stāvēdama zem rokas ar Marku. Vasaras debesis, ieskaudamas Medonas mežu, arī atgādināja Perudžino tondi[535] blāvo gaišumu, kur uz sudrabotā fona izcēlās smuidro un lepno jauno kociņu silueti, atgādinādami slaidus jaunekļus. Žorža un Vaņa vēlreiz bija devušies ekskursijā uz visu dienu. Anete līdz vakaram palika viena. Viņa glāstoši laida caur pirkstiem kastaņbrūno matu šķipsnu. Dīvaina velte! Varēja gandrīz vai domāt, ka tā ir templim ziedota upurjēra āda. Anete svētīja pieri, pār kuru vijusies šī sproga.

Kreisajā rokā un krūtīs Anete juta smagumu, kas viņai sagādāja apslāpētas bažas. Viņa zināja gluži labi, no kurienes cēlās šīs sāpes. Tomēr gribēja izmantot bērnu prombūtni, lai ieviestu mājā mazliet kārtību. Kad tie bija klāt, tad birtin bira bargas pamācības; Vilāra brīdināta, Žorža aizliedza Anetei piepūlēties. Parasti Anete padevās. Kad kļūsti vecs, pat jauno strostēšana, ja tie tevi mīl, sniedz zināmu saldmi. Taču izdevīgā gadījumā tiem nepaklausīt, lai kāds arī būtu vecums, aizvien sagādā šķelmīgu, skolniecisku prieku…

Palikusi bez uzraudzības, Anete tiku tikām to izbaudīja. Sakārtojusi visas atvilktnes un skapjus, savas piecas sešas reizes kāpusi lejā un augšā no pagraba līdz bēniņiem un jau krietni piekususi, Anete nolēma vēl apskatīt dārzu; noliekusies viņa maigi slaucīja iemīļotāko augu lapas, aptaustīja zemi un, nospriedusi, ka tā pārāk sausa, vairākas reizes nostaigāja gabalu no pumpja līdz izslāpušajiem mazajiem augiem. Anete strādāja tik cītīgi, ka pēkšņi sajuta žņaudzošas sāpes sirdī; gribot negribot vajadzēja palaist vaļā lejkannu, un, piespiedusi rokas pie krūtīm, viņa apsēdās uz taciņas, kas bija apkaisīta ar granti; Anete vairs nespēja atvilkt elpu, sāpes kļuva neciešamas; bija tāda sajūta, ka viņa mirst; vecā sieviete palūkojās uz bālo roku, no kuras bija aizplūdušas visas asinis, un viņai likās, it kā arī pati aizietu. Aneti māca sāpes, tomēr viņa nenožēloja savu rīcību. Viņa nodomāja:

«Ja tas ir gals, tad jau labāk šeit…» Ap galvu viņa dzirdēja sanam bites, kaut kur debesīs dūca lidmašīna … Un viņas krūtīs pletās nesamērīgi liela sirds . .. Tā dzīrās salūst. Pavērusi muti un samiegusi acis, Anete pavērsa seju pret debesīm un klausījās, kā ausīs arvien skaļāk un skaļāk atbalsojas lidmašīnas rūkoņa. Droši vien tā pārbrāzās viņai pār galvu. Kad Anete atkal atvēra acis, lidmašīna jau bija pazudusi aiz meža; dūkoņa un sāpes aprima; sviedru lāses ritēja pār deniņiem. Ar milzu piepūli Anete piecēlās un devās mājup. Viņa negribēja, ka bērni atgriezušies uzzinātu par šo trakulību. Pie mājas sliekšņa Anete pavērsās atpakaļ. Viņas kājas un rokas atvadījās no šīs labās zemes. — Arlabvakar, mana zeme! Nevis ardievu… Es vēl atgriezīšos pie tevis …

Viņa atgūlās. Mazliet vēlāk pārnāca Žorža un Vaņa. Anete izbrīnījās. Apbalvota ar smalku dzirdi, viņa parasti jau notālēm uztvēra abu līksmās balsis.

Tie ienāca tieši viņas guļamistabā, nemanīja Anetes sejā norisušās cīņas pēdas, nepajautāja, kā viņa jūtas: abi atradās mēma satraukuma varā. Žorža turēja rokā izplātu laikrakstu. Un skarbā balsī, pūlēdamās apvaldīt žņaudzošās elsas, iesaucās:

— Viņš nogāzies no debesīm uz Romu!

— Kas? — jautāja Anete. (Bet, vēl nesapratusi, jau zināja.) Žans aizelsdamies izkliedza:

— Silvio!

Anete paņēma avīzi, taču istabas mijkrēslī, kuru nevēlējās izkliedēt aiz bailēm, ka, iededzot gaismu, bērni pamanītu viņas izmocītos vaibstus, viņa ar pūlēm varēja izšķirt burtus, tomēr pietiekami, lai vispārējās līnijās nojaustu jaunā Ikara neprātīgo epopeju, kurš, ielauzies Itālijas sirdī, uzdrošinājies sviest izaicinājumu sejā nīstajam tirānam tieši pašā midzenī. Par spīti ienaidnieka gaisa flotei, Silvio bija pārlaidies pār Romu, izmezdams uz paverdzinātajiem Senatus Populusque…[536] veselu gūzmu skrejlapu, aicinot tos sacelties un šaustot diktatoru, kurš bija paslēpies savā nocietinātajā pilī kā alā. Anete atdeva Žoržai laikrakstu un teica: — Lasi!

Žorža pasniedza laikrakstu Vaņam. Lūstošā, zēniskā balsī, steigdamies un rindu beigās sastomīdamies, Vaņa lasīja un rija mutē saplūdušās siekalas. Lasīja pārspīlēti, bērnišķīgi balsi paceļot un nolaižot, un saviļņojumam cauri vīdēja prieks. Žorža klusēja, nodūrusi galvu, it kā sastingusi. Anete pievēra acis, lai labāk dzirdētu … Viņa saklausīja dūcam lidmašīnu …

Antifašistiskā itāliešu avīze, kas iznāca Parīzē, darīja zināmu atklātībai Silvio novēlējumu, kuru viņš bija iemetis pastkastītē Nicā dažas minūtes pirms pārlidojuma uz «otru krastu» Viņš paredzēja, paziņoja par savu nāvi, meklēja to. Ar šo upuri gribēja izpirkt kaunu un iedegt liesmu «Madzini tautas» sirdīs. Silvio atkārtoja tos pašus vārdus (Anete nodrebēja), kurus tā bija teikusi viņam. Silvio izteica vēl arī to, par ko Anete nebija ieminējusies, un tomēr pazina šos vārdus, jo zināja, ka jauneklis nolasījis tos no viņas domām . . . «Kāpēc tik nabaga ar varonību zeme, kas bijusi Risorgimento zeme? Tāpēc, ka tā gaida, lai tai rādītu uzupurēšanās piemēru, brīvprātīgu ziedošanos, asiņu rasu, kas vēstī sarkano ausmu. Ai, Gioventщ [537] — dzīves alkstošā jaunatne, — tavs pienākums atteikties no dzīves, atsacīties no cerībām, priekiem, no grūtībām, no tavas nākotnes, atdot tos vainas izpirkšanai! Atbrīvo nevis nogalināšana, bet gan upuris. Un mest izaicinājumu tirāna sejā ar savu nāvi nozīmē dot tam drošāku triecienu, nekā nogalinot šo suni, kurš aiz bailēm trīc savā būdā … Sacelies, tauta! Tu pati nezini savu varenību. Tirāns kritīs jau tad, kad tu bez cīņas, gluži vienkārši sakrustojusi rokas uz krūtīm, pateiksi: «Nē!»»

Lidmašīna nometa šo sauksmi uz Forumu, kur Cicerons reiz pienagloja pie kauna staba Antoniju, kas savukārt nogalināja Ciceronu, un pazuda naktī, tēraudspārnaino putnu bara vajāta. Kopš tā laika viņu neviens vairs nebija redzējis . .,

Vaņa beidza lasīšanu. Puisēnam ļoti gribējās vēl parunāt. Taču abu sieviešu klusēšana viņu mulsināja. Viņš mēģināja sākt. Neviena neatbildēja. Abas, sastingušas kā tēli, bija nogrimušas domās guļamistabas tumsā. Arī Vaņa apklusa. Nepiecēlusies no gultas, Anete sacīja:

— Ejiet pie miera, bērni!

Žorža piecēlās. Neiedeguši lampu, tie atstāja viņu vienu.

Žans apgūlās. Žorža ieslēdzās savā istabā. Silts klusums piepildīja māju. Meži klusēja. Un zvīgojošajā vasaras naktī pēkšņi atskanēja vijoles dziesma. Anete un Žans aizturēja elpu, lai klausītos. Dziesma virzījās uz priekšu nedroši, apstādamās, iekams atbildēja uz jautājumu, nogaidīja, sāka no gala, atkal gaidīja, tad pamazām kļuva drošāka, it kā pazīdama savu ceļu, pēc tam atkārtoja sākuma frāzi, izvēršot to visā pilnībā. Tā bija nopietna, tomēr bez skumjām, un drīz vien tās melodija, kaila un noteikta, līdzīga līnijai, ritmiski šūpodamās kā zars, atplauka jaunās variācijās, gaišās un tīkamās kā ķiršu kociņš ziedonī. Vēsma pārbrāzās pāri zariem; tie nobirdināja arpedžo lietu. No jauna atgriezās kailā tēma. Tās dzidrais un staltais siluets atsauca atmiņā Hendeļa largo[538]. . .

Vijole apklusa. Vaņa gulēja, pieglaudis vaigu plaukstai. Žorža noģērbās tumsā, viņas miesa kaita, taču dvēsele likās svaiga, sasprindzinājums bija atslābis; Žorža nemēģināja prātot, kas noris domās; to veica vijole: viss bija atrisinājies, viss šķita labi… Žorža aizmiga, rāmi un vienmērīgi elpodama.

Anete atkal lieku reizi negulēja. Taču šoreiz viņa nebija nomodā velti. Vajadzēja nākt viesim …

Anete domāja par saviem noslepkavotajiem dēliem — Marku, Silvio, — dieva jēriem. Tie bija sevi upurējuši. Tos upurējusi viņa. Velti Anete mēģināja taisnoties, meklēt atmiņā pierādījumus, ka nav neko darījusi, lai tos pamudinātu, ka tie rīkojušies paši, bez viņas skubinājuma. Taču zināja, gluži labi zināja, ka izraisījusi uzupurēšanās trauksmi. Viņas skatiena mudināti, kurš jau garā redzēja abu ceļu, pirms tie paši to atskārta, abi šie bērni, šīs brāzmainās dvēseles, gandrīz pret savu gribu bija tiekušies pretī duncim. Tas bija tikpat, it kā viņa pati savām rokām tos būtu uzlikusi uz upura altāra.

«Īzaka dievs, tu, kas glābi viņu, neesi glābis manus bērnus! Tev bija vajadzīgi šie upuri. Vai nu tu esi apmierināts?»

Bet dievam vēl nebija gana. Anete to zināja. Viņa zināja, kas tas gaida nākamos … Kuru vēl?

«Visus, kas tev pieder. Visus tavējos.» Velti Anete pūlējās neaptvert, ka šis puisēns, kurš gulēja blakus istabā aiz sienas un viss bija savu dienu rotaļu un sapņu gūstā, un šī lielā, veselīgā un jautrā meitene, kas zobojās par pasaules ciešanām un maldīgajām idejām, dosies tieši pretī šāvieniem rītdienas cīņas laukā, tāpat kā viņas otra — Krievzemes meita, kura brīvprātīgi iesaistījusies Lielās Armijas rindās. Visi viņi nolemti ar sajūsmu pieņemt nāvi liesmās. Un šo liesmu viņa, Anete, savā aklībā jundījusi lielāku no dienas dienā. Anete, vēlēdamās sasildīt sirdis tiem, kurus mīlēja un gribēja pulcēt ap šo liesmu kā pavardu, pati bija pielikusi uguni savai mājai. Liesma, ko Anete uzturēja pašas krūtīs un kas slējās taisni pretī debesīm, apspīdēja viņu pašu, tomēr nesadedzināja, bet lika sabrukt mūriem un jau kā ugunsgrēks pārsviedās citu dvēselēs. Anetes misija, pašai nenojaušot, bija nest savās mierīgajās rokās darbības lāpu, kura apgaismoja domu un kuru pārtvēra citas rokas, taču vējš atsvieda uguni atpakaļ, viņas mītnē. .. Apburtā dvēsele un tās putnēni līdzīgi feniksam bija lemti sārtam. Slava ugunskuram, ja no tā pelniem kā no feniksa pelniem atdzims jauna, cēlāka cilvēce! …

«Sadedzini mani kopā ar manējiem! Stunda pienākusi. Bende, es pavēršu tavam duncim pretī kaklu! …»

Un Anete juta, ka duncis ietriecas viņai krūtīs. Skaudras un nežēlīgas sāpes cauršauta viņu no sirds līdz pašam kaklam.

Anete saspieda abām rokām brūci, lai neiekliegtos. Šai sāpju skaudrumā slēpās jūsmīgs prieks — prieks, ka viņa pievienojas savu dēlu brīvprātīgajam upurim. Satvērusi dunča spalu, Anete iegremdēja to krūtīs …

«Ietriecies dziļāk!»

Līdz, sakodusi zobus, krampju savilkta, zaudēja samaņu.

*

Puisēns, rītausmā pamodies, pirmais izdzirdēja dīvainos čukstus, kas atlidoja šurp no blakus istabas. Pagāja labs brīdis, iekams viņš saprata. Sākumā Vaņam pusmiegā šķita, ka ap māju klaiņā ievainots dzīvnieks. Tad viņu pēkšņi pārņēma bailes, viņš izlēca no guļvietas un sauca Žoržu. Tā gulēja ciešā miegā, galvu piekļāvusi sienai, aiz kuras atradās Anetes gulta. Vaņa sāka purināt Žoržu aiz pleca. Meitene tikai atvairījās: kad Žorža ganījās miega pļavā, tai vajadzēja paēst papilnam. Bet, tiklīdz pavērās jūtu durvis, ko miegs bija aizslēdzis, tūdaļ atgriezās arī apziņa. Žorža pietrūkās kājās, vēl nepacēlusi smagos plakstus, un, taustīdamās kā akla gar sienām, metās pie gultas, no kurienes atskanēja žēlabainie vaidi.

Anete bija nemaņā un pat neatskārta, ka vaid. Žorža pārbijās, redzot pārvērsto Anetes seju. Jau uzmetot acis, viņa saprata, kāds būs cīņas iznākums. Žorža nezaudēja velti laiku. Tūlīt izsauca Fīlipu Vilāru, un Vaņa skriešus devās uz pastu nosūtīt telegrammu Asjai. Ieradās ārsts, taču nekādus citus rīkojumus nedeva kā vien lietot tos pašus līdzekļus, kurus jau bija izmantojusi lietpratīgā Žorža: karstu ūdeni un ledu. Vecā cīkstoņa dzedrās acis, kurš jau pieradis pie ringa un priekšlaikus nojauš cīņā visas iespējamās pārmaiņas, tūdaļ konstatēja, ka velti mocīt to, kas cīnījās tumsā: spēle bija zaudēta. Viņš labprāt saīsinātu šo ceļu, kā reiz saīsinās savējo, kad sapratīs, ka tāpat ir uzvarēts. Bet Anete bija noraidījusi šo piedāvājumu, kad viņš kādreiz ieminējās par šādu izeju: vecā sieviete aizliedza patvaļīgi rīkoties ar viņas gribu, kamēr vien viņā paliks kaut lāse dzīvības, lai arī šī lāse būtu vesels svelošu ciešanu okeāns …

«Es neatļauju pārtraukt cīņu. Tā ir mana cīņa. Atstājiet mani vienu!»

Un Vilārs to atstāja. Viņa lielā roka ar dzelžainajiem pirkstiem, kura prata būt maiga kā samts, sataustīja zem segas Anetes jau saltās kājas un liegi tās saspieda: — Atpūtieties! … Ardievu, Anete! …

Nākamajā naktī Medonas tuvumā nosēdās lidmašīna. Pie mājiņas loga pieklauvēja satraukts putns. Žorža atvēra durvis … Asja… Viņa bija atsteigusies kā bulta. Telegramma viņu bija aizsniegusi Skandināvijas pilsētā, kur viņa uzturējās svarīgā norīkojumā. Taču Asja nekavējoties brauca šurp. Viņa pat nepadomāja, ar ko riskē, turklāt divkārši: Francijā jaunā sieviete bija noteikti pakļauta briesmām; kuru katru mirkli viņu varēja arestēt un izsūtīt trimdā, bet partija nepiedos, ka viņa kaprīzes vai aizrautības dēļ apdraudējusi savu oficiālo vai pus-oficiālo stāvokli. Taču, lai arī individuālisms ārēji pakļauj sevi disciplīnai, nekas nespēj salauzt šīs pēkšņās iedvesmas, un neviens nespēj — pat šis cilvēks pats ne — tās paredzēt. Un Asjai darbība bija aizsteigusies priekšā domām. Tikai tagad, vāķējot mirēju, viņa sāka pārdomāt. Bet lai notiek kas notikdams! Viņa bija turējusi vārdu …

— Māt, esmu šeit. Es pavadīšu tevi līdz ceļa pagriezienam . . .

*

Asja apsolīja to, kas nav cilvēka varā. Pēdējai stundai nav neviena ceļabiedra.

Anete soļoja viena pretī sava ceļa galam. Līdzīgi dieviem Iliādas cīņās, viņa bija ievīkstīta liesmainā dūmu aizsegā. Tie, kas noliecās pār guļošo Aneti, neredzēja viņu, tie redzēja tikai mūri, aiz kura viņa soļoja. Reizēm blīvie dūmu vāli atvilga; pašķīrās plaisas, un cauri tām Anete saskatīja priekšmetus … Visapkārt bija tikai priekšmeti … Vaņas balss, kaut gan Anete puisēnu neredzēja (tas stāvēja blakus, pavisam tuvu klāt spilvenam, viņai vajadzēja tikai pagriezt galvu, lai mazdēlu ieraudzītu, bet viņa nemēģināja to darīt) … Zēns neizraisīja Anetē nekādas jūtas . . . Viņš ir, viņš pastāv. Tas ir priekšmets . . . Plaisa sakļaujas. Cauri dūmu vāliem atskan puisēna balss … Cik viņš tālu! Cik tālu ir viss, kas dzīvo!

Ugunskura versme, kurš dega Anetes ķermenī, izgaroja uz āru. Visas aizritējušo dienu raizes, viss, kas saistījis viņas prātu, parādījās reizē ar drudža rēgiem, kuri tūdaļ tika pārtulkoti iztēles radītā sapņu valodā un ieņēma savu vietu uz skatuves dēļiem . . . Anetei šķita — viņa atgriezusies savā Parīzes dzīvoklī. Parīze dega… Asins šalkoņa, tām ritot pa artērijām, kļuva par artilērijas zalvēm, šauteņu sprakstiem. Ielās norisa cīņa. Un Anetes rīkle, kurai trūka gaisa, atšķīra kodīgo dūmu garšu. Tie ieplūda pa vaļējo logu un noplaka viņas acu priekšā. Ugunsgrēks izplatījās, rāpās augšā, laizīja mājas sienas. . . Anete neizbrīnījās, kad pār viņu noliecās Asjas seja. Viņa sasaistīja Asjas klātbūtni ar revolūcijas sākumu. Tas, ka Asja atrodas šeit, viņai likās gluži dabiski. Viņas skatījumā patlaban attālums no Oslo līdz Parīzei nelikās lielāks kā no vienas istabas līdz otrai. Visa zeme tagad atradās uz vienas plaknes.

Tomēr atstatums bija samazinājies arī starp dzīves apvalku — šīm acīm, lūpām, rokām, kustībām, vārdiem — un tām domām, ko mēs, dzīvie, kā aizliegtu skatu slēpjam no sevis un citiem. Neparasta gaišredzība mirkļiem ļāva Anetei ielūkoties svešu būtņu dvēselēs, kuras bija šķirtas no viņas kā ar aizkaru. Savā karsti mīļotajā meitā, kas palikusi nomodā pie viņas gultas, viņa naktī sataustīja naidīgu dvēseli, kura pret pašas gribu bija pārņēmusi Asju. Tomēr savos sapņos Anete apvienoja veselā vienībā abas puses, kas veidoja ikvienas dvēseles būtību, kuras dzīles viņa tikko bija skārusi. Anetei šķita, ka liesmas apņēmušas visu māju un bērni viņu pamet. Viņa redzēja Žoržu un Žanu izbēgam pa logu uz jumta. Žorža dzēlīgi kaut ko kliedza aplencējiem; viņa atgādināja Delakruā [539] «Brīvību» uz barikādes, pašu Revolūciju ar jaunām krūtīm, revolūciju, kura dzied un dārd; bet viņai līdzās — smejošs puisēns ar ieroci rokā … Vienīgi Asja ietiepīgi neatkāpās no viņas, taču nepacietīgi gaidīja galu un savā sirdī atkārtoja:

«Pasteidzies taču!»

Un mirēja, nopūlēdamās pakustināt lūpas, iedomājās sakām (taču neviena skaņa nebija dzirdama):

«Es steidzos. Bet manas vecās kājas nespēj kustēties ātri. Negaidi mani! Ej prom, manu meitiņ…»

Asja gurdu roku atvairīja neģēlīgās domas. Par spīti nogurumam, viņa gribēja palikt nomodā pie Anetes; viņa bija piespiedusi Žoržu un Vaņu atgulties un palika viena ar mirēju, un dievs vien ir liecinieks, cik kvēli viņa mīlēja Aneti! Tā bija vienīgā sieviete pasaulē, ko Asja mīlēja. Viņa mīlēja Anetē Marku. Mīlēja Anetē māti, kas bija īstāka nekā tā, kuras asinis ritēja Asjas dzīslās. Mīlēja Anetē draugu, to, kas uzticējās un atdeva viņai, svešzemniecei, bezpajumtniecei, atstumtai, visvērtīgāko, kas tai bija, — savu dēlu un dārgo tuvību ar Marku, — mīlēja to, kas ticēja viņai, Asjai, vairāk, nekā viņa pati jebkad ticējusi sev, to, kas divreiz palīdzēja viņai nostāties uz kājām, noslaukot dubļus no kurpēm, to, kas bija viņu izglābusi. Un nebija drošs, vai galu galā Asja nemīlēja Aneti vairāk nekā Marku, bet Markā visvairāk — Aneti. Abi, vismaz pašreizējā mirklī, bija tik cieši saliedējušies, ka Asja tos vairs neatšķīra: pieplakusi mirējas pirmsnāves sviedriem klātajai pierei, viņa nikni žņaudza savos apkampienos abus . . . Tomēr tai pašā acumirklī naidīgā dvēsele atkal atgriezās. Asja sajuta kaut kādu ledainu vienaldzību. Atlaidusi vaļā rokas, viņa noslīga uz krēsla dažus soļus attālu no gultas. Asja jutās nogurusi, pārpūlējusies, izšķiedusi visu savu enerģiju šais nemierpilnajās dienās un naktīs. Mīlestība un līdzjūtība šķita izgaisušas. Asju vilināja citas raizes, dzīvo krasts, no kuriem mirēja bija viņu pārāk ilgi atrāvusi; jaunajai sievietei pēkšņi iešāvās prātā, ka, atlidojot šurp, viņa pakļaujas briesmām, un šīs briesmas pieaug līdz ar katru stundu, ko viņa pavada šajā mājā; nejūtīgu skatienu Asja aplūkoja uztūkušo seju, kas atdusējās (nē, cīnījās) uz spilvena, un novērtēja stundu skaitu, cik vēl lemtas Anetei, domādama:

«Šā vai tā, viņa vairs necelsies. Lai tad pasteidzas!»

Pakļaudamās nežēlīgai, neapzinātai netīksmei, Asja paņēma palasīt kādu lubu romānu, kas sarāva jebkuru vienotību ar mirēju. Taču pārlaida acis tikai divām trim lappusēm, izlasītie teikumi iesprūda kaklā; viņa tos izspļāva. Derdzīgumā aizvēra grāmatu. Kad Asja atkal ieraudzīja agonijas vaigu, viņu pārņēma šausmas pašai par sevi un savu domu noziedzīgumu. Asja nokrita ceļos un asarām acīs sāka skūpstīt pār gultas malu pārkārušos roku, ar uztūkušajām dzīslām… Ko viņa bija nodarījusi! (Domas nāves acu priekšā taču ir rīcība.) Viņa bija nevis nostājusies blakām Anetei pēdējā cīņā, bet ar savu roku slepkavojusi būtni, kas pašai dārgāka par visu. Asja ievaidējās:

— Māt! Tā taču neesmu es! Piedod! Piedod! Atbrīvo mani!

Tomēr Anetes seja joprojām palika bezkaislīga un tāla. Mirēja visu saprata, taču neizjuta ne mokas, ne sašutumu. Likās — tas viss viņu vairs neskar. Viņa bija viena . .. Ap Anetes nāves gultu pletās pasaules bezdibenis; dūmu vāli vēlās no visa izplatījuma; visur kari un revolūcijas — Eiropā, Āzijā cilvēce dega no visām četrām pusēm. Pat debesis bija aizsegtas ar milzīgo lidmašīnu vairogu, kuras metās virsū smokošajām pilsētām. Kur gan citur rast patvērumu kā vien aiz nāves loga? Kad vismīļākās dvēseles pameta Aneti, viņa juta, ka nosmaks šai vientulībā .. . Bet nāves cīņas vientulība nepastāv tikai, kā to mēdz domāt, dzīvās un mirstošās būtnes nepārvaramā nošķirtībā. Šīs vientulības būtība pastāv vienīgi aiziešanā pašam no sevis, kāda noris mirēja krūtīs. Anetē vairs nebija Anetes. Tā, kas dzisa uz spilvena, gulēja viena. Otra, viņas līdziniece, bija nošķīrusies. Tā dzīrās pārvietoties. Un reizē ar to pārvietojas arī dūmu vāli, viss šis troksnis, klaigas, satraukums, visa šī pūļu burzma un kaislības, visa šī cīņa . . . Mājas drupām uzgūla bezrūpīgā miera pēda. Drudzī kaistošais ķermenis saspringa atspirdzinošā pieskāriena gaidās.

Bet, kad Anete krampjainā piepūlē grasījās pārraut pēdējās saites, šo trauslo pavedienu, kas negribēja un negribēja pārtrūkt, viņu pēkšņi it kā vaboli diega galā rupji parāva atpakaļ sāpju dūkstī, no kuras viņa gribēja izrausties ārā. Iekams iznīcina šo dvēseles formu, iekams uzsūc sirds ezeru, kurā atspoguļojas visums, jebkuras dzīvības māte-spēks vēl pēdējo reizi izraisa mirējā skaidro apziņu par to, kas viņa bijusi: nāves ciešanu krampjos, piepūlē, kāda pavada atbrīvošanos no visām saitēm, tā nežēlīgi liek uzdurties uz pīķu smailēm, asajām lauskām, ar ko visnotaļ klātas viņas apvalka sieniņas, pret kurām viņa sitas, cenzdamās izrauties no šīm robežām, no savas miesas nāves cisām, viņa sitas pret sieniņām, kur līdzīgi bitei cēlusi savu dzīves stropu, cēlusi veselus sešdesmit mūža gadus, lai salto mortale mirklī, zibens uzliesmojuma mirklī, beidzot novērtētu sava mūža sprīdi — savu dzīvi, savas esamības un nāves jēgu. Priekškars atveras. Pasteidzies, skaties! …

*

Anete kāri raugās, raugās savām lielajām acīm, kas drīz vien sastings. Tie, kas drūzmējas ap viņas gultu, domā, ka Anete atrodas nemaņā. Tie neredz, ka mirēja tāpat redz un dzird. Neredz, ka viņa iet, kāpj augšā pa pēdējo nogāzi. Taču reizē ar Aneti kāpj ciešanas … Gluži kā šķēpa trieciens cauri smadzenēm izurbjas žilbinoša doma:

Ciest nozīmē iepazīt…

Šo vārdu gaisma notrulina pat pašas ciešanas. Drebošā miesa zaudē jūtīgumu. Paliek pāri tikai acis, kas vērstas uz iekšieni, un auss gliemežnīcā . . .

It kā no malas Anete dzird savu saraustīto elpu. Pārkairināta dzirde uztver skaļo dvašu; viņai šķiet: dārdēdams drāžas vilciens. Kas drāžas? Viņa vai kāds cits? Anete vairs nejūt atšķirību starp sevi un citu. Vēja brāzma tikko nogāzusi visus robežstabus. Tas, kas neesmu «es», ir «es». «Es» ir tas, kas neesmu «es». Viss ir tumša masa, kas krājas nakts dzelmē kā blīva nafta cisternā. Līmenis ceļas. Masa sasniedz krātera malas, tā uztūkst tām apkārt kā putu vainags; mirkli vilcinās, tad pārplūst pāri un gāžas… Lavas straume gāžas augšup! Zemes likumi grozīti. Gravitācija zieht uns hinan[540]. ..

«Esmu Rivjēra — upe (tas bija mans vārds; no paša sakuma bija nosprausts mans liktenis, taču tikai šodien tas kļuvis skaidrs), Esamības upe, Radību upe, Mūžu upe, kas, līkloču vīdamās, trausās augšā pa kraujajām kalnu nogāzēm. Noliekdamās es redzu lejā bezgalīgos gredzenus, kuri atraisās un savijas. Un augšā čūskas iegareno galvu, kas slejas, lauzdama sev ceļu, aptaustīdama pārkārušos klinšu izciļņus un uzrausdamās tajos. Un visaugstāk, pašās pēdējās dzīlēs, pāri virsotnēm, — debesu okeāna bezgalību…»

Ik straumei uzšalcot, kuras trīsas pārskrien pāri šai masai, Anete saspringst: nupat, nupat bulta izlidos no stobra …

Bet tie, kuri stāv visapkārt un kuriem acis nav dotas, lai redzētu, skata tikai kalsnās rokas, kas krampjaini ķeras palagos. Zem svešā pirksta, kas tausta viņai roku, dziest pulss, bet pati Anete vēl dzird savus sirds pukstus. Viņa vairs neatšķir pat Asjas ēnu, kas krīt pār viņu, lai gan jūt tās elpu sitamies sejā, tomēr dzird jo skaidri balsis, kuras vairs nav piesardzīgas. Anetes miesa, no vienas vietas sadurstīta neskaitāmiem kampara un kofeīna iešļircinājumiem, kļuvusi nejūtīga, taču dzirde pastāv un uzbrūkošajā tumsā tajā sakopojas it visa gaisma. Pēdējie zemes čuksti… Straume aizšalc garām kā ātrvilciens: pa vagona durvīm redz pazibam apgaismotos māju logus, tie paliek kaut kur aizmugurē… Anetei gribētos izstiept tiem nopakaļus rokas, taču tās ir kā pārakmeņojušās. Anete pasmaida: tikai vārgs smaida atspulgs apviz viņas lūpās, bet Asja, pieglaudusies Anetes sejai, to satver… Atspulgs no jauna ieslīgst ēnā. Vilciens jau tālu. Un ceļiniece līdz ar to.

Pēkšņi straume saslejas, uzbango, trīsas pārvirmo tās gludajai virsmai — asiņu virsmai. . . Un vienā rāvienā upe sastingst visā garumā, no galvas līdz kājām; tā visa ir no dzelzs un kā milzu kāpnes, stāvus pieslietas pie kalnu mūra, tā ir kā līdz sarkankvēlei sakarsēts čuguna zobstienis, kurā ikviens dzīvais veido ierobu; tā uztraušas vienā no Alpu kalnu atzarojumiem, kuru Anetes kājas tik labi pazīst, kurš tām paticis, pa kuru tās rāpušās augšā, aizejot priekšā egļu bataljoniem, kas dodas uzbrukumā, — tā nokļūst tur, aiz kokiem, uz bazalta piramīdas, ko vainago šļūdoņu sniegbaltie cekuli un stingo mākoņu putas, kuri tvarstās aiz sniega kores, kas izliekta kā Materhorna [541] knābis … Un pa uzslietajām metāla kāpnēm no aizas dzīlēm dodas augšup smagi soļi; tās sadreb no apakšas līdz augšai un tagad ir kā vibrējošs metamais šķēps, vēzēts pretī debesīm. Kāpnes, kas kaldinātas no sacietējušas un ledū sasalušas uguns, vaid zem smaguma. Ik pakāpiens dreb, un šermuļi pārņem visas kāpnes, un jo tuvāk nāk soļi, jo nevaldāmākas top trīsas, un visi pakāpieni, no lejas līdz augšai, sasaistīti ar šām trīsām. Bet, tāpat kā augstās pļavu zāles liecas tai pašā virzienā, kādā pūš vējš, visi pakāpieni slīgst pretī tam, kas kāpj augšā, slīgst lejup un ikreiz, kad neredzamais nags iecērtas kādā pakāpienā un to sadragā, visa pasaule noliecas pretī šai agonijas vietai, kas sabrukdama panes visu likteņa smagumu; šis dzīvais pakāpiens brīkšķ, cīnās un mirst par visiem; un tā priekšnāves krampjos saliedējas visu dzīvo elpas. Bet, tiklīdz cīņa izbeigta un neredzamais sadragātājs pārgājis pāri, neatstājot aiz muguras neko citu kā vienīgi pelnus, uguns viesuļa pie zemes pieliektā zāle no jauna izslejas vagā; nodedzinātās dzīves pakāpiens tagad dreb no cīņām, kas noris tur augšā, nākamībā. Visa esamības straume plūst no būtnes, kuru tikko pametusi dzīvība, pretī citām, tur, kur ieplūdīs šī straume, pretī grīvai. . .

Tā, kura dzīvo vidū bija Anete, tā, kura vēl būs Anete tikai vienu acumirkli tikai tādēļ, lai būtu klāt, kad to līdzīgi vīnogu ķekaram saspiedīs kublā, redz cauri dūmakai, kā no lejas augšup kāpj viņš — vīndārznieks. Ik ar soli, viņam tuvojoties, arvien vairāk sabiezē sarkani melnā dūmaka. . . Lielā tumsa ar sava apmetņa čaukstošajām malām apsedz bojā ejošo dvēseli. Un vārdā neminamais, pērkona granda pavadīts, ceļas no dzīlēm. Spiede noslīgst: viss ir saspiests, viss caururbts miriadēm vārpstu: sāni, acis, mute, klēpis; viss izsūknēts; un neizsakāmās sāpes pārvēršas nāves apskāvienu neizsakāmā saldmē. Sadragātā, saspiestā dvēsele izplešas, tā veido vienu miesu ar visaugstāko būtni. Šo dvēseli izsmeļot, viņš uzņem to sevī:

«Tu esi mana, un es esmu tavs . ..»

Ai, pilnība! Identiskums! … Šajā mirklī tā saprot visu, visu, kas atrodas viņpus labā, viņpus esamības … Visu aptverošais Erleben[542] pabeigts. Noslēdzas apburtās dvēseles cikls. Viņa bija kāpņu posms, kuras vienā no pagriezieniem pārmestas pāri tukšumam . .. Un, kad pēda, kas dodas augšup, smagi atspiežas pret to, pakāpiens tur droši, un pār viņas ķermeni, kas izliecies kā loks, bezdibenim pāriet meistars. Visas viņas dzīves sāpes bijušas nolieces leņķis ceļā, pa kuru dodas uz priekšu liktenis.. . «Likteni! Dodies uz priekšu! Paldies, ka ņēmi mani sev par pakāpienu!… Un es tev sekoju. Esmu liktenis.»

Vīndārznieka samīdītā vīnogu ķekara sula plūst pa nolikto vagu; gaistošā mūža straume izdzerta, to iesūkusi kaisles apskurbusi mute. Pēdējo reizi no lejas atskan putna kliedziens. Vaņa sauc:

— Māt! . ..

«Mīļotie! Ai, jūs, kas paliekat aiz mums! …»

Nē, tie nepaliek aiz mums, tie ir priekšā. Pa viņu pakāpieniem, kas atrodas virs manējā, kāpjot augšā, pāri pāries vīndārznieks. Bet mēs, kuri esam kļuvuši viņa vaga, arī mēs pāriesim pāri mūsu mīļotajiem, piedalīsimies viņu pēdējās cīņās, tiem palīdzēsim ar savām skaujām, kas nav šķiramas no vīndārznieka apskāvieniem, un arī tos viņš samīdīs ar savu pēdu. Tāpat kā mūsu mīļotie, kas miruši pirms mums, arī mēs mirstot apkampjam, savienojamies. Mēs ejam kopēju ceļu. Viss ir tā pati upe …

«Ardievu, Anete! . . . Tagad es esmu sapratusi. Nunc dimittis[543] . . .»

Anete nopūtās. Pieplakusi mirējai pie lūpām, Asja alkaini ieelpoja viņas pēdējo dvašu… Taču Asja turēja savos apkampienos tikai čaulu. Apburtā dvēsele bija pacēlusies augšup, — sēklu sauja vagā, ko nāve izarusi pretī debesu plaisai virs paša kalna, — milzu slūžas, pa kurām izplūst Piena Ceļš, nakšu kakla rota, pasauļu čūska, kas bezgalības pļavās atritina savas esamības gredzenus …

Marijai

Desmit gadu cīņa pret sevi pašu.

Vajag cīnīties ar sevi, lai pārvarētu sevi.

Desmit miera gadu, kara radītu, karu radošu.

Nežēlojies! Galā ir miers.

Dosimies tam pretī!

Tev, mans draugs, mana sieva, veltīju savas brūces.

Tās ir labākais, ko man dzīve dāvājusi,

Jo ikviena ir robežakmens solim uz priekšu.

R. R.

1933. gada septembris

PASKAIDROJUMI

[1] Rigvēda — indiešu literatūras vecākais piemineklis (XXV—XV gs. pirms m. ē.).

[2] Fas ac nefas (lat.) — atļautais un neatļautais.

[3] Ad usum delphini (lat.) — kroņprinča vajadzībām; tā saucās latīņu klasiķu izdevums, laists klajā tieši Luija XIV dēlam. No tā izņemts viss, ko uzskatīja par nepieklājīgu. Šeit: mīkstinātā un pieklājīgā veidā.

[4] A bon marche (fr.) — lēti.

[5] gazza ladra (it.) — žagata-zagle.

[6] Gatamelata — itāliešu kondotjers un pulkvedis, miris 1443. gadā; šeit; siržu lauzējs.

[7] Farandola — provansiešu deja.

[8] Tempo sereno (it.) — laiks skaidrs.

[9] Belforas lauva — piemineklis, kas uzcelts vienā no Parīzes laukumiem par godu kritušajiem franču-prūšu karā 1870. gadā.

[10] Pikārs Žoržs (1854—1914). No 1895. līdz 1896. g. ģenerālštāba informācijas biroja priekšnieks, kas ierosināja jautājumu par Dreifusa tiesas lietas otrreizēju izskatīšanu.

[11] «dzīvesdziņa», kā teicis kāds filozofs — domāts Bergsons Anrī (1859— 1941) — reakcionārs franču filozofs.

[12] Ruso Anrī (1844—1910) — franču gleznotājs, autodidakts; kādu laiku kalpojis muitnīcā; no tā arī guvis iesauku «muitas ierēdnis».

[13] Ipolits (mit.) — Tēzeja dēls; viņš veltīja sevi dievietei Diānai, un viņam bezgala patika medības un zirgi.

[14] Et cognovit eam (lat.) — un iepazina viņu.

[15] Natjē Žans-Marks (1685—1766) — franču gleznotājs portretists.

[16] Egerija — Romas leģendārā karaļa Numas Pompilija padomdevēja nimfa: viņas vārds ieviesies literatūrā kā slepenas padomdevējas simbols.

[17] Aes triplex (lat.) — trejkāršs varš; izteiciens, kādu Horācijs lietojis vienā no savām odām, lai raksturotu vai nu pirmā jūras braucēja drosmi, vai cietsirdību.

[18] Kordēlija — domāta Šekspīra traģēdijas «Karalis Līrs» varone — meitas uzticības, kā arī taisnīguma un godīguma iemiesojums.

[19] To strive, to seek, not to find, and not to yield (angl.) — censties, meklēt, neatrast, tomēr nepadoties.

[20] Lukrēcija — leģendāra romiete, kas dzīvojusi VI—V gs. pirms mūsu ēras; viņa savu dzīvi, kā stāsta teika, beigusi pašnāvībā, nespēdama paciest negodu (šeit: ironiskā nozīmē).

[21] «Luīze» — franču komponista Gistava Šarpentjē (dzim. 1860. g.) opera.

[22] Vita nuova (it.) — jauna dzīve.

[23] Aristarhs — slavens aleksandriešu filologs un kritiķis (II gs. pirms m. ē.), Homēra, kā arī citu grieķu autoru izdevējs un komentators. Literatūrā —, stingra, tomēr taisnīga tikumu tiesātāja prototips.

[24] Haud aurea mediocritas (lat.) — nebūt ne ar zelta viduvējību.

[25] Nescio quid (lat.) — nezinu, kas; šeit: kaut kas.

[26] Niobeja (mit.) — Tēbu karaliene, kurai, pēc dažādiem avotiem, bijuši divpadsmit — divdesmit bērni. Lepna par to, ka viņai tik daudz bērnu, viņa uzdrošinājusies pazoboties par dievieti Latonu, kādu no Jupitera

sievām, kurai bijuši tikai divi bērni — Apolons un Diāna. Lai atriebtu māti, Apolons un Diāna nogalinājuši visus Niobejas bērnus tās acu priekšā. Niobejas tēls iedvesmojis daudzus senus dzejniekus un tēlnie

kus, kuri uzskatījuši to par mātes ciešanu iemiesojumu.

[27] Mētrs (fr.) — Francijas tiesas vīriem (tiesnešiem, advokātiem, notāriem) piešķirtais tituls.

[28] Pater familias (lat.) — ģimenes tēvs.

[29] Mens momentanea (lat.) — mirkļa noskaņojums; raksturs, kas atrodas acumirkļa noskaņojuma varā.

[30] Buta kundze — «Pestīšanas armijas» «virspavēlniece», angļu garīdznieka meita, kurš bija «Pestīšanas armijas» dibinātājs un pirmais «virspavēlnieks».

[31] navaras karaliene — domāta Navaras Margarita (1492—1549), autors Heptamerons.

[32] Agrežē — vidusskolas skolotāju un dažu augstskolu mācību spēku nosaukums Francijā.

[33] Vulgus umbrarum (lat.) — ēnu bars.

[34] My countrv, right or wrong (angl.) — tā ir mana dzimtene, vienalga, vai laba vai slikta.

[35] Passez, muscade! (fr.) — izteiciens, kādu lieto blēži, kad to mahinācijas izdevušās.

[36] Ante, post mortem (lat.) — pirms nāves, pēc nāves.

[37] In petto (it.) — klusām, savā nodabā.

[38] Jaunais Nikodēms — Pjēra Korneja (1606—1684) tāda paša nosaukuma traģēdijas varonis.

[39] Credo quia absurdum (lat.) — ticu, jo tas ir bezjēdzīgi; slavens izteiciens, ko piedēvē rakstniekam-teologam Tertuliānam (apm. 160—240).

[40] Fiat! (lat.) — lai notiek!

[41] Artabans — franču rakstnieka La Kalpreneda (1614—1663) romāna «Kleopatra» varonis, augstprāša tips. «Lepns kā Artabans» — pazīstams tēlains salīdzinājums.

[42] Gijo Žans-Marija (1854—1888) — buržuāzisks franču filozofs un sociologs.

[43] Fuijē Alfreds (1838—1912) — buržuāzisks franču filozofs.

[44] Burdels Antuans (1861—1929) — franču tēlnieks.

[45] «Frau Sorge» (vāc.) — «Rūpju māte», vācu rakstnieka Hermaņa Zudermaņa (1857—1928) romāna nosaukums.

[46] vārdu rotaļa: sorciet (It.) — burvis un sourcier (fr.) — avotu meklētājs.

[47] Junona (mit.) — (gr. Hēra), senitāļu debess un mēness dieve, ko mēdz attēlot kā staltu pilnīga auguma majestātisku sievieti.

[48] intus et in cute (lat.) — burt.: iekšienē un zem ādas, t. i., dziļi iekšienē: zem sloga; fragments no romiešu dzejnieka Persija (34—62) III satīras.

[49] Pandars (mit.) — lidijietis, kas kalpoja par mīlas vidutāju starp trojiešu troņmantnieku Troilu un gūstekni; pārnestā nozīmē: savedēja tips.

[50] Pjers Hamps (1876—1945) — reakcionārs franču, tā saucamo «ražošanas» romānu virknes rakstnieks.

[51] Karalis Indriķis — domāts karalis Indriķis IV (1553—1610), kas bija izteicis vēlēšanos, lai svētdienās ikvienam zemniekam būtu pusdienās vista.

[52] sotto voce (it.) — pusbalsī.

[53] Pasquino — kalpa tips itāliešu komēdijā.

[54] Eccolo! (it.) — rau, tas!

[55] Rei humanae atque divinae (lat.) — cilvēciskās un dievišķīgās lietās.

[56] Mors animae (lat.) — dvēseles nāve.

[57] Cosi la neve al sol dissigilla (it.) — tā sniegs kūst saulē; no Dantes (1265—1321) «Dievišķās komēdijas» «Paradīze» XXXIII, 64.

[58] La donna mobile (it.) — nepastāvīga sieviete.

[59] Hartiju skola — augstākā mācību iestāde, kur studē vēsturiskos pieminekļus (rokrakstus, dažādus aktus utt).

[60] morass Šarls — franču rakstnieks monarhists.

[61] «Neliete» — tā franču reakcionārā prese nicinoši saukāja Republiku.

[62] «Bezdievji» — hugenotu iesauka.

[63] Amdirāļa kungs — admirālis Gaspārs de Kolinjī (1519—1572), hugenotu vadītājs; nogalināts Bērtuļa naktī.

[64] Helvēcija — sens Šveices nosaukums.

[65] Grietiņa — Gretchen (vāc.) — pamazināmais vārdiņš no Vācijā bieži vien sastopamā sieviešu vārda «Grete»; šeit: lietots kā sugas vārds — vācu meitene.

[66] Šato-Margo — slavenie vīna dārzi Bordo tuvumā, kur ražo tā paša nosaukuma vīnu.

[67] Fiat voluntas tua (lat.) — «Lai notiek tavs prāts» (vārdi no «Tēvreizes»).

[68] Auera deglis — gāzes apgaismošanas radziņš, kuru 1895. gadā izgudroja austriešu ķīmiķis Auers fon Velsbahs.

[69] Doties uz Kanosu — pilnīgi, bieži vien pazemojoši nožēlot grēkus, samierināties ar pazemojošu kapitulāciju.

[70] Feri Ventrem (lat.) — sit pa vēderu!

[71] «Mihails Strogovs» — melodrāma par krievu dzīvi, kas sarakstīta pēc Žila Verna tāda paša nosaukuma romāna.

[72] Rasibus — līdz pašam pamatam.

[73] Graffiti (it.) — zīmējumi vai uzraksti uz antīku celtņu sienām; šeit: nepieklājīgi zīmējumi.

[74] Lavedans Anrī (1859—1940) — buržuāzisks franču rakstnieks un dramaturgs, franču Akadēmijas loceklis.

[75] Kapiss Alfreds (1858—1922) — franču žurnālists, prozaiķis un dramaturgs.

[76] noli me tangere! (lat.) — neaiztiec mani! Neuzdrošinies man pieskarties!

[77] Sic volo, sic jubeo (lat.) — es tā gribu un tā pavēlu …

[78] Distinguo (lat.) — burt.: es atšķiru (sholastiskās filozofijas termiņš).

[79] «La Vie Ouvriиre» (fr.) — «Strādnieku Dzīve» — kreiso sindikālistu laikraksts.

[80] Merheims Alfonss — kāds no franču arodkustības darbiniekiem. Pirmā pasaules kara sākumā bija internacionālisma piekritējs, taču 1916. gadā pievērsās sociālšovinismam.

[81] Fokions (IV gs. pirms m. ē.) — atēniešu pulkvedis un orators, kas piederēja pie aristokrātiskās partijas. Viņa runas izcēlās ar parupju vienkāršību.

[82] Kerubino — grāfienes pāžs un iemīļotais Bomaršē (1732—1799) komēdija «Figaro kāzas».

[83] Mea culpa (lat.) — mana vaina; šeit: vainas atzīšana.

[84] Manu militari (lat.) — ar kareivīgu roku; šeit: ar varu.

[85] «Deviņdesmit trīs» — deklarācija, ko pirmā pasaules kara sākumā parakstīja vācu inteliģenti.

[86] Marfiriuss un Pankrass — darbības personas Moljēra komēdijā «Uzspiestās laulības» (1864). Šajās personās Moljērs izsmej pseidozinātnieku filozofēšanu nevietā.

[87] Tēvs Ibī — franču rakstnieka Alfreda Žarī (1873—1907) satīriskās lugas «Karalis Ibī» varonis — stulbuma iemiesojums, cilvēks, kura dzīvnieciskās dziņas nav līdzsvarotas ar saprātu.

[88] Lloids — domāts angļu politiskais darbinieks Dāvids Lloids Džordžs (1863—1944).

[89] tea-rooms (angl.) — burt.: tējas istabas; kafejnīcas Anglijā.

[90] Parē Ambruāzs — XVI gs. slavens franču ķirurgs.

[91] Jam foetebat (lat.) — viņš jau smirdēja.

[92] Hilfe! (vāc.) — palīgā!

[93] «Sцhnchen! Knдbelein! mein armer lieber Kleiner!. ..» (vāc.) — dēliņ! Puisēniņ! Mans nabaga mīļais maziņais!

[94] Extra muros (lat.) — ārpus mūriem, t. i., publiski.

[95] Ne quid nimis (lat.) — nekā pārmērīga.

[96] Fīlistieši — sena aziātu tauta, kas dzīvoja starp Sīriju, Vidusjūru un Jafu un izzuda VII gs. Fīlistieši ne reizi vien karoja pret ebrejiem. Šeit — fīlistiešu pulkvedis Oloferns, kuru nogalināja Judīte.

[97] Homo additus naturae (lat.) — cilvēks — dabas papildinājums.

[98] Atvada dziesma — franču revolūcijas nacionālā himna, kuru 1794. g. uzrakstījis M. Ž. Šenjē (1764—1811).

[99] Rids Fransuā (1784—1855) — izcils franču tēlnieks, kas veidojis kādu no Parīzes Zvaigžņu arkas bareljefiem.

[100] Panirža auni — domāta epizode no Rablē «Gargantijas un Pantagriela».

[101] Struggle for life. Life for struggle (angl.) — cīņa par eksistenci. Dzīvot, lai cīnītos par eksistenci.

[102] Martina — kalpone, kas nebaidās runāt pretī saimniekiem Moljēra (1622—1673) komēdijā «Mācītās sievietes».

[103] Bellona (mit.) — romiešu kara dieviete.

[104] Famulus (lat.) — kalps, vergs, šeit: mājas kalps.

[105] Orests (mit.) — pēc grieķu teikas, Agamemnona un Klitaimēstras dēls, kas uzaudzis atrieba sava tēva nāvi, nogalinādams māti un tās mīļāko.

[106] Toass (mit.) — Taurijas Hersonas karalis, kas izdeva pavēli upurēt Diānai visus viņa zemē iebrukušos svešzemniekus

[107] Horācijs — Horāciji, trīs dvīņi, kuri, kā stāsta teika, Tullija Hostīlija valdīšanas laikā ar viltu uzvarējuši albāņu trīs brāļus Kuriācijus, ar to izšķirdami karu Romas cīņā pret Albalongu.

[108] Lied (vāc.) — dziesma, šeit: kāda vācu tautas dziesma.

[109] Severins — franču žurnālistes, sociālistiskās avīzes «Tautas Sauciens» redaktores Karolīnas Remī (1855—?) pseidonīms.

[110] Žuo Leons (1879—1954) — viens no sociālistiskās Internacionāles vadītājiem.

[111] Dadaisms — reakcionārs dekadentisks novirziens Rietumeiropas mākslā. Tas radās pirmā pasaules kara laikā un pēc tam sevišķi aktīvi izplatījās Francijā.

[112] Jozafata ieleja — ieleja netālu no Jeruzalemes, kur, pēc kristīgo ticības, pastarā dienā jāsapulcējas visu mirušo dvēselēm.

[113] Ti voglio bene (it.) — es esmu tev labvēlīgā.

[114] Дnnchen (vāc.) — Anniņa.

[115] «Cilvēks, kas kurina karu» — droši vien domāts Klemanso.

[116] «Emīls» — Žana Žaka Ruso romāns.

[117] Anaharsis (VI gs. pirms m. ē.) — skitu filozofs, Melnās jūras krastos klejojošu cilšu vadonis. Senie grieķi viņu pieskaitīja septiņiem lielākajiem gudrajiem.

[118] Franžipāna kungs — kādas stipras smaržas nosaukums.

[119] Senlazāra cietums — sieviešu cietums Parīzē.

[120] Futrikjē-Tenvils — uzvārda Fukjē Tenvils izkropļojums (ar nepieklājīgu nokrāsu). Fukjē Tenvils ir 1789. gada franču revolūcijas publisks apsūdzētājs.

[121] Tacet, sed loquitur (lat.) — klusē, tomēr runā (izteiksmīgi klusē).

[122] Lamento (it.) — žēlabas.

[123] Erebs (mit.) — apakšzeme, elle, kur cilvēks nokļūst pēc nāves.

[124] Serve padrone (it.) — kalpones-kundzes.

[125] franču valodā «riviиre» nozīmē «upe».

[126] De profundis clamat (lat.) — no bezdibeņiem brēc. De profundis — sākums grēku nožēlas lūgšanai katoļu ticībā.

[127] Borgo (it.) — domāts ugunsgrēks 847. g. Romā Borgo Nuovo kvartālā, kas attēlots Rafaēla freskā Vatikānā.

[128] Ersatz (vāc.) — aizvietotājs, surogāts.

[129] De Pursonjaka kungs — Moljēra tāda paša nosaukuma komēdija: vienkārša, labsirdīga provinciāļa tips, kuru apmuļķo galvaspilsētas zobgaļi.

[130] eocehomo! (lat.) — raugi, kāds cilvēks!

[131] Arkolas bundzinieks — Napoleona karavīrs cīņās uz Arkolas tilta Alpu kalnos.

[132] Piano (it.) — klusām.

[133] Katalonijas lauki — domāta kauja 451. gadā Katalonijas līdzenumā. Šajā kaujā romiešu pulkvedis Aecijs reizē ar franku karali Meroveju un Teodorihu, pirmo spāniešu vestgotu karali, sakāva Atilu un atbrīvoja Galliju

no huņņu virskundzības.

[134] Puatjē — domāta kauja pie Puatjē 732. g., kurā Šarls Martels sakāva maurus un apturēja to iebrukumu Eiropā.

[135] Bejārs Pjers (1473—1524) — slavens frančupulkvedis; drosmes dēļ iedēvēts par «bruņinieku bez bailēm un pārmetuma».

[136] de visu (lat.) — savām paša acīm

[137] Republikas zvaigžņotais karogs — domātas Amerikas Savienotās Valstis

[138] pikrohols— kāda kareivīga karaļa tēls Rablē romānā «Gargantija un Pantagriels».

[139] Commediante … Tragediante .. . (it.) — komēdiju tēlotājs… traģēdiju tēlotājs.

[140] Er sprach das Wort (vāc.) — viņš pateica vārdu.

[141] Eimenidas (mit.) — grieķu dievietes, zemes meitas, kuru pienākums bija sodīt par noziegumiem. Vārds «Eimenidas» nozīmē — labvēlīgās. Grieķi viņas tā sauca, gribēdami dievietes iežēlināt.

[142] Eris Petrus (lat.) — tu būsi Pēteris (akmens). Vārdi pēc evaņģēlija, ar kādiem Jēzus Kristus vērsās pie sava mācekļa Pētera. Šeit: vārdu rotaļa — vienu no mācekļiem sauca par Marku.

[143] Balī Žans (1421—1491) — kardināls, karaļa Luija XI garīdznieks, ministrs; iesaistījās sazvērestībā ar Kārli Drošsirdīgo. Sazvērestību atklāja, un Balī tika iesēdināts dzelzs sprostā, kurā nodzīvoja vienpadsmit gadu;

sprosts bija tik mazs, ka viņš nespēja izstaipīt locekļus.

[144] Mater dolorosa (lat.) — sāpju māte (domāta Marija, krustā sistā Jēzus Kristus māte).

[145] wartenur (vāc.) — pagaidi tikai; šeit: uzgaidi mazliet,

[146] Tēbas — pilsēta antīkajā Grieķijā; «Septiņi pret Tēbām» — Eshila traģēdijas «Septiņi karavadoņi pie Tēbām» nosaukuma pārfrazējums. Šajā traģēdijā aprakstīts, kā septiņi slaveni karavadoņi aplenkuši Tēbas

XIII gs. pirms m. ē.

[147] «Madelona» — šovinistiska kareivju dziesma.

[148] «Mans skūpsts it visai pasaulei! …» — no Šillera «Odas priekam» (Bēthovena 9. simfonija).

[149] giovinezza (it.) — jaunība, jaunatne.

[150] Alma Mater (lat.) — garīgā māte, gara māte; šeit: universitāte (vai kāda cita augstākā mācību iestāde).

[151] Markasēns (fr. le Marcassin) — šeit: vārdu spēle — pamazināmais vārds no «Marks» un arī «meža kuilēns».

[152] Koklēns Konstans (1841.—1909.) — slavens franču aktieris ar izcilām dotībām komisku lomu atveidošanā. Sevišķu ievērību guvis ar savu tēlojumu Moljēra lugās.

[153] Skapēns — Moljēra komēdijas-farsa «Skapēna nedarbi» varonis, slīpēta kalpa tips; viens no Koklēna atveidotajiem tēliem.

[154] Mesija — šeit: ironiskā nozīmē ASV prezidents Vilsons.

[155] «Četrpadsmit punkti» — demagoģiska miera programma, kuru prezidents Vilsons ieteica likt pamatā miera līgumam ar Vāciju.

[156] Impedimentum (lat.) — šķērslis, kavēklis, traucēklis.

[157] Paks — Šekspīra komēdijas «Sapnis vasaras naktī» jautrais gariņš.

[158] Action Francaise — franču rojālistu reakcionāra organizācija; šeit: tās piekritēji un biedri.

[159] Eurкka! (Gr.) — Esmu atradis!

[160] Žokriss — senfranču tautas farsa vientiesīša-muļķīša tips.

[161] Valerijs Pols (1871.—1945.) — franču dzejnieks, kritiķis un publicists, «tīrās poēzijas» propagandētājs.

[162] Bete — saīsinājums no vārda «Babete»; pēc izrunas līdzīgs franču īpašības vārdam bкte — muļķe. «Neglītā un Muļķe» — pārfrazējums pasakas nosaukumam «Daiļā un Muļķe».

[163] Robērs Sorbonns — Parīzes universitātes dibinātājs.

[164] Vārdu spēle: franču valoda vārds «blusa» — puce un vārds «jaunava» — pucelle skan līdzīgi.

[165] «Tīģeris» — Ž orža Klemanso (1841.—1929.) iesauka.

[166] Samsons — norādījums uz leģendu par Samsonu un Dalilu, kura nogrieza Samsonam matus, lai atņemtu spēkus, kas slēpās viņa matos.

[167] Dons Djego — Sida tēvs Korneja traģēdijā «Sids».

[168] «O tempora! O mores!» (Lat.) — «Ai laiki! Ai tikumi!» Cicerona izsauciens pirmajā runā pret savu laikabiedru Katilīnu.

[169] Modus vivendi (lat.) — dzīves veids; šeit: pieņemamais dzīves veids.

[170] Fablio — nelieli komiska satura stāsti astoņzilbju pantmērā, kuri sacerēti 14. gs. sākumā Francijā.

[171] Lukrēcijs — Tits Lukrēcijs Kars, seno romiešu filozofs un dzejnieks.

[172] «Babilonijas princese» — kāds no Voltēra filozofiskajiem stāstiem.

[173] Pazīstamais anglis — domāts lords Kitčeners (1850.—1916.), angļu reakcionārs politisks darbinieks, dedzīgs koloniālisma aizstāvis; viņam pieder izteiciens: «Tiklīdz esi pārbraucis pāri Suecas kanālam, desmit baušļi zaudē jebkuru nozīmi.»

[174] Renāns Ernests (1823.—1892.) — franču buržuāziskais filozofs un reliģijas vēsturnieks.

[175] «Janus bifrons» — divsejainais Jānuss.

[176] Jonass — pravietis (VIII gs. pirms m. ē.), kuru norijis valis, taču pēc trim dienām izvēmis sveiku un veselu.

[177] Gēzi — Nīderlandes muižnieki u. c. iedzīvotāji, kas sacēlās pret Spānijas karali Fīlipu II.

[178] Indijas Kristus — domāts indiešu filozofs Gandijs (1869.—1948.).

[179] Valerī piekritējs — franču rakstnieka Valerija Pola piekritējs (sk. 16. piezīmi).

[180] Prusts Marsels (1871.—1922.) — franču rakstnieks, daudzsējumu romāna «Zaudētā laika meklējumos» autors; īstenība viņa darbos atspoguļota no sīkpilsoņa-snoba redzes viedokļa.

[181] Žirodū Žans (1882.—1944.) — franču rakstnieks, kas piekļāvies dažādām ekspresionistiskām strāvām, arī dadaismam.

[182] Kvatročentists — šeit: domāti XV gs. itāliešu gleznotāji.

[183] fēma — puslegālas tiesas Vācijā (XV gs.), kas taisīja spriedumus slepenas iztiesāšanas kārtībā, apsūdzētajam promesot.

[184] «p. p. c.»-pour prendre congй — saīsināta formula, kādu mēdz rakstīt uz vizītkartītes, ja, atnākot atvadīties, nesastop saimniekus mājā

[185] Tirtejs — atēniešu dzejnieks (VII gs. pirms m. ē.).

[186] Utile dulci (lat.) — derīgais ar patīkamo, Horācija dzejas krājuma «Ars poetica» dzejoļa beigu vārdi.

[187] Fošs Ferdinands (1851.—1929.) — Francijas maršals, Antantes karaspēka virspavēlnieks.

[188] Kokijs — (cocu) franču valodā nozīmē «vīrs, kam sieva uzlikusi ragus»

[189] Jordans Jakobs (1593.—1678.) — flāmu gleznotājs.

[190] Mazaiskaprālis — Napoleons I.

[191] Primatičo Frančesko (1504.—1570.) — itāliešu gleznotājs, tēlnieks un arhitekts, viens no Fontenblo pils un parka izdaiļotajiem.

[192] Fontenebello — Fontenblo.

[193] «Danobis!.. . » (Lat.) — Dod mums (no «Tēvreizes»: «Mūsu dienišķo maizi dod mums…»).

[194] Orbis terrarum (lat.) — zemeslode.

[195] Kazba Kazbah (arab.) — pils-cietoksnis.

[196] «Vai tu esi mani redzējis?» — Izsmējīga aktieru iesauka.

[197] Katilīna — romiešu patricietis, kas tīkoja sagrābt savās rokās augstāko valsts varu.

[198] Merovingi — franču karaļu pirmā dinastija (V—VIII gs.).

[199] Kerubino — persona no Bomaršē komēdijas «Figaro kāzas».

[200] Omfala — leģendāra līdiešu valdniece, Herakla sieva, kas piespieda to vērpt, sēžot pie viņas kājām.

[201] Ekloga — īsa ganu poēma; šādas poēmas rakstīja grieķu dzejnieks Teokrits (III gs. pirms m. ē.); viņu atdarināja slavenais romiešu dzejnieks Vergīlijs.

[202] «Deusnobis haec otia .. . (fecit)». (Lat.) — Mums dievs šo mieru sagādāja (gana Titira vārdi kādā no Vergīlija eklogām).

[203] Koridons — gans Vergīlija pirmajā eklogā.

[204] Ore rotundo (lat.) — atklāti, pavisam vaļsirdīgi.

[205] Pragmatisms — viens no subjektīvā ideālisma paveidiem mūslaiku angļu un amerikāņu imperiālistiskajā filozofijā; pragmatisms noliedz objektīvās patiesības izzināšanas iespēju un par patiesību atzīst to, kas dod «praktiski derīgus» (t. i., buržuāzijai izdevīgus) rezultātus. Pragmatisms iznīcina robežu starp zinātni un ticību, paverot ceļu patvaļīgai zinātnes viltošanai, un cenšas pamatot vismelnāko reakciju valstī un imperiālistisko agresiju ārpolitikā.

[206] «Georgika» — «Zemes darbi» — Vergīlija didaktiska poēma četros sējumos, kas cildina lauku dzīves jaukumus, tos idealizējot

[207] Makiavellisms (pēc Florences republikas politiskā darbinieka un rakstnieka Makiavelli (1469.—1527.) vārda) — politika, kad savu mērķu sasniegšanai nekautrējas ne no kādiem viltīgas cīņas līdzekļiem — krāpšanas, vārda laušanas, nodevības un slepkavības.

[208] «Volpone» («Lapsa») — kādas angļu rakstnieka Bela Džonsona (1573.— 1637.) komēdijas nosaukums, kurā šaustīta mantrausība un plēsonība.

[209] Revolūcijas labais gans — «labais gans» domāts Jēzus Kristus.

[210] Rarinantes (lat.) — atsevišķi (burt.: reti) peldētāji, no Vergīlija «Eneīdas» Eneja kuģa bojā ejas apraksta.

[211] «Nav jaukāka likteņa kā mirt par Melāniju …» — Parodija himnas «Žirondistu dziesma» vārdiem no Dimā (Aleksandrs Dimā-tēvs, 1803.— 1870.) drāmas «Sarkanās mājas bruņinieks», kuru pirmo reizi izrādīja 1847. g.:

Nav likteņa jaukāka,

Nav arī apskaužamāka

Kā mirt par tēvzemi.

[212] «Tutt'и burla! . . .» (It.) — «Viss pasaulē ir tikai rotaļai …» (Falstafa dziesmiņas vārdi no Dž. Verdi tā paša nosaukuma operas.)

[213] Swami — saimnieks, kungs; godbijīga uzruna Indijā.

[214] «Torni, piesargies! …» — Kādas bērnu dziesmas vārdi.

[215] Lisjēns de Ribamprē — Balzaka (1799.—1850.) romānu varonis.

[216] Vārduspēle — parfimērijas «karaļa» vārds — CoquilIe — franču valodā nozīmē «gliemežnīca».

[217] Katons (234.—149. g. pirms m. ē.) — Katons-vecākais, senās Romas ievērojams politisks darbinieks, rakstnieks un orators, kas vēršas pret greznību un tikumu izlaidību; kā sugas vārds — stingru principu cilvēks, tikumības sargātājs.

[218] Luperkaliji — svētki senajā Romā.

[219] Jordans Jakobs (1593.—1678.) — flāmu gleznotājs.

[220] Vecā Sāra — domāta slavenā franču aktrise Sāra Bernāra (1844.—1923.).

[221] «Dzelzs ribas» (no angļu ironsides — dzelzsānainie) — Kromvela karavīru iesauka.

[222] «Allea jacta (est) …» (Lat.) — Kauliņi ir mesti; izteiciens, ko piedēvē Jūlijam Cēzaram.

[223] «Para bellum! …» (Lat.) — No parunas: si vispacem, para bellum — ja gribi mieru, gatavojies karam.

[224] Nemrods (bīb.) — Haldejas leģendārais ķēnjņš; kaislīgs mednieks.

[225] Daki — sena traķiešu izcelsmes tauta, kas dzīvoja Daķijā (apmēram tagadējā Transilvānijā un daļēji Valahijā.) Daķiju 101.—106. . g. bija iekarojis romiešu ķeizars Trajans; tāpēc viņam veltītā kolona Romā izgreznota daku tēliem.

[226] Geti — sena skitu izcelsmes tauta dienvidaustrumu Eiropā. Šī tauta sajaukušies ar daķiešiem.

[227] Sen-Simons, hercogs Luī de Ruvruā (1675.—1755.) — memuāru autors, kuros sīki aprakstīti franču «karaļa galma notikumi no 1691. līdz 1723. gadam».

[228] «Panem et circenses …» (Lat.) — Maizi un izrādes.

[229] «Ave mater . .. Fructus ventris., .» (Lat., rel.) — Burt: «Esi sveicināta, māte . . . klēpja augli…» — divi dievmātei raidīti lūgšanu fragmenti.

[230] Efriti — ļauni gari arābu mitoloģijā.

[231] «Ibī» — Alfrēda Žarī (1873.—1907.) lugas «Karalis Ibī» varonis.

[232] Pudendum (lat.) — šeit: pats apkaunojošākais.

[233] Karagēzs — turku tautas leļļu teātra persona.

[234] Condottiere (it.) — algotnis; cilvēks, kas gatavs cīnīties par it visu, kas vien pietiekami atmaksājas.

[235] Antonello — itāliešu gleznotājs (apm. 1430.—1479. g.).

[236] Medūza (mit.) — viena no trim Gorgonām. Apvainotā dieviete Atēna pārvērta Medūzas matus par čūskām, bet tās acīm piešķīra spējas pārvērst akmenī visu, kam pievērsīsies to skatiens. Persejs nocirta Medūzai galvu; pievēršot tās acu skatienu saviem ienaidniekiem, viņš pārvērta tos akmenī.

[237] Deniss — Sirakūzu tirāns Dionīzs (405.—367. g. pirms m. ē.), kurš nenoniecinājis slepus noklausīšanos cīņā ar ienaidnieku.

[238] Godišārs — kāds no Balzaka romāna «Cilvēciskā komēdija» varoņiem.

[239] Grosso modo (it.) — rupji, vispārējos vilcienos.

[240] Intelligence Service — angļu izlūkošanas dienests.

[241] Trifaldino — itāliešu tautas teātra persona.

[242] Gargantija — viena no Rablē romāna «Gargantija un Pantagriels» personām.

[243] «Gloria victis!» (Lat.) — Slava uzvarētājiem!

[244] «Vae victis!» (Lat.) — Ak vai uzvarētājiem!

[245] Oktopus (gr.) — astoņkājis.

[246] Naftas karalis — Anrī Deterdings (1866.—1939.), angļu-holandiešu naftas tresta RoyaI-Dutch Shell vadītājs.

[247] Hoijoss — Hajošs, Austroungārijas politiskais darbinieks.

[248] Holdings (angl.) — skaidra nauda bankā.

[249] Svētā Grāla gājiens — no R. Vāgnera operas «Parsifāls».

[250] Sanžēna kundze — tā paša nosaukuma V. Sardu (1831.—1908.) lugas varone.

[251] «Fas atque nefas …» (Lat.) — Atļautais un neatļautais.

[252] Coram populo (lat.) — publiski (no Horācija «Arspoetica»).

[253] Ifiģēnija — pēc grieķu teikas, valdnieka Agamemnona meita; lai remdētu dieva dusmas, Agamemnons upurēja Ifiģēniju Diānai; Agamemnona meita nepretojās. Literatūrā Ifiģēnija kļuvusi par meitenes simbolu, kura uzupurējas tēva labā.

[254] Bella buona signorina utt. (it.) — skaistā, jaukā sinjorīna, es atdodos jūsu rokās kā madonnas svētajās rokās.

[255] Vincents de Pols (1581.—1660.) — katoļu garīdznieks, pazīstams ar savu filantropisko darbību, pirmās pamesto bērnu patversmes dibinātājs.

[256] Bordži — spāņu muižnieku ģimene, kura apmetās uz dzīvi Itālijā XV gs. un kurai bija liela loma valsts politiskajā dzīvē; tās locekļi kļuva slaveni ar izvirtību, nodevību un nežēlīgumu.

[257] Feijē Oktāvs (1821.—1890.) — franču rakstnieks, daudzos savos darbos attēlojis aristokrātijas un III republikas valdošo aprindu dzīvi.

[258] Neles tornis — Dimā-tēva un Gaijarda pseidovēsturiska drāma (pirmo reizi izrādīta 1832. g.).

[259] Batāvijas Anrī — domāts naftas karalis Anrī Deterdings (sk. 101. piezīmi), kas dzimis Batāvijā (tagadējā Džakartā).

[260] Capuletti, Montecchi (it.) — divas nesamierināmi naidīgas ģimenes, pie kurām piederējuši arī Romeo un Džuljeta.

[261] Bravi (it.) (dzsk. no bravo) — uzpirkti slepkavas.

[262] Mea culpa (lat.) — mana vaina, šeit: savas vainas atzīšana.

[263] Cēzars Franks (1822.—1890.) — komponists, daudziem viņa darbiem ir reliģisks raksturs (himnas u. c); «Svētlaimes baušļi» (12 evaņģēlija «Svētlaimes baušļi»).

[264] Gloria victis (lat.) — slava uzvarētājiem.

[265] Brenns — domāts leģendārais gallu karavadonis.

[266] «Kāda jēga skraidelēt! Jāprot… apstāties laikā …» — Teiciena «Kāda jēga skriet, vajag iziet no mājām laikus» pārfrazējums.

[267] Žans-Žaks — domāts Žans Žaks Ruso.

[268] Polifems — vienacainais milzis Homēra «Odisejā».

[269] In petto (it.) — sirds dziļumos.

[270] Kosas — nosaukums plašiem kalnainiem apgabaliem ar merģeļa augsni Dienvidfrancijā.

[271] Francijā tiesnešiem ir sermuļādas mantijas.

[272] «Me, me! Adsum qui feci!» (Lat.) — «Es, es to izdarīju!» — Rinda no Vergīlija «Eneīdas».

[273] vārdu spēle — franciski riviиre nozīmē «upe».

[274] «Non sum digna» (lat.) — neesmu cienīga.

[275] Riša — franciski ruche nozīmē «bišu strops».

[276] Vārsma no Gētes «Prometeja».

[277] Jaunais Prometejs no Frankfurtes — domāts Gēte, kas dzimis Frankfurtē pie Mainas.

[278] Gētes «Ceļinieka dziesma negaisā».

[279] Vocifero (it.) — vaimanas; kliegšana.

[280] Šulcs — viena no R. Rolāna romāna «Žans Kristofs» personām.

[281] Eols (mit.) — vēju dievs.

[282] Jaunais Zigfrīds (vāc.) — tā paša nosaukuma R. Vāgnera opera.

[283] Džoiss Džems (1882.—1941.) — angļu reakcionārs rakstnieks, pēc izcelšanās īrs.

[284] Pirandello Luidži (1867.—1936.) — itāliešu rakstnieks, savas daiļrades pēdējā laikā fašisma apoloģēts.

[285] Ersatz (vāc.) — aizstājējs, aizvietotājs, surogāts.

[286] De visu (lat.) — paša acīm.

[287] Timon dead (angl.) — Timons miris.

[288] Ex abruto (lat.) — bez ievada, bez aplinkiem.

[289] Nižinskis V. — izcils krievu dejotājs (1890.—1950.).

[290] La donna и mobile (it.) — sieviete ir nepastāvīga.

[291] Marema — purvains apgabals Tirēnu jūras krastā (Itālijā).

[292] Labišs Eižens (1815.—1888.) — franču dramaturgs, vairāku vodeviļu autors.

[293] Lemers — liela Parīzes izdevniecība.

[294] Horācijs — seno romiešu dzejnieks (65.—8. g. pirms m. ē.); viņa agrīnajos dzejoļos vērojamas republikāniskas tendences; taču vēlāk viņš kļuva par galma dzejnieku un izcēlās ar savu verdzisko pazemību.

[295] Arrabiati (it.) — ārprātīgie.

[296] Benda Žiljens (1867.—1956.) — franču publicists un rakstnieks, savos darbos aizstāvēja «gara brīvības» teoriju un abstrakto humānismu.

[297] Ignavia est jacere (lat.) — gulēt ir kūtruma pazīme.

[298] Hedžras gads — musulmaņu laika skaitīšanas sākums (VII gs.).

[299] Grenelasiela — domāta padomju sūtniecība.

[300] Das ewig weibliche (vāc.) — mūžīgi sievišķais.

[301] Das ewig menschliche (vāc.) — mūžīgi cilvēcīgais.

[302] Par Melenas zuti, kas pīkst, iekams to vēl dīrā … — Domāts sakām vārds «viņš atgādina Melenas zuti, kas pīkst, pirms to dīrā», kurš nozīmē: tas vaimanā, kliedz, neizjutis nekādas sāpes; sakāmvārdam piedēvē šādu izcelšanos: kāds Melenas iedzīvotājs — Langijs (Languille — šis uzvārds franču valodā skan līdzīgi vārdam l'anguille — zutis) tēlojis mistērijā svēto Bērtuli, kuram, pēc nostāstiem, dzīvam nodīrāta āda; tiklīdz Langijs ieraudzījis uz skatuves bendi, viņš tik ļoti pārbijies, ka sācis kliegt un aizskrējis, iekams bende viņam pieskāries.

[303] Libera nos ab amore (lat.) — atpestī mūs no mīlestības; evaņģēliskā izteiciena — Libera nos ab amore — atpestī mūs no ļauna — pārfrazējums.

[304] Veimāras sirmgalvis — domāts Gēte.

[305] Lernas hidra (mit.) — mitoloģiska čūska ar septiņām galvām; lai nosistu hidru, vajadzēja nocirst visas galvas; to arī izdarīja Herakls.

[306] Maršala sulīgais vārds — domātas lamas, kādas iemīļojis Napoleona maršals de Kambrons.

[307] Űberalles (vāc.) — augstāk par visu.

[308] Primum vivere… (Lat.) — Vispirms dzīvot.

[309] Forēna republika — domāta gleznotāja Žana-Luī Forēna (1852.—1931.) karikatūra, kurā attēlota Francijas republika vecas, resnas sievietes veidā ar uzrakstu: «Viņa bija skaista impērijas laikos».

[310] Pen-Clubs (angl.) — rakstnieku organizācija; burt.: «spalvas klubi».

[311] Amfitrioni, pie kuriem ēd pusdienas — no Moljēra komēdijas «Amfitrions».

[312] Votels Klemanss — «Apburtās dvēseles» krievu izdevumā (izdevniecība «BpeMa») citēts R. Rolāna raksturojums: «Diezgan neievērojams laikraksta «Le journal» hronikas līdzstrādnieks».

[313] Kalna sprediķis — domāts Jēzus Kristus «Kalna» sprediķis.

[314] Samurajs — domāts paneiropas kustības dibinātājs grāfs Kudenhofs-Karergi, kura māte bija japāniete.

[315] «Tautas Draugi» — avīze, kuru izdeva franču miljonārs un fašists Fransuā Kotī; fašistiskās partijas «Solidarite francaise» dibinātājs; šo partiju viņš subsidēja; šeit lietots kā sugas vārds.

[316] Bernārs-vientuļnieks — domāts Bernārs de Klervo (1091.—1153.), kas aicināja uz otro krusta karu.

[317] Vārdu spēle: franču valodā vārds «blusa» — puce un vārds «jaunava» — pucelle skan līdzīgi.

[318] Merkūrs (mit.) (gr. Hermess) — tirdzniecības, starptautisko attiecību dievs; dievs-vēstnesis.

[319] Eiksena — Melnās jūras sengrieķu nosaukums; šeit domāta leģenda par feniķiešu ķēniņa meitu Eiropu, kuru nolaupīja Jupiters, pārvērties par vērsi; viņš to pārnesa uz savas muguras uz Krētas salu.

[320] Union Jack (angl.) — angļu nacionālā karoga nosaukums.

[321] Senpuāna — ciems Saonas un Luāras departamentā, kur Lamartinam patika dzīvot un kur viņš apbedīts.

[322] «Carpe diem!» (Lat.) — «Tver mirkli!» (Burt. dienu); no Horācija pirmās odas.

[323] Mažino Andrē — kara ministrs Francijā no 1929. līdz 1932. g., pēc viņa iniciatīvas sāka nocietinājumu celšanu uz Francijas austrumu robežām, kuru nosauca par «Mažino līniju».

[324] Vilhelmštrāsē Berlīnē atradās valsts ārlietu ministrija.

[325] Čekersa — Anglijas premjerministra vasaras rezidence.

[326] Efesas Heraklita izteiciens: «No disonansēm rodas visbrīnišķīgākā harmonija».

[327] «Stirb und werde!» (Vāc.) — «Mirsti un kļūsti!» (No Gētes.)

[328] Krustā sistais — Jēzus Kristus.

[329] «Durch Leiden Freude.» (Vāc.) — «Prieks, ko sniedz ciešanas» (no Gētes).

[330] «sicut cervi…» (Lat.) — «Tāpat kā brieži» (no psalma).

[331] Still voice (angl.) — iekšējā balss (amerikāņu filozofa R. Emersona termins).

[332] anankи (gr.) — nepieciešamība.

[333] Domāts Ramakrišna — divu Višnu (viena no hindu trijotnes locekļu) iemiesojumu apvienojums: Rama un Krišna.

[334] ŠarlaBodlēra 1821.—1867.) četrrinde.

[335] Saltare et placere (lat.) — lēkāt un patikt.

[336] «savu Pandoras šķirstiņu.. .» (Mit.) — Grieķu mitoloģijā Pandora, brīnum skaista sieviete, saņēmusi no Jupitera šķirstiņu, kurā bijušas ieslēgtas visas nelaimes; pirmais cilvēks, pie kura viņu sūtīja dievi, atvēra šķirstiņu un tādējādi pakļāva cilvēci nelaimēm.

[337] Fornarina — Rafaela (1483.—1520.) iemīļotās portrets, ko viņš uzgleznojis un kas glabājas Romā.

[338] Transtevera — Romas rajons, kur dzīvoja Forrnarina

[339] «Nigra sum, sed pulchra» (lat.) — «Esmu melna, bet skaista» (no Zālamana «Augstās dziesmas»).

[340] «Beidz šo nedēļu ar Leu …» (Bīb.) — Domāts bībeles mīts par patriarhu Jēkabu, kas gribēja precēt Raēli; tās vecāki piespieda Jēkabu strādāt viņiem 7 gadus, lai iegūtu jaunāko meitu par sievu, pēc tam ar viltu apprecināja ar vecāko māsu Leu; tikai nostrādājis vēl 7 gadus, viņš ieguva

par sievu Raēli.

[341] Gazza ladra (it.) — žagata-zagle.

[342] Ad majorem gloriam Dei (lat., rel.) — lielākas dieva slavas labad.

[343] «Primum agere …» (Lat.) — Vispirms darboties.

[344] «Dzirnavniek, tu guli! …» — No franču tautas dziesmiņas.

[345] Made in Germany (angl.) — gatavots Vācijā.

[346] «Alter ego» (lat.) — otrais es;

[347] tulk. no krievu tautas pasakas «ivans karaļdēls un Marija-Skaistule, melnā matpīne».

[348] las pestafias me astorban

Para mirarte. R. R.

[349] arrimate a mi querer

Como las salamancquesas

Se arriman a la pared. (Kopla — spāņu tautas dziesma)

[350] «vita Nuova» (lat.) — «Jaunā dzīve»; Beatričei veltītais Dantes dzeju krājums, kuru izdeva pēc viņas nāves.

[351] Ex catedra (lat.) — no katedras.

[352] Ceturtā augusta nakts — 1789. gada 4. augusta sēdē, kas ieilga līdz pulksten diviem naktī, Nacionālā Asambleja atcēla feodālās privilēģijas.

[353] Rīcineļļa bija viens no fašistu pielietotajiem spīdzināšanas veidiem.

[354] Pulksten vienpadsmitos — pēdējā stundā, pēdējā mirklī (domāta evaņģēlija līdzība).

[355] Advokāts Patlēns — XV gs. farsa «Advokāts Patlēns» varonis, veikla un pieglaimīga blēža, glaimotāja un liekuļa tips; advokāta Patlēna gans — gans, kuru apvaino aunu zādzībā un kurš, sava advokāta uzkūdīts, izliekas tiesā par muļķi.

[356] Fuorusciti (dzsk. no fuoruscito) (it.) — trimdinieks, bēglis, emigrants.

[357] o. v. R. A. — Opera volontaria repressione antifascista (it.) — itāliešu slepenā policija Musolini laikā.

[358] Honest Iago (angl.) — godīgie Jago.

[359] Kjape — Parīzes policijas prefekts, kļuvis slavens ar progresīvu cilvēku sodīšanu.

[360] Bruts — domāta epizode no Romas vēstures: Lūcijs Jūnijs Bruts (VI gs. pirms m. ē.) nodibināja Romas republiku, gāzdams Tarkviniju valdnieku dzimtu. Tomēr viņa dēli sarīkoja sazvērestību, gribēdami iecelt no jauna tronī Tarkvinijus. Bruts notiesāja savus dēlus uz nāvi un pats vadīja

nāves soda izpildīšanu.

[361] CollEge de France — augstākā mācību iestāde Parīzē, kuru ap 1530. g. dibinājis karalis Fransuā I.

[362] «Svētlaimīgi tie garā vājie! …» — Viens no evaņģēlija «svētlaimes baušļiem».

[363] «Maksā parādus!» — Skan līdzīgi paipalas kliedzienam.

[364] Laviss Ernests (1842.—1922.) — liberālā novirziena franču buržuāziskais vēsturnieks, speciālists viduslaiku vēsturē.

[365] Raēle (bīb.) — patriarha Jēkaba (sk. 196. piezīmi) otrā sieva; viņa ap raudāja brāļu pārdoto dēlu Jāzepu; ar viņas vārdu raksturo mātes sāpju ielumu.

[366] Aventīns — viens no Romas 7 pakalniem.

[367] Domjē Onorē (1808.—1879.) — izcils reālistiskā virziena franču gleznotājs un karikatūrists; viņa jaunrade bija cieši saistīta ar proletāriskām un demokrātiskām kustībām. Nežēlīgi šaustīja savās karikatūrās jūlija monarhiju.

[368] Spitelers Karls (1845.—1924.) — šveiciešu rakstnieks, filozofs, rakstījis vācu valodā; viņa darbiem raksturīgs pesimisms un skepticisms.

[369] Hardijs Tomass (1840.—1928.) — izcils angļu rakstnieks.

[370] Atēnu Timons — grieķu filozofs (V gs. pirms m. ē.); ieguvis iesauku «Mizantrops»; viņš ir Šekspīra traģēdijas «Atēnu Timons» varoņa prototips.

[371] «Sapnis rudens naktī» — domāta Šekspīra luga «Sapnis vasaras naktī».

[372] Domāta leģenda par svēto Georgiju, kas cīnījies ar briesmīgu pūķi un to uzvarējis.

[373] Fiaschetto (it.) — pudelīte.

[374] Signor conte (it.) — grāfa kungs.

[375] Cara (it.) — dārgā, mīļā.

[376] Della Robbia — florenciešu tēlnieku ģimene (XV—XVI gs.).

[377] Teokrits (III gs. pirms m. ē.) — apdāvināts sengrieķu dzejnieks, bukoliskā žanra meistars.

[378] Orfejisku dzejnieka antoloģijas — sengrieķu poēzijas darbi; tos piedēvē Orfejam.

[379] Galantuomini un cafoni (it.) — partijas, kas naidojās XIX gs. Kalabrijas un Bazilikatas provincē.

[380] Galateja — nimfa Galateja.

[381] Mezzogiorno (it.) — dienvidi.

[382] Depretis Agostino (1813.—1887.) — itāliešu buržuāzisks politisks darbi nieks; nežēlīgi apspieda strādnieku kustību.

[383] Bellini Vincenzo (1801.—1835.) — itāliešu komponists.

[384] pēdējā normandiešu karaliene — Sibilla, normandiešu hercoga Roberta (XII gs.) sieva, leģendās brīnum skaista, jauna itāliete, kuras mīlestības dēļ hercogs atteicies no Anglijas troņa.

[385] «Horror, fetor …» (lat.) — Šausmas, smirdoņa.

[386] Tumulus (lat.) — kapa uzkalns.

[387] Ruinae sacrum (lat.) — svētās drupas.

[388] Dioniss (mit.) — vīna dievs (romiešiem — Bakhs), Zeva (Jupitera) dēls.

[389] Trinakrija — sens Sicīlijas nosaukums.

[390] Zagrejs (mit.) — krētiešu dievs, kuru nogalināja milži, pēc tam Jupiters nolēma atdzemdināt viņu Dionisa personā.

[391] Tifejs (mit.) — milžu vadonis.

[392] svētceļojumā uz sanmikelealgargano altāri — brīnumu kalnu, kas atrodas uz Itālijas zābaka pieša. (R. R. piezīme.)

[393] Tiādes (no pirmo Dionisa priesterieņu — Tias vārda) (mit.) — bakhantes.

[394] «nemirstīgais». grieķu valodā tas skan līdzīgi vārdam «Antanasio». R. R. piezīme.)

[395] (R. R. piezīme.)

[396] Pekišē — viens no diviem G. Flobēra (1821.—1880.) romāna «Buvārs un Pekišē» galvenajiem varoņiem.

[397] «cik daudz asiņu!» (R. R. piezīme.)

[398] asociācijām un nacionālām komitejām (itāl).

[399] Succubae (lat.) — klātgulētāja; pēc viduslaikos valdošās māņticības, sieviešu gari, kas naktī moka vīriešus ar saldkaisliem murgiem.

[400] In saecula (lat.) — mūžam.

[401] Imperium Romanum (lat.) — Romas impērija.

[402] «alma sdegnosa» (it.) — sašutuma pilnā dvēsele (no Dantes).

[403] Statūti — itāliešu konstitūcija.

[404] Caro mio (it.) — mans dārgais.

[405] humi pēc tibetiešu ticējuma ir šķīstītavas tumšie gari. R. R. piezīme.)

[406] Pulcinella (it.) — Pulčinella — itāliešu leļļu teātra persona.

[407] lipari salās fašisti bija ierīkojuši katorgu.

[408] Inferno (it.) — pekle.

[409] Salto mortale (lat.) — nāves lēciens.

[410] «Finis orbis terrarum. . .» (Lat.) — Zemeslodes gals.

[411] Nausikaja (mit.) — Faiaku salas valdnieka Alkinoja meita, kas pieņēma pie sevis Odiseju, kad viņa kuģis bija gājis bojā, atgriežoties dzimtenē no salas, kas piederēja nimfai Kalipso.

[412] «mare nostro …» (It.) — Mūsu jūra.

[413] fuoriscito (it.) — bēgļi.

[414] antigone (mit.) — valdnieka edipa meita, kas kalpoja viņam par pavadoni klejojumos; šeit: ceļa biedre.

[415] Uper cut (angl.) — paņēmiens boksā.

[416] «Arlēziete» — Alfonsa Dodē (1840.—1897.) stāsts krājumā «Vēstules no manām dzirnavām».

[417] Veni, vici (lat.) — atnāca, uzvarēja; ar vārdiem veni, vidi, vici (atnācu, ieraudzīju, uzvarēju) Jūlijs Cēzars paziņoja Romas senātam par savu uzvaru pār pontiešu valdnieku.

[418] «Maigumu, vairāk maigumu! …» — Padoms, kuru pastāvīgi devis saviem skolēniem gleznotājs Ž. Šardens (1699.—1779.).

[419] no Gētes «Ifiģēnijas».

[420] Orests (mit.) — Ifiģēnijas brālis, valdnieka Agamemnona dēls, kas nogalināja savu māti Klitemnestru, lai atriebtu tēva noslepkavošanu; sava nozieguma satriekts, viņš bēga un ilgi klaiņāja.

[421] «Ich kann nichts anders . . .» (Vāc.) — Es nespēju citādi (Lutera vārdi),

[422] «Salvavi animam meam» (lat.) — es glābu savu dvēseli.

[423] Indijas Asizes Francisks — Ramakrišna.

[424] terremoti (it.) — zemestrīces.

[425] «via sacra» (lat.) — krusta ceļš; burt.: svētais ceļš.

[426] Per non dormire (it.) — lai negulētu.

[427] «Sējēja majestātiskais mājiens…» — Rinda no Viktora Igo (1802.— 1885.) dzejoļa «Sēja. Vakars».

[428] No Gētes «Fausta».

[429] «Noli tangere» — (lat., bīb.). Noli me tangere pārfrazējums — nepieskaries man. Jēzus Kristus vārdi, ar kādiem viņš pēc augšāmcelšanās vēršas pie Marijas Magdalēnas.

[430] edips (mit.) — domāta sofokla traģēdija «Karalis Edips». Edips, nezinādams, kas viņa vecāki, apstākļu sagadīšanās dēļ nogalina savu tēvu un apprec savu māti. Uzzinājis no orākula, kādus noziegumus izdarījis, Edips izdur sev acis.

[431] Demokrits (ap 460.—370. g. pirms m. ē.) — sengrieķu filozofs-materialists, viens no atomistiskās teorijas dibinātājiem. Pēc saviem politiskajiem uzskatiem bija antīkās demokrātijas pārstāvis, vergturu aristokrātijas pretinieks.

[432] Heraklits — Efesas Heraklits (ap 540.—480. g. pirms m. ē.) — sengrieķu filozofs-materialists un viens no dialektikas pamatlicējiem. Pēc saviem politiskajiem uzskatiem bija vergturu šķiras interešu paudējs un antīkās demokrātijas pretinieks.

[433] «E pur si muove!» (It.) — Un tomēr tā griežas! (Galileja izsauciens tiesā.)

[434] «Es muβ sein …» (Vāc.) — «Tā jābūt» — Bēthovena epigrāfs savam pēdējam kvartetam.

[435] Pilāta roku kustību — pēc evaņģēlija leģendas, Romas vietvaldis Jūdejā Pilāts, atdodot Jēzu tiesāšanai jūdu virspriesteriem, teicis: «Es mazgāju rokas,» — un izdarījis attiecīgu kustību.

[436] Beata stultitia (lat.) — svētlaimīgā muļķība.

[437] Govs Io (mit.) — Io, mēness dieviete, viena no Zeva izredzētām; glābdams to no savas sievas Hēras atriebības, Zevs pārvērta Io govī; taču Hēra uzsūtīja tai drausmīgu dunduru, un Io ilgi klaiņāja, glābdamās no tā. Nīlas krastos Zevs tai atgrieza cilvēka izskatu, un tā dzemdēja dēlu.

[438] Žanna d'Albrē (1528.—1572.) — franču karaļa Indriķa IV māte; viņa vienmēr centās pierunāt to palikt uzticīgam protestantismam.

[439] Karagājiens Francijā — tā saucas Napoleona pēdējā kampaņa pret koalīcijas karaspēkiem 1814. gadā.

[440] Ardievas Fontenblo — Fontenblo Napoleons atvadījās no karaspēka pirms došanās trimdā uz Elbas salu.

[441] Āzvers — «mūžīgais žīds» — klejojošās jūdu tautas simbols.

[442] Karagājiens uz Romu — 1922. gadā Musolini sakoncentrēja apbruņotās fašistu vienības ap Romu un, noorganizējis tā saucamo «karagājienu uz Romu», to ieņēma. Pēc tam Musolini sastādīja savu pirmo kabinetu.

[443] Tira — senā Feniķijas galvaspilsēta; senatnes ievērojamākais tirdzniecības un finansu centrs, tāpat kā Venēcija, kas šeit domāta ar Sen-Marku (sv. Marks skaitās Venēcijas aizbildnis).

[444] Artifex (lat.) — mākslinieks, meistars; šeit: komediants.

[445] Populusque (lat.) — tauta.

[446] Alea (lat.) — liktenis, veiksme.

[447] Piranesi Giovanni Batista (1720.—1778.) (it.) — slavens itāliešu arhitekts un ofortists. Viņa daiļrades raksturīgā iezīme ir stila monumentālums.

[448] Likt uz «princi» vai pret «princi» — domāts Makiavelli (Niccolo di Bernardo Machiavelli, 1469.—1527.) traktāts «Valdnieks» (II principe it. le prince fr. — princis.)

[449] Ekleziasts — viena no bībeles grāmatām; tās autora pasaules uzskats pārpilns skepticisma un vilšanās it visās dzīves vērtībās.

[450] Koriolāns — pēc nostāsta Romas patricietis, kas nodevis savu tautu (V gs. pirms m. ē.); tā paša nosaukuma Šekspīra traģēdijas varonis.

[451] Fa presto (it.) — «izdarīts ātri»; tā XVII gadsimtā dēvēja dažus itāliešu māksliniekus, kas gleznoja freskas.

[452] «Qualis artifex!» (Lat.) — «Kāds mākslinieks!» Pēc Svetonija liecības, romiešu imperators Nerons, iekams laupījis sev dzīvību, izsaucies: «Qualis artfiex pereo!» — «Kāds mākslinieks iet bojā!»

[453] Balbo Cesare (1789.—1853.) (it.) — itāliešu buržuāzijas politisks darbinieks, vēsturnieks un rakstnieks.

[454] Animatore (it.) — iedvesmotājs.

[455] federālā valdība — Šveices valdība.

[456] «In tyrannos!» (Lat.) — Pret varmākām!

[457] Confetteria (it.) — konditorija.

[458] Ar «tante grazie» (it.) — ar lielu pateicību.

[459] «Times» (angl.) — visautoritatīvākais konservatīvais angļu dienas laikraksts; iznāk Londonā.

[460] Duomo (it.) — katedrāle, doms.

[461] Giro (it.) — pastaiga, ekskursija.

[462] Signore commendatore (it.) — komandora kungs.

[463] «Et ne nos inducas!. . .» (Lat., rel.) — Un neieved mūs kārdināšanā (no «Tēvreizes»).

[464] Luini Bernardino (apm. 1475.—1533. g.) — lombardiešu skolas gleznotājs.

[465] Mors Lodoviko — Milānas tirāns XV gs. beigās.

[466] Brйkйkйkex — tā Aristofāns (V—IV gs. pirms m. ē.) dēvē vardes savā komēdijā «Vardes».

[467] Suumcuique .. . (Lat.) — Katram savs.

[468] Amendola — Itālijas parlamenta opozīcijas vadītājs, kuru nogalināja fašisti.

[469] Matteotti Giacomo (1885.—1924.) — itāliešu sociālists, kas 1924. g. aprīļa runā atmaskoja fašistu krāpnieciskās mahinācijas vēlēšanu laikā. Pēc Musolini pavēles viņu noslepkavoja fašistu banda.

[470] Lauro de Bosis — jauns italietis-emigrants, kurš lidmašīnā pārlidoja pāri Romai, izmezdams skrejlapiņas ar uzaicinājumu uzsākt cīņu pret fašismu. R. Rolāns attēlojis viņu savā romānā ar vārdu Silvio.

[471] Asīze — pilsēta Itālijā, kur dzimis Asīzes Francisks (1182.—1226.), katoļu svētais, kurš uzskatīja sevi par lēnprātības,, mīlestības un līdzjūtības iemiesojumu pret visu, kas vien dzīvs..

[472] Risorgimento (it.) — atdzimšana; kustība Itālijā (XIX gs. vidū) par atbrīvošanos no austriešu virskundzības.

[473] Madzini — Mazzini Giuseppe (1805.—1872.) (it.) — Džuzepe Madzini.

[474] No Gētes«Fausta» otrās daļas.

[475] Lazzaroni (dzsk. no lazzarone) (it.) — palaidņi, dīkdieņi.

[476] Primavera (it.) — pavasaris.

[477] Quattrocento (it.) — XV gadsimts.

[478] Armeria (it.) — arsenāls.

[479] Noass (bīb.) — Noass, viens no jūdu patriarhiem.

[480] Dimicandum (est) (lat.) — jācīnās.

[481] Trattoria (it.) — traktieris, restorāniņš.

[482] Old man (angl.) — vecs vīrs.

[483] Iettatura (it.) — ļauna acs.

[484] Lamento (it.) — vaids, raudas, gaudas, žēlošanās.

[485] Post mortem (lat.) — pēc nāves.

[486] svētais ceļš (itāl.) — (R. R. piezīme.)

[487] Brera — gleznu galerija Milānā.

[488] Krivelli Karlo — Crivelli Carlo (XV gs.) (it.) — itāliešu gleznotājs, gleznojot izmantojis reliģiskas tēmas

[489] Šīs sievietes dēls — domāts Jēzus Kristus.

[490] «Stabat mater dolorosa. ..» (Lat.) — Stāvēja sērojošā māte.

[491] Rožē un Reno bruņinieki no Ariosto poēmas «Trakojošais Rolands».

[492] Narada — Brāmas dēls (dievs-radītājs indiešu mitoloģijā).

[493] Maija (mit.) — Brāmas sieva.

[494] Is fecit, qui prodest (lat.) — izdarīja tas, kam izdevīgi (juridiskais princips).

[495] Šopenhauera sarunas ar frederiku morēnu 1858. gadā («Revue de Paris», 1864). — (R. R. piezīme.)

[496] «Slimā māte» — tā Erio nosauca Franciju kādā no savām runām.

[497] Gandija Atteikums — domāta nepiespiestā pretošanās doktrīnām.

[498] Gautama — budisma ticības leģendārais dibinātājs, kas aicināja aiziet no aktīvās sabiedriskās dzīves, nodoties askētismam, nepretoties ļaunumam un būt pazemīgam pret likteni.

[499] Lielais Bertelo — Berthelot Marcelin (1827.—1907.) (fr.) — slavenais franču ķīmiķis un politiskais darbinieks.

[500] Quem devoret (lat.) — ko aprīt.

[501] Benjamiņš (bīb.) — pēdējais un vismīļākais patriarha Jēkaba dēls; viņa vārds kļuvis par sugas vārdu, kas nozīmē «mīļākais bērns ģimenē».

[502] Gioia. Pace (it.) — prieks. Miers.

[503] Bambino (it.) — mazbērns, bērns, zīdainis.

[504] Orsanmišela — baznīca Florencē, kur atrodas tēlnieka Donatelo (1386.— 1466.) veidotais sv. Jura tēls.

[505] Lehr jahre (dzsk. no Lehr jahr) (vāc.) — skolas gadi.

[506] Ugolino (Ugolino della Gherardesca, it.) — XIII gs. piziešu tirāns. Pēc daudzām nodevībām un ļaundarībām kopā ar dēliem un diviem mazdēliem sazvērnieki viņu saņēma gūstā un ieslēdza tornī. Torņa atslēgu iemeta upē, lai ieslodzītie nomirtu bada nāvē. Pēdējais nomiris Ugolino,

kurš, pēc nostāstiem, paildzinājis sev mūžu, apēzdams savus bērnus.

[507] «Manumilitari» (lat.) — bruņotiem spēkiem (juridisks termins).

[508] «To be or not to be» (angl.) — būt vai nebūt (no Šekspīra «Hamleta»).

[509] «Nolādēšana» — droši vien domāts franču komponista Hektora Berlioza (1803.—1864.) skaņdarbs «Fausta nolādēšana».

[510] Vato Antuans (1684.—1721.) — franču gleznotājs, kas gleznojis tā saucamās «galantās ainas» (scиnes galantes) un attēlojis teātra izrāžu skatus.

[511] Kamambers — siera šķirne.

[512] Vuvrē — vīna šķirne.

[513] «Kad esbiju Norfolkas hercoga pāžs» — ārija no Džuzepes Verdi (1813.—1901.) operas «Falstafs».

[514] «Vēl viena,ko prūšiem neredzēt!» — Tautas sakāmvārds, kas radies franču-prūšu kara laikā — 1870.—1871. g.

[515] Fabrs Žans-Anrī (1823.—1915.) — slavens franču entomologs.

[516] Lespinasa Jūlija (1732.—1776.) — ar asu prātu apveltīta sieviete, pie kuras mēdza pulcēties enciklopēdisti.

[517] «Spiritus flat ubi vult.. .» Spiritus ubi vult spirat pārfrāzējums, lat. — gars lido, kur grib, t. i., iedvesma nav atkarīga no cilvēka gribas.

[518] Muni Toms — strādnieku kustības aktīvs dalībnieks Amerikas Savienotajās Valstīs; 1916. gadā melīgas apsūdzības dēļ notiesāts uz mūža ieslodzījumu.

[519] Kusko — pilsēta Peru Andu kalnos.

[520] Accelerando (it., mūz.) — tempa paātrinājums.

[521] Šellijs Persijs (1792.—1822.) — ievērojams angļu dzejnieks.

[522] Footing (angl.) — šeit: pastaiga, pārgājiens.

[523] Camping (angl.) (no camp — nometne) — dzīve nometnē brīvā dabā; pārnakšņošana zem klajām debesīm vai vispār pārgājiena apstākļos.

[524] Gitв — burt.: «Dievības dziesma» — filozofiskas poēmas nosaukums no Mahabharatas 16. grāmatas.

[525] Nihil (lat.) — nekas.

[526] Meiruta — pilsēta Indijā.

[527] Poona — pilsēta Indijā.

[528] «Uno avulso, non deficit alter.. .» (Lat.) — Ja viens (zars) nolūzīs, otrs nepievils.

[529] Domāts Mikelandželo, kas platoniski mīlēja Viktoriju Kolonnu līdz viņas mūža galam.

[530] Lete (mit.) — upe, kas, pēc sengrieķu ticējuma, tecējusi cauri ellei; tās ūdeņi it kā dāvājuši aizmirstību.

[531] Ashram-acrama — hinduismā ikviens no četriem periodiem, kādos dalās dzīve.

[532] Quos non accendam! …» (Lat.) — Ko tikai es nesasniegšu

[533] Alcesta — vācu komponista Kristofa Vilibalda Glika (1714.—1787.) tā paša nosaukuma operas varone.

[534] brāli un māsu. (R. R. piezīme.)

[535] apaļas gleznas. (R. R. piezīme.)

[536] Senatus populusque (lat.) — senāts un tauta.

[537] Gioventы (it.) — jaunība, jaunatne.

[538] Largo (it., mūz.) — fragments, pasāža, kas jāizpilda svinīgi un lēni.

[539] Domāta franču gleznotāja Eižena Delakruā (1798.—1863.) glezna.

[540] Zieht uns hinan (vāc.) — velk mūs augšup («Fausta» 2. daļas beigu vārdi).

[541] Materhorns — Tesīnas Alpu virsotne.

[542] Erleben (vāc.) — piedzīvojums, šeit: dzīve.

[543] Nuncdimittis (servum tuum, Domine) (lat., rel.) — tagad atlaid savu vergu, valdniek; formula, kādu saka, atlaižot mirējam grēkus.

Content

Rolāns Romēns Apburtā dvēsele

BRĪDINĀJUMS LASĪTĀJAM

ANETE UN SILVIJA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

VASARA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

MĀTE UN DĒLS

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA.

EPILOGS

ROMĒNS ROLĀNS ABURTĀ DVĒSELE-II

KĀDAS PASAULES BOJĀEJA

PIRMĀ NODAĻA SEPTIŅI PRET TĒBĀM

OTRĀ NODAĻA ANETE DŽUNGĻOS

TREŠĀ NODAĻA NOZIEGUMA VĒJŠ

RADĪBAS

PIRMĀ NODAĻA CĪŅA

OTRĀ NODAĻA FLORENCES MAIJS

TREŠĀ NODAĻA VIA SACRA

PASKAIDROJUMI