Fuentess Karloss

Artemio Krusa nāve

Karloss Fuentess

Artemio Krusa nāve

Romāns.

ES pamostos... Mani pamodina locekļa saskare ar šo salto priekšmetu. Es nezināju, ka urīns reizēm noplūst patvaļīgi. Turpinu gulēt aizvērtām acīm. Pavisam tuvu dzirdu balsis, taču to jēgu neatskārstu. Ja atvērtu acis, varbūt es tās saprastu... Bet plaksti pārāk smagi — tie šķiet divi svina gabali, mēle — kā vara atsvari, ausīs dun veseri, bet, pēc elpas... pēc elpas cīnoties, krūtis apsvilina izkausēta alva. Viss kā metālā kalts. Vai arī akmenī. Atkal noplūst urīns. Varbūt — man pēkšņi pavīd prātā — es visu šo laiku esmu gulējis nesamaņā, varbūt, pašam nezinot, kaut ko pat ēdis. Tikko svīda gaismiņa, kad neviļus pastiepu roku un — tāpat netīšām — nogrūdu tālruni uz grīdas un paliku uz mutes guļam gultā, nokāris notirpušās rokas, kurās, man šķiet, tekalēja skudras. Tagad esmu pamodies, tomēr negribu atvērt acis. Taču — kaut arī negribas — turpat pie sejas kas uzmācīgi spīguļo, bet aiz pievērtajiem plakstiem juceklīgā ņirbā virmo zilgi apļi, mijoties ar tumsas triepieniem. Sasprindzinu sejas muskuļus, paveru labo aci un ieraugu to atspoguļojamies dāmu somiņas stikla inkrustācijā. Tas esmu es. Tik tiešām es. Šis vecis, kura seju stikla šķautnes sašķeļ nevienādās daļās, esmu es. Šis redzoklis esmu es. Jā, es esmu šis redzoklis. Esmu šis redzoklis, kuru izvago sen uzkrāta, veca, aizmirsta, taču mūždien dzīva naida saknes. Šis izvalbītais, zaļganais, starp plakstiem ieslēptais redzoklis esmu es. Plaksti. Jā, plaksti. Šie žulgainie plaksti. Arī šis deguns — tas esmu es. Jā gan, deguns. Izliektais deguns. Ar platām nāsīm. Un šie vaigi — arī tie esmu es. Kaulainie vaigi, kur sadīguši sirmi bārdas rugāji. Sadīguši, vērsdami seju vieplL Vieplis. Vieplis. Un šis vieplis esmu es. Tam nav nekā kopēja ne ar vecumu, ne sāpēm. Vienkārši vieplis. Ar tabakas apsūbinātiem zobiem. Tabaka. Jā, tabaka. Manas saraustītās elpas iz-iz-izdvesienos somiņas stikli apsvīst, un kāda roka to aizvāc no naktsgaldiņa.

— Paskatieties, dakter! Viņš izliekas...

— Seņjor Krus ...

— Pat nāves stundā viņam mūs jākrāpj!

Negribas runāt. Mute kā pieblīvēta ar vecu sīknaudu, kurai sāja metāliska garša. Taču mazliet paveru acis un caur skropstām saskatu abas sievietes un ārstu, kurš ož pēc dezinfekcijas: kad dakteris ar saviem sasvīdušajiem pirkstiem iztausta zem krekla manas krūtis, no viņa rokām uzplūst medicīniskā spirta smaka. Pūlos atstumt šo roku.

— Mieru, seņjor Krus, tikai mieru ...

Nē, nē, lūpas es neatdarīšu, pareizāk sakot, izšķobīto muti bez lūpām, ko tiku redzējis atspoguļojamies somiņas stiklos. Rokas lai paliek izstieptas virs palagiem. Pārsegs sniedzas līdz vēderam. Vēders ... ai... Kājas ieplestas, bet cirkšņos iesprausta šī saltā ierīce. Taču krūtis aizvien vēl kā miegā iegrimušas, lai gan tajās sajūtu tirpstošas sāpes .... tādas pašas, kādas agrāk bieži sajutu pēc ilgas sēdfešanas kinoteātrī. Traucēta asinsrite. Nekas cits. Nekas cits. Nekas nopietns. Nekas vairāk. Jādomā pašam par savu ķermeni. Mūždien par savu ķermeni. Pašam par savējo. Par vienvienīgo. Tas apnīk. Pietiks. Jā gan. Un tomēr nākas to darīt. Šis ķermenis — taču esmu es. Tā tas ir un paliek. Lai gan ... pagaist, aiziet un pazūd, savā aiziešanā izirst nervos un skrimšļos, šūniņās un atsevišķos asinsķermenīšos. Ķermenis, ko dakteris iztausta ar saviem pirkstiem. Mani urda bailes. Bailes domāt par savu ķermeni. Un seja? Teresa aizvākusi somiņu, kuras stiklos tā atspoguļojās. Pūlos atcerēties redzēto. Tā bija stiklu izšķobīta nesimetriska seja: viena acs pie paša deguna, bet otra — pārāk tālu, un viss vieplis izļodzīts trīs atsevišķos attēlos. Pār pieri plūst sviedri. Atkal aizveru acis un lūg-tin lūdzos, lai man tiktu atdota mana seja un mans ķermenis. Lūdzos, bet jūtu kādu roku mani noglāstām un labprāt to atvairītu, taču man pietrūkst spēka.

— Vai tev ir labāk?

Es viņas neredzu. Neredzu Katalīnu. Paskatos mazliet tālāk. Teresa sēž atzveltnī. Rokās viņai atšķirta avīze. Mana avīze. Tā ir Teresa, bet viņas seju aizsedz atšķirtās avīzes lapas.

— Atveriet logu!

— Nē, nē. Tu vari saaukstēties, un tev kļūs sliktāk.

— Liec viņu mierā, māt! Vai tad tu neredzi, ka viņš izliekas?

A-ā. Saožu vīraku. A-ā. Aiz durvīm balsis. Ieradies garīdznieks — ar vīraka smaku un melnā paltrakā. Izstieptā rokā viņš nes slacināmo trauku, lai mani, kā pienākas, izvadītu viņā saulē. Te nu gan viņi iekritīs!

— Vai Padiļja atnācis?

— Jā. Viņš gaida blakusistabā.

— Lai nāk iekšā.

— Bet...

— Vispirms lai ienāk Padiļja.

A-ā, Padiļja, nāc droši šurp! Vai esi paķēris līdzi magnetofonu? Ja zini savu pienākumu, tu būsi to atnesis, tāpat kā katru vakaru to nesi uz manu Koijoaka-nas^1 māju. Šodien vairāk kā jebkad tu gribēsi radīt iespaidu, ka viss norit pa vecam. Neizjauksim ierasto kārtību, Padiļja! Jā, jā, nāc šurp pie manis! Lai gan viņām tas nepatīk.

— Meitiņ, pieej tuvāk, citādi viņš tevi nepazīst. Saki viņam savu vārdu!

— Es ... es esmu Glorija ...

Ja tikai es varētu labāk saredzēt viņas seju. Ja tikai es skaidrāk saskatītu viņas vaibstus. Viņa droši vien sajūt atmirstošo audu smirdoņu, saredz šīs iedubušās krūtis, šo sirmo, durstīgo bārdu, no deguna nemitīgi plūstošās gļotas, šo ...

yiņu aizved tālāk nost.

Ārsts tausta manu pulsu.

— Jāsasauc konsilijs.

Katalīna noglāsta manu roku. Kāds nevajadzīgs žests! Es viņu lāgā nevaru saredzēt, taču man izdodas uztvert viņas skatienu. Es nelaižu to vaļā. Saņemu viņas salto roku.

— Šorīt es viņu gaidīju ar prieku. Aizjāsim pāri upei.

— Ko tu saki? Nerunā! Nenogurdini sevi! Es tevi nesaprotu.

— Gribētos atgriezties turp. Katalīna. Kādas blēņas ...

Jā, garīdznieks nometies ceļos pie manis un penterē savu penterējamo. Padiļja ieslēdz magnetofonu. Es dzirdu savu balsi, paša teiktos vārdus. Eh, kā es kliegtu! Eh, kā kliegtu! Eh, es taču paliku dzīvs! Durvīs parādās divi ārsti. Jā, es paliku dzīvs. Rehīna, man sāp, briesmīgi sāp, Rehīna. Es apjēdzu, ka sāp. Rehīna. Esmu karavīrs. Apskauj mani, man sāp! Kuņģī ietriekts garš un salts duncis. Zinu, kas to izdarījis, kas ieurbis man zarnās tērauda asmeni. Jūtu vīraka smaržu. Esmu tik noguris. Lai jau izrīkojas. Lai paslien mani augšup, kad vaidu. Dzīvību es jums neesmu parādā. Es nevaru vairs, nevaru, neesmu to izvēlējies, sāpes lauž mani vidū pušu, kājas saltas kā lāstekas. Man derdzas šie zilie nagi, šie neredzētie nagi... Ai... ai... ai... ai... Es paliku dzīvs ... Bet ko es darīju vakar? Ja domāšu par vakardienu, neapjēgšu, kas notiek šobrīd. Tā ir skaidra doma. Pavisam skaidra. Domā par vakardienu! Tu vēl esi pie saprāta, mokas vēl nav tik briesmīgas, tu spēj vēl domāt. Vakar, vakar, vakar. Vakar Artēmio Kruss no Ermosiļjo lidoja uz Mehiko. Jā. Ar-tēmio Kruss vakar... Vakar, pirms saslimšanas Artēmio Kruss... Nē, nē, viņš nesaslima. Vakar Artēmio Kruss uzturējās savā kantorī un pēkšņi jutās ļoti slikti. Nē, tas bija nevis vakar, bet šorīt. Artēmio Kruss. Nē, viņš nesaslima. Tas nebija Artēmio Kruss, nē. Tas bija cits. Tur iepretim gultai spogulī redzamais. Cits Artēmio Kruss. Viņa dvīņubrālis. Artēmio Kruss ir slims. Tas otrs. Artēmio Kruss ir slims — viņš vairs nedzīvo. Nē, dzīvo gan. Artēmio Kruss ir dzīvojis. Dzīvojis dažus gadus... Nē, ne jau gadus nīka, ilgās tvīka — ne jau gadus, nē, nē. Viņš nodzīvoja tikai dažas dienas. Viņa līdzinieks. Artēmio Kruss. Viņa dubultnieks. Vakar Artēmio Kruss — tas, kurš pirms savas nāves bija nodzīvojis tikai dažas dienas, — vakar šis Artēmio Kruss ... es pats ... un arī šis otrs ... vakar ...

TU vakar darīji to pašu, ko katru dienu. Tikai pats nezini, vai vērts atcerēties. Tagad, gulēdams savas istabas pustumsā, tu gribētu domāt vienīgi par to, *kas notiks, nevis par jau notikušo. Šajā krēslainībā acis raugās uz priekšu, nevēlēdamās kavēties pagājībā. Jā, vakar, 1959. gada devītajā aprīlī, tu izlidosi no Ermosiļjo ar Meksikas Aviācijas sabiedrības kārtējo satiksmes lidmašīnu, kura pulksten 9.55 minūtēs no rīta atstās Sonoras štata galvaspilsētu, kur valdīs velnišķīga

svelme, un precīzi pulksten 16.30 minūtēs ieradīsies Mehiko. Pa četrmotorīgās lidmašīnas iluminatoru tu redzēsi zemei pieplakušu pelēcīgu pilsētu, kuru apjož kleķa mājeles ar skārda jumtiem. Stjuarte tev piedāvās košļājamo gumiju celofāna iesaiņojumā — tu to sevišķi skaidri atcerēsies tāpēc, ka viņa būs ļoti skaista (šeit gan vajadzētu sacīt — viņa tāda bija tobrīd, jo par visu taču nevar domāt nākotnē), bet tu šajā ziņā aizvien esi bijis varen acīgs, lai gan gadu nasta tagad tevi spiež vairāk nodoties vērošanai nekā izrīcībai (tie nu gan nav īsti pareizi vārdi, jo tu nekad nesamierināsies ar šādu likteni pat tad, ja patiesi nekas cits neatliks pāri kā vien vērošana). Luminiscējo-šais uzraksts «No smoking. Fasten Seat Belts»2 iedegsies tieši tajā brīdī, kad lidmašīna pēkšņi noslīdēs lejup, * it kā sasniedzot Mehiko ieplaku, tā būtu zaudējusi spēju noturēties retinātajā augstkalnes gaisā, tad krasi sasvērsies pa labi, nobirdinādama saiņus, ceļasomas un čemodānus, un visi pasažieri sāks kliegt un vaimanāt, jo no labā spārna ceturtā motora izšausies liesmas un tas pārstās darboties, bet salonā turpināsies vispārēja panika, vienīgi tu saglabāsi mieru, rāmi sēdēsi, košļāsi savu gumiju un blenzīsi uz stjuartes kājām, kad viņa skraidīs pa eju, pūlēdamās nomierināt satrauktos pasažierus. Tad iedarbosies automātiskā ugunsdzēsības sistēma, kas noslāpēs liesmas, un lidmašīna bez grūtībām piezemēsies, taču neviens nebūs ievērojis, ka vienīgi tu, septiņdesmit vienu gadu vecs sirmgalvis, saglabāji aukstasinību. Bet tu leposies ar sevi, nevienam to neizrādīdams. Tu nodomāsi, ka savā mūžā tik bieži esi bijis gļēvs, ka šoreiz nemaz nebija grūti būt drosmīgam. Tu pavīpsnāsi un klusībā sev sacīsi, ka tas nav paradokss, nepavisam nē: tā ir patiesība, turklāt, šķiet, diezgan vispārēja patiesība. Uz Sonoru tu biji aizbraucis ar automobili — 1959. gada volvo modeli, numurs DF 712. Daži no valdības vīriem bija sadomājuši radīt tev grūtības, tāpēc vajadzēja izbraukāt šo ceļu, lai pārliecinātos, cik lielā mērā var paļauties uz ierēdņu virteni, kurus tu biji uzpircis. Jā, uzpircis, tas ir īstais vārds, un nav ko pašam sev laist miglu acīs ar svinīgiem vārdiem, ka biji viņus pierunājis, pārliecinājis. Nē, viņi bija uzpirkti, lai uzliktu žņaugus — atkal otrs neglīts vārds — zivju pārvadā-

ifc

jumiem starp Sonoru, Sinalou un Federālo apgabalu. Tu samaksāsi inspektoriem desmit procentu, un zivis, izejot caur daudzām starpnieku rokām, pilsētā nonāks sadārdzinātas, kas tev dos iespēju saņemt peļņu, kura divdesmit reizes pārsniedz preces sākotnējo vērtību. Tu esi apņēmies to atcerēties un savu apņēmību izpildīsi, lai gan pats labi saproti, ka par šādām lietām tavai avīzei vajadzētu sacelt brēku un tāpēc patiesībā velti izšķied laiku, pie tā pakavēdamies. Un tomēr tu neat-laidīsies un turpināsi risināt savu atmiņu pavedienu. Jā, turpināsi. Tev gribētos atcerēties vēl daudz ko citu, taču vispirms tu gribētu aizmirst to, kādā stāvoklī pašreiz atrodies. Piedod, ne jau atrodies, bet atradīsies. Tevi bez samaņas pārvedīs mājās, jo savā kantorī tu būsi saļimis. Atsteigsies ārsts un paziņos, ka diagnozes nosacīšanai viņam vajadzīgas vairākas stundas. Ieradīsies citi ārsti. Arī tie neko nesapratīs, neko nesajēgs. Viņi purpinās pārgudrus vārdus. Bet tev gribēsies paskatīties pašam uz sevi. Kā uz saļengušu, sa-grumbājušos ādas maisu. Zods tev drebēs, no mutes nāks smirdoņa, paduses nelabi odīs, kājstarpa būs piegānīta. Un tā tu šeit vāļāsies — nemazgāts un neskūts, sviedriem klāts, pārkairinātu nervu čupiņa, kas nespēj kontrolēt sava ķermeņa fizioloģiskās funkcijas. Un visu laiku tu nemitīgi atcerēsies to, kas notiks vakar-dien. No lidostas tu dosies uz savu kantori pa sinepju gāzes piestrēgtām ielām, jo policija nule būs izklīdinājusi demonstrāciju Kabaļjito laukumā. Pēc tam kopā ar redakcijas pārzini tu pārlūkosi svarīgākos virsrakstus un karikatūras un jutīsies apmierināts. Tad pieņemsi savu ziemeļamerikāņu kompanjonu un ieskaidrosi tam, ar kādām briesmām ir saistīta šī sasodītā arodbiedrību tīrīšana. Vēlāk kantorī iegriezīsies tavs lietvedis Padiļja un paziņos, ka indiāņu vidū sākušies nemieri, bet tu pavēlēsi Padiļjam, lai kopienas komisāram nodod tavu rīkojumu savaldīt nemierniekus ar dzelzs roku, jo galu galā viņš par to saņem naudu. Vakar rīta pusē tu daudz strādāsi. Tevi apmeklēs mūsu ziemeļamerikāņu labdara pārstāvis, un tu no viņa izkaulēsi subsīdijas palielinājumu savai avīzei. Ataicinājis avīžnieku, kura pārziņā ir notikumi sabiedrības augstākajās aprindās, tu uzdosi tam savā slejā nodrukāt melu rakstu par šo Kouto, kurš sācis jaukties tavos

Sonoras darījumos. Tu būsi nopūlējies vaiga sviedros. Bet tad apsēdīsies kopā ar Padiļju, lai pārlūkotu savus ienākumus. Tas tev sagādās lielu prieku. Kabinetā veselu sienu aizņems milzīga karte, kurā būs attēlota tavā kontrolē esošo uzņēmumu izplatība un to savstarpējie sakari: laikraksts, kapitālieguldījumi plašos zemes īpašumos Mehiko, Pueblā, Gvadalaharā, Monter-reijā, Kuliakanā, Ermosiļjp, Gvaijmasā, Akapulko; bagātīgas sēra iegulas Haltipanā, raktuves Idalgo, mežu izstrādes koncesijas Taraumarā, līdzdalība veselā virknē lepnu viesnīcu, cauruļvadu fabrika, zivju tirdzniecība, finanšu darījumi, biržas operācijas, pārstāvniecība ziemeļamerikāņu sabiedrībās, dzelzceļu būves aizņēmumu pārvalde, padomnieka posteņi dažādos labdarības fondos, ārzemju uzņēmumu akcijas krāsvielu, tērauda un medikamentu ražošanas nozarēs un vēl viens punkts, kurš gan šajā kartē nebija parādīts, proti, piecpadsmit miljonu dolāru lieli noguldījumi Cīrihes, Londonas un Ņujorkas bankās. Neraugoties uz ārstu brīdinājumiem, tu aizsmēķēsi cigareti un vēlreiz Pa-diļjam izklāstīsi, ar kādiem paņēmieniem šī bagātība radīta. īstermiņa aizdevumi uz augstiem procentiem Pueblas štata zemniekiem īsi pēc revolūcijas; gruntsgabalu iepirkumi Pueblas tuvumā, paredzot tās augšanu; apbūves gabali Mehiko pilsētā, izmantojot kārtējā prezidenta draudzīgo aizgādību; metropolē iznākošas dienas avīzes ieguve; kalnrūpniecības akciju uzpirkšana un jauktu meksikāņu — amerikāņu uzņēmumu izveidošana, kurās tu noderēji tikai aizsegam, lai būtu ievērots likuma burts; ziemeļamerikāņu kapi-tālieguldītāju uzticības persona; vidutājs starp Čikāgu, Ņujorku un Meksikas valdību; biržas mahinācijas, izmantojot vērtspapīru kursa krišanu un celšanos, to uzpirkšana un pārdošana pēc sava prāta un iegribas spekulatīvas peļņas iegūšanai; pasakainās bagātības, kas tika saraustas, pateicoties ciešai sadarbībai ar prezidentu Alemanu^3: kopienas zemju sagrābšana, atņemot tās zemniekiem ar ieganstu, ka tas darīts saskaņā ar jaunu pilsētu celtniecību valsts iekšienē, mežu izstrādes koncesijas utt. Jā, tu nopūtīsies un palūgsi Padiļ-jam sērkociņu — divdesmit uzticības, sociālā miera un šķiru sadarbības gadi; divdesmit progresa gadi pēc Lāsaro Kārdenasa^4 demagoģijas, divdesmit gadi, kas

veltīti privātuzņēmumu veicināšanai, arodbiedrību līderu savaldīšanai, streiku salaušanai. Bet tad tu pēkšņi ar rokām satversi vēderu, tava galva ar sirmo matu ērkuli un taukaini spīdošo seju dobji noblākšķēs pret galda stiklu un tu atkal — šoreiz jau pavisam tuvu — ieraudzīsi sava slimā dubultnieka attēlu, un tad dzīves kņada kā smiedamās pagaisīs no tava prāta, vienīgi visu šo paverdzināto cilvēku sviedri kā palu straume plūdīs tev pāri un viņu miesas blīva savelsies virsū, smacēdama tevi, un tu zaudēsi samaņu. Stikla atspulgā pavīdējušais dubultnieks pārtaps kādā citā, kas arī būsi tu, bet jau septiņdesmit vienu gadu vecs sirmgalvis, kurš nesamaņā sabrucis starp virpuļkrēslu un lielo, ar tēraudu apkalto rakstāmgaldu. Tu paliksi tur un nezināsi, kādi fakti tiks ietilpināti tavā bio’grāfijā un kādi tiks noklusēti un noslēpti. Tu nezināsi to. Tie būs pavisam parasti fakti, un tu nebūsi ne pirmais, ne pēdējais ar šādu nopelnu sarakstu. Taču tev tas patiks. Tu jau pats tos esi atcerējies. Taču tu atcerēsies arī citus notikumus un citas dienas, tu nevari tās neatcerēties. Tuvās un tālās, aizmirstībā nostumtās vai atmiņā iedibinātās dienas — sastapšanās un šķiršanās, aši gaistoši mīlas mirkļi, brīves alkas, spīts, neveiksmes, iedrīkstēšanās — tas viss ir bijis un būs kaut* kas vairāk par vārdiem, kādos tu varētu to nodēvēt; tās ir dienas, kad liktenis tevi vajās ar pēdu dzinēja suņa neatlaidību, lai tevi notvertu, mestos virsū, iekostos tevī ar vārdiem un zobiem, sarežģīts, necaurskatāms, pretrunīgos rakstos samudžināts audums, kurā ievijas arī tava otrā, netveramā esamība, tava matērijā iefiltrējusies dvēsele: aivas koka spirgtums, augoša naga sīkstums, uzmācīgas plikpaurības apnicīgums, saules un tuksneša smeldze, trauklupatīga nevarība, tropisko upju palojums, zobena un pulvera iedvestās bailes, žāvēšanai izkārto palagu nekautrība, melno ru-maku jaunības straujums, vientuļas piekrastes vecī-gums, aploksnes un ārzemju pastmarkas nejaušība, vīraka pretīgums, nikotīna izraisītās kaites, sarkanīgi izkveldētās zemēs ciešanas, mājas iekšējā pagalma rāmā tīkamība pievakares stundā, visa priekšmetīgā dvēsele un visu dvēseļu priekšmetīgums, tavu atmiņu pāršķeļ rēta, šuve, kas reizē visu savieno un šķir, tuvina un attālina, tā auglim ir divas daivas, kas šodien sakļausies: tu atcerēsies pamesto daivu, jo liktenis nav pieviļams; tu nožāvāsies; nav ko atcerēties: lietas un izjūtas izplucinātas pa šķiedriņai un izbārstītas ceļmalā; tur tāltālu tev reiz bija dārzs — ja varētu pagriezties atpakaļ un beigās atkal tur nokļūt... bet tad jau tu atkal nožāvāsies: nekas taču nav mainījies... atkal žāvas... tu esi savā dārzā, tikai izbalējušie zari nenes augļus, aizsērējusī gultne neplūdina ūdens straumes ... tev atkal jāžāvājas... dienas būs atšķirīgas un reizē vienādas, tālas un reizē tuvas, drīz vien tiks aizmirsts urdošais nemiers, satraukums, bažas... žāvas ... tu pavērsi acis un turpat ieraudzīsi viņas rosāmies liekuļotā gādībā ... tu nomurmināsi viņu vārdus: Katalīna, Teresa; abas jutīsies pieviltas un apkrāptas, taču nedrīkstēs savu īgnumu izrādīt, jo tagad viss būs jānosedz ar uzspēlētu saudzību, rūpēm un sāpēm, tāču līdzjūtības maska būs drošākā liecība tam, ka abām vienaldzīga tava slimība, tavs izskats, tava izturēšanās un ierašas... tu atkal nožāvāsies un aizvērsi acis... vēlreiz nožāvāsies... tu, Artēmio Kruss, un viņš, tavs dubultnieks; ar aizvērtām acīm tu atcerēsies pagājušās mūža dienas:

(1941. gada 6. jūlijs)

VIŅŠ brauca ar automobili uz savu kantori. Mašīnu vadīja šoferis, bet viņš lasīja avīzi. Nejauši pacēlis acis, viņš tās abas ieraudzīja ieejam modes ateljē. Acis samiedzis, viņš nolūkojās abās sievietēs, bet automobilis atkal traucās uz priekšu, un viņš turpināja lasīt ziņas no Sidibarani un Alameinas, reizē palūkodamies Rommela un Montgomerija fotoattēlos: šoferis saules tveicē nežēlīgi svīda, taču neiedrošinājās pat ieslēgt radio, lai izklaidētos; bet viņš nodomāja, ka rīkojies gudri pēc kara darbības sākšanās Āfrikā vienodamies ar Kolumbijas kafijas ražotājiem. Abas sievietes iegāja ateljē, kur kalpotāja tās lūdza apsēsties, kamēr viņa paaicinās šurp pašu īpašnieci (kalpotāja pazina, kas bija šīs dāmas, māte un meita, un saimniece bija likusi katru reizi, kad tās abas ierodas, pasaukt viņu). Kalpotāja pa paklājiem klusu aizsteidzās līdz dibenistabai, kur saimniece, elkoņus uz galda zaļā ādas pārvalka

atbalstījusi, parakstīja uzaicinājumus. Kad kalpotāja ienāca un pavēstīja, ka ieradusies seņjora ar sayu meitu, saimniece ļāva nokrist pensnejam, kas palika šūpojamies sudraba važiņā, izdvesa nopūtu un noteica: «Ak jā, jā, jā, tuvojas taču kāzu diena.» Pateikusies kalpotājai, viņa sakārtoja mēļi ietonētos matus, savilka lūpas murskulī un nodzēsa mentola cigareti, bet abas dāmas sēdēja ateljē zālē, nebilzdamas ne pušplēsta vārdiņa, līdz ieraudzīja parādāmies saimnieci, un tad māte, kurai tas šķita atbilstam pieklājības prasībām, izlikās turpinām nemaz neiesāktu sarunu un skaļā balsī teica: «... šis modelis tomēr būtu izskatīgāks. Nezinu, kā darīsi tu, bet es tavā vietā izvēlētos šo modeli, tas patiesi ir ļoti jauks, ļoti, ļoti izskatīgs.» Meita piekrita, jo labi zināja, ka šāda veida sarunas māte nav domājusi viņai, bet gan saimniecei, kas ienāca zālē un pasniedza meitai roku, mātei tikai plati uzsmaidīdama un noliekdama mēļo galvu. Meita grasījās pavirzīties uz dīvāna pa labi, lai vieta būtu arī ienācējai, taču māte viņu apturēja ar skatienu, pabungodama ar pirkstu pa krūtīm. Meita sastinga un draudzīgi nolūkojās uz sievieti ar krāsotajiem matiem, kura palika stāvam kājās un apjautājās, vai viņas jau izvēlējušās modeli. Māte atbildēja, ka ne, vēl viņas neesot izšķīrušās, kuru pasūtīt, un tāpēc gribētu vēlreiz redzēt visus modeļus, jo no tā būšot atkarīgs viss pārējais, viņa gribot sacīt — visi pārējie sīkumi, piemēram, ziedu krāsa, līgavas māsu tērpi un viss cits.

— Man patiesi ir nepatīkami jūs apgrūtināt, bet es gribētu...

— Lūdzu, lūdzu, seņjora! Ar prieku jums pakalpojam.

— Jā. Mēs gribētu izvēlēties, lai būtu drošas.

— Protams, protams.

— Mums gribētos, lai būtu bez misēkļiem un vēlāk, pēdējā brīdī nevajadzētu ...

— Jums taisnība. Ir svarīgi mierīgā garā izvēlēties, lai vēlāk ...

— Jā. Mēs gribētu izvēlēties, lai būtu drošas.

— Iešu pasacīt meitenēm, lai sagatavojas.

Atnācējas palika vienas. Meita izstiepa kājas, bet

mate uzmeta viņai satrauktu skatienu, reizē pabungodama visus pirkstus, jo bija atsegušās meitenes zeķ-turu lentītes. Tajā pašā laikā māte viņai deva zīmi ar siekalām piegludināt kreisās kājas zeķei atrisušo valdziņu. Meita meklēja, līdz atrada vietu, kur zīds bija atrisis, saslapināja rādītājpirkstu ar siekalām un samērcēja pātrūkušo diedziņu. — Nez kāpēc man nāk miegs, — viņa mātei paskaidroja. Seņjora pasmaidīja un noglāstīja meitai roku, un atkal abas klusēdamas sēdēja ar rožainu brokātu pārvilktajos atzveltņu krēslos, līdz meita ieminējās, ka viņai gribētos ēst, un māte atbildēja, ka vēlāk varēšot iegriezties Senbona restorānā. Viņa tikai tāpat vien ieiešot līdzi, jo pēdējā laikā kļuvusi pārmērīgi tukla.

— Tev gan pagaidām nav ko raizēties.

— Patiešām?

— Tev ir ļoti meitenīgs augums. Bet vēlāk jāpie-sargās. Manā ģimenē mēs visas jaunībā esam slaidas, bet vēlāk, ap gadiem četrdesmit, sākam izplūst.

— Bet tu izskaties ļoti labi.

— Tu neatceries, kāda es biju agrāk, tāpēc tev tā liekas, tu vispār neko neatceries. Turklāt...

— Kad šorīt pamodos, man ļoti gribējās ēst. Brokastīs es pamatīgi ieturējos.

— Tagad tev vēl nav ko raizēties. Vēlāk gan uzmanies!

— Vai pēc dzemdībām sievietes ļoti pieņemas svarā?

— Nē, tā nav nekāda problēma, gluži nekāda. Dienas desmit jāievēro diēta, un atkal esi tāda pati kā agrāk. Problēma rodas pēc tam, kad esi gadus četrdesmit veca.

Blakusistabā uz ceļiem nometusies, saspraužamās adatas mutē turēdama, saimniece sagatavoja modeļu demonstrētājas; ar rokām nervozi plātīdamās, viņa pārmeta meitenēm, ka tām pārlieku īsas kājas. Vai tad sievietes ar tik īsām kājām varot gūt kaut cik spožākus panākumus? Viņām vajagot vingrot, saimniece bārās, spēlēt tenisu, nodoties jāšanas sportam un piekopt citas nodarbības, kas uzlabo augumu, bet meitenes atbildēja, ka saimniece šodien nelāgā omā, ko viņa pati arī nemaz nenoliedza, paskaidrodama, ka abas apmeklētājas viņai krītot uz nerviem. Pati seņjora nekad nesniedzot roku, meita gan esot laipnāka, taču izklaidīga, it kā ne no šīs pasaules; taču galu galā viņa tās nemaz nelāgā nepazīstot, tāpēc nevarot spriest, turklāt

taisnība amerikāņiem, kuri mēdzot sacīt, ka «the customer is always right»5, tāpēc salonā jāieejot ar smaidu un jāsakot: jauki, ja-uuuuki, jaaa-uuuuki. Un tā jānopū-loties vaiga sviedros, izdabājot visādām šodienas bagātniecēm, lai gan cilvēks šādam darbam nemaz nebūtu dzimis. Dieva laime, ka svētdienās varot satikties ar agrākajām draudzenēm, ar kurām kopā esi uzaugusi, un vismaz reizi nedēļā justies kā cilvēks. Reizēm viņas spēlējot pat bridžu, saimniece meitenēm paskaidroja, tagad tās jau uzlielīdama par čaklu sagatavošanos. 2ēl vienīgi, ka viņām tik īsas kājas. Mutē palikušās adatas saimniece uzmanīgi sasprauda samta spilventiņā.

— Vai viņš atnāks uz atkāzām?

— Kāds «viņš» — tavs līgavainis vai tēvs?

— Nu, papucis.

— Kā lai es to zinu!

VIŅŠ redzēja garām aizslīdam Daiļo mākslu pils oranžkrāsas kupolu un baltās kolonnas, taču viņa skatiens bija pavērsts augšup, kur stiepļu vadi savienojās, šķīrās, joņoja tālāk — nē, ne jau vadi, bet gan viņš pats, galvu atslējis pret sēdekļa pelēko vilnas pārvalku — līdztekus cits citam vai arī saplūda vienkop transformatoros. Pavīdēja Galvenā pasta dzeltenīgais, venēciešu stilā celtais portāls un Meksikas Bankas pārpilnības ragi un skulptūru raženās sievas ar tumīgajām krūtīm. Viņš noglāstīja tumšbrūnās platmales zīda lenti un ar kurpes purngalu sašūpoja ērtā sēdekļa siksnu sev priekšā. Un tad jau klāt bija arī Senbona restorāna zilgā mozaīka un Sanfrancisko klostera nogludinātie melnīgsnējie akmeņu blāķi. Automobilis apstājās Isabelas Katolietes ielas stūrī. Šoferis atvēra durtiņas un noņēma cepuri, turpretim viņš uzlika platmali galvā un ar pirkstiem uz deniņiem pieglauda izspraukušās matu šķipsnas, bet visapkārt virmoja loterijas biļešu pārdevēji, apavu spodrinātāji, indiāņu šallēs savīstījušās sievietes un bērneļi ar puņķainiem deguniem, pavadīdami viņu līdz pat spoguļstikla virpuļ-durvīm. Priekšējā vestibila spogulī ielūkojies, viņš sakārtoja kaklasaiti, bet aizmugurējā stiklā, kas pavērās uz Madēro ielu, ieraudzīja sev gluži līdzīgu, taču bezgala tālu cilvēku ar tādiem pašiem nikotīna notraipītiem pirkstiem sakārtojam kaklasaiti; tas bija ģērbies tādā pašā rūtainā palsu toņu uzvalkā, un to tāpat ielenca ubagu bars, rokai tas ļāva noslīdēt lejup tajā pašā mirklī, kad viņš nolaida gar sānieņi savējo, bet tad pagrieza muguru un devās uz ielas vidu, bet viņš, uz mirkli samulsis, lūkojās pēc lifta.

Redzēdama visapkārt pastieptās ubagu rokas, viņa atkal nobijās un, meitu cieši pie elkoņa satvērusi, steigšus to ieveda telpā, no kurienes nāca neiedomājama tveice, gluži kā oranžērijā, uzdvesdama ziepju, lavandas un svaigi apdrukāta ietinamā papīra iespiedkrāsas smaržas. Uz brīdi apstājusies, lai aplūkotu aiz stikla izliktos kosmētikas piederumus, viņa pavērās savā atspulgā un samiedza acis, tā labāk saredzēdama uz sarkana auduma izstādītās preces. Pieprasījusi «Teātra» krēmu un divas lūpu pomādes sarkanā auduma krāsā, viņa krokodilādas somiņā veltīgi izmeklējās piemērotu naudas zīmi. «Sameklē man divdesmit peso vienā gabalā,» viņa teica meitai. Saņēmušas pirkumu un izdoto naudu, abas iegriezās restorānā un apsēdās pie divvietīga galdiņa. Teuanas indiāņu tautas tērpā ieģērbtai viesmīlei meita pasūtīja apelsīnu sulu un vafeles ar riekstiem, arī māte nespēja pārvarēt kārdinājumu un palūdza rozīņmaizīti ar sviesta krēmu; cenzdamās sameklēt pazīstamas sejas, abas lūkojās apkārt, līdz meita palūdza atļauju novilkt kostīma dzelteno jaciņu, jo saule tveicēja pat pa aizsegto logu.

— Joan Crawford^6, — meita ierunājās. — Joan Crawford.

— Nē, nē. Tā to neizrunā. Tā nē. Kro-for, Kro-for — tā viņi to saka.

— Krau-for.

— Nē, nē, Kro, kro, kro. «A» ar «w» jāizrunā kā «o». Šķiet — tā viņi runā.

— Filma man neko sevišķi nepatika.

— Jā, tā nav nekāda labā filma. Lai gan aktrise ir jauka.

— Es briesmīgi garlaikojos.

— Bet tev tik ļoti gribējās to noskatīties..,

— Man stāstīja, ka filma esot lieliska, bet tas nav tiesa.

— Laiku pakavēt jau var.

— Kro-ford.

2 — 1535

— Jā, liekas — tā viņi izrunā, Kro-for. Manuprāt, «d» nav izrunājams.

— Kro-for.

— Tā liekas būs pareizi. Ja vien es nemaldos.

Meitene uzzieda medu uz vafelēm un, pārliecinājusies,. ka tās viscaur pārklātas ar saldmi, sadrupināja vafeles kumosiņos. Viņa uzsmaidīja mātei katru reizi, kad iebāza mutē medaini saldo skraukšķošo drupaču. Bet māte neskatījās uz meitu. Viņa redzēja kādu roku glāstām otru, maigi pieskaroties un tiecoties satvert tās pirkstus. Viņa nolūkojās roku rotaļā pie tuvējā galdiņa, izvairīdamās ieskatīties sēdētāju sejās. Viena roka atkal un atkal atgriezās pie otras, apskāva to un liegi glāstīja, it kā izbaudīdama katru tās poru. Nē, laulības gredzenu pirkstos nav, tam jābūt saderinātam pārim vai kaut kā citādi. Viņa pūlējās novērst acis un skatīties medus lāmā, kas izplūda meitas šķīvī, taču, pašai negribot, skatiens atkal atgriezās pie tuvu sēdošā pāra rokām, lai gan viņa noturējās, neielūkojusies tiem sejā. Meita ar mēles galiņu iztaustīja smaganas, atbrīvodama starp zobiem iestrēgušās vafeļu un riekstu drupačiņas, pēc tam noslaucīja lūpas, atstādama servjetē sarkanus traipus, taču, pirms atsvaidzināja lūpu krāsojumu, viņa ar mēli vēlreiz mēģināja sameklēt vafeļu kriksīšus un palūdza mātei rozīņu maizes kumosiņu. Kafiju viņa nevēloties, jo tā uzbudinot, lai gan vispār esot ļoti garšīga, taču šoreiz viņa to nevēloties, jo nervi jau tā kā tā esot satraukti. Seņjora meitai noglāstīja roku un ierunājās, ka laiks iet, jo vēl daudz kas kārtojams. Viņa samaksāja rēķinu un atstāja dzeramnaudu, tad abas piecēlās.

Ziemeļamerikānis paskaidroja, ka iegulās ievadīts verdošs ūdens atmiekšķējot iežus un sērs ar saspiesta gaisa palīdzību tiekot uzmests virspusē. Viņš vēlreiz paskaidroja šo procedūru, bet otrs ziemeļamerikānis apgalvoja, ka ar ģeoloģisko pētījumu rezultātiem abi esot ļoti apmierināti, un vairākas reizes žestikulējot ar roku šķēla gaisu pavisam tuvu savai kārnajai sarkanīgajai sejai, nemitīgi atkārtodams: «Sērs labs, pirīti slikti. Sērs labs, pirīti slikti. Sērs labs...» Bet viņš ar pirkstiem bungāja pa galda stiklu un piekrītoši māja ar galvu, jau pieradis pie tā, ka ziemeļame-rikāņi, runādami spāniski, domāja, ka viņš tos nesaprot un ne jau tāpēc, ka tie slikti prastu valodu, bet gan tāpēc, ka viņš vispār neko nesajēdz. «Pirīti slikti.» Inženieris izklāja uz galda apvidus karti, un viņš pavilka elkoņus atpakaļ, lai, karti atritinot, tai pietiktu vietas. Otrs ziemeļamerikānis skaidroja, ka atradnes ir tik bagātas, ka tās ar pilnu jaudu varēšot izmantot līdz pat divdesmit pirmā gadsimta vidum, ar pilnu jaudu, līdz iegulu pilnīgam izsīkumam, ar pilnu jaudu... Tas tika atkārtots septiņas reizes, un tad amerikānis pievāca dūri, kurai savas runas sākumā bija ļāvis nokrist uz zaļo plankumu ar tajā iezīmētajiem trijstūriem, kuri uzrādīja ģeologa atradumus. Aci piemiedzis, tas vēl paskaidroja, ka tāpat ciedru un kaobas koku audzes tur esot milzum plakas un, tās izmantojot, gūstama vismaz simtprocentīga peļņa; šajā pasākumā viņi, ziemeļamerikāņi, nejaukšoties, lai gan būtu ieteicams rūpēties par apmežošanu, jo pats savām acīm tas esot redzējis visnotaļ izpostītus mežus, it kā neviens neapjēgtu, ka koksne — tā ir nauda. Taču tā neesot amerikāņu darīšana, jo sēra atradnes paliek uz vietas, alga viena, ar mežiem vai bez tiem. Bet tad nosmīkņādams piecēlās viņš. Aizspraudis īkšķus aiz bikšu jostas, vāļāja nodzisušo cigāru no viena mutes kaktiņa otrā, līdz viens no ziemeļameri-kāņiem pietrūkās ar degošu sērkociņu rokās. Amerikānis to tuvināja cigāram, kurš valstījās starp lūpām, līdz aizdedzinātais smēķa gals sarkanīgi iegruzdējās. Viņš pieprasīja divus miljonus dolāru skaidrā naudā, lai gan abi amerikāņi nevarēja vien nobrīnīties, uz kāda pamata tie būtu izmaksājami, jo viņu labprāt gan pieņemot par kompanjonu ar trīssimt tūkstošiem dolāru dalības naudas, taču, iekāms uzņēmums nebūšot sācis dot produkciju, netikšot izsniegts neviens sentāvo. Ģeologs izņēma no krekla kabatas zamšādas gabaliņu un sāka tīrīt savas brilles, bet otrs amerikānis ņēmās staigāt turp un atpakaļ no galda līdz logam. Viņš atkārtoja, ka tādi ir noteikumi un runa šeit nav pat par avansu vai kredītu,, nē, nekas tamlīdzīgs, šī summa jāizmaksā, ja viņi grib iegūt koncesiju. Bez iepriekšējās iemaksas koncesija droši vien nebūšot saņemama, bet tagad iztērētā summa ar laiku noteikti tikšot atgūta. Taču bez viņa, bez šāda segvīra, bez vajadzīgā front-man^7 — viņš atvainojoties par šāda termina lietošanu — nebūšot iespējams iegūt koncesiju un uzsākt atradņu izmantošanu. Nospiedis zvana pogu, viņš ataicināja savu sekretāru, tas no kādas papīra lapas nobēra precīzus skaitļus, bet amerikāņi noteica O.K.8, to atkārtodami vairāk reižu, O.K., O.K., O.K. Viņš pasmīnēja un ciemiņiem pasniedza divas glāzes viskija, piebilzdams, ka sēra atradnes viņi varot izmantot kauču vai līdz divdesmit pirmā gadsimta vidum, bet lai neiedomājoties, ka viņš būtu izmantojams kaut vai vienu divdesmitā gadsimta minūti, un pēc tam visi saskandināja un arī amerikāņi nosmīnēja, tikai vienu vienīgu reizi klusībā nomurminādami S.O.B.9

Viņas abas gāja rokās saķērušās. Gāja lēnā solī, apkārt nelūkodamās, apstādamās pie katra skatloga un ik pa brīdim iesaukdamās: cik jauka lietiņa, bet dārga gan, tālāk redzēsim ko labāku, paskaties, cik jauki, kamēr beidzot nogura un iegriezās kādā kafejnīcā, sameklēja tur omulīgu vietiņu tālāk no tualetes un ieejas durvīm, kur drūzmējās loterijas biļešu pārdevēji, saceldami rupjus, kodīgus putekļus, un pasūtīja divus pokālus apelsīnu dzēriena «Canada Dry». Māte nopūderējās, spogulītī vērodama savas dzintarkrāsas acis, bet tad pamanīja zem tām aizvien skaidrāk redzamus ļenganus ieapaļus ādas maisiņus un ātri aizcirta pūder-nīcas vāciņu. Nolūkodamās, kā no gāzētā, krāsainā dzēriena sprēgā sīki burbulīši, viņas mirkli nogaidīja un tad maziem malciņiem iztukšoja savus pokālus. Meitene paslepen atbrīvoja no kurpes kāju, lai saberzētu stipri notirpušos pirkstus, bet seņjora, sēdēdama pie sava apelsīnu dzēriena pokāla, atcerējās šķirtās istabas savā mājā — tās gan bija atdalītas, taču atradās blakus, un tāpēc rītos un vakaros caur aizslēgtajām durvīm bija dzirdams katrs troksnītis — nejauša nokrekšķēšanās, uz grīdas nomesto kurpju noblākšķē-šana, uz karnīzes nolikto atslēgu saišķa ietrinkšķēša-nās, drēbju skapja neieziesto viru čīkstoņa un reizēm pat miegā iegrimuša cilvēka sēcošā elpa. Pār muguru viņai nošalca tirpas. Vēl šorīt viņa uz pirkstgaliem bija piezagusies pie durvīm, un tad tāpat pāri mugurai bija noskrējuši šermuļi. Ar pārsteigumu viņa atskārta, ka visi šie sīkie un gluži ikdienišķie sadzīves

troksnīši patiesībā bija noslēpums. Atgriezusies gultā, viņa savīstījās segās un stingi blenza logā, kur caur kastaņu rēno lapotni ņirbēja gaismas atspulgi. Tad izdzēra jau atdzisušo tēju, iemiga un nogulēja, līdz viņu uzmodināja apteksne, atgādinādama, ka seņjorai šodien raižu un darīšanu pilna diena. Bet tikai tagad, sēdēdama ar vēso pokālu rokā, viņa atcerējās šīs rītausmas pirmās stundas.

Viņš pagriezās savā virpuļkrēslā tā, ka atsperes nobrakšķēja, un jautāja sekretāram: «Vai mums bija kāda banka, kura būtu gribējusi uzņemties risku? Vai bija kāds meksikānis, kurš man būtu ticējis?» Satvēris dzelteno zīmuli, viņš ar to tēmēja sekretāram sejā, lai gūtu apstiprinājumu sacītajam. Viņš gribēja, lai Padiļja apliecinātu, ka neviens nav gribējis riskēt, bet nedrīkstēja taču pamest tādu bagātību tropiskajā mūžamežā. Ja šie gringo ir vienīgie, kuri gatavi dot naudu pētījumiem, tad ko citu viņš varētu darīt? Sekretārs norādīja uz pulksteni. Viņš nopūtās un sacīja, ka labi vien jau esot. Pusdienas viņi varētu paēst kopīgi. Vai sekretāram nebūtu zināma kāda piemērota vietiņa? Padiļja atbildēja, ka zinot kādu nesen atvērtu, ļoti patīkamu un mājīgu stūrīti, kur dabūjami lieliski siera pīrādziņi ar dārzeņiem un sēnēm, turklāt tas esot tepat tuvumā. Nu, tad derētu tur abiem aizstaigāt. Viņš jūtoties noguris un vairs negribētu atgriezties kantorī. Turklāt šodienu tā kā vajadzētu atzīmēt. Tik tiešām. Un vēl nekad viņi kopīgi neesot pusdienojuši. Klusēdami abi nokāpa lejup un devās uz Piektā maija avenīdu.

— Jūs vēl esat pavisam jauns. Cik jums gadu?

— Divdesmit septiņi.

— Kad beidzāt studijas?

— Pirms trim gadiem. Bet.. •

— Bet?

— Teorija ir ļoti atšķirīga no prakses.

— Kas tur ko brīnīties? Ko tad jums īsti mācīja?

— Vispirms jau marksismu. Es pat diplomdarbu rakstīju par virsvērtības teoriju.

— Tai vajadzētu būt labai teorijai. Vai ne, Padiļja?

— Bet praksē ir pavisam citādi.

— Vai tad jūs ari... esat marksists?

— Visi mani draugi bija tādi. Šajā vecumā tas parasts.

— Kur ir mūsu restorāns?

— Tūlīt būsim klāt, tepat aiz stūra.

— Man netīk tālu staigāt.

— Nu jau pavisam tuvu.

Sadalījušas iepirkumu sainīšus, viņas devās uz Daiļo mākslu pili, kur gaidīja šoferis. Abas joprojām gāja tikpat nesteidzīgi, apkārt nelūkodamās. Viņas pievērsās tikai skatlogiem, it kā turp tās virzītu kāda uztveres antena. Pēkšņi mātei nokrita viens iepirkumu sainītis, un drebēdama viņa cieši sagrāba meitas roku, jo turpat priekšā, pavisam tuvu, ilkņus atņirguši un saltā niknumā ņerkstēdami, viens otram virsū metās divi suņi, parāvās atpakaļ, atkal lēca uz priekšu, iecirzdami zobus viens otram rīklē, tā ka pašķīda asinis, pacirtās nost, bet tad atkal saķērās kopā un, zobus šņakstinādami un smilkstēdami, kamolā vēlās pa asfaltu divi kašķaini un noslienājušies zvēri — kuce un suņtēviņš. Meitene pacēla nokritušo sainīti un aizveda māti pie mašīnas. Kad abas bija iesēdušās automobilī, šoferis jautāja, vai braukt atpakaļ uz Laslomasu^10. Meita atbildēja apstiprinoši un paskaidroja, ka māti nobiedējuši suņi. Seņjora ierunājās, ka neesot jau nekas liels, viss pārgājis, bet tas noticis tik pēkšņi un tik tuvu... Pēcpusdienā viņas atkal varēšot aizbraukt uz centru, jo tik daudz taču jāiepērkoties, jāapstaigājot veikali. Meitene iebilda, ka laika diezgan, jo paliekot vēl pāri vesels mēnesis. Jā, taču laiks traucoties kā ar spārniem, māte nepiekāpās, bet tēvs par kāzām neliekoties ne zinis un visas rūpes uzveļot tikai viņām. Turklāt meitai jāiemācoties izturēties ar vajadzīgo pašcieņu un jāsaprotot, ka sasveicinoties nedrīkst jebkuram sniegt roku. Un vispār viņa vēloties, kaut šīs kāzas būtu jau aiz muguras, jo cerot, ka tās noderēšot tēvam par atgādinājumu, ka viņš ir vīrietis cienījamos gados. Lai nu tikai tā būtu. Citādi, liekas, tēvs neapjēdz, ka viņam jau piecdesmit divi gadi. Kaut tik meitai drīzāk uzrastos bērni. Lai nu kā, bet tēvam kā civilās, tā reliģiskās kāzu ceremonijas laikā vajadzēs stāvēt blakus laulātai draudzenei, saņemt apsveikumus un redzēt visus izturamies pret viņu kā pret godājamu un nobriedušu viru. Varbūt tas viņu ietekmēs, varbūt.

ES jūtu šo roku glāstām mani un gribētu izvairīties no tās pieskāriena, taču man trūkst spēka. Cik nevajadzīgi tas, Katalīna! Cik nevajadzīgi! Ko tu man varētu pasacīt? Vai patiesi tu domā, ka beidzot esi atradusi tos vārdus, kurus mūždien esi izvairījusies sacīt? Šodien? Cik tas nevajadzīgi. Pasaudzē savu mēli. Nenogurdini to ar lieku izskaidrošanos. Paliec uzticīga tam, kāda tu mūždien esi bijusi, paliec uzticīga līdz galam. Paskat, tur ir tava meita, mācies no viņas. Teresa. Mūsu meita. Cik tas grūti izrunājams. Cik smagnējs šis vietniekvārds. Mūsu. Viņa neliekuļo. Viņai nav ko sacīt. Paskaties uz viņu. Sēž ar saliktām rokām, melnā tērpā un gaida. Viņa neliekuļo. Nupat, domādama, ka es nedzirdu, viņa būs tev sacījusi: «Kaut viss ātrāk beigtos. Viņš spējīgs izlikties par slimu, lai tikai mūs pamocītu.» Kaut ko tādu viņa tev droši vien būs sacījusi. Pamodies no ilgā un smagā miega, es šorīt kaut ko tamlīdzīgu tiku dzirdējis. Neskaidri atcerējos, ka iepriekšējā vakarā man bija iedots kāds miega līdzeklis. Bet tu viņai būsi atbildējusi: «Žēlīgais dievs, kaut tikai viņš pārāk nemocītos.» Tu būsi vēlējusies savas meitas vārdiem sniegt citu iztulkojumu. Tomēr nesaproti, kā iztulkojami vārdi, kurus es murminu:

— Šorīt viņu gaidīju ar prieku. Aizjāsim pāri upei.

A-ā, Padiļja, nāc droši šurp! Vai esi paķēris līdzi

magnetofonu? Ja zini savu pienākumu, tu būsi to atnesis, tāpat kā katru vakaru to nesi uz manu Koijoaka-nas māju. Šodien vairāk nekā jebkad tu gribēsi radīt iespaidu, ka viss norit pa vecam. Neizjauksim ierasto kārtību, Padiļja! Jā, jā, nāc šurp pie manis. Lai gan viņām tas nepatīk.

— Nē, nē, licenciāt, mēs to nevaram atļaut.

— Tā mums pierasts jau ilgus gadus, seņjora.

— Vai jūs neredzat, kāda viņam seja?

— Atjaujiet pamēģināt. Man viss kārtībā. Tikai jāieslēdz magnetofons.

— Vai jūs uzņematies atbildību?

— Don Artēmio... Don Artēmio... Atnesu jums šārīta ierakstu,..

Es uzraušos sēdus. Nopūlos pasmaidīt. Tāpat kā citās reizēs. Uzticams puisis šis Padiļja. Skaidrs, ka viņš pelna manu uzticību. Un tāpat krietnu daļu mantojuma, kā arī tiesības visu savu dzīves laiku pārvaldīt manus īpašumus. Kurš gan vēl to spētu? Viņam zināms viss. A-ā, Padiļja. Vai tu vēl aizvien turpini krāt manu kantora sarunu ierakstus? Jā, Padiļja, tu visu zini. Man tev labi jāsamaksā. Tu mantosi manu reputāciju.

Teresa sēž, seju paslēpusi aiz atšķirtās avīzes.

Es jūtu, ka ieradies garīdznieks ar vīraka smaku, melnā paltrakā, izstieptā rokā nesdams slacināmo trauku, lai mani nogādātu viņā saulē atbilstoši visiem noteikumiem: hē, bet es vēl viņiem parādīšu; Teresa sēž un pinkšķ, no somiņas izņem pūdernīcu un uzpoš degunu, lai atkal atsāktu šņukstēt. Es šajā mirklī iztēlojos, kā manu zārku ielaiž bedrē, bet vesels bars sievišķu pie mana kapa pinkšķēdamas pūderē sev degunus. Labi, es jūtos možāks. Un būtu pavisam spirgts, ja nebūtu šīs smirdoņas, smirdoņas, kas uzplūst no manis paša, no palagu krokām, un ja es nezinātu, kādiem nejēdzīgiem plankumiem tos esmu notašķījis... Vai. tas esmu es, kurš sēc ar šādu konvulsīvu gār-dzoņu? Un tad man vēl jāpieņem šis melnsvārcis, lai viņš nodarītu savu darāmo? Aiaiai... Aiaiai... Tas man jāpacieš. Sažņaudzu dūres, aiaiai, sasprindzinu sejas muskuļus un paciešu, ka viņš piebāž man klāt savu kā baltos miltos apviļāto ģīmi, lai nopenterētu vārdus, kuri rīt vai parīt — vai ari nekad? nē, nemūžam — neparādīsies visos laikrakstos: «Pieņēmis svētās mātes .baznīcas grēku atlaidi...» Un viņš piegrūž savu gludi skūto purnu pie mana sirmiem durstīgiem bārdas rugājiem apaugušā vaiga. Tad pārmet krustu un sāk murmināt lūgšanu «Es, grēcinieks, tevi piesaucu». īgni ņurdēdams, beidzot varu pagriezt seju sāņus, bet galvā man virmo murgaini rēgi, kurus es gribētu mest viņam sejā: naktī šis noplukušais, netīrais namdaris ar patiku uzrausās virsū samulsušai jaunavai, kura bija svēti ticējusi ģimenes blēņu pasakām un ļāvusi starp saviem gurniem patverties divām baltām dūjām, ticēdama, ka tās izlidos no viņas klēpja, divas starp gurniem noslēptas dūjas, dārzā, zem svārkiem, bet namdaris, iekā-res pārņemts, uzrausās viņai virsū, jo viņa aizvien bijusi ļoti piemīlīga, un tā šis uzrausās viņai virsū, bet pretīgā Teresa neapmierināti pinkšķ, šis bālais neciešamais sievišķis, kurš to vien kāro, lai es pēdējo reizi saceltu traci un viņai būtu iegansts mani nopaļāt. Man derdzas viņas šeit redzēt nekustīgi sēžam, bez satraukuma un pārmetumiem. Cik ilgi tas var vēl turpināties? Pašlaik tik slikti nemaz nejūtos. Varbūt es vēl atlabšu. Eh, kas tas viņām būtu par triecienu, nudien! Es izlikšos jūtamies labi, lai tikai redzētu, vai jūs nepienāksiet tuvāk un, atmezdamas liekuļoto līdzjūtību, neizgāzīsiet pār mani pārmetumus un nievas, kas jums iestrēgušas kaklā, paslēpušās acīs, uzkrājušās šajā nepievilcīgās, piespiestās labestības iemiesojumā. Man ir tikai traucēta asinsrite. Tas viss — un nekas nopietnāks. Eh! Apriebies viņas šeit redzēt. Vai nebūtu nekas pievilcīgāks ko skatīt puspievērtajām acīm, kuras pēdējo reizi noraugās uz lietām. Eh, kāpēc esmu atvests uz šejieni, nevis uz otru, manu īsto māju. Paskat tik, kāda smalkjūtība! Pēdējo reizi vajadzētu sabārt Padiļju. Viņam labi zināms, kur ir manas īstās mājas. Tur es iepriecinātu sirdi, uzlūkodams lietas, kuras man tik mīļas. Es atvērtu acis un ieraudzītu senlaicīgas un siltas griestu sijas; turpat pa rokai man būtu zeltā izšūtais mājas svārks, kurš grezno manu pagalvi, kan-delabri uz naktsgaldiņa, atzveltņu samts, manas Bohē-mijas kristāla vāzes. Serafīnai es liktu sēdēt pie manis un smēķēt, lai es varētu ieelpot smaržīgos dūmus. Un viņa būtu uzposusies, kā aizvien esmu to vēlējies. Uzposusies, bez asarainības, bez melnām sēru drānām. Tur es nejustos vecs un noguris. Viss būtu iekārtots tā, lai man atgādinātu, ka esmu dzīvs vīrietis, mīlošs vīrietis, gluži tāpat, tāpat, tāpat kā agrāk. Kāpēc šīs vecās, nevīžīgās un divkosīgās raganas kvern šeit, lai atgādinātu man, ka neesmu vairs tāds kā agrāk? Tur viss jau būtu iepriekš sagatavots. Sagatavots tur, manā īstajā mājā. Tur zina, kas tādās reizēs darāms. Tur neļauj man nodoties atmiņām. Atgādina, kāds patlaban esmu, nevis kāds biju agrāk. Neviens nepūlas kaut ko skaidrot, līdz kamēr tas vispār nebūs vajadzīgs. Eh! Bet kur lai es šeit gūstu iepriecinājumu? Jā, redzu, ka viss te izkārtots tā, lai liktu noticēt, ka katru vakaru esmu ieradies šajā istabā un šeit nakšņojis. Redzu

it

pavērtu drēbju skapi, un tajā karājas uzvalki, kurus ne kad neesmu mugurā vilcis, nesaņurcītas kaklasaites, nevalkātas kurpes. Redzu rakstāmgaldu, bet uz tā saliktas grāmatas, kuras nekad neesmu lasījis, papīri, kurus nekad neesmu domājis parakstīt. Un šīs elegantās mēbeles — cik tās bezgaumīgas, kad no tām noņemti pieputējušie pārvalki! A... šeit ir logs. Laukā pasaule. Dveš spirgts augstkalnes vējš, līgodams tumšos, lokanos koku zarus. Man trūkst elpas ...

— Atveriet logu...

— Nē, nē. Tu vari saaukstēties, un tev kļūs sliktāk.

— Teresa, tēvs neklausās, ko tu saki...

— Viņš izliekas. Aizver acis un izliekas.

— Ciet klusu!

— Ciet pati klusu!

Viņas apklust un aiziet no mana pagalvja. Acis turu vēl vienmēr aizvērtas. Atceros, ka pievakarē gāju ar Padiļju pusdienot. Es to skaidri atceros. Bet šiem es piešuvu bārdu, lai gan viņi gribēja apvest mani ap stūri. Kaut kas tik nelabi smird, bet silda. Mana miesa vēl rada siltumu. Siltumu palagiem. Es daudziem esmu piešuvis bārdu. Visiem. Jā, asinis strauji plūst manās dzīslās; es drīz vien atlabšu. Jā. Jā, plūst un vēl silda. Es viņiem piedošu. Viņu vārdi neķeras man pie sirds. Lai jau mēļo un tērgā. Kas man daļas. Piedošu viņiem. Cik silti. Drīz atkal būšu uz kājām. A-a-ai...

TU būsi gandarīts, ka esi tiem abiem uzspiedis savu gribu; atzīsties vien, ka tu visiem spēkiem centies panākt, lai viņi pret tevi izturētos kā pret sev līdzīgu; reti kad tu esi juties laimīgāks, kopš tā laika, kad kļuvi par to, kas tu esi tagad, kopš esi iemācījies novērtēt smalka auduma pieskaršanos savai miesai, dārgu liķieru garšu, labas smaržas, visu to, kas pēdējos gadus ir bijis tavs vienīgais, ne ar ko citu vairs nesaistītais prieks; kopš tā laika tu esi lūkojies augšup, ziemeļu virzienā, un tev smelgusi šī ģeogrāfijas kļūme, kas tev nav atļāvusi būt viņiem piederīgam, jo tu apbrīnoji viņu izdarību, viņu ērtības, viņu higiēnu, viņu spēku, viņu iegribas, un jo neiecietīgāks tu kļuvi pret muļķību, nabadzību, netīrību un gļēvu lupatību tavā paša nožēlojamā zemē, un jo sāpīgāk tev bija apzināties,

ka, neraugoties uz visām pūlēm, tu nekad nebūsi tāds kā viņi, bet vari kļūt vienīgi kopija, aptuvens atdarinājums. Taču tajā pašā laikā tu atskārti, ka, neraugoties uz visu, tavs lietu un parādību redzējums kā visļaunākajos, tā arī vislabākajos tavas dzīves brīžos nekad nav bijis tik primitīvs kā viņiem. Nē, nekad. Nekad tu neesi iedomājies, ka varētu pastāvēt tikai baltais vai tikai melnais, tikai labais vai tikai ļaunais, tikai dievs vai sātans. Pat tādās reizēs, kad tas šķita neiespējami, tu melnajā saredzēji tā pretmeta iedīgļus; un vai tava paša cietsirdībā, kad tu šķiti nepazīstam žēlastību, nebija samanāms maiguma atspulgs? Tu no-ģidi, ka ikvienā galējībā iemīt tās pretmets: cietsirdībā — žēlums, gļēvumā — drosme, dzīvībā — nāve. Kaut kādā dīvainā kārtā, gandrīz vai neapzināti, no paša pieredzes un apkārtējās vides vērojumiem tevī nostiprinājās šī nojauta, un tāpēc nekad tu nespēsi līdzināties viņiem, kuri to nesaprot. Vai tas tev ir bijis par apgrūtinājumu? Jā, šāda atziņa nav ērta, tā dara dzīvi sarežģītu, jo daudz vienkāršāk ir paziņot: šeit ir labais, bet tur ļaunais. Ļaunais. Tu nekad neesi varējis to noteikt. Varbūt tāpēc, ka mēs esam vājāki un nevēlamies, lai izdzistu šī starpjosla, pāreja starp gaismu un tumsu, kurā mēs rodam sev attaisnojumu. Arī tu pats tur sev to atradīsi. Kurš gan kādā sava mūža posmā — gluži tāpat kā tas bijis ar tevi — vienā un tajā pašā laikā sevī nav iemiesojis kā labo, tā ļauno, ļāvis sevi vadīt diviem noslēpumainiem dažādu krāsu dzīpariem, kuri izrisinās no viena kamola, baltajam nošķiroties no melnā un katram atsevišķi vērpjoties, lai galu galā atkal sašķeterētos starp tavas rokas pirkstiem? Tev nepatiks par to domāt. Tu ļaunpsies uz mani, ka esmu tev to atgādinājis. Tu gribēsi būt tāds kā viņi, un tagad, mūža galā, tev gandrīz tas izdevies. Bet tikai — gandrīz. Vienīgi — gandrīz. Tu pats neļausi sev to aizmirst, un tava drosme būs tavas gļēvulības dvīņumāsa, tavs naids dzims no tavas mīlas, visu tavu dzīvi caurvīs tavas nāves neatvairāmība, un tu nebūsi bijis ne labs, ne ļauns, ne augstsirdīgs, ne paš-mīlis, ne uzticīgs, ne nodevējs. Tu ļausi, lai citi nosaka tavu labo īpašību un tavas vainas mēru, bet pats tu allaž sapratīsi, ka jebkurš tavs apstiprinājums varējis kļūt par noliegumu un jebkurš noliegums — par

apstiprinājumu. Neviens to neuzzinās, varbūt vienīgi tu pats. Ka tavs mūžs saausts no visdažādākajiem metiem un audiem tāpat kā jebkuram citam cilvēkam. Ka tev ne pietrūka, ne pāri palika kāda no iespējām veidot savu dzīvi pēc paša iegribas. Un, ja tā izrādījusies šāda, bet ne citāda, tad tikai tāpēc, ka, neraugoties uz visu, tev bija izvēles iespēja. Tava izvēle nenoliedz citas iespējas dzīves veidojumā, nenoliedz to, ko tu izvēloties tiki attnetis, vienīgi tā aizvien vairāk un vairāk sašaurinājās, līdz beidzot šodien tava izvēle un tavs liktenis kļūs par vienu un to pašu — medaļai vairs nebūs divas puses, tavas vēlmes būs gluži tas pats, kas tavs liktenis. Bet nāve? Tu nesastapsies ar to pirmo reizi. Tu būsi nodzīvojis daudz mirušu dienu, daudz veltīgi izšķiestu brīžu. Kad Katalīna piespiež ausi pie durvīm, kuras jūs šķir, un ieklausās katrā tavā kustībā, bet tu rosies otrpus durvīm, nenojauzdams, ka tevi noklausās, nenoskārzdams, ka par cita cilvēka dzīves saturu kļūs tas, ko tu dari vai arī nedari aiz slēgtajām durvīm, — kurš tad šajā nošķirtībā būs dzīvojis? Kad abi apzinās, ka pietiktu ar vienu vienīgu vārdu, un tomēr klusē, — kurš tad šajā klusēšanā būs dzīvojis? Nē, to tev negribas atcerēties. Tu labprātāk pieminētu ko citu — kādu vārdu un kādu seju, ko gadu tecējums tik neganti sagandējis. Tu zini, ka šīs atmiņas tevi glābs, taču tikai uz mirkli. Vispirms tu atcerēsies ļauno un, kad tādējādi būsi paglābies, apjēgsi, ka tas, ko tu uzskatīji par glābiņu un tāpēc vēlējies atcerēties, patiesībā ir tavs īstais nosodījums. Tu atcerēsies jauno Katalīnu, kāda viņa bija jums pirmo reizi sastopoties, tu salīdzināsi viņu ar tagadējo tukšuma un iedomības iemiesojumu. Nevarēsi vien apjēgt, kā tas viss noticis. Tu iztēlosies, ko viņa un citi domāja toreiz — tālajā pagājībā. Taču tu neuzzināsi to. Tev atliks vienīgi iztēloties. Tu nekad netiki ieklausījies, ko saka citi. Tagad tev vajadzēs to izdzīvot. Tu aizvērsi acis, aizvērsi. Nepiegriezīsi vērību vīraka smakai. Neklausīsies raudās. Atcerēsies citus laikus, citas dienas. Tās būs dienas, kuras, vēršoties naktī, saplūdīs ar tavu aizvērto acu nakti, un tu varēsi visu atšķirt tikai pēc balss, bet ne pēc izskata. Tev vajadzēs uzticēties naktij un to pieņemt, it kā nakts būtu visu tavu dienu likteņlēmēja. Tu nodomāsi, ka pietiek aizvērt

acis, lai iestātos nakts. Par spīti sāpju vilnim, kas tevī atkal uzbango, tu pavīpsnāsi un mēģināsi izstiept kājas. Kāds pieskarsies tavai rokai, taču tu neatbildēsi glāstam: kas slēpjas aiz tā — uzmanība, bailes, aprēķins? Aizvēris acis, tu liksi satumst naktij, bet no tumsas okeāna dzelmēm tev tuvosies akmens kuģis. Kvēlā un laiskā, zenītā pakāpusies saule veltīgi mēģinās to apturēt: pārāk biezi ir nomelnējušie mūri, kas uzcelti, lai aizsargātu baznīcu no indiāņu uzbrukumiem un militārai iekarošanai pievienotu arī reliģisko. Ar flautu spiedzoņu un bungu dunu tavām aizvērtām acīm tuvosies karalienes Isabelas nežēlīgais karaspēks, bet tu iziesi plašajā saules svelmes pielietajā laukumā ar akmens krustu centrā un vaļējām kapelām stūros, kas šķiet iezemiešu kultu teatrāls turpinājums zem klajām debesīm. Laukuma malā uzceltās augstās baznīcas vulkānisko iežu velves balstās uz aizmirstajiem īsajiem līkzobeniem, it kā apliecinot asinis, kas lietas jau pirms konkistadoru' parādīšanās. Tu tuvosies agrīnā baroka stilā ieturētajam portālam, kurš gan norāda uz savu kastīlisko cilmi, taču jau bagātīgi rotāts ar kolonnu un velvju slēgakmeņu greznojumiem, tā kļūstot par konkistadoru laikmeta bargu un reizē joviālu liecinieku, kurš ar vienu kāju balstās vecajā, mirušajā pasaulē, un ar otru — jaunajā, lai gan tā saknes nav meklējamas šeit, bet tāpat — viņpus jūras, jo jaunā pasaule atnākusi reizē ar iekarotājiem un to celtajiem skarbajiem mūriem juteklisku, sparīgu un alkatīgu siržu aizsardzībai. Tu paiesies vēl uz priekšu un nokļūsi akmens tilpnē, kur kastīliskās iezīmes jau aizsegusi drūma un reizē ņipra pārmērība ar indiāņu svētajiem, eņģeļiem un dievekļiem. Neaptveramais joms stiepjas līdz zeltītām vītnēm izrotātajam altārim ar milzīgu lēveni maskām segtu seju, kuras skumji svinīgā, mūždien nerimtīgā lūgsnā šķiet pēc kaut kā tiecamies. Vienīgā pieļaujamā brīvība šeit ir dievnama izgreznošana, piepildot to ar satrauktu godbijību un skulpturālos tēlos iemiesotu pazemību, it kā nevaldāmās bailēs no tukšas telpas un mirušiem laikiem turpinot kādreizējā brīvā darba apzināto rimtību, un tikai laiku pa laikam izslejoties patstāvīgākā krāsu dzīvīgumā un formas veidojuma savdabībā, lai gan tai nav nekā kopīgā ar apkārtējo pasauli, kurā valda pletne,

važas un sērgas. Savas jaunās pasaules iekarojumā tu paiesies pa jomu, kur nav nevienas brīvas vietiņas, jo viss pieblīvēts ar eņģeļu galvām, vīnstīgu rotājumiem, daudzkrāsainiem uzlāsmojumiem, apaļīgiem, sārtiem, zeltītos ornamentos ietvertiem augļiem, sienā iestrādātām balsnām svēto figūrām, kuras indiānis veidojis pēc sava ģīmja un līdzības, — eņģeļiem un svētajiem ir saules un mēness sejas, to rokas kā radītas kārtējās ražas pasargāšanai, rādītājpirksts atgādina sargsuņa nagu, bet dīvainās, nežēlīgās, it kā nevajadzīgās acis aizgūtas no dievekļiem ar debesu bargumu vaibstos. Akmens sejas aiz rožainajām, labsirdīgajām, vientiesīgajām, tomēr noslēpumainajām maskām. Maskas. Lai satumst nakts, lai plandī vējš melnās buras, aizver acis, Artēmio Krus ...

(1919. gada 20. maijs)

VIŅŠ pastāstīja par Gonsālo Bernāla dzīves pēdējiem brīžiem Perālesas cietumā, un viņam pavērās šās mājas durvis.

— Jā, Gonsālo aizvien bija ar tik skaidru sirdi, — sacīja dons Gamaliēls, Gonsālo tēvs, — viņam aizvien šķita, ka aktīva rīcība sagandē dvēseli un padara mūs neuzticīgus pašiem sev, ja vien tā nevadās no tīras domas. Šķiet, ka tāpēc viņš arī aizgāja no mājām. Daļēji esmu ar viņu vienis prātis, jo šis negaiss aizrāva mūs visus sev līdzi, ieskaitot pat tos, kuri neizkustējās no savām dzīvesvietām. Bet es gribēju tikai paskaidrot, ka mans dēls uzskatīja par savu pienākumu aktīvi piedalīties, lai revolūcijā ienestu saprātīgas idejas un tādējādi pasargātu to no sabrukuma, kādu pieredzēja agrākās revolūcijas, nespēdamas izturēt aktīvas rīcības pārbaudi. Tiesa, pilnīgi gan es to neizprotu, jo Gonsālo domu gaita bija ļoti sarežģīta. Viņš iestājās par iecietību. Man patīkami dzirdēt, ka viņš miris drosmīgi. Un patīkami arī tas, ka jūs esat atnācis.

Taču viņš nebija ieradies bez iepriekšēja nolūka. Pirms tam viņš Pueblā tika šur un tur pabijis un parunājis ar vienu vai otru cilvēku, lai noskaidrotu visu, ko iepriekš vajadzēja noskaidrot. Tāpēc tagad viņš, nevienam vaibstam sejā nepakustoties, spēja noklau-sities vecā vīra garajos klāstījumos. Sirmo galvu pret sēdekļa atzveltņa brūngano ādu atbalstījis, dons Gama-liēls nevarēja vien beigt runāt; namatēva profilu apmirdzēja dzeltenīga gaisma, kura ļāva saskatīt arī putekļu smeltni šajā pieblīvētajā bibliotēkas istabā; lai aizsniegtu augstos plauktus, bija nepieciešamas ar skrituļiem apgādātas kāpnes, kuras pārvietojot tika saskrāpēta brūni krāsotā grīda; plauktos rindojās lieli un biezi sējumi angļu un franču valodā par ģeogrāfiju, mākslām un dabaszinātni, un šo grāmatu lasīšanai bieži vien bija nepieciešama lupa, kuru dons Gamaliēls turēja nekustīgi savās vecajās zīžamajās rokās, nemaz nemanīdams, ka ieslīps gaismas stars, izgājis cauri tās lēcai, spoži iezvīļojās kādā viņa rūpīgi izgludināto, svītroto bikšu krokā. Bet Artēmio to bija ievērojis un nolūkojās žilbinošajā punktā. Iestājās neērts klusums.

— Atvainojiet. Varbūt es varētu jums ko piedāvāt? Vislabāk palieciet pie mums uz vakariņām.

Dons Gamaliēls aicinoši iepleta rokas, lai apliecinātu savu prieku, un lupa nu iekrita klēpī šim trauslajam vīram ar liesajām miesām un stīvajiem kauliem, ar dzeltenīgiem sirmo matu lāsumiem uz galvas, vaigiem un ap lūpām.

— Mani nebiedē tagadējais laiks, — viņš nule bija paziņojis savā aizvien striktajā un glāsmainajā balsī, kuras modulācijas svārstījās atbilstošu toņu nospraustās robežās. — Kam gan vērta būtu mana izglītība, — viņš ar lupu pamāja uz pieblīvētajiem grāmatu plauktiem, — ja tā nepalīdzētu apjēgt pārmaiņu neizbēga-mību? Viss iegūst citu veidu, vienalga, vēlamies mēs to vai ne. Kāpēc tad ietiepīgi turēties pie vecā un ilgoties pēc bijušā? Daudz mazāk pūļu prasa samierināšanās ar neparedzēto. Bet varbūt nosauksim to kaut kā citādi? Jūs pats, seņjor... piedodiet, esmu aizmirsis jūsu dienesta pakāpi... Jā, apakšpulkvedis ... tātad, apakšpulkvedi, man nav zināma ne jūsu izcelsme, ne jūsu mērķi... Bet es jūs cienu tāpēc, ka esat bijis kopā ar manu dēlu pēdējos viņa dzīves mirkļos... Tātad: vai jūs, kas pats esat bijis aktīvs notikumu dalībnieks, vai jūs varējāt iepriekš visu paredzēt? Es nekur neesmu piedalījies — un arī nevarēju. Varbūt kā mūsu aktivitāte, tā arī pasivitāte ir vienādas tajā ziņā, ka tās abas ir diezgan aklas un nevarīgas. Lai gan kaut kādai

atšķirībai starp tām vajadzētu būt... Vai ne? Galu galā...

Viņš nenovērsa skatienu no vecā vīra dzintarkrāsas acīm, kas bija pārāk apņēmīgas, lai spētu radīt sirsnīgu noskaņojumu, un pārāk vērīgas, neraugoties uz tēvišķīgās gādības masku. Varbūt dabīgas bija roku izsmalcinātās kustības, profila un bārdas ieskautā zoda cildenums, galvas pieliekums. Arī dabiskums var būt viltots, bet maska lieliski izmaina vaibstu spēli, sniegdama kaut ko tādu, kas nepastāv bez tās vai zem tās. Tomēr dona Gamaliēla maska tik lielā mērā šķita viņa patiesā seja, ka uzradās urdīgas bažas — kur gan ir robežlīnija, tā neredzamā pāreja, kurai vajadzēja abas šķirt? Un vēl viņam pavīdēja prātā, ka droši vien pienāks kādreiz diena, kad viņš varēs vecajam vīram brīvi par to ieminēties.

Reizē iešķindējās visi mājas pulksteņi, un dons Gamaliēls piecēlās, lai iedegtu acetilēna lampu, kas stāvēja uz rakstāmgalda. Lēnām viņš atritināja galda atvelkamo pārvalku un parakņājās kaut kādos papīros. Paņēmis vienu no tiem, viņš pavērsās pret krēslā sēdošo svešinieku, bet tad pasmaidīja, sarauca uzacis, atkal pasmaidīja un papīru nolika pie citiem. Rādītājpirkstu graciozi pie auss pieslējis, vecais vīrs ieklausījās: aiz durvīm rēja un skrāpējās suns.

Kamēr dons Gamaliēls bija pagriezis viņam muguru, atnācējs slepšus centās sakārtot iespaidus. Ne visniecīgākā seņjora Bemāla kustība neizjauca cildeno kopiespaidu, kad ciemiņš no muguras vēroja viņu aizejam pie durvīm — elegantu un stalti izslējušos, ar baltu mazliet pajukušu matu vainagā ieskautu galvu. Tas izraisīja satraukumu — un atkal uzradās urdošs nemiers: sirmgalvis bija vai pati pilnība. Iespējams, ka viņa laipnība dabiski izauga no lētticības. Šāda doma nebija patīkama, bet dons Gamaliels gausiem soļiem piegāja pie durvīm, aiz kurām rēja suns. Tad jau cīņa būtu pārlieku viegla un tai trūktu pievilcības. Ja nu turpretim aiz piemīlības slēptos veča viltība?

Kad namatēva garo svārku stērbeļu lepnais viļņojums aprimās un baltā roka satvēra durvju masīvo vara tverekli, dons Gamaliēls pāri plecam pavērās atpakaļ un ar brīvo roku noglaudīja bārdu. Likās, ka viņš būtu atminējis nepazīstamā cilvēka bažas un uz

lūpām viņam pavīdēja mazliet greiza vīpsna — tāda, ar kādu nākotnes pareģis grasās pavēstīt negaidītus likteņa pavērsienus. Ja ciemiņš sirmgalvja žestā arī varētu uztvert paskubinājumu un vārdos neminētu līdzdalību, dona Gamaliēla kustības bija tik vieglas un šķita tik viltīgas, ka partnerim nebija iespējams ar skatienu atbildēt, lai tādējādi apzīmogotu mēmu nolīgumu.

Bija jau iestājusies tumsa, un lampas blāvā gaisma tikko ļāva saskatīt plauktos grāmatu zeltītos sējumus un sienu tapešu rakstu. Kad atdarījās durvis, atnācējs neviļus atcerējās neskaitāmās istabas, kurām vajadzēja iziet cauri, līdz no vecās mājas galvenā vestibila viņš bija nokļuvis bibliotēkā, un visas tās izgāja uz iekšējo pagalmu, kurš bija klāts ar zilgām emaljas flīzēm. Lielais suns līksmi pielēca klāt saimniekam un nolaizīja tam roku. Kopā ar suni parādījās balti ģērbusies meitene, un viņas tērpa gaišums kontrastēja ar naksnīgo tumsu, kas pletās tai aiz muguras.

Meitene uz brīdi apstājās durvīs, bet suns pielēca klāt svešajam, lai apošņātu tam kājas un rokas. Seņ-jors Bernāls smaidīdams satvēra dzīvnieku aiz sarkanās kakla siksnas un atvainodamies kaut ko nomurmināja.

Ko īsti, viņš nesadzirdēja. Kājās pietrūcies, ašām karavīra kustībām steidzīgi aizpogājis žaketi ,un to pieglaudis gluži kā militāru ietērpu, viņš sastinga meitenes jaunavīgā daiļuma priekšā.

— Mana meita Katalīna.

Meitene vēl aizvien kavējās durvīs. Gludie kastaņ- % krāsas mati krita pār smuidro, silto kaklu — pat no tālienes bija saskatāms ādas mirdzums; acis, reizē stingras un pielaidīgas, ar dīvaini nodzirkstošu skatienu, it kā tajās atvizmotu divas stikla lāses, bija dzeltenīgas kā tēvam, taču atklātākas, vēl nepieradušas liekuļot vaļsirdību, un tām piemītošā divpusība it kā sabal-sojās visā šajā slaidajā un reizē vingrajā stāvā, valgajās puspavērtajās lūpās, augstajās, tērpa sažņaugtajās krūtīs, un visā viņas augumā — acīs, lūpās, maigajos un tvirtajos krūšu izciļņos jaudās kaut kāda, starp nevarību un skarbumu ietverta divādība. Rokas ar kopā sakļautiem pirkstiem meitene turēja pie šaurās jostas virs gurniem; soli pasperot, vieglā, uz muguras sapogātā tērpa audums liegi uzvilnīja ap tvirta-

jām gūžām, tās vaļīgi apskaujot un noslīdot līdz smalkajām potītēm.

Svešais redzēja sev tuvojamies meiteni, kuras bāli zeltainā mirdzumā zaigojošā āda uz pieres un uz vaigiem ļāva nojaust visam augumam īpatno melnīgsnējo tonējumu, un tad viņam tika pasniegta roka, kuru satverot viņš veltīgi ar pirkstiem mēģināja samanīt iekšēju mulsumu apliecinošu valgumu.

— Viņš bijis kopā ar tavu brāli īsi pirms nāves soda i2^)ildīšanas. Es jau tev par to stāstīju.

— Jums, seņjor, uzsmaidījusi laime.

— Viņš man stāstīja par jums, lūdza mani apciemot jūs. Viņš izturējās drosmīgi līdz pat galam.

— Viņš nebija drosmīgs. Viņš bija pārāk aizrāvies ar... visu to.

Ar roku pieskārusies krūtīm, viņa pēc tam gaisā izzīmēja plašu parabblu.

— Ideālists, jā, pārlieku liels ideālists, — nopūzdamies nomurmināja vecais vīrs. — Seņjors paliks pie mums uz vakariņām.

Meitene paņēma tēvu zem rokas, bet atnācējs ar suni pie sāniem sekoja viņiem cauri šaurām un mitrām istabām, kas bija pārblīvētas ar porcelāna vāzēm un daždažādiem pulksteņiem, taburetēm un stikla skapjiem, pulētām mēbelēm un reliģiska satura gleznām, kuru vērtība nebija diez kāda lielā, toties izmēri gan jo vareni: krēsli un galdiņi ar zeltītajām kājām stāvēja uz tās pašas krāsotās koka grīdas bez paklājiem, un nekur nebija iedegta neviena lampa. Tikai ēdamistabā liela lustra ar stikla karekļiem apgaismoja smagnējās sarkankoka mēbeles un četrstūra audeklu ar kluso dabu — māla krūzēm un ugunīgi sārtiem dienvidu augļiem. Dons Gamaliēls ar servjeti atgaiņāja mušas no augļu traukiem, kuri tomēr nebija gluži tik vareni kā nupat gleznā redzētie. Ar rokas mājienu viņš aicināja ciemiņu pie galda.

Sēdēdams iepretim meitenei, svešais beidzot varēja ar skatienu ieurbties viņas stingrajās acīs. Vai viņa zināja apciemojuma nolūku? Vai vīrieša acīs viņa izlasījusi uzvarētāja pašpārliecību, ko vēī vairāk sakāpinājis sievietes tiešais tuvums? Vai saskatījusi vieglo vīpsnu, ar kuru tiek izlemta viņas dzīve un liktenis?

Vai ievērojusi gandrīz vai neslēpto īpašnieka tiesību apliecinājumu? Meitenes acis šķita paužam dīvainu, neatvairāmam liktenim padevīgu atbildi, kas gan likās visu pieņemam, taču izteica arī apņēmību savu atsacīšanos izdevīgā gadījumā pārvērst uzvarā pār svešo vīrieti, kurš šādā smaidīgā un klusā veidā iedomājās panākam savu.

Meitene pati bija pārsteigta par sava vājuma spēku un padevībā iemiesoto pretestību. Pacēlusi skatienu, viņa nekautrēdamās ņēmās vērot svešā asos vaibstus. No sastapšanās ar zaļajām acīm izvairīties nebija iespējams. Nē, skaists viņš nebija, nepavisam ne. Taču svešinieka melnīgsnējā seja ar savu skaudrās līnijās šķelto, stiegraino spēku — tāda pati āda droši vien iekļāva visu viņa augumu — kā arī lūpas un deniņu nervozais pulsējums tuvākā pieskārienā varēja būt tīkami. Viņš pastiepa zem galda kāju, lai pieskartos meitenes kurpītes purngalam. Viņa nodūra acis, iesāņus pahlenza uz tēvu un pavilka kāju atpakaļ. Izsmalcinātais namatēvs, pirkstos grozīdams vīna glāzi, smaidīja savu parasto labvēlīgo smaidu,

Ienāca veca indiāniete ar rīsu kastroli, tāpēc klusēšana izbeidzās, un dons Gamaliēls ierunājās, ka sausuma periods šogad mazliet ieildzis, taču laimīgā kārtā kalnu apvidū jau veidojoties lietus tūces, un raža būšot laba, ne jau gluži tāda kā pērn, tomēr visumā laba. — Savādi, — viņš teica, — ka šajā vecajā mājā aizvien saglabājas mitrums, kas noēnotajos kaktos atstāj plankumus un pagalmā liek augt papardēm un valgmi mīlošiem tīteņaugiem. — Iespējams, — viņš prātoja, — ka tas nozīmē simbolisku labvēlību, kura šeit uzplaukusi reizē ar zemes augļiem. — Pueblas ielejā, — runādams viņš ēda rīsus, ar dakšiņu rūpīgi atlasīdams graudiņus, — tā iesakņojusies kopš XIX gadsimta sākuma un aizvien pieņēmusies spēkā, neraugoties uz nejēdzīgajiem satricinājumiem, kuri tik bieži atgadās šajā nemierīgajā, drudžainu konvulsiju plosītajā zemē.

— Brīžiem man liekas, ka, ilgāku laiku neredzot asinis un nāvi, mēs krītam izmisumā. It kā dzīvi mēs justos tikai tad, kad apkārt valda posts un tiek apšauti cilvēki, — viņš turpināja savā vecišķajā, sirsnīgajā balsī. Bet mūsu dzimta kā pastāvējusi, tā pastāv un

allaž pastāvēs, jo mēs esam iemācījušies saglabāt sevi jebkuros apstākļos ...

Viņš paņēma ciemiņa glāzi un to piepildīja ar tumīgu vīnu.

— Taču, lai izdzīvotu, jāmaksā zināma cena, — viņš lietišķi paskaidroja.

— Bet arvien iespējams nokaulēt vispieņemamāko cenu...

Piepildījis meitas glāzi, dons Gamaliēls noglāstīja tās roku. — Viss atkarīgs no tā, — viņš turpināja, — cik delikāti rīkojas. Nedrīkst nevienu satraukt, aizvainot citu jūtas ... Un godam jāsaglabājas neaptraipītam.

Svešais atkal sameklēja meitenes kāju. Šoreiz viņa to neatvilka. Glāzi pacēlusi, viņa bez smaida vērās atnācējā.

— Jāprot atšķirt lietas, — vāvuļoja večuks, ar servjeti noslaucīdams lūpas. — Veikala darījumi, piemēram, ir viena lieta, bet reliģija — pavisam cita.

— Jūs domājat, ka viņš ir ļoti dievbijīgs, ja gandrīz vai katru dienu ar savu meitu bauda svēto vakarēdienu? Bet viss, kas šeit redzams, viss, kas viņam pieder, nolaupīts garīdzniecībai, kad Huāress^11 izūtrupēja baznīcas īpašumus un katrs kaut cik naudīgāks bodnieks ar lieku grasi pie dvēseles varēja sapirkt neaptveramas zemes platības ...

Pirms ierašanās Gamaliēla Bernāla mājā viņš sešas dienas bija pavadījis Pueblā, Pēc tam kad pēc prezidenta Karransas^12 pavēles, atlaida armiju, viņš atcerējās savu kādreizējo sarunu Perālesas cietumā ar Gonsālo Bernālu un devās uz Pueblu, vadīdamies ne tikai no instinktīvas noģiedas, bet reizē arī no drošas atskārtas, ka šajā revolūcijas izpostītajā un uzvandītajā pasaulē kāda noteikta uzvārda, kādas adreses un kādas pilsētas zināšana jau daudz ko nozīmēja. Likteņa ironija — tas, ka uz Pueblu devās tieši viņš, nevis nošautais Bernāls, viņu uzjautrināja. Zināmā mērā tā bija maskarāde, viltvārdība, joks, kuru varēja izspēlēt vislielākajā nopietnībā, bet tajā pašā laikā tā bija arī dzīves izsniegta caurlaide, iespēja izdzīvot un nostiprināt savu likteni uz citu rēķina. Kad svešais, tuvodamies Pueblai, no Colulas ceļa pavērās uz ielejā izkai-slto māju sarkanīgajiem un dzeltenīgajiem jumtiem, kas atgādināja sēņu cepurītes, bija tāda sajūta, it kā viņš ierastos šeit dubultots, iekļāvis Gonsālo Bernāla dzīvi savējā, apvienojis mirušā likteni ar savējo. Un viņam tā vien likās, ka Gonsālo Bernāls sava nepiepildītā mūža iespējas pirms nāves būtu novēlējis viņam. «Iespējams, ka citu cilvēku nāve paildzina mūsu mūžu,» viņš nodomāja. Bet viņš nebija ieradies šeit prātot...

— Šogad dons Gamaliēls palicis pavisam bešā, bez neviena labības grauda. Un arī nesamaksātie parādi pieauguši, jo zemnieki pērn sadumpojās un sāka apsēt atmatā pamestās zemes, brīdinot, ka neapstrādās iekoptos tīrumus, ja viņiem nepiešķirs vecaines. Bet šis, savā garā dižmanīgs būdams, ietiepās un tā palika bez ražas. Agrāk zemes īpašnieki būtu dumpiniekus ragā saliekuši, bet tagad... nebija jau vairs tie laiki.

— Un ne tikai tas vien. Arī parādnieki ietiepās un negribēja vairs maksāt, paziņodami, ka ar agrākajiem pārmērīgajiem procentu maksājumiem aizdotās summas dzēstas atliku likām. Redziet, pulkvedi, kā tas notiek! Visi pārliecināti, ka nekur vairs nebūs pa vecam.

— Bet dons Gamaliēls stūrgalvīgs kā āzis un nepiekāpjas ne par mata tiesu. Drīzāk atstieps kājas nekā atzīs, ka citiem taisnība.

Ar pēdējo kauliņu metienu viņš paspēlēja, taču paraustīja tikai plecus un, pasaucis dzertuves saimnieku, lika visiem piepildīt glāzes. Šis žests guva piekrišanu.

— Vai donam Gamaliēlam daudz parādnieku?

— Vieglāk pasacīt, kurš nebūtu viņam parādā...

— Un vai viņam ir kāds tuvinieks, kāds uzticības vīrs?

— Kā nu ne, cientēvs Paess, tepat blakus.

— Bet dons Gamaliēls taču pievāca baznīcas īpašumus?

— Kas tur liels... Melnsvārcis donam Gamaliēlam piešķir mūžīgo dzīvošanu viņā saulē, bet dons Gamaliēls melnsvārcim — dzīvošanu šajā saulē.

Izejot uz ielas, viņus apžilbināja saule.

— Eh, vai traks, tavu smukumu, ne tur ko pielikt, ne atņemt!

— Kas tā tāda?

— Kas gan cita... Vecā tiepšas meita.

Vērdamies savu zābaku purngalos, viņš soļoja pa senlaicīgajām ielām, kuru izkārtojums atgādināja šaha dēli. Kad apklusa soļu klaudzoņa uz bruģa plātnēm un kājas sacēla sausu, pelēcīgu putekļu mākuli, viņš pavērās senā tempļa cietokšņa robotajos mūros. Tad, šķērsojis laukumu, iegāja plašajā zeltītajā jomā. Soļi atkal iedunējās. Viņš devās pie altāra.

Apaļīgā baznīckunga sejā, kas bija mironīgi palsā krāsā, kvēloja tikai vaigu gali un ogļmelnās acis. Pamanījis svešinieku ienākam jomā, baznīckungs paslēpās augstās luktas segtajā ejā, ko bija ierīkojušas liberālās valdības laikā до Mehiko atbēgušās mūķenes, un sāka atnācēju novērot. No tā kareivīgās stājas baznīckungs secināja, ka atnācējs ir cilvēks, kurš pieradis pie trauksmēm, pavēlēm un uzbrukumiem. To apstiprināja ne tikai ieliektās jātnieka kājas, arī dūrē savilktās rokas spars liecināja, ka tā diendienā saskārusies ar pistoles spalu un pavadas siksnām. Ar to Paesam pietika, lai samanītu svešu un draudīgu spēku. Agrākajā mūķeņu slēptuvē patvēries, viņš saprata, ka šāds cilvēks nav ieradies dievbijības skubināts. Sarausis sutanu uz augšu, viņš apdomīgi sāka rāpties lejup pa vecā pamestā klostera vītņu kāpnēm. Sutanu pacēlis, plecus augstu uzrāvis, kā melns rēgs ar balsnu seju, kurā, šķiet, nebija ne asiņu lāsītes, saspringti raudzīdamies tumsā, baznīckungs virzījās ļoti piesardzīgi. Kāpnēm bija nepieciešams steidzīgs remonts: viņa priekštecis 1910. gadā šeit bija paklupis un lauzis sprandu. Bet Remīhio Paess, līdzīgi planējošam sikspārnim, ar skatienu iespiedās melnās, aiz mitruma apbirzušās šahtas vistumšākajos nostūros. Tumsa un briesmas spieda viņu saasināt vērību un visu apsvērt: karavīrs baznīcā, ģērbies zemnieka drēbēs, bez biedriem un pavadonības? Jā, nesenie notikumi bijuši pārāk svarīgi, lai tie neatstātu pēdas. Viņš visu bija^paredzējis. Kaujas, vardarbību, svētuma apgānīšanu. Baznīckungs atcerējās bandu, kura pirms nepilniem diviem gadiem bija nolaupījusi dievkalpojumu tērpus un traukus, — tas viss tagad aprimies, bet nesatricināmā, mūžu mūžos iesakņojusies baznīca atkal atradusi kopēju valodu ar laicīgās pasaules varu. Karavīrs civiltērpā ... bez pavado- -nības..,

Remlhio Paess kāpa lejup, ar vienu roku taustīdamies gar izburbējušo sienu, pa kuru tumšā pavedienā lāsoja ūdens, un pēkšņi atcerējās, ka drīz jāsākas lietus periodam. Viņš jau bija apņēmies ar visiem saviem spēkiem gan no kanceles, gan arī ikvienā grēksūdzē piekodināt^ tas ir grēks, liela apgrēcība pret svēto garu, ja kāds atsakās saņemt debesu dāvanas; uri arīdzan neviens lai neiedrošinās uzstāties pret debesu varas nodibināto kārtību, bet debesu vara visu izkārtojusi tā, kā tas zemes virsū iraid, un visiem pazemībā janoliec galvas dieva tā kunga priekšā. Visiem jāsteidzas tīrumos apkopt zemi, ievākt ražu un zemes augļus nodot to likumīgajam īpašniekam, kurš savukārt kā krietns kristietis par savām priekšrocībām atlīdzina, kārtīgi maksājot desmito tiesu svētajai mātei baznīcai. Dieva sods nāks pār dumpiniekiem, un sātanu allaž uzvarējuši svētie erceņģeļi — Rafaels, Gabriēls, Miķelis, Gamaliēls ... Gamaliēls.

— Bet kur paliek taisnība, cientēv?

— Galīgā taisnība cilvēku sagaida tur augšā, debesu valstībā, mans dēls. Nemeklē to šajā asaru ielejā.

— Vārdi, — nomurmināja Remīhio Paess, ar atvieglojumu beidzot sperdams kāju uz cietas grīdas un putekļus no sutanas nopurinādams, — vārdi ir kā nekrietns, no balsieniem sastāvošs rožukronis; tie iededzina kvēli asinīs un izraisa cilvēkos veltas iedomas, lai gan mirstīgajiem vajadzētu censties pēc iespējas ātrāk nodzīvot savu īso šīs pasaules mūžu un mierināt sevi ar sagaidāmiem mūžības debesu priekiem, kas tiem tiks piešķirti kā samaksa par nāves stundas pārbaudījumu. Šķērsojis slēgtu galeriju, viņš tālāk gāja pa garu arkādi. Taisnība! Kam tā domāta un cik ilgam laikam? Dzīve varētu būt visiem par iepriecinājumu, ja vien ļaudis atzītu sava likteņa nenovēršamību un lepnības garā nesaceltu dumpjus un nemierus, pūloties iekļūt tur, kur tiem nepienākas ...

— Jā, patiesi, patiesi... — Remīhio Paess atkārtoja klusā balsī un atvēra ar inkrustācijām rotātās sakris-tejas durvis.

— Apbrīnojams darbs, vai ne? — viņš ierunājās, pieiedams klāt slaidajam vīrietim, kurš bija apstājies altāra priekšā. — Mūki iezemiešu meistariem parādīja estampus un gravīras, un tie savu gaumi ietērpa

kristietības veidolos... Melš gan, ka aiz katra altāra paslēpts kāds pagānu dieveklis. Ja arī tā būtu, tad tas ir labsirdīgs dieveklis, kurš nealkst asiņu kā pagānu elki...

— Vai jūs esat Paess?

— Remīhio Paess, — baznīckungs greizi nosmīkņāja. — Bet jūs, ģenerāl, pulkved, major?...

— Vienkārši Artēmio Kruss.

— A-ā.

Kad apakšpulkvedis un priesteris pie dievnama portāla bija atvadījušies, Paess salika rokas uz vēdera un nolūkojās aizejošā apmeklētājā. Dzidrajā rīta zilgmē vēl skaidrāk izzīmējās abu pamalē redzamo vulkānu aprises; dusošā sieviete un tās vientuļais sargs. Baznīckungs samiedza acis — viņš necieta spilgtu gaismu un tāpēc ar pateicību vēroja sabiezējam tumšos mākoņus, kuri drīz pārplūdinās ieleju, katru pievakari ar pelēcīgām lietus gāzēm nodzēsdami sauli.

Paess pavērsa muguru ielejai un atgriezās klostera pavēnī. Iepriecināts viņš saberzēja rokas. Nav ko ievērot šā pasaules klaidoņa uzpūtību un viņa zaimus. Ja tādā kārtā iespējams glābt situāciju un nodrošināt donam Gamaliēlam mūža nogalē mierīgas un bezrūpīgas, no jebkurām briesmām pasargātas dienas, tad viņš, dieva kalps Remīhio Paess, nebūs tas, kurš šādu iespēju izjauks ar liekulīgu neiecietību un kādreizējo krusta kara laiku fanātismu. Tieši pretēji — viņš ar patiku atcerējās savu viedo pazemību. Ja šim cilvēkam iegribētos padižoties, Remīhio Paess ir ar mieru viņu uzklausīt jebkurā laikā, padevīgi noliecot galvu un reizēm piekrītoši pamājot, it kā viņš ar sāpošu sirdi pieņemtu visus nekrietnos nopulgojumus, ko šis uzvarētājs varētu vērst pret baznīcu. Paņēmis no vadža platmali, baznīckungs to nevīžīgi uzmauca galvā, apsegdams savus kastaņkrāsas matus, un aizsteidzās pie dona Ga-maliēla.

— Lai viņš nāk vien, kāpēc ne! — dons Gamaliēls pārliecināti noteiča pēc sarunas ar baznīckungu. — Man tikai gribētos zināt, kādu ieganstu viņš sagudros, lai pie mums iekļūtu. Baznīckungam viņš teicis, ka ieradīšoties vēl šodien. Nē, Katalīna, visu es vēl lāgā nesaprotu...

Katalīna pacēla galvu, vienu roku atstādama uz šuvekļa, kur viņa ar lielu rūpību atveidoja ziedu viju. Pirms trim gadiem viņi bija saņēmuši ziņu par Gonsālo nāvi. Kopš tā laika tēvs un meita kļuva viens otram ļoti tuvi un katru novakares cēlienu pavadīja iekšējā^ pagalmā, sēdēdami pītos atzveltņu krēslos, līdz šīs ko-* pīgās nesteidzīgo sarunu stundas no savstarpēja mierinājuma pārvērtās par ieradumu, kuram — kā izteicās dons Gamaliēls — vajadzēja saglabāties līdz pat viņa nāves stundai. Nebija nemaz tik svarīgi, ka agrākā vara un bagātība aizvien vairāk pagaisa: varbūt tā bija nenovēršamā, laika ritumam un vecumam maksājamā nodeva. Dons Gamaliēls tagad pieturējās pie pasīvās cīņas metodēm. Viņš nemēģināja pakļaut zemniekus, taču necieta patvarīgu piesavināšanos. Viņš neatprasīja agrāko aizdevumu un procentu samaksu, toties parādnieki no viņa vairs nesaņēma neviena sentāvo.

Vecais seņjors cerēja, ka bijušie parādnieki kādu dienu, kad nepieciešamība būs salauzusi viņu lepnumu, atrāpos uz ceļgaliem. Un stingri palika pie sava. Bet tagad... pēkšņi parādās šis svešinieks un apsola izsniegt zemniekiem aizdevumus par krietni zemākiem procentiem nekā to bija darījis dons Gamaliēls, turklāt iedrošinādamies prasīt, lai vecais muižturis visas savas tiesības bez jebkādas atlīdzības nodotu viņam, apsolot agrākajam kreditoram izmaksāt ceturto daļu no summām, ko izdosies piedzīt. Tikai tā un ne citādi.

— Varu iedomāties, ka ar to viņa prasības neizbeigsies.

— Tu domā, viņš tīkos pēc mūsu zemes?

— Jā, viņš kaut ko sagudrojis, lai atņemtu man zemi. Par to nevar būt nekādu šaubu.

Katalīna, kā aizvien novakarē, apstaigāja krāsainos putnu būrus un apklāja tos ar burauduma pārvalkiem, iepriekš nopriecājusies par ņiprajiem sensontliem un sarkankrūtīšiem, kuri čivinādami un lēkādami steidzās pirms saules rieta vēl ieknābāt sēkliņas.

Šāda vēriena alibi dons Gamaliēls nebija gaidījis. Šis cilvēks bijis kopā ar Gonsālo viņa dzīves pēdējos brīžos, Gonsālo kameras biedrs, kurš tagad atnes pēdējos atvadu vārdus tēvam, māsai, sievai un dēlēnam!

— Viņš stāstīja, ka Gonsālo pirms nāves atcerējies Luisu un savu bērnu.

— Tēt, mēs norunājām, ka ...

— Es jau neko nesaku. Viņš nevarēja zināt, ka Luisa atkal apprecēsies un manam mazdēlam būs cits uzvārds.

. — Trīs gadus mēs par to neesam runājuši. Kāpēc

gan tagad ...

— Tev taisnība. Mēs viņam esam piedevuši, vai ne? Es domāju, ka mums vajadzētu viņam piedot nostāšanos ienaidnieka pusē. Un mēģināt saprast viņu...

— Manuprāt, šais novakares stundās mēs, tu un es, klusībā viņam esam jau piedevuši.

— Jā, jā. Protams, protams. Tu mani saproti bez vārdiem. Tas ir tik patīkami! Tu saproti, ka...

Tāpēc, kad ieradās cilvēks, no kura viņi baidījās un kuru tai pašā laikā gaidīja, jo kādam taču kādu diena vajadzēja parādīties un pavēstīt: «Es viņu redzēju. Pazinu viņu. Dzirdēju stāstām par jums,» — kad šis cilvēks ieradās ar tik lielisku ieganstu un pat nepieminēja praktiskos jautājumus, kuri saistījās ar zemnieku dumpošanos un neatmaksātajiem parādiem, dons Gamaliēls aizveda viņu uz bibliotēku, bet tad atvainojās un ašiem soļiem aizsteidzās uz Katalīnas istabu, lai gan citkārt uzskatīja, ka elegance iemiesojas gausumā.

— Saģērbiesl Velc nost šīs melnās drēbes! Uzposies ar to, kas tev vislabāk piestāv. Kad pulkstenis nositīs septiņi, nāc uz bibliotēku.

Vairāk neko viņš nepaskaidroja. Bet meita paklausīja: bija pienācis grūtsirdīgo novakares stundu pārbaudes brīdis. Viņa saprata. Glābt varēja vēl tikai viena kārts: donam Gamaliēlam pietika ieraudzīt šo cilvēku, lai nojaustu viņa gribasspēku un saprastu — vai arī sev iestāstītu — ka jebkura vilcināšanās būtu tas pats, kas pašnāvība, ka pretoties pārāk grūti, bet pieprasītais upuris ir niecīgs un, varētu pat sacīt, visumā pieņemams. Baznīckungs Paess jau bija brīdinājis: liela auguma vīrietis, spēcīgs, ar zaļām hipnotizējošām acīm, vārdos skops. Artēmio Kruss.

Artēmio Kruss. Tātad šādā vārdā saucas no pilsoņu kara vētrām iznirusī jaunā pasaule, tie, kas bija ieradušies nomainīt veco. «Nelaimīgā zeme,» nodomāja vecais vīrs, jau ierastajā gausajā solī atgriezdamies bibliotēkā, kur viņu gaidīja nevēlamais, taču valdzinošais ciemiņš, «nelaimīgā zeme, kur katrai paaudzei jāgāž iepriekšējie noteicēji un tie jāatvieto ar jauniem, tikpat alkatīgiem un godkāriem.» Dons Gamaliēls sevi uzskatīja par savdabīgas kreolu civilizācijas smalkāko veidojumu. Tai raksturīgs bija apgaismots despotisms. Arī viņam patika uzstāties dažbrīd stingra, bet galu galā gādīga tēva lomā, lai allaž rūpētos par labas gaumes, izsmalcinātas pieklājības un kultūras tradīciju saglabāšanu.

Tāpēc viņš apmeklētāju bija aizvedis uz bibliotēku. Šeit skaidrāk nekā citur bija jaušams tā laika godājamais, gandrīz vai pielūgsmes cienīgais gars, kuru dons Gamaliēls pārstāvēja. Taču ciemiņš neļāvās ietekmēties. Un tas namatēvam nepalika nepamanīts, kad viņš atslēja galvu pret ādas krēsla atzveltni un samiedza acis, lai labāk varētu nolūkoties savā pretiniekā. Bija redzams, ka tam ir gluži cita, kā ar veseri kaldināta dzīves pieredze un tas pieradis likt uz spēles visu, jo ko zaudēt tam nebija. Sava apmeklējuma patieso nolūku viņš pat nepieminēja. Dons Gamaliēls nosprieda, ka tā ir pat labāk: varbūt arī atnācējam ir tikpat smalka lietu uztvere kā namatēvam, lai gan svešais vadījās no daudz spēcīgākiem godkāres dzenuļiem, — un dons Gamaliēls pasmaidīja, atceroties šo īpašību, kura tagad viņam bija tikai tukša skaņa, — un stingras apņēmības, cik vien iespējams ātri realizēt savas ar upuriem un ievainojumiem — zobena cirtiena rētu pierē! — cīņā gūtās tiesības. Un tās nebija tikai dona Gamaliēla domas; ar lupu rotaļādamies, viņš tām izlasīja apstiprinājumu svešā nerunīgajās lūpās un izteiksmīgajā acu skatienā.

Kad dons Gamaliēls piegāja pie rakstāmgalda un no papīru kaudzes izvilka savu parādnieku sarakstu, atnācējs nepakustināja ne pirksta. Jo labāk. Tādā kārtā viņi ātrāk sapratīsies un varbūt nemaz nevajadzēs pieminēt visas šīs nepatīkamās lietas, kuras tad nokārtotos elegantākā ceļā. Jaunais karotājs ātri apguvis varai atbilstošu stilu, dons Gamaliēls nodomāja, un šī pēctecības izjūta viņam atviegloja īstenības uzspiestos, rūgtos darījumus.

— Vai jūs, tēt, nepamanījāt, ar kādām acīm viņš manī noskatījās? — Katalīna iesaucās, kad apmeklētājs viņiem bija novēlējis labu nakti. — Vai jūs saprotat, ko viņš īsti grib... ar saviem neķītrajiem skatieniem?

— Jā, jā, — glāstīdams meitas roku, vecais virs pūlējās viņu nomierināt. — Tas gluži dabiski. Zini, tu esi ļoti skaista, bet tik maz esi izgājusi no mājas. Tas ir dabiski.

— Nekad es nekur neiešu!

Dons Gamaliēls domīgi aizkūpināja cigāru. No smēķēšanas viņa kuplās ūsas un zoda bārdas augšmala bija iekrāsojušās dzeltenīgas.

— Es domāju, tu sapratīsi...

Lūkodamies debesīs, viņš viegli salīgoja no klūgām pīto šūpuļkrēslu. Bija viena no sausā perioda pēdējām naktīm ar tik spodrām debesīm, ka, samiedzot acis, varēja atšķirt katras atsevišķas zvaigznes patieso krāsu. Meitene paslēpa delnās savus kvēlojošos vaigus.

— Bet ko jums teica cientēvs? Sis cilvēks taču ir ķeceris! Bezdievis un zaimotājs... Un jūs noticējāt pasaciņai, kuru viņš sagudrojis?

— Mieru, tikai mieru! Labklājība ne jau vienmēr zeļ dieva gādības pavēnī.

— Bet vai jūs ticat šai pasaciņai? Kāpēc Gonsālo ir miris, bet šis cilvēks dzīvs? Ja viņi abi bijuši notiesāti un atradušies vienā kamerā, kāpēc tad abi nav nošauti? Es zinu, es to jūtu: tas, ko viņš mums stāstīja, nav tiesa, viņš sagudrojis šo pasaciņu, lai jūs piekāptos, bet es ...

Dons Gamaliēls pārstāja šūpoties. Viss šķita tik .gludi nokārtojamies, bez jebkāda trača! Bet tagad sievietes nojauta izvirzīja argumentus, kurus dons Gamaliēls jau bija iedomājies, tos apsvēris un atmetis kā nederīgus.

— Divdesmit gadu vecumā jau nez ko var iztēloties, — viņš izslējās un aizdedzināja cigāru. — Bet, ja tu gribi dzirdēt patiesību, tad es tev to arī pasacīšu. Šis cilvēks var mūs glābt. Vēl ko piebilst būtu lieki...

Viņš nopūtās un pastiepa rokas, lai satvertu meitas delnas.

— Padomā par sava tēva mūža nogali! Vai es nebūtu pelnījis?...

— Jā, tēt, es jau neko nesaku...

— Un padomā pati par sevi.

Viņa nokāra galvu. — Jā, es saprotu. Es zināju, ka pēc Gonsālo aiziešanas no mājām kaut kam bija jānotiek. Ja viņš būtu dzīvs ..,

— Bet Gonsālo ir miris.

— Viņš nedomāja par mani. Dievs vien zina kas viņam bija prātā.

Pa garajiem un saltajiem gaiteņiem sekodama gaismas aplim, ko meta dona Gamaliēla rokās augstu paceltā petrolejas lampa, Katalīna centās atmiņā atdzīvināt miglaino sendienu tēlus. Viņa atcerējās Gonsālo skolas biedru saspringtās, nosvīdušās sejas un ilgās diskusijas dibenistabā, atcerējās brāļa kvēlo, skarbo, bažīgo skatienu, viņa nervozo augumu; brālis reizēm šķita lidināmies ārpus realitātes kaut kur mākoņos, taču viņš mīlēja ērtības, labus ēdienus, vīnu un grāmatas, lai gan kārtējās dusmu lēkmēs šaustīja sevi par ļaušanos baudkārei un pielāgošanos apkārtējai videi. Katalīna atcerējās savas svaines Luisas vēsumu, asos ķīviņus, kuri tika aprauti, bērnam ienākot istabā, ai smiekliem jauktās raudas, kas pārņēma Gonsālo sievu, kad viņai paziņoja par vīra nāvi, slepeno izzagšanos no mājām agrā rīta stundā, pārliecībā, ka visi vēl guļ, lai gan Gonsālo mazā māsa, aiz portjerām paslēpusies, viņu vēroja un redzēja, ka vīrietis ar katliņu galvā un spieķi rokā satvēra Luisu pie elkoņa un viņai ar bērnu palīdzēja iekāpt melnajā karietē, kur j*au bija saliktas ceļasomas.

Brāļa nāve Bija atriebjama — dons Gamaliēls noskūpstīja meitu uz pieres un atvēra viņas istabas durvis — tikai ļaujoties šim cilvēkam, ļaujoties, bet tajā pašā laikā viņam liedzot kāroto maigumu. Viņu dzīvu iedzenot nāvē, iešļācot viņā rūgtuma nāvējošo indi. Meitene palūkojās spogulī, meklēdama savā sejā jaunus vaibstus, kuriem tagad vajadzētu tur parādīties. Tā viņa ar tēvu atriebsies par ;Gonsālo aiziešanu no mājām, atriebsies par brāļa idiotisko vientiesību. Divdesmit gadu vecumā viņa tiks atdota — kādēļ, pieminot savus jaunos gadus, Katalīna nevarēja novaldīt raudas? — atdota šim cilvēkam, kurš Gonsālo iedzinis nāvē un par kuru viņa spēja domāt, tikai izjūtot vislielāko žēlumu gan pašai pret sevi, gan pret mirušo brāli, nevaldāmi šņukstot un asarām plūstot pār niknumā sašķobīto seju. Ja neviens nezinās pasacīt viņai patiesību, tad viņa visiem spēkiem turēsies pie tā, ko pati par patiesību atzinusi. Katalīna norāva melnās zeķes. Ar rokām glaudīdama kājas, viņa aizvēra acis:

nē, viņa nedrīkstēja atcerēties rupjo un spēcīgo pēdu, kura zem galda meklēja viņas kurpīti, krūtīs iedegdama vēl nepazītu neapvaldāmu izjūtu. «Varbūt viņas augumu nemaz nebija radījis dievs,» meitene nodomāja, ceļos nomezdamās un pieri atbalstīdama pret kopā savītajiem pirkstiem, «un tas izraisījies no citu augumu savienošanās, bet viņas gars — tas gan bija no dieva. Un nedrīkst pieļaut, ka miesa patvaļīgi nostātos uz baudkāres ceļa un alktu glāstus, bet gars tiektos pēc kā cita. Meitene pacēla palagus un ar aizvērtām acīm iemetās gultā. Roku pastiepusi, viņa nodzēsa lampu un iespieda seju spilvenā. Nē, nē, nedrīkst par to domāt. Neatliek nekas cits kā atzīties. Nosaukt šā otrā vārdu, izstāstīt visu tēvam. Nē, nē. Nav nekādas vajadzības viņu sarūgtināt. Nepaies ne mēnesis, varbūt pat mazāk, un svešais atnācējs jau izrīkosies ar viņu vērtspapīriem, zemi un Katalīnas Bernālas miesu... Bet alga viena ... Ramons ... Nē, šā otrā vārdu nedrīkst minēt, tagad vairs ne. Un viņa iemiga.

— Jūs taču pats tā teicāt, don Gamaliēl, — sacīja svešais, kad nākamajā rītā jau atkal bija ieradies. — Nav iespējams apturēt notikumu gaitu. Atdosim šos gabalus zemniekiem, jo galu galā no tiem liela labuma nav, un mēs būsim zaudējuši pavisam maz. Sadalīsim tos sīkās platībās, tā ka viņi tur varēs kopt tikai dārzeņus. Un jūs redzēsiet, ka zemnieki, kuri .jutīsies mums pateicību parādā, savas liesās zemītes atstās sievu pārziņā, bet paši nāks pie mums, lai apstrādātu mūsu auglīgos tīrumus. Un ielāgojiet vēl to, ka jūs varēs cildināt kā agrārās reformas varoni, lai gan nebūsiet nenieka zaudējis.

Dons Gamaliēls ar baltajā bārdā ieslēptu vīpsnu jautri pavērās atnācējā.

— Vai jūs ar Katalīnu jau runājāt?

— Jā, runāju ...

Katalīna nebija spējusi sevi pārvarēt. Viņai drebēja zods, kad svešais vīrietis pastiepa roku un mēģināja pacelt augšup viņas seju ar aizvērtajām acīm. Viņš pirmo reizi pieskārās šai liegajai, krēma atmaidzinā-tajai, kā augļa miza gludajai ādai. Bet visapkārt no iekšējā pagalma strāvoja aromāts, mitruma atveldzētās zāles un trūdošās irdnes smaržas. Viņš mīlēja šo meiteni. Pieskaroties viņai, zināja, ka mīl. Vajadzēja viņai

likt saprast, ka šī mīla ir patiesa, lai gan apstākļi tam it kā runāja pretim. Viņš varēja viņu mīlēt tā kā tais dienās, kad pirmoreiz bija .iemīlējies, jo vairāk tāpēc, ka tagad jau bija apguvis zināmu prasmi maigu jūtu apliecinājumā. Viņš atkal pieskārās meitenes kvēlošajiem vaigiem, bet šoreiz, sajūtot svešās rdkas glāstu, viņa nespēja novaldīt asaras, kas sariesās acīs.

— Tu nenožēlosi, tev nebūs pamata nožēlot, — viņš murmināja, tuvinādams seju meitenēs lūpām, kas izvairījās no pieskāriena. — Es pratīšu tevi mīlēt...

— Mums jābūt pateicīgiem ... par to, ka palīdzat, —

viņa izdvesa tikko dzirdamā balsī. •

Viņš noglāstīja meitenei matus.

— Tu esi to sapratusi, vai ne? Mēs dzīvosim kopā, un tev vajadzēs daudz ko aizmirst... Arī es to nepieminēšu ... Bet tev jāapsola, ka nekad vairs...

Katalīna pacēla skatienu, un viņas acis samiedzās vēl nekad agrāk neizjustā ienaidā. Mute viņai izkalta. Kas īsti bija šis briesmonis, kas bija šis cilvēks, kurš visu zināja, kurš visu pievāca sev, visu sadragāja?

— Ciet klusu... — meitene ierunājās, atbrīvodamās no glāsta.

— Es runāju ar viņu. Gļēvs zeņķis. Viņš patiesībā tevi nav mīlējis. Vienā mirklī ļāvās iebiedēties.

Meitene ar delnu norausa vaigus, kuriem atnācējs bija pieskāries.

— Jā, viņam nav tik daudz spēka kā tev... un viņš nav tāds dzīvnieks ...

Katalīna gandrīz iekliedzās, kad svešais sagrāba viņas roku un smaidīdams to sažņaudza. — Ramoniņš jau pazudis no Pueblas. Nekad tu viņu vairs neredzēsi ...

Un viņš atlaida meitenes roku. Katalīna aizgāja pie iekšējā pagalmā izvietotajiem krāsainajiem būrīšiem, kur skanēja putnu nerimtīgā čivināšana. Kamēr Katalīna citu pēc citas atvēra būrīšu krāsotās durtiņas, svešais nekustīgi viņā nolūkojās. Tad sarkankrūtītis panāca uz priekšu un uzspurdza gaisā. Sensontls, pieradis pie sava ūdens trauciņa un kaņepju sēkliņām, negribēja nākt laukā. Meitene uzlika putnu uz sava mazā pirkstiņa, noskūpstīja tam spārnu un pasvieda sensontlu gaisā. Kad pēdējais putns bija aizlidojis, Katalīna

aizvēra acis, ļāva svešajam cilvēkam apskaut sevi un aizvest uz bibliotēku, kur dons Gamaliēls viņus jau gaidīja, šoreiz jau atkal mierīgi un bez steigas.

ES jūtu, ka mani kādas rokas satver zem padusēm un paceļ augstāk, lai es labāk varētu atbalstīties pret mīkstajiem spilveniem. Dzestrie pārklāji manam karstumā tvīkstošajam un aukstumā drebošajam augumam ir kā balzams. Pavēris acis, redzu atšķirto avīzi, aiz kuras paslēpta lasītāja seja. Nodomāju, ka «Vida Mexicana» iznāk un iznāks diendienā un nav neviena cilvēka spēkos to aizkavēt. Teresa — izrādās, ka avīzi lasījusi viņa — satraukti to saloka.

— Kas jums? Vai jūtaties sliktāk?

Ar rokas mājienu viņu nomierinu, un Teresa atkal ķeras pie avīzes. Nē, man nav sliktāk, es jūtos apmierināts, jo, liekas, esmu izdomājis varenu joku. Patiesi. Tas būtu lielisks numurs, ja es atstātu publicēšanai avīzē savdabīgu testamentu, kurā pastāstītu visu patiesību par savu pieredzi informācijas brīvības nodrošināšanā ... Nē, aiz uztraukuma man vēderā atkal sākas asas sāpes. Neviļus, kā atvieglinājumu lūgdams, pastiepju roku uz Teresas pusi, bet mana meita atkal ir iedziļinājusies avīzes lasīšanā. Pirms kāda laika redzēju aiz logiem nodziestam dienu un dzirdēju aizkaru smilkstošo iešalkšanos. Bet tagad šajā istabā ar masīvajām griestu sijām un ozolkoka sienas skapjiem mijkrēslī vairs lāgā nesaredzu tālāk esošos cilvēkus. Telpa ir ļoti plaša, taču jūtu, ka viņa ir šeit. Droši vien sēž sastingusi, mežģīņu mutautiņu rokā turēdama, aizmirsusi uzkrāšļot lūpas, un nedzird mani čukstam:

— Šorīt es gaidīju viņu ar prieku. Aizjāsim pāri upei.

Mani uzklausa vienīgi šis svešais cilvēks ar gludi skūtajiem vaigiem un melnajām uzacīm, kuru agrāk nekad neesmu redzējis; viņš skubina mani uz grēku nožēlu un piedāvā debesu valstības atslēgas, bet es domāju par namdari un šķīsto jumpravu.

— Ko jūs vēlētos sacīt... šajā liktenīgajā brīdī?

Un es viņam pateicu. Bet Teresa pūlējās mani pārkliegt:

— Lieciet viņu mierā, cientēv, lieciet mierā! Vai tad

jūs neredzat, ka neko nespējam panākt! Viņš grib pazudināt savu dvēseli un mirt tāpat, kā ir dzīvojis — salts, vienaldzīgs, par visu ņirgdams...

Garīdznieks ar roku atvirza viņu un pieliek savas lūpas man pie auss, bezmaz to nomutēdams.

— Viņām nav jādzird, ko mēs runājam.

Un tad man izdodas noburkšķēt:

— Tādā gadījumā saņemiet dūšu un aiztrieciet tās abas pie velna.

Priesteris piecejas un, neraugoties uz sašutuma pilno kņadu, satver abas sievietes pie rokām, bet Padiļja pa to laiku piespraucas man tuvāk, lai gan viņas mēģina to aizkavēt.

— Nē, nē, licenciāt, mēs nevaram atļaut.

— Bet tā mums jau daudz gadu parasts, seņjora.

— Vai jūs uzņematies atbildību?

— Don Artēmio... Atnesu jums šārīta ierakstus...

Es paslej os augšup sēdus. Pūlos pasmaidīt. Viss —

kā aizvien. Uz Padiļju var paļauties.

— Kontakts turpat pie rakstāmgalda.

— Pateicos.

Jā, protams, tā ir mana balss, mana vakardienas balss — vakardienas vai arī rītdienas? Pats to nespēju apjēgt, un es jautāju redakcijas pārzinim Ponsam... eh, lente čirkst, nokārto, Padiļja! Tā griežas atpakaļgaitā, un es dzirdu sevi ķērcam papagaiļa balsī... A-ā, tagad jau kārtībā:

«— Kā veicas, Pons?

— Draņķīgi, bet pagaidām viss vēl viegli saglābjams.

— Tad klausies: laid darbā avīzi, brūc viņiem virsū bez žēlastības. Lai spalvas pajūk! Bez žēlastības.

— Klausos, Artēmio!

— Atklātības doma pienācīgi jāsagatavo.

Gadiem ilgi mēs to atkārtojam un atkārtojam.

— Gribu pārskatīt visus ievadrakstus un pirmās lappuses materiālus... Atnāc vakarā pie manis uz mājām, vienalga cikos.

— Viss pārējais, protams, ieturēts tādā pašā garā. Sarkano sazvērestības atmaskojums. Ārzemju ietekmes infiltrācija meksikāņu revolūcijas principos ...

— Slavenās meksikāņu revolūcijas principos!

— Līderi rīkojas pēc ārzemju aģentu norādījumiem. Tambroni uzstājas ar visu bardzību, bet Blanko ārdās pa veselu sleju, pielīdzinādams viņu līderi antikristam. Karikatūras — kā ar dūri pa pieri... Bet kā tu jūties?

— Ne visai. Uznāk lēkmes. Bet gan jau pāries. Eh, ja mums būtu tik daudz spara kā agrāk...

— Jā, ja būtu ...

— Saki misteram Korkerijam, lai ienāk.»

No lentes mani dzird klepojam. Dzirdu durvis atveramies un aizveramies. Bet zarnās nejūtu nekādu kustību — un pat gāzes neiznāk, lai gan spiežos no visa spēka... Taču ienācējus es redzu. Viņi jau istabā. Sarkankoka durvis atveras un aizveras, bet uz mīkstā paklāja soļi nav dzirdami. Logi ciet.

— Atveriet logu!

— Nē, nē. Tu vari saaukstēties, un tev kļūs sliktāk ...

— Atveriet...

«— Are you worried, Mr. Cruz?13

— Jā, lāgā neiet. Apsēdieties, un es jums visu paskaidrošu. Vai gribat ko iedzert? Pieripiniet tuvāk galdiņu! Esmu mazliet savārdzis.»

Dzirdu noskraukšķam pārvietojamā galda skrituļus. Uz tā ietrinkšķas pudeles.

«— You look okey.»14

Dzirdu glāzē iekrītam ledus gabaliņus un no sifona izplūstošā gāzētā dzēriena šņākoņu.

«— Redzat, es gribu jums paskaidrot, kas likts uz spēles, jo jūs to pilnībā neesat sapratis. Paziņojiet centrālajai valdei, ka gadījumā, ja tā saucamā arodbiedrību tīrīšanas akcija uzvarēs, tad mēs būsim dimbā...

— Dimbā?

— Jā, būsim piekrāvuši bikses ...»

— Izslēdziet! — Teresa iekliedzas un metas pie magnetofona. — Nemaz vairs nav kauna!...

Es pagūstu brīdinoši pakustināt roku un saverkšķīt seju. Taču vairāki atskaņojuma vārdi man paiet secen.

(— ... to, ko dzelzceļnieku līderi piedāvā?)

Kāds nervozi izšņauc degunu. Kurš tas bija?

(— ...paskaidrojiet sabiedrībām, lai tās lētticīgi ne-

iedomājas, ka runa ir par demokrātisku kustību, ja — vai jūs mani saprotat? — izvirtušos vadītājus patriec ratā. Nekādā ziņā.)

«— Гт all ears, Mr. Cruz.»15

Jā, šņaukājas laikam šis gringo. Ha-ha-ha...

— Nē, nē. Tu vari saaukstēties, un tev kļūs sliktāk.

Atveriet logu!

Un ne tikai es, bet arī citi vēja dvesmā sajūt citas zemes smaržas, kas citos dienvidos piestrēgušas gaisu; nevaru vien beigt ieelpot šo aromātu, kas tik bezgala tāls no manis, tāls no saltajiem sviedriem, tāls no šīs sasutušās smirdoņas; esmu piespiedis viņus atvērt logu, varu elpot, cik sirds kāro, iepriecināt dvēseli, atšķirt dažādās vēja pūsmas atnestās smaržas: šīs taču nāk no rudenīgajiem mežiem, bet šīs uzdvesušas trūdošās lapas — un tās, tik bezgala jaukās, taču atgādina ienākušās plūmes. Jā, jā, nav nekādu šaubu — tagad tās atlido no saules svelmē iztvīkušiem tropu mežiem, sāls raktuvju skaudrā gaisa, ar mačetes asmeni pāršķelta ananasa, pavēnī žāvēšanai izklātas tabakas, lokomotīves dūmiem, jūras bangojuma, sniega klātām priedēm, līdz visbeidzot šajā mūžīgās kustības nerimtībā un smaku daudzveidībā iestrāvo kodīgs metālu un gvāno smārds. <. Nē, nē, viņas neļaus man dzīvot, viņas atkal apsēstas, tad pieceļas, paietas un no jauna kopā apsēžas, it kā abas būtu vienvienīga ēna, it kā katra pati par sevi nespētu domāt vai rīkoties, abas reizē apsēstas ar mugurām pret logu, lai aizkavētu, ka mani apdveš spirgta gaisa dvesma, lai nosmacētu mani. piespiestu aizvērt acis un liktu atcerēties lietas, kuras tās man neļauj vairs saredzēt, sataustīt, saostīt. Nolādētais pāris — kad viņas pārstās uztiept man šo melnsvārci, mitēsies pasteidzināt nāvi, izspiest no manis grēksūdzi? Tur jau viņš atkal rāpo, uz ceļiem nometies, ar savu nolaizīto ģīmi. Mēģinu pagriezt viņam muguru. Sāpju dunča cirtiens neļauj man to izdarīt. Ai-i-i-i! Tūlīt pierimsies. Atbrīvos mani. Gribu gulēt. Atkal dunča dūriens. Atkal. Ai-i-i-i! Un sievietes. Nē, nē, ne jau šīs. Citas sievietes. Tās, kuras mīl. Ko? Jā. Nē. Es nezinu. Esmu aizmirsis viņas seju. Dieva dēļ, man pagaisusi viņas seja. Es nedrīkstu to aizmirst. Kur ta pazudusi? Ai, tā bija tik jauka — kā lai es spētu to aizmirst. Tā piederēja man — kā gan to varētu

aizmirst. Ai-i-i-i! Es mīlēju tevi — kā lai es tevi aizmirstu. Bet kāda tu īsti biji? Es varu tev ticēt, gulēt ar tevi — taču kāda tu biji? Kā atsaukt tevi? Ko? Kāpēc? Atkal injekcija? Ko? Kādēļ? Nē, nē, nē, par citu, ātrāk domāt par citu ko. Tādas sāpes, ai-i-i-i! Tik briesmīgas sāpes. Bet tas ļaus iegrimt miegā... tas...

TU aizvērsi acis, apzinādamies, ka neiestāsies tumsa, tu vari plakstus aizvērt, taču gaisma tiem izspiedīsies cauri un iekļūs redzokļos; pa atvērto logu ieplūdusī saules spozme nonāks tavās aizvērtajās acīs, kuras gan nedos tev iespēju saredzēt visas detaļas, izmainīs lietu mirdzumu un nokrāsu, taču nelaupīs tev pašu redzi, šo vara naudas zeltaino mirgu, kurā izkūst ik saulriets. Tu aizvērsi acis un tev liksies, ka saskati pat vairāk, tomēr tu redzēsi tikai to, kas izraisījies paša smadzenēs, un tas būs vairāk nekā pasaules sniegtā ierosme — tu aizvērsi acis un ārējā pasaule vairs nekonkurēs ar tavas iztēles skatījumu. Tu aizvērsi plakstus, un šī stingā, nekustīgā, saules atspulga gaisma aiz taviem plakstiem izraisīs citu — kustīgu pasauli, kustīgu gaismu, gaismu, kura spēj nogurdināt, iedvest baismas, samulsināt, ielīksmot, skumdināt, un tas viss notiks aiz taviem pievērtajiem plakstiem, un tu atskārtīsi, ka šī gaisma, kura iespiedusies līdz dziļi ieslēptajai, niecīgajai un nepilnīgajai redzes plēksnītei, spēj izraisīt tavai gribai un pašreizējam stāvoklim svešas sajūtas. Protams, tu varētu piemiegt acis un iztēloties pārejošu aklumu. Bet tu nevari izslēgt savu dzirdi un simulēt neesošu kurlumu, nevari izvairīties no tavu pirkstu saskarsmes ar kaut ko ārēju, kaut arī tas būtu tikai gaiss, iztēloties absolūtu nejūtīgumu, apturēt siekalu nemitīgo saskarsmi ar tavu mēli un aukslējām, nomākt smakas, kas izplūst no tevis, aizkavēt sēcošo elpu, kura ar dzīvību pilda tavas plaušas un tavas asinis, nevari izvēlēties daļēju nāvi. Tu nemitīgi redzēsi, nemitīgi ar kaut ko saskarsies, nemitīgi kaut ko sagaršosi, nemitīgi kaut ko saodīsi, un tu iekliegsies, kad tavā ādā iedursies ar nomierinošu šķidrumu pildītā injekcijas adata, iekliegsies, jau iekāms tu būsi sajutis sāpes. Vēsts par sāpēm nokļūs tavās smadzenēs, pirms tava āda būs sajutusi šīs sāpes, un tas būs brīdinājums par sagaidāmajām ciešanām, brīdinājums, lai tu tām sagatavotos, lai tu tās izjustu jo skaudrāk, jo apzināšanās mūs padara jūtīgākus un pārvērš mūs par upuriem jau tajā pašā mirklī, kad apjaušam, ka vienīgi mēs apzināmies spēkus, kuri ir no mums neatkarīgi un ar mums nerēķinās;

un tad gausākais sāpju mehānisms uzvarēs brīdinošo noģiedu,

un tu jutīsies sašķelts divējās daļās, cilvēkā, kurš uztvers, un cilvēkā, kurš rīkosies, kairinājumus saņemošā cilvēkā un motoriskā cilvēkā, cilvēkā, kurš sastāv no orgāniem sajūtu uztverei un to pārraidei pa miljoniem vissīkāko nervu šķiedru līdz smadzeņu garozas attiecīgiem centriem visaugstākajos tās darbības punktos, kur jau septiņdesmit vienu gadu tiek uztverti, uzkrāti, izšķiroti un atgriezeniskos impulsos pārstrādāti tavi pasaules krāsu iespaidi, taustes sajūtas, dzīves kairinājumi, zemes smaržas, skaņu viļņi, lai tos nosūtītu motoriskiem centriem, nerviem, muskuļiem un dziedzeriem, kuri transformēsies tava ķermeņa funkcijās saskarsmē ar tev vistuvāk stāvošām ārējās pasaules jomām,

taču tava pusmiega gaisma, impulsus vadošā nervu šķiedriņa nesaistīsies vairs ar redzes centru, tu sāksi sadzirdēt gaismu, izgaršot taustes sajūtas, aptaustīt skaņas, saredzēt smaržas, saost garšu, līdz tu iepletīsi rokas, lai neiegāztos haosa bezdibeņos un saglābtu tavā dzīvē iedibināto izkārtotību, kad no ārējās pasaules iedarbes fakta saņemtais impulss tiek pa nervu novadīts līdz pareizajam smadzeņu centram un atbilstoši pa citu nervu novadīts atgriezenisks signāls savukārt atkal pārvēršas iedarbes faktā, bet tajā pašā laikā, rokas ieplētis, tu aiz pievērtajiem plakstiem apjaudīsi sava saprāta krāsainību un beidzot, jau vairs neredzēdams, sajutīsi savas sadzirdētās taustes pirmsākumus — konvulsīvi sažņaugtajos pirkstos satvertos palagus; tad tu atbrīvosi rokas, sajutīsi savas piesvīdušās delnas un varbūt atskārtīsi, ka esi piedzimis bez iepriekš izzīmētām dzīves un labklājības, dzīves un mīlas līnijām, esi piedzimis un piedzimsi ar gludām delnām, taču pietika ar pašu piedzimšanas faktu, lai drīz vien delnās parādītos rievas, svītras un nākamības pavēstī-jums; tu mirsi ar biezu līniju tīklu izvagotām delnām.

taču pietiks ar pašu nomiršanas faktu, lai drīz vien no tām delnām izdzistu jebkādas likteņa pēdas, jo vārdam «haoss» nav daudzskaitļa formas, izkārtotība — tu sāksi pirkstos ņurcīt palagus un klusībā pats pūlēsies izraisīt sajūtas, kādas diktē un nosaka tava smadzeņu izkārtotība; lielā piepūlē tu savā prātā centīsies lokalizēt centrus, kas signalizē par slāpēm un izsalkumu, rada karstuma un aukstuma sajūtas, ļauj saglabāt līdzsvaru vai arī to zaudēt un krist, un tu nosacīsi smadzeņu zemākās funkcijas, kas ir sava veida apkalpotājs un sulainis tiešo pienākumu pildīšanai, lai tiktu atbrīvoti citi, augstāki centri domāšanai, iztēlei, vēlmēm, kuras dzemdējis saprāts, nepieciešamība vai nejaušība, bet pasaules izziņa nebūs viegla, jo tā nav izdibināma pasīvā vērojumā, ļaujot lietām iet savu gaitu, tomēr tev vajadzēs piesargāties, lai briesmu asociatīvais savijums tevi neiegrūž postā, rūpēties, lai spekulatīvi minējumi nenoliedz tavu esību, visnotaļ izvairīties nokļūt tajā zirnekļa tīklā, ko veido neizzinātā saaudums, un tad tu izdzīvosi un atskārtīsi sevi pašu,

iepazīdams citus un gādādams, lai viņi — viņa — iepazītu tevi, un tu atskārtīsi, ka jāuzstājas pret jebkuru citu vienpatni, jo jebkurš no tiem kļūs tev par šķērsli ceļā uz tavu mērķu sasniegšanu un vēlmju piepildi;

bet tu centīsies panākt, lai tavas vēlmes un to objekts būtu identiski, un sapņosi par to tūlītēju piepildi, nojaucot jebkādu robežu starp kārojumu un iekāroto, abus tos pilnīgi saplūdinot;

un tu gulēsi ar aizvērtām acīm, taču nepārstāsi redzēt un nepārstāsi iekārot, jo tu atcerēsies, ka tikai tādā kārtā esi guvis vēlmju piepildi, turklāt atlūko-joties aizvien uz pagājību, allaž uz pagājību un ļaujoties nostalģijai — tikai tādējādi tavas vēlmes radušās iemiesojumu, bet nekad raugoties uz priekšu — vienīgi uz pagājību,

bet atceries — tās ir piepildīta vēlme, tāpēc centies izdzīvot ar atcerēm, iekāms vēl nav par vēlu,

iekāms haoss tev nav liedzis ļauties atcerēm.

(1913. gada 4. decembris)

VIŅŠ juta meitenes valgo paceli kaut kur pie sava gurna. Miegā viņa aizvien pārklājās ar vieglu dzestru sviedru uzplīvu: noņemot roku no Rehīnas vidukļa, viņš ari tur sajuta valgmes lāsītes. Pastiepis roku, lai viegli noglāstītu meitenes muguru, viņš iedomājās sevi aizmigušu — tā varētu nogulēt šeit stundām ilgi, nekā cita nedarot kā tikai glāstot Rehīnas muguru. Ar aizvērtām acīm viņš visskaidrāk apjauta mīlas bezgalību, ko izstrāvoja jaunais augums, kas tik cieši bija piekļāvies viņējam. Tad šķita, ka mūžs būtu pārāk īss, lai iepazītu un apgūtu visus šā auguma noslēpumus, izpētītu tā maigo, liegās līnijās tverto peizāžu, kur rožainums mijās ar melniem ielāsmojumiem. Rehīnas augums gaidīja, un viņš, neko neredzot un nedzirdot, izstiepās gultā, ar roku un kāju pirkstgaliem pieskaroties metāla stieņiem abos tās galos. Visapkārt kā melns stikls pletās tumsa: rītausma vēl bija tālu. Moskīta tīkla svaru nevarēja just, taču tas abus gulētājus nošķīra no visas pārējās pasaules. Viņš pavēra acis. Meitenes vaigs pieskārās viņējam, saskrāpējoties ar durstīgiem bārdas rugājiem. Tumsa pagaisa. Rehīnas lielās, pusatvērtās acis zaigoja kā melna vizmojoša brūce. Viņš izdvesa dziļu nopūtu. Meitenes rokas apvijās viņam ap kaklu, un abu sejas sakļāvās vēl ciešāk. Gurnu siltums iedegās spējā uguns liesmā. Viņš ievilka elpu: neliels kambarītis, tur sakarinātas iecietinātas blūzes un brunči, uz riekstkoka galda atvērtas marmelādes kārbas, gaisma uz naktsgaldiņa nodzēsta. Bet vēl tuvāk, kā jūras viļņu apskalots, valgs un maigs sievietes augums. Nagi noskrapšķ palagos, it kā pa tiem staigātu kaķis; kājas atkal viegli paceļas, lai ciešāk ieskautu vīrieša vidukli. Lūpas meklē kaklu. Kad viņš, iesmiedamies un meitenes klaidā izlaistos matus pašķirdams, ar lūpām tiecas pie viņas krūtīm, to smailie gali līksmi nodreb. Kaut tikai Rehīna neierunātos. Jauzdams meitenes silto elpu, viņš ar pirkstiem aizklāj tai lūpas. Lai nebūtu vārdu, nebūtu acu: vienīgi mēmā, savam priekam pamestā miesa. Rehīna viņu saprot. Un piekļaujas vēl ciešāk. Meitenes roka noslīd viņam starp kājām, un viņš savukārt apglāsta meitenes tvirto, gandrīz vēl bērnišķīgi kailo mīlas pauguru. Viņš

Rehīnu atceras stāvam kailu, nekustībā stingu un mei-tenlgu, bet lunkanu un piekļāvīgu kustoties — kad viņa paslepen apmazgājas, savelk, aizkarus, savicinot uzkvē-lina ogļu pannu. Viņi atkal iemieg, katrs otra būtības serdi ieskāvis. Tikai rokas, tikai viena roka vēl sakustējās smaidīgā sapnī.

«— Es iešu tev līdzi.

— Bet kur tu dzīvosi?

— Es ielavīšos ciematos, pirms jūs tos būsiet ieņēmuši. Un tur tevi sagaidīšu.

— Un tu visu atstāsi šeit?

— Paķeršu līdzi kaut ko no drēbēm. Tu man kādu mazumiņu iedosi augļiem un pārtikai, un es tevi gaidīšu. Kad tu ieradīsies ciematā, es jau tur būšu priekšā. Pietiks pat ar vienu bruncīti.»

Šis bruncītis tagad atdusējās izīrētajā istabiņā uz krēsla. Pamostoties viņam patīk tam pieskarties un pacilāt arī citas viņas mantiņas: suku, melnās kurpītes, mazos, uz galda nomestos auskarus. Šādos brīžos viņš tik ļoti vēlētos piedāvāt meitenei kaut ko vairāk nekā tikai ilgās atšķirtības dienas un tik grūti panākamo sastapšanos. Bet reizēm, saņemot neparedzētu pavēli, vajājot ienaidnieku vai sakāves gadījumā atkāpjoties uz ziemeļiem, viņi tika izšķirti uz vairākām nedēļām. Taču Rehīna, tikpat kā kaija, šķita nojaušam, kur šajā kauju, veiksmju un neveiksmju mutulī pierims revolucionārā paisuma vilnis — ja ne norunātajā ciematā, tad agrāk vai vēlāk viņa uznira kādā citā. Meitene klīda no ciemata uz ciematu, taujādama pēc viņa bā-taljona un uzklausīdama mājās palikušo sirmgalvju un sieviešu paskaidrojumus:

«— Jau nedēļas pāris, kopš no-'šejienes aizgāja tālāk.

— Melš, ka neviena vairs neesot starp dzīvajiem.

— Kas to lai zina. Varbūt arī atkāpušies. Šeit pameta dažus lielgabalus.

— Piesargieties, meitēn, no federāļiem! Viņi draud miltos samalt katru, kurš būs palīdzējis nemierniekiem,» — līdz beidzot abi atkal sastapās, tāpat kā šoreiz. Kambarītis ar augļiem un ēdienu, uz krēsla nomests bruncītis. Meitene viņu sagaida jau pilnīgi sagatavojusies, it kā negribēdama ne mirkli zaudēt dažādiem nevajadzīgiem priekšdarbiem. Bet nekā nevajadzīga nebija. Viņš redzēja meiteni rosāmies, saklājam gultu, atlaižam matus klaidā. Viņš novilka tai pēdējo ietērpa drīksniņu, apskūpstīdams viņu no galvas līdz kājām. Rehīna stāvēja, bet viņš, ceļos noslīgdams, klāja viņas augumu skūpstiem, skurbdams no meitenes ādas un matu smaržas, izdvestās valgmes, ar lūpām uztverdams saspringtā ķermeņa trīsas, līdz beidzot Rehīna ar abām rokām satvēra viņa galvu un cieši to piekļāva sev, ļaudama viņam atpūsties ar vienā vietā cieši piespiestām lūpām. Un arī pati nekustīgi sastingst, viņa galvu stingri apskāvusi un aši elpodama, līdz viņš, samanīdams meitenes gatavību, uz rokām aiznes to uz gultu.

«— Artēmio, vai es tevi atkal kādreiz redzēšu?

— Nekad tā nerunā. Neaizmirsti, ka mēs saderam kopā.»

Un vairs nekad Rehīna netika jautājusi. Viņa kaunējās, ka vienreiz to darījusi, bažīdamās, ka viņu mīlai varētu pienākt gals vai arī tā būtu izmērojama ar to pašu laika tecējumu, ar kādu viss šajā saulē tiek mērīts. Nebija nekādas vajadzības atcerēties, kur un kā viņa iepazinusies ar šo divdesmit četrus gadus veco puisi. Sajās nedaudzajās dienās, kad karaspēks bija apmeties ciematiņā, lai atpūstos, diktatūrai atkarotajos apvidos nostiprinātu jauno varu, nodrošinātos ar pārtiku un sagatavotos nākamajam uzbrukumam, nedrīkstēja ne par ko citu raizēties kā vien par mīlestību un satikšanās reizēm. Tā viņi abi bija nolēmuši, lai gan par to nekad netika runāts. Nekad viņi nedomāja par briesmām, kas saistītas ar karu, nedz arī par neizbēgamo šķiršanos. Ja viens no viņiem uz nākamo sastapšanos neierastos, otrs, ne vārda nebilzdams, turpinātu savu ceļu: viņš dienvidu virzienā, uz galvaspilsētu, bet viņa — atgrieztos ziemeļu apvidos, pie Sinaloas krastiem, kur abi bija iepazinušies un iemīlējuši viens otru.

«— Rehīna ... Rehīna ...

— Vai atceries klinti, kas līdzīgi akmens kuģim iegūlusies jūrā? Tai vēl šodien vajadzētu tur būt.

— Tur es tevi pirmo reizi redzēju. Vai tu bieži turp gāji?

— Katru pēcpusdienu. Starp klintīm tur izveidojusies lagūna, kur dzidrajā ūdenī var spoguļoties. Kādu dienu es tur nolūkojos savā atspulgā, un tad pēkšņi

tava seja uznira līdzās manējai. Naktīs jūrā atmirdz zvaigznes. Bet dienu atspulgo saule.

— To pēcpusdienu es nezināju, ko iesākt. Notika kauja, un tad pēkšņi viss apklusa, jo šie zaķapastalas padevās. Bet mēs jau bijām pieraduši pie kaujām. Un tad es atcerējos, ka ir arī cita dzīve, un sastapu tevi sēžam uz klints. Ar ūdenī iemērktām kājām.

— Arī es ilgojos tevis. Un tad tu parādījies man blakus, pavisam cieši līdzās, mēs abi spoguļojāmies tajā pašā jūrā. Bet tu nenojauti, ka arī es tvīku pēc tevis?»

Rītausma kavējās, bet palss šķidrauts jau atsedza abu mīlētāju augumus, kas gulēja cieši sakļāvušies. Viņš pamodās pirmais un nolūkojās vēl miegā dusošajā Rehīnā. Miegs likās kā gadsimtu zirnekļu tīklā ieausts smalks tīmeklis, nebūtības dvīņubrālis. Meitene gulēja, kājas klāt pievilkusi, brīvo roku viņam uz krūtīm uzlikusi, elpodama ar valgu muti. Viņiem patika izbaudīt mīlu rītausmā, to svinot kā jaunas dienas svētku ievadījumu. Blāvā gaisma izzīmēja Rehīnas profila aprises. Pēc kādas stundas ciematā sāksies ierastā dienas kņada. Bet šobrīd tikai smulgās, rāma gurduma pārņemtās meitenes liegā elpošana apliecināja saikni ar vēl miegā iegrimušo ārējo pasauli. Nekas nedrīkstēja viņu traucēt, ja nu vienīgi nomoda laime, kas nomainītu atdusas saldmi, kādā bija iegrimis maigās izloču līnijās izzīmētais jaunais augums, atgādinādams ar vieglu sēru uzplīvu pārvilktu, kā palagos dusošu mēnesi. Bet vai viņam tiesības to darīt? Un savā iztēlē viņš jau saredzēja, kas sagaidāms, kad Rehīna drīz vien pamodīsies un pēc kārtējā mīlas uzbrāzmojuma atkal ieslīgs tādā pašā atdusas saldmē, kādā atradās šobrīd. Kad gan laimes izjūta ir visdziļākā? Un viņš noglāstīja meitenes krūtis, iedomādamies jaunu tuvības brīdi, pašu visdziļāko un ciešāko sa-plūsmi, mazliet gurdo tīksmi pēc jauna iekāres piepildījuma, kad baudas kāpinājums sasniedzis visaugstāko virsotni un kļuvis par kvēlākās laimes apliecinājumu. Ar lūpām viņš pieskārās meitenes ausij un pavisam tuvu ieraudzīja viņas smaida atblāzmu, pēc tam piekļāvās vēl ciešāk, lai nekas neietu zudumā no pirmā atmodas mirkļa līksmes. Viņš juta meitenes roku atkal uzsākam saldkaisles rotaļu. Kā smagu lietus lāšu

rasināta, uzplauka nevaldāma iekāre, meitenes slaidās kājas atkal apskāva viņa vidukli, bet roka — tā izjuta visu, kad briedumā pietūkušais loceklis izslējās no viņas pirkstiem, kuri bija to pamodinājuši, bet tvīk-smes pilnie gurni pašķīrās un iekārē saspringtā vīrieša miesa iekļāvās pavērtajā sievietes miesā, kur tika uztverta ar liegu maigumu un kvēlu asiņu pulsējumu, lai jauneklīgiem piedēkļiem rotāta visciešākā saskarē saplūstu ar mīlas pilno, zīžaino visumu. Tagad nebija nekā cita kā tikai atgriešanās vienam otra pasaulē, pie dzīvības un saprāta pirmsākumiem, pie divām klusumā skanošām balsīm, kas iekšienē visas lietas sauca īstajos vārdos, un tur iekšienē viņš domā par visu ko, taču vismazāk par notiekošo, patiesībā nedomā ne par ko, lai tikai tas viss nebeigtos, un tāpēc mēģina piepildīt galvu ar iedomām par jūru un smiltīm, augļiem un vējiem, mājām un dzīvniekiem, zivīm un sēklām, lai tikai tas viss nebeigtos tur iekšienē, kad viņš izslej galvu ar aizvērtajām acīm un izstieptajā kaklā ar pilnu spēku izspiežas pietūkušās vēnas, bet Rehīna, visu aizmirsdama un uzvarēta padodamās, smagi elso un sarauc uzacis, taču viņas lūpas smaida: jā, jā, man tik bezgala labi, jā, jā, tikai nepārtrauc, turpini vēl, jā, jā, kaut tikai tas nebeigtos, jā, jā, līdz abi pēkšņi atskārst, ka viss jau noticis vienlaicīgi, tā ka vienam otru pavērot nav bijis iespējams, jo abi divi bija viens un tas pats un abi runāja vienus un tos pašus vārdus:

«— Man ir labi.

— Man arī.

— Es tevi mīlu, Rehīna.

— Tu esi man tik bezgala mīļš.

— Vai tu jūties laimīga?

— Kaut nekad tas nebeigtos... Vēl, vēl... Ai, cik pārpilna laimes es esmu...» —

bet tad jau putekļainā ielā iedārdējās ūdens izvadātāja rati, upmalā iepēkšķējās meža pīles un spalgs signāltaures pūtiens pavēstīja, ka laika tecējumu nekas nespēj apturēt, jo atkal nošķindēja pieši, atkal iebūkšķējās zirgu pakavi un no mājas uz māju uzvēdīja piedegušas eļļas un sviesta smārds. Viņš pastiepa roku un virskrekla kabatā sataustīja cigaretes. Rehīna piegāja pie loga, atvēra to un, pirkstgalos pacēlusies, ar atplestām rokām palika mirkli stāvam. Mīlētāju

acīm pavērās palso kalnu aplis un saules spozme. No ciemata ceptuves atplūda svaigas maizes smarža, bet kaut kur tālāk dūksnainā grava uzvēdīja brikšņos saaugušu miršu aromātu. Bet viņš neredzēja nekā cita kā vien meitenes kailo augumu ar ieplestajām rokām, kuras alka satvert austošo dienu un paņemt to sev līdzi gultā.

— Vai negribi brokastis?

— Vēl ir agrs. Ļauj man vispirms izsmēķēt cigareti.

Rehīnas galva atdusējās uz viņa pleca. Viņš noglāstīja meitenes vidukli. Abi pasmaidīja.

— Kad es biju maza, dzīve bija tik jauka. Prieku bez sava gala. Brīvdienas, svētki, vasara, rotaļas. Nezinu, kāpēc, lielākai izaugot, man gribējās kaut ko gaidīt. Bet mazai nekad. Tāpēc jau arī sāku staigāt pie klints jūrmalā. Pati sev iestāstīju, ka labāk gaidīt un ilgoties. Nesaprotu, kāpēc šajā vasarā es tik ļoti izmainījos un pārstāju būt bērns.

— Zini, tu vēl tagad esi bērns.

— Kopā ar tevi? Pēc visa tā, kā mēs izdarāmies?

Viņš iesmējās un meiteni noskūpstīja, bet viņa, kamolā saritinājusies, kā putns ar sakļautiem spārniem piespiedās viņam pie krūtīm. Apskāvusi puiša kaklu, meitene, jaukdama smieklus ar liekuļotiem šņukstiem, izdvesa:

— Un tu?

— Es neatceros. Atradu tevi un iemīlēju.

— Saki man — kāpēc, tevi ieraugot, tūlīt nojautu, ka nekas cits man vairs nav vajadzīgs? Zini, es tad sev noteicu, ka tagad man jāizlemj. Ja tu aiziesi, tad arī manai dzīvei beigas. Vai tev nebija tāpat?

— Jā, gluži tāpat. Bet vai tev neienāca prātā, ka varbūt esmu tikai viens no tiem karavīriem, kuri meklē izklaidēšanos?

— Nē, nē. Tavu formas tērpu es nemaz neievēroju. Redzēju tikai tavas acis ūdens spogulī — un tad es vairs nevarēju paskatīties uz savu attēlu, neredzot sev līdzās tevi.

— Jaukā meitenīte, drostaliņa mana... Bet vai mums nevajadzētu iedzert kafiju?

Kad viņi šķīrās šajā rītā, kas bija uz mata līdzīgs visiem citiem, šais septiņos mēnešos pieredzētajiem, Rehīna jautāja, vai karaspēks drīz atkal aizies. Viņš

atbildēja, ka nezinot, kas ģenerālim padomā. Varbūt vajadzēšot doties tālāk, lai iznīcinātu apkaimē vēl klaiņojošās sakauto federāļu grupas, taču kazarmas vi* ņiem katrā ziņā būšot šajā ciematā, kura tuvumā tik daudz ūdens un lieli ganāmpulki. īsti piemērota vieta ilgstošākai atpūtai. No Sonoras viņi ieradušies stipri noguruši un pelnījuši atelpu. Vienpadsmitos visiem jā-ierodoties komandantūrā. Pēc kādas apdzīvotas vietas ieņemšanas ģenerālis aizvien pārbaudot, kādi tur darba apstākļi, un izdodot rīkojumu par darbadienas saīsināšanu līdz astoņām stundām un zemes piešķiršanu kalpiem. Ja tuvumā esot kāda muiža, to pavēlot nosvilināt. Bet parādus augļotājiem, kuri nav paguvuši aizbēgt līdzi federāļiem^16, pasludinot par anulētiem. Visnelādzīgākais tomēr tas, ka lielum lielā lauku iedzīvotāju daļa iestājusies armijā un tāpēc neesot neviena, kas izpildītu ģenerāļa rīkojumus. Tādēļ būtu prātīgāk tagad konfiscēt naudu uz vietas palikušajiem bagātniekiem, bet legalizēt atsavinātās zemes un ieviest astoņu stundu darbadienu varētu pēc revolūcijas uzvaras. Vēl tikai jāieņemot Mehiko un no pils jāpatriecot šis žūpa Uerta^16,' kurš noslepkavojis donu Pančito Ma-dēro^17.

— Esmu izjādelējies krustām šķērsām pa visu zemi, — viņš noburkšķēja, sabāzdams aizsargkrāsas kreklu baltajās formas biksēs. — Tādus gaisa gabalus! No Verakrusas kaut kur pasaules malā uz Mehiko, bet no turienes uz Sonoru. Skolotājs Sebastjans palūdza mani izdarīt to, kas vecajiem vīriem vairs nebija pa spēkam: doties uz ziemeļiem, ķerties pie ieročiem un atbrīvot dzimto zemi. Tāds zeņķis vien tolaik biju, lai gan jau divdesmit vienu gadu vecs. Nudien — nebiju pat vēl ar sievišķi gulējis. Bet kā lai nepaklausītu skolotājam Sebastjanam, kurš man bija iemācījis visas trīs gudrības, kuras pats prata: lasīt, rakstīt un ienīst melnsvārčus.

Kad Rehīna uzlika galdā tases ar kafiju, viņš apklusa.

— Velnišķīgi karsta!

Bija vēl agra rīta stunda. Apskāvušies viņi izgāja laukā. Rehīna bija uzvilkusi savus iecietinātos brunčus. Viņam mugurā balts formas svārks, bet galvā tūbas sombrēro. Mājele, kurā viņi bija apmetušies, atradās

pie pašas gravas; ziedu zvaniņi nokarājās pāri kraujai, bet no zemāk sazēlušiem brikšņiem atplūda vilka saplosītā trusīša smirdoņa. Pašā apakšā burbuļoja strautiņš. Rehīna noliecās pie tā, cerēdama ari tagad tur ieraudzīt savu sapņu tēlu. Rokās saķērušies, abi gāja tālāk pa lauku ceļu, kas stiepās augšup pa gravas pretējo nogāzi, bet pretim plūda strazda dziesmas klakšķi. Nē, tas nebija strazds; putekļu mākulī varēja jau atšķirt pakavu dipienus.

— Leitnant Krus! Leitnant Krus!

Zirgs aprauti iezviedzās un apstājās. Uzvirmoja smiltis, un ģenerāļa adjutanta Loreto mūždien smaidošo seju kā maska pārklāja ar sviedriem sajaukta putekļu kārta.

— Pasteidzieties, — viņš izdvesa, ar mutautu noslaucīdams seju. — Ir jaunumi, mēs tūlīt dodamies ceļā. Bet kā ar brokastīm? Kazarmās izsniedz olas.

— Pagaidām iztikšu ar savējām, — smaidīdams viņam attrauca Kruss.

Rehīnas apskāviens bija tikpat viegls kā putekļu uz-virmojums. Tikai kad Loreto zirgs jau bija gabalā un pār zemi atkal pletās klusums, viņa ar visu sievietes degsmi apskāva sava iemīļotā plecus.

— Gaidi mani tepat!

— Kā tev liekas — ko tas varētu nozīmēt?

— Droši vien apkārtnē parādījušās izkliedētas ienaidnieka grupas. Nekas nopietns.

— Vai man tevi gaidīt tepat?

— Jā. Nekur neej prom. Šonakt vai, vēlākais, rīt agri es būšu atpakaļ.

— Artēmio... Vai mēs kādreiz atgriezīsimies ari tur?

— Kas to var pasacīt. Neviens nezina, cik ilgi vajadzēs vēl klaiņot. Bet nedomā par to! Neaizmirsti, ka es tevi ļoti mīlu.

— Tāpat es tevi. Ļoti, ļoti. Droši vien uz mūžu.

Bet laukā, kazarmu centrālajā pagalmā, un zirgu staļļos karaspēks, kas bija saņēmis pavēli doties ceļā, ierastā mierā gatavojās pārgājienam. Pie sliežu ceļa, kas savienoja kazarmas ar staciju, balti zirgēzeļi ar tumšiem lāsumiem ap acīm citu pēc cita atvilka lielgabalus, bet pēc tam lafetes ar amunīciju. Jātnieki saīsināja pavadas, nostiprināja maisus ar elpi un par-baudīja seglu siksnas, pie reizes noglāstīdami izpū-rušās krēpes saviem tik padevīgajiem un paklausīgajiem, pulvera dūmos apkvēpušajiem un paslēpenēs ērču nomocītajiem kara zirgiem. Kazarmu priekšā rāmi mīdījās divi simti zirgu — palsi, ābolaini un rūsgan-melni. Kājnieki ieeļļoja šautenes un rindā gāja gar smaidīgu pundurīti, kurš izsniedza patronas. Ziemeļnieku pelēkie tūbas sombrēro ar augšup uzlocītām malām. Ap kaklu apsieti lakatiņi. Pie jostām patronu somas. Zābaki tikai nedaudziem — pārējie plānās kokvilnas biksēs un dzeltenās ādas kurpēs, daži pat indiāņu pašdarinātās sandalēs. Svītroti krekli bez apkaklēm. Vietumis — ielās, pagalmos, stacijā — pavīd izpušķotas indiāņu galvassegas — tie ir muzikanti ar saviem zižļiem un metāla taurēm uz pleciem. Vēl pēdējie sasilušā ūdens malki. Pavardos — katli ar pupiņu viru un bļodas ar olām. No stacijas pēkšņi atskanēja skaļas klaigas: ciematā bija ieradusies ar indiāņiem pārpildīta platforma. Atbraucēji spalgi rībināja bungas, vicinādami izkrāsotus šaujamlokus un rupji apdarinātas bultas.

Viņš izspiedās cauri drūzmai. Stāvēdams pie kartes, kas greizi bija piesprausta pie sienas, ģenerālis paskaidroja:

— Federāļi mūsu aizmugurē, revolucionāro spēku atbrīvotajā teritorijā, uzsākuši pretuzbrukumu. Viņi grib mūs ielenkt. Šorīt kalnos sardzes postenis pamanījis paceļamies biezus dūmu mākuļus pulkveža Hi-mēnesa ieņemto ciematu virzienā. Sardzes vīrs atsteidzās ar ziņojumu, un tad es atcerējos, ka pulkvedis katra ciematā pavēlējis sakraut no dēļiem un gulšņiem ugunskuru, lai uzbrukuma gadījumā to aizdedzinātu un mūs brīdinātu. Tādas tās lietas. Tagad mums jāsadalās divās grupās. Viena aties pāri kalniem palīgā Himēnesam. Otra dosies tālāk, lai vajātu pretinieku grupas, kas vakar tika sakautas, un vēros, vai no dienvidiem nesāksies otrs liels uzbrukums. Šeit paliks tikai viena brigāde. Tomēr grūti iedomāties, ka pretinieks atnāktu līdz šejienei. Major Gavilān... leitnant Apa-risio... leitnant Krus, jūs dosieties uz ziemeļiem.

Kad viņš dienas vidū pajāja garām kalna kores sargpostenim, pulkveža Himēnesa iedegtie ugunskuri jau bija apdzisuši. Tālu lejā varēja saskatīt ar kareivjiem

pārpildīto vilcienu, kas veda mīnmetējus, lielgabalus, munīcijas kastes un ložmetējus. Tas brauca, cenzdamies iztikt bez svilpšanas. Jātnieku vienība ar grūtībām rausās lejup pa šķēršļoto nogāzi, bet lielgabali no dzelzceļa atklāja uguni uz ciematiem, kurus, kā liekas, bija ieņēmis ienaidnieks.

— Veicīgāk uz priekšu, — viņš uzsauca. — Apšaude ilgs pāris stundu, pēc tam mums jāsāk izlūkot.

Kāpēc tā notika, viņš nekad nespēja izskaidrot, bet, zirgam sperot pirmos soļus līdzenumā, galva viņam noslīga lejup un no apziņas pagaisa konkrētais kaujas uzdevums. Reizē ar to it kā pazuda arī viņam padotie kareivji, mērķis šķita jau sasniegts, un visa tā vietā stājās dīvains maigums un ilgas pēc kaut kā zuduša, kvēla vēlēšanās doties atpakaļ un Rehīnas skavās aizmirst visu. Svelmīgais saules disks šķita izkausējis kā tuvējos jātniekus, tā tālīno lielgabalu dunu, un šīs reālās pasaules vietā likās stājusies kāda cita, sapņos skatāma, kurā tikai viņam un viņa mīlai bija tiesības dzīvot un paglābties.

«— Vai tu atceries šo klinti, kas līdzīgi akmens kuģim iegūlusies jūrā?»

Viņš atkal vērās meitenē, alkdams to noskūpstīt un reizē bīdamies atmodināt, pārliecināts, ka jau ar savu skatienu vien to iegūst, jo tikai vienam vīrietim atklājas visi Rehīnas noslēpumi, šim vīrietim viņa pieder, un tas nekad neatteiksies no ilgotā guvuma. Nolūkodamies mejtenē, viņš it kā vēroja pats sevi. Rokas atlaida pavadu: ar visu savu būtību, ar visu savu mīlu viņš slīga šajā sievietē, un tā viņu ietvēra sevī. Viņš alka atgriezties ... pasacīt, cik tā viņam mīļa ... atklāt sevi visā pilnībā, ar visām savām ilgām... Rehīnai tas jāuzzina...

Zirgs iezviedzās un izslējās pakaļkājās, jātnieks novēlās uz akmeņainās, ar durstīgiem dzelkšņiem apaugušās zemes. Federāļu granātas kā krusa bira uz revolucionāru kavalēriju. Uzrausies kājās, viņš dūmos varēja saredzēt tikai asinīm pāršļākto zirga krūtežu, kura viņu bija nosegusi. Visapkārt kā neprātā svaidījās vēl kāds pussimts zirgu, debesis šķita nodzisušas, un, pulvera dūmu piekvēpušas, tās bija noslīdējušas pavisam zemu, gandrīz vai ar roku aizsniedzamas. Skriešus viņš metās pie kāda no zemajiem kokiem, lai gan dūmu

mutuļi bija labāks aizsegs nekā skrajie zari. Trīsdesmit metru tālāk sākās zems, biezs mežiņš. Viņš sadzirdēja kliedzienus. Lēcienā sagrābis kādu zirga pavadu, viņš ar vienu kāju uzrausās tam uz krustiem, paslēpās aiz sāniem un iecirta dzīvniekam ar piesi. Zirgs auļos metās uz priekšu, bet viņš, ar lejup noliektu galvu un uz acīm noslīgušiem matiem, izmisīgi turējās pie segliem un pavadas. Kad rīta spozme šķita jau pilnīgi nodzisusi, viņš ēnā iedrošinājās atvērt acis un novēlās no zirga, uztriekdamies kāda koka stumbram.

Atkal kļuva dzirdama agrākā kņada. Visapkārt brāz-moja kaujas juceklīgie trokšņi, taču starp viņu un tur notiekošo jau neatvairāmi bija iegūlies atstatums, jo tagad viņš skaidri sajuta koku zaru rāmās šūpas un ievēroja ņipri skraidelējošās ķirzakas. Viņš sēdēja gluži viens, pret koka stumbru atspiedies, un pamazītēm, tīksmi ieplūzdamas asins strāvojumā, viņā atgriezās dzīves saldme un skaidrība. To spirdzinājums atgaiņāja katru nepatīkamu domu. Kur viņa kareivji? Taču pašam sirds pukstēja mierīgi, bez satraukuma. Vai tie viņu meklē? Bet rokas un kājas bija rāmas tīksmes un gurduma pilnas. Ko kareivji darīja, palikuši bez sava komandiera? Viņa acis cauri koku lapotnei mēģināja izsekot kāda putna biklam lidojumam. Droši vien arī viņa vīri tāpat būs metušies meklēt glābiņu šajā mežā. Jā, taču kājām viņš nevarēja nokļūt atpakaļ pāri kalna korei. Vajadzēs nogaidīt tepat. Bet ja nu viņu saņem gūstā? Šīs pārdomas pēkšņi pārtrauca vaids krūmos, turpat gluži līdzās, un kāds cilvēks krišus iekrita viņam rokās. Pirmajā mirklī viņš to it kā atgrūda, bet tad tūlīt atkal uztvēra svešā ļengano, ar asiņainām skrandām klāto ķermeni. Ievainotais atbalstīja galvu pret biedra plecu.

— Sadod ... gan mums ... sutu ...

No ievainotā sadragātās rokas leitnants juta uz muguras plūstam siltas asins šaltis. Viņš pūlējās neredzēt sāpēs sašķiebto seju: izspīlētos vaigu kaulus, pavērto muti, aizmiegtās acis, izpūrušās ūsas un īso — tādu pašu kā viņam — bārdu. Ja ievainotajam būtu zaļas acis, viņu varētu uzskatīt par leitnanta dvīņubrāli...

— Gāzās virsū no slēpņa? Laižamies pa diegu? Vai nezini, kur jātnieki? Būs aizmukuši?

— Nē, nē .,. Aizjāja ... tālāk.

Ievainotais pūlējās pamāt ar veselo roku, kuru šķembas nebija sadragājušas, bet no sejas neizzuda sāpju grimase, it kā tā viņu vēl uzturētu pie dzīvības.

— Tālāk? Kā tad tā?

— Ūdeni, draugs ... pavisam nelabi.. *

Ievainotais saļima, ar neparastu spēku sažņaugdams

viņu, it kā klusībā ko izlūgdamies. Leitnantam pār visu augumu izlija svina smagme. Ausīs atkal iedunējās lielgabalu dārdi. Nedrošs vējiņš iešalcās koku lapotnē. Tad atkal apkārtējo mieru un klusumu saplosīja ložmetēju tarkšķi. Satvēris ievainotā veselo roku, leitnants atbrīvojās no viņam virsū uzkritušā ķermeņa, biedra galvu noguldīdams uz koka sakņu čemuriem. Atdarījis blašķi, viņš iedzēra garu malku un tad trauku pielika pie biedra lūpām, bet tam šķidrums straumītēs aiztecēja pa nomelnējušo zodu. Taču sirds ievainotajam vēl pukstēja. Ceļos nometies un ausi biedram pie krūts piespiedis, leitnants sev vaicāja — vai ilgi tā vēl izturēs? Tad atdarīja ievainotā vidussiksnas masīvo sudraba sprādzi un noguldīja viņu uz muguras. Kas tagad notiek tur mežmalā? Kurš gūst uzvaru? Tad leitnants piecēlās un devās dziļāk mežā, tālāk no ievainotā.

Viņš gāja, sevi aptaustīdams, zemu nolīkušos zarus pašķirdams un atkal sevi aptaustīdams. Nē, ievainots viņš nebija. Viss kārtībā. Apstājies pie avotiņa, viņš piepildīja blašķi. Avots tālāk izplūda sīkā strautā, taču vājās urgas mūžs nebija ilgs, jo ārpus meža saules tveicē tā drīz vien izsīka. Viņš novilka formas svārkus uņ, riekšavās iesmēlis ūdeni, atveldzēja krūtis, paduses, applūksnējušos, kalsnos plecus, stiegros, zaļgani ietonētos, saskrambātos roku muskuļus. Avotiņš meta burbuļus, neļaudams viņam ūdenī saskatīt savu attēlu, ko viņš tur cerēja ieraudzīt. Šis augums vairs nepiederēja viņam — to bija atsavinājusi Rehīna, ar katru glāstu nostiprinot savas īpašuma tiesības. Jā, tas vairs nebija viņa īpašums. Drīzāk jau Rehīnas. Un viņas dēļ tas bija jāglābj. Viņi vairs nedzīvoja šķirti viens no otra, katrs pats par sevi. Starpsienas bija nojauktas, abi tagad bija viens un tas pats uz laiku laikiem. Aprims revolūcija, pazudīs ciemati un ļaudis, bet viņu mīla nebeigsies. Tā tagad bija viņu liktenis, abiem ko-

pīgs. Atvēsinājis ar ūdeni seju, viņš atkal izgāja klajumā.

Pa noru uz mežainā kalna pusi auļoja jātnieku nodaļa. Zirgi joņoja turpat līdzās, bet viņš apmulsis devās lejup degošo ciematu virzienā. Izdzirdis nošvlk-stam pletnes pret zirgu krustiem un šauteņu sausos sprakšķus, viņš apstājās. Vai kavalēristi bēga? Galvu ar rokām satvēris, viņš apcirtās apkārt. Nekas nebija saprotams. Ja nepieciešams kaut kur doties, vajadzīgs skaidrs uzdevums. Šo zelta pavedienu nekad nedrīkst pazaudēt, jo tad zustu iespēja apjēgt notiekošo. Pietika ar īsu izklaidības mirkli, lai visa šaha partija pārvērstos kaut kādā iracionālā, haotiskā spēlē, sadrumstalotos nesakarīgā, jebkuru jēgu zaudējušu gājienu savārstījumā. Šie putekļu mākoņi... šie bezprātā lēkšojošie zirgi... šis jātnieks, kurš, kailo zobenu vicinādams, kaut ko kliedz... Šī kaut kur pamalē dzirdamā lielgabalu duna... Šī šurpu virmojošā putekļu vērpete ... šī žilbinošā saule, kas ar katru mirkli traucas tuvāk un tuvāk, līdz sabrūk pār apdullināto galvu... šis svilinošais zobena pieskāriens pierei... līdzās auļojošie zirgi. Tie notriec viņu zemē ...

Ar pirkstiem aptaustīdams brūci pierē, viņš uzrausās kājās. Vajadzēja atkal patverties mežā: tas bija vienīgais glābiņš. Zeme visapkārt grīļojās. Saule žilbināja acis, bula mirgā saplūdinādama pamali, izkveldēto klajumu un kalnus. Nonācis koku pavēnī, viņš atslējās pret kādu stumbru, atpogāja svārkus, noplēsa krekla piedurkni, uzspļāva uz to un samitrināto skrandu pielika pie izķēmotās pieres. Kamēr viņš vīstīja lupatu ap galvu, kas likās vai pušu plīstam, turpat netālu nobrīkšķēja sausie zari. Sāpju aizmiglotais skatiens gausi paslīdēja augšup pa svešā pienācēja kājām: tas bija revolucionārās armijas kareivis. Uz muguras viņš stiepa kādu citu asiņainam, ļenganam maisam līdzīgu augumu. Lejup nokarājās sašķaidīta roka.

— Es viņu atradu mežmalā. Bija jau pie miršanas. Viņam sakropļota roka ... leitnant.

Garais, izdēdējušais kareivis samiedza acis, lai skaidrāk saskatītu svešā atšķirības zīmes.

— Rādās, būs jau beigts. Smags kā mironis.

Nolaidis biedru lejup, kareivis nosēdināja to pie

koka stumbra — pirms minūtēm piecpadsmit vai pus-

stundas tāpat bija darījis ar! leitnants. Kareivis pieliecās tuvāk ievainotā sejai, un tagad leitnants pazina pavērto muti, izspīlētos vaigu kaulus, iekritušās acis.

— Jā. Pagalam gan. Būtu atradis es viņu drusku agrāk, rasi, būtu izglābis.

Ar lielo plakano delnu kareivis aizspieda mirušajam acis. Tad aizkabināja vidusjostas sudraba sprādzi un, galvu noliecis, caur zobiem noņurdēja:

— Velns parāvis, leitnant! Ja nebūtu tādu drosmīgu puišu, kāds bija viņš, mēs būtu galīgā dimbā.

Novērsies no svešā kareivja un jau mirušā ievainotā, leitnants atkal skriešus metās laukā no meža. Tā tomēr būs labāk. Lai arī pats neko ne redzēja, ne dzirdēja. Lai arī pasaule šķita tikai apkārt izkliedētas ēnas. Lai arī visas kara un mierīgās dzīves skaņas — putnu čivināšana, vēja šalkšana, tālie govju māvieni — it kā saplūda nepārtrauktā kara bungu dūkoņār kas nomāca jebkurus citus trokšņus, piešķirdamas tiem apnicīgu vienmuļību. Paklupis pret kādu līķi, viņš nometās ceļos pie kritušā, pats neapjēgdams, kāpēc to dara. Un gandrīz tajā pašā mirklī cauri monotonai, visu nomācošai bungu dunoņai atskanēja kāda balss:

— Leitnant... leitnant Krus...

Kāda roka uzgūlās uz pleca, un viņš pacēla galvu.

— Jūs esat ievainots, leitnant. Nāciet mums līdzi! Federāļi bēg. Himēness noturējies savās pozīcijās. Dosimies atpakaļ uz Rio Ondo kazarmām. Kavalēristi kāvās gods godam. Varēja domāt, ka viņu skaits aizvien pieaugtu. Nāciet! Jūs laikam labi neredzat?

Atbalstījies uz pienākušā virsnieka pleca, viņš nomurmināja:

— Jā, uz kazarmām. Ejam!

Pavediens bija pazaudēts. Pavediens, kurš viņu pasargāja no nomaldīšanās kara labirintā. No apmaldīšanās un dezertēšanas. Viņam nebija spēka noturēt pārvadu. To piesēja pie majora Gavilāna zirga segliem. Un tā viņi lēnā gaitā devās pāri kalnam, kas šķīra kaujas lauku no ielejas, kur viņš tika gaidīts.

Pavediens palika kaut kur aizmugurē. Bet lejā Rio Ondo ciematiņš nebija izmainījies: tās pašas kaktusu dzīvžogu apjoztās mājeles ar nodriskātajiem jumtiem un kleķa sienām rozā, sarkanīgā vai baltā krāsā, kuras viņš no rīta bija pametis. Un likās, ka pie zaļi sazēlušās gravas jau redzama būdiņa un logs, kur Rehīnal vajadzēja viņu gaidīt.

Gavilāns jāja pa priekšu. Pievakares ēnas ar kalna smagmi klājās pāri nogurušajiem karavīriem. Majora zirgs apstājās, lai pagaidītu viņu piejājam blakus. Gavilāns piedāvāja leitnantam cigareti. Tikko nodzisa šķiltavu liesma, zirgi gausā riksi devās tālāk. Bet viņš, cigareti aizsmēķēdams, jau bija pamanījis majora sadrūmušo seju un nokāra galvu. Bet viņš to bija pelnījis. Bēgšana no kaujas lauka kļuvusi visiem zināma — un tagad viņam noraus virsnieka zīmotnes. Taču citiem nebija zināma visa patiesība, tie nenojauta, ka viņš gribēja glābties, lai sevi saglabātu Rehīnas mīlai. Un neviens to arī nesaprastu, ja viņš sāktu paskaidrot. Tāpat nevienam nav zināms, ka viņš pametis ievainoto kareivi, lai gan būtu varējis glābt tā dzīvību. Rehīnas mīlai vajadzēja izlīdzināt viņa vainu pamestā biedra priekšā. Tā tam būtu vajadzējis notikt. Viņš nokāra galvu un pirmo reizi mūžā sajuta dziļu kaunu. Taču majora skaidrajā, atklātajā skatienā bija lasāms kas cits. Ar roku noglaudījis gaišo, pieputējušo, saules pie-mirdzēto bārdu, majors ierunājās:

— Mēs jums, leitnant, esam pateicību parādā, jūs izglābāt mums dzīvību. Jūs ar saviem puišiem uztvērāt ienaidnieka triecienu. Ģenerālis sagaidīs jūs kā varoni ... Artēmio... Vai es drīkstu jūs tā saukt?

Majors gurdi pasmaidīja. Brīvo roku uzlicis leitnantam uz pleca, viņš aprauti iesmējās un turpināja:

— Tik ilgi jau kopā karojam, bet vēl neesam uz «tu».

Majora Gavilāna skatiens lūdza atbildi. Nolaidās nakts ar savu netveramo krēslainību. Pāri kalniem, kas, tumsā tīdamies, šķita attālināmies un sablīvējamies, vēl dega rieta atblāzma. Ciematā plandījās liesmas, kuras dienasgaismā no tālienes nebūtu saskatāmas.

— Nelieši! — majors pēkšņi izgrūda aizsmakušā balsī. — Viņiem izdevies negaidot ielauzties ciematā, lai gan līdz kazarmām, protams, nav nokļuvuši. Un tad nu atriebušies mierīgiem iedzīvotājiem, izrīkodamies ar tiem, kā vien prātā ienācis. Viņi jau agrāk piedraudēja izrēķināties ar visiem, kas mums palīdz. Saņēmuši desmit ķīlniekus un paziņojuši, ka tos pakāršot, ja mēs

neatdosim ciematu. Protams, ģenerālis viņiem atbildējis ar šrapneļu uguni.

Ielas bija pilnas ar karavīriem un vietējiem iedzīvotājiem. Pa tām klaiņoja suņi, bet bērni, kuriem, tāpat kā suņiem, vairs nebija pajumtes, raudāja pie māju sliekšņiem. Vietumis vēl liesmoja neapdzisušie ugunsgrēki. Ielas vidū uz matračiem un izglābtajiem iedzīves piederumiem kvernēja sievietes.

— Leitnants Kruss, — Gavilāns pieliekdamies iečukstēja vairākiem karavīriem.

— Leitnants Kruss, — karavīri pavēstīja šo ziņu tālāk sievietēm.

Ļaudis pašķīrās, atbrīvodami ceļu abiem zirgiem — blīvās drūzmas satrauktajam majora bērim un leitnanta melnim, kurš ar noliektu purnu sekoja pirmajam. Leitnantam pretim pastiepās vairākas rokas: tie bija viņa komandētās jātnieku nodaļas vīri. Apsveikdami viņu, tie žņaudzīja viņam kāju, norādīja uz asiņainajā lupatā savīstīto galvu, dobjās balsīs murmināja apsveikuma vārdus sakarā ar gūto uzvaru. Abi karavīri izjāja cauri visam ciematam: priekšā pavērās grava ar nakts vēja pūsmā šalkojošiem kokiem. Viņš pacēla acis: balta mājele. Palūkojās uz logiem — tie visi aizvērti. Vairāku nameļu durvīs nespodri kvēloja sveces. Ar aizsegtām sejām, ceļos nometušies, pie tām melnēja cilvēku grupiņas.

— Pakārtos nenoņemt! — sauca leitnants Aparisio, uzraudams pakaļkājās savu zirgu un ar pletnes cirtienu pašķirdams tam kā lūgsnā sakļautās priekškājas. — Lai visi to redz un ielāgo! Lai iegaumē, pret ko mēs cīnāmies! Viņi piespiež ciemata ļaudis slepkavot savus brāļus. Skatieties vērīgi! Tā viņi apkāva jaki indiāņus, kuri negribēja atdot savu zemi. Tāpat viņi nogalināja Rio Blanko un Kananeas strādniekus, kuri nevelējās nomirt badā. Tāpat viņi apkaus visus, ja mēs tiem ne-izrotīsim zarnas. Skatieties!

Jaunā leitnanta Aparisio pirksts apstājās pie koku skupsnas gravas malā: steigā sasietās, rupjās cilpas bija kaklus noberzušas asiņainus, taču stingās vaļējās acis, izkārtās zilganmelnās mēles, sastingušie augumi, kalnu vēja dvesmā viegli līgodamies, liecināja, ka viņi jau labu laiku kopš miruši. Apkārt bija sapulcējušies ciemata iedzīvotāji — cits pakārtajos nolūkojās mulsā neizpratnē, cits spīvā niknumā, taču vairums biklā, neko neaptverošā, rāmu sāpju pilnā lēnprātībā. Cilvēka acu augstumā rēgojās dubļainas pašdarinātas sandales, bērna basās pēdas, sievietes melnās kurpītes. Viņš nokāpa no zirga. Piegāja tuvāk. Tad aizlauztā balsī izmisīgi iebrēcās, apskāva Rehīnas sacietinātos brunčus un sāka raudāt — pirmo reizi, kopš bija pieaudzis vīrietis.

Aparisio un Gavilāns viņu aizveda uz meitenes noīrēto mājeli, tur piespieda atgulties un apmainīja asiņaino, ap galvu satīstīto skrandu pret apsaiti, iepriekš brūci rūpīgi iztīrījuši. Kad tie abi aizgāja, viņš apskāva spilvenu un paslēpa tajā seju. Viņam gribējās aizmigt, neko vairāk. Klusībā pie sevis viņš nodomāja, ka miegs varbūt visu izlīdzinās un viņus atkal savienos. Taču saprāts teica, ka tas nav iespējams, lai gan šajā ar dzeltenīgo moskītu tīklu aizsegtajā gultā viņš vēl skaudrāk nekā īstenībā sajutīs Rehīnas valgo matu, gludās miesas un pakļāvīgo gurnu smaržu. Viņa tagad bija īstāka nekā īstenībā, dzīvāka nekā jebkad agrāk dzīvē, drudžainajā iztēlē un atmiņās vēl tuvāka, vēl vairāk viņam piederoša. Un varbūt nekad abu īsajā mīlas laikā viņš meitenes acu daiļumā nebija ielūkojies ar tādu kvēli kā tagad, pielīdzinādams to žilbinošajam skaistumam, kāds piemīt melnajiem dimantiem, saulē vizmojošai rāmai jūras dzelmei, laiku dzīlēs pagaistošam smilšu bezdibenim, kā no tvirtas miesas veidotiem un asins plūsmas caurstrāvotiem ķiršu koka tumšajiem augļiem. Nekad viņš netika viņai kaut ko tādu sacījis. Viņam nebija laika. Nebija laika pasacīt mīlas vārdus. Nebija laika pasacīt pēdējos atvadu vārdus. Bet varbūt tagad jāpiever acis, un viņa atgriezīsies, atdzīvosies glāstos, kas bezgala liegumā pulsēja pirkstu galos. Varbūt pietiek dziļās alkās tikai iztēloties un Rehīna atkal būs šeit, viņam līdzās. Varbūt atmiņas patiesi spēj atdzīvināt bijušo, likt mīlas degsmē savīties kājām, rītausmas svīdumā atvērt logu, sasukāt matus, uzdvesmot smaržās, ieskanēties skaņās, pieskarties pieskārienā. Viņš pielēca kājās un tumšajā istabā taustīdamies sameklēja agavju degvīna pudeli. Taču pretēji tik bieži dzirdētiem apgalvojumiem tā nesniedza aizmirstību, bet gan vēl sāpīgākā jūklī lika uzvirmot atmiņām.

Stiprais dzēriens kā uguns apsvilināja rīkli, bet viņam gribējās atgriezties klinšainajā piekrastē. Atgriezties? Bet kur īsti? Iedomu piekrastē, kāda patiesībā nemaz nepastāvēja? Meitenes sadomājumā, viņas sagudrotajā nostāstā par sastapšanos jūras krastā, kas bija sacerēts viņa dēļ,.lai viņš varētu justies tīrs, nevainojams, mīlas cienīgs? Viņš trieca degvīna glāzi pret grīdu. Stiprais dzēriens bija panācis tikai vienu — izkliedējis melus. Lai arī tie bija skaisti meli.

«— Kur mēs iepazināmies?

— Vai tu vairs neatceries?

— Pastāsti man to!

— Vai tu vairs neatceries jūras krastu? Es turp gāju katru pēcpusdienu.

— Tagad atceros. Es ieraudzīju tavas sejas atspulgu līdzās manējai.

— Atceries — kopš šā brīža es vairs nekad negribēju redzēt savu atspulgu, ja man līdzās nebiji tu.

— Jā, jā, atceros.»

Un viņam vajadzēja noticēt šiem skaistajiem meliem uz visiem laikiem, līdz pašām beigām. Nē, tas nebija tiesa. Viņš nebija iegājis šajā ciematiņā, tāpat kā daudzos citos, uzglūnēdams pirmajai sievietei, kas iedrošinājās parādīties uz ielas. Nebija tiesa, ka viņš astoņpadsmit gadus veco meiteni bija uzrāvis zirgam mugurā un pēc tam izvarojis virsnieku kopmītnes klusumā, tālu no jūras, apvidū, kur aiz logiem pletās tikai izkveldēta, dzelkšņiem apaugusi zeme. Nebija tiesa, ka Rehīna savā augstsirdībā viņam bija piedevusi tad, kad pretestības vietā uzradās bauda un rokas, kuras vēl nevienam vīrietim nebija pieskārušās, tagad pirmo reizi glāstīja viņu patikā un ar pavērtu valgu muti atkārtoja tāpat kā pagājušo nakti, ka jā, jā, ka viņai tik labi, tik labi ar viņu, kaut tikai tas nebeigtos, ka viņa šīs laimes baidījusies. Rehīna ar sapņaino un iekvēlināto skatienu. Kā viņa prata pieņemt savas baudas patiesīgumu un atzinās, ka ir viņu iemīlējusi; kā sacerēja šo pasaciņu par jūru un atspulgiem rāmajā ūdenī, lai aizmirstu to, kas vēlāk, kad viņš meiteni bija iemīlējis, šo mīlu varētu apkaunot. Mūžam sievišķīgais dzīvības iemiesojums, Rehīna, saldkaislā ķēve un brī-numdarošā šķīstā burve, kas neprasīja atvainošanos un taisnošanos. Nekad tā viņam nekļuva apnicīga, nekad neuzplijās ar gaudulīgām žēlabām. Mūždien viņa būs kaut kur tuvumā, šajā vai kādā citā ciematā. Arī ta-gad_ — teju, teju pagaisīs baigais murgs par cilpā karājošos augumu un viņa... viņa atkal uznirs nākamajā ciematā. Viņa tikai aizsteigusies priekšā. Jā, kā vienmēr. Nevienu neapgrūtinot, viņa mēdza aiziet aizvien dienvidu virzienā. Izlavījās cauri federāļu līnijai un nākamajā ciematā atrada kādu istabiņu. Jā, tāpēc ka viņa nevarēja .dzīvot bez viņa, nedz arī viņš bez viņas. Patiesi. Vajadzēja tikai iziet laukā, uzlēkt zirgam mugurā, sažņaugt saujā pistoli, brāzties uzbrukumā un sastapt viņu nākamā atelpas brīdī.

Tumsā viņš sameklēja karavīra svārkus. Krusteniski pāri krūtīm uzkāra patronu somas. Arā viņa melnis, viņa paklausīgais zirgs, stāvēja piesiets pie staba. Ciemata Jaudis vēl aizvien drūzmējās ap pakārtajiem, taču viņš uz to pusi vairs nepalūkojās. Uzlēcis zirgam mugurā, viņš aizauļoja uz kazarmām.

— Kurp aizbēga šie slepkavas? — viņš uzbrēca vienam no sardzes kareivjiem pie kazarmām.

— Turpatiņ viņpus gravas, komandier. Ierakušies netāl no tilta, lai sagaidītu palīgspēkus. Rasi, sagudrojuši vēlreiz ielauzties ciematā. Nāciet, lūdzami, iekodiet ar mums kādu nieku!

Viņš nokāpa no zirga. Gausiem soļiem piegāja pie sētā degošajiem ugunskuriem, kur uz sakrustotiem kokiem karājās vārāmie podi un atskanēja sievišķīgi plīkšķi, piegludinot iejavu. Viņš ar pavārnīcu iesmēla karsto pluču viru, noknieba lokus, paņēma šķipsniņu sasmalcinātu piparu, iebaudīja sīkstos, nule ceptos kukurūzas plāceņus un cūkas kājiņas. Viņš dzīvoja.

Izrāvis no sarūsējuša dzelzs apļa lāpu, kura apgaismoja ieeju kazarmā, viņš iecirta piešus melnim sānos. Ļaudis, kuri vēl gāja pa ielu, palēcās sāņus. Pārsteigtais zirgs mēģināja uzslieties pakaļkājās, bet viņš pierāva pavadu, vēlreiz piespieda piešus un beidzot sajuta, ka melnis viņu sapratis. Tas vairs nebija ievainotā un pagurušā vīra zirgs, kurš šo pēcpusdienu jau klunkurojis pāri kalnam. Tas bija pavisam cits un jau zināja, kas darāms. Melnis sapurināja krēpes, it kā jātniekam sacīdams: tu esi uzsēdies kaujas zirgā, kurš ir tikpat straujš un drosmīgs kā saimnieks. Bet

jātnieks, ar pacelto lāpu apgaismodams sev ceļu no ciemata uz gravu, auļos brāzās tilta virzienā.

Tā galā dega laterna, kuras sarkanīgajā mirgā pavīdēja ienaidnieka karavīru cepures. Bet neprātīgi auļojošā meļņa pakavi šķita nesam līdzi visas zemes spēku. Gaisā šķiedās zāle, putekļi un dzelkšņi, bet no lāpas jātnieka rokās aiz virmoja garš dzirksteļu kūlis. Nevaldāmā sparā tas traucās pret sardzes posteni, pārlēca pāri laternai, un pistoles šāvieni cits pēc cita urbās ienaidnieku pārbiedētajās acīs, tumšajos skaustos, panikā bēgošajos augumos. Viņi nesaprata, kas notiek, un steidzās glābt lielgabalus. Nakts tumsā nebija saskatāms, ka uzbrūk tikai viens vienīgs jātnieks, kuram vajadzēja nokļūt uz dienvidiem, nākamajā ciemata, kur viņš tika gaidīts ...

— Ceļu, mēsli, plukatas, neģēļi! — tūkstoš balsīs auroja šis viens vienīgais jātnieks.

Tā bija sāpju un ilgu balss, pistoles balss, roka, kas uzmeta degošās lāpas sprikstis pulvera kastēm,. likdama uzsprāgt lielgabaliem un briesmīgā pārbīlī aizauļot zirgiem bez jātniekiem. Drausmīgais skaņu jūklis — zirgu zviedzieni, sāpju brēcieni, sprādzieni — tālā atbalsī atsaucās ciematā ar tur dzirdamajiem iz-kliedzieniem, zvanu dunoņā, kas drīz vien sāka velties no baznīcas sarkanīgā torņa, un zemes dreboņā zem revolucionāru kavalērijas zirgu pakaviem, kas tagad auļoja pāri tiltam, tur sastapdama haosu, paniskas bēgšanas pēdas, nodzisušas laternas un nekur vairs nemanīdama ne ienaidnieku, ne savējo leitnantu, kurš ar degošu lāpu augsti paceltajā rokā auļoja tālāk uz dienvidiem, zirga acīm zvērojot kā ugunsgrēka liesmās, uz dienvidiem, tikai uz dienvidiem, sekojot atkal uztvertajam pavedienam.

ES paliku dzīvs, Rehīna. Tā taču tevi sauca. Vai ne? Jā, tu esi Rehīna. Bet kā sauca tevi, bezvārda karavīr? Es izdzīvoju. Jūs nomirāt, bet es izdzīvoju. A-ā, beidzot atstājuši mani mierā. Laikam domā, ka esmu iemidzis. Kā tevi sauc, es atceros, atceros tavu vārdu. Bet, kas viņam vārdā, nezinu. Viņi abi nāk šurp, rokās saķērušies, ar tukšiem acu dobuļiem, ticēdami, ka iespējams mani pārliecināt, izraisīt manī līdzjūtību. О nēl

Es neesmu jums dzīvību parādā. Man jāpateicas par to savai pašapziņai. Vai jūs dzirdat? Savai pašapziņai. Es metu izaicinājumu. Es uzdrīkstējos. Tikumība? Pazemī-gums? Lēnprātība? Eh, bez visa tā var dzīvot. Jā, var. Bet nav iespējams dzīvot bez pašapziņas. Lēnprātība? Kam gan tā būtu derējusi? Pazemība? Ko tu, Katalīna, būtu iesākusi ar manu pazemību? Tu nicinājumā man uzspļautu, mani pamestu. Es zinu, ka tu atsaucies uz laulības sakramentālo raksturu. He-hē! Nebijis es tik bagāts, tu sen no manis būtu šķīrusies. Un tu, Teresa, ja tu mani ienīsti un nicini, neraugoties uz to, ka es tevi uzturu, kāds būtu tavs naids un nicinājums postā un trūkumā? Iedomājieties, liekules, ka jūs nebalstītu mana pašapziņa, ka jūs stāvētu pietūkušo kāju drūzmā, kas mūždien ielu stūros gaida autobusus, iedomājieties, ka tiekat stumdītas šajā pietūkušo kāju drūzmā, iedomājieties, ka jūs strādājat kā kalpotājas kādā veikalā vai kantorī un klabināt uz rakstāmmašīnas vai ietīstāt iepirkumus, taupāt katru grasi, lai uz nomaksu iegādātos mazauto, savu ilūziju nostiprināšanai aizdedzat svecītes dievmātei, lauzāt galvas, kā izdarīt kārtējās mēneša iemaksas par zemes gabaliņu, un grūti nopūšaties, ilgodamās pēc ledusskapja; iedomājieties sevi ik sestdienas sēžam tuvākajā kinoteātrī, košļājot zemesriekstus, un pēc seansa skrienam, lai pie izejas noķertu kādu taksometru; iedomājieties, ka tikai reizi mēnesī varat atļauties ēst pusdienas ārpus mājas, un padomājiet, ka no visa tā esmu jūs paglābis; iedomājieties vēl nepieciešamību klaigāt, ka pasaulē nav citas zemes, kur cilvēks varētu dzīvot tādā labklājībā, nepieciešamību lepoties ar tautiskiem kankariem un pašmāju kinozvaigznēm, marjači ansambļu mūziku un tautiskā manierē sagatavoto gaļu piparu un šokolādes mērcē, lai justos sasniegušas laimes kalngalus — urā, urā, lai dzīvo sveiks! — un vēl iedomājieties nepieciešamību patiesi ticēt dieva aizgādībai, svētceļojumu nozīmei, pātaru spēkam laimīgas dzīves nodrošināšanā.

— Dominē, non sum dignus .. ,18

«— Uz veselībām. Pirmām kārtām, viņi grib anulēt visus Ziemeļamerikas banku aizdevumus Klusā okeāna dzelzceļam. Vai jūs zināt, cik šis dzelzceļš katru gadu maksā procentos par aizņēmumu? Trīsdesmit deviņi miljoni peso. Otrkārt, viņi grib atlaist visus konsul-

tantus dzelzceļa līniju rekonstrukcijas jautājumos. Vai jūs zināt, cik mēs šeit iegūstam? Desmit miljonu gadā. Treškārt, viņi grib likvidēt visus dzelzceju administratoru posteņus Ziemeļamerikas banku aizdevumu sadalei. Vai jūs zināt, cik no tā pagājušā gadā mēs abi pelnījām?...

— Three million pesos each...19

— Tieši tā. Bet tā tas nebeigsies. Esiet tik laipni un telegrafējiet sabiedrībai «National Fruit Express», ka komunistu barveži cenšas anulēt līgumus par saldētāj -vagonu nomāšanu, kas sabiedrībai dod divdesmit miljonus peso gadā un mums krietnu komisijas naudu. Uz veselībām.»

He-he. Nav slikti sacīts. Gatavie nelgas. Ja es neiestātos par viņu interesēm. Ķēmi tādi. Eh, vācieties visi ratā, ļaujiet man klausīties! Lai tikai pamēģina mani nedzirdēt. Lai pamēģina nesaprast, ko nozīmē šāds rokas žests...

«— Sēdies, draudziņ! Tūlīt parunāsimies. Dias, parūpējies, lai presē neparādītos neviena vienīga rindiņa par policijas represijām pret šiem nemiera cēlājiem.

— Bet, liekas, viens ir nogalināts, seņjor. Turklāt tas viss noticis pašā pilsētas centrā. Būs ļoti grūti...

— Nekas, nekas. Tāds ir rīkojums no augšas.

— Bet man zināms, ka viena strādnieku lapele grasās publicēt šo ziņu.

i— Un ko esat izdomājis jūs? Vai es jums nemaksāju, lai kaut kas tiktu izdomāts? Vai nesaņemat piemaksas par izdomu? Parūpējieties, lai prokuratūra slēdz tipogrāfiju, kurā iespiež šo lapeli...»

Cik maz nepieciešams izdomai. Nieka dzirkstelīte. Vienas vienīgas dzirkstelītes, lai dotu spriegumu veselam, plaši sazarotam tīklam. Bet citiem nepieciešams tāds elekroģenerators, kurš pat mani nosistu. Bet es labāk kuģoju duļķainos ūdeņos, iedarbojos no attāluma, izvairos no ienaidniekiem. Jā gan. Laid lenti tālāk. Tas mani neinteresē.

«— Marija Luisa. Šis Huans Felipe Kauto, kā vienmēr, grib mani apvest ap stūri... Pietiks, Dias... Pasniedz man glāzi ūdens, draudziņ. Es teicu — grib mani apvest ap stūri. Tāpat kā Federiko Roblesu, atceries? Taču ar mani tik viegli netiks galā...

■— Kā tas notika, kaptein?

— Ar manu palīdzību viņš saņēma koncesiju šosejas būvei uz Sonoru. Un vēl es viņam palīdzēju panākt apstiprinājumu aplēsei, pēc kuras reālā darbu izmaksa bija uzrādīta trīs reizes augstāka, jo bija paredzēts, ka trase ies pa tām apūdeņojamās zemes platībām, kuras es biju iepircis no kopienām. Bet nupat es saņēmu ziņu, ka šis blēdis vēl iepircis zemes gabalus šajā apvidū un pūlas panākt, lai šoseja ietu cauri viņa īpašumiem ...

*— Ir gan cūka! Un man viņš likās tik solīds.

— Nu to tad arī ielāgo, draudziņ: nodrukā savā slejā šādas tādas nevalodas par mūsu pārcilvēka sagaidāmo laulības šķiršanu. Visumā vēl pamaigas, lai viņu tikai maķenīt pabiedētu.

— Starp citu, mums ir daži fotoattēli, kuros Kouto kabarejā redzams kopā ar kādu nakts tauriņu, kuram nav nekādas līdzības ar viņa lauleni.

— Tos pietaupi gadījumam, ja viņš mums neatbildēs.»

Stāsta, ka sūkja poras ne ar ko savā starpā neesot saistītas un tomēr tas ir viens vesels. Es to atcerējos tāpēc, ka sūkli mēs varam saplēst gabalos, taču tie atkal savienojas, kļūst par vienu veselu, sakopo atrautos fragmentus un tāpēc esot nemirstīgi... Jā, nemirstīgi ...

— Šorīt es viņu gaidīju ar prieku. Aizjāsim pāri upei.

— Tu viņu ieguvi, bet man atrāvi.

Melnsvārcis pieceļas un, neraugoties uz sieviešu sašutušajām balsīm, satver tās pie rokām, bet manī virmo domas par namdari un viņa dēlu un par to, kas mums būtu gājis secen, ja viņš būtu palaists savā vaļā ar saviem divpadsmit ārējo sakaru aģentiem, palaists savā vaļā kā kaza ganībās un būtu varējis brīvi klaiņot apkārt, pārtiku nopelnīdams ar brīnumdarbiem, par vārgdieņu izdziedināšanu kā atlīdzību saņemdams azaidu un ar citiem apvārdotājiem dalītas naktsmājas, līdz beidzot pienāktu vecums un aizmirstība, lai gan Katalīna un Teresa vēl aizvien sēž tālāk aizvirzītajos zviļņos. Kad viņas reiz rimsies uztiept man šo meln-

svārci, pasteidzināt manu nāvi, izspiest no manis grēksūdzi? Jā, to gan viņas gribētu dzirdēt. Bet es vēl pa-smiešos par abām. Un kā vēl! Tu, Katalīna, esi spējīga man pasacīt tādus vārdus, kādus nekad no tevis neesmu dzirdējis, lai vien mani pielabinātu un uzzinātu, kas tev vajadzīgs. Bet es gan zinu, ko tu gribētu dzirdēt. Un tavas meitas lapsas purns tāpat to nespēj noslēpt. Arī šis diedelnieks tūlīt parādīsies, lai lietu viltus asaras un tādā kārtā pamēģinātu noplēst savu tiesu. Eh, pārāk slikti jūs mani pazīstat! Domā, ka bagātība šiem iekritīs klēpī pati par sevi,, tāpat kā sikspārnim pagadās kumoss. Nožēlojamie āksti, sikspārņi, kuri pat lidot nevīžo. Trīs sikspārņi bez spārniem: trīs žurkas. Cik ļoti viņi mani nicina. Jā gan. Tas ir neatvairāmais ubagu ienaids. Viņi nozākā kažokādas, kurās paši tērpušies, mājas, kurās paši mitinās, rotas, ar kurām paši greznojas, jo es viņiem to visu esmu sagādājis. Nē, lai viņi labāk man nepieskaras ...

— Lieciet mani mierā ...

— Atnācis Herardo ... Herardiņš... tavs znotiņš... paskaties uz viņu!

— A-ā, šis diedelnieks arī klāt.. •

— Don Artēmio ...

— Māt, es to nevaru izturēt, nevaru, nevaru!

— Viņš ir slims ...

— Eh, gan es vēl tikšu uz kājām, gan jūs redzēsiet ...

— Es tev saku — viņš tikai izliekas.

— Ļauj viņam atpūsties.

— Es tev saku — viņš izliekas! Tīšām izliekas, kā parasti, lai mūs kaitinātu, un tā vienmēr, vienmēr.

— Nē, nē, ārsts saka...

— Ko ārsts sajēdz! Es viņu pazīstu labāk. Tas ir kārtējais numurs.

— Ciet klusu!

Ciet klusu. Tā ir eļļa. Man apziež lūpas ar eļļu. Tāpat plakstus. Un nāsis. Viņi nezina, ko tas viss maksājis. Nekad viņiem nav vajadzējis kaut ko izlemt. Apziež rokas. Arī stingās kājas, bet tās jau vairs nejūtu. Neko viņas nesaprot. Neko viņām nav vajadzējis

likt uz spēles. Tagad acis. Man papleš kājas un ar eļļu iesvaida cirkšņus.

— Ego te absolvo.20

Neko viņi nesaprot. Viņa nesacīja ne vārda. Un tā ari nepasacīja.

TU nodzīvosi septiņdesmit vienu gadu, nemaz nedomādams par to, ka tavas asinis riņķo, tava sirds pukst, tavs pūslis izvada kaitīgos šķidrumus, tavas aknas izstrādā žulti, tavas nieres ražo urīnu, tavs aizkuņģa dziedzeris regulē cukura daudzumu asinīs; šīm funkcijām nav sakara ar tavu domāšanu — tu apzināsies, ka elpo, taču par to nedomāsi, jo šis process nav saistīts ar domāšanu; tu neliksies par visu to ne zinis un dzīvosi, ļaudamies sava organisma funkcijām, nerēķinādamies ar nāvi, spītēdams visām briesmām un pārgulēdams, kur pagadās, ar vārdu sakot, vienkārši dzīvosi un ļausi, lai organisms darbojas pats par sevi. Bet tikai līdz šodienai. Šodien tu jau būsi spiests to apjēgt un apzināties sava organisma norises; tās tevi pakļaus sev un galu galā iedragās tavu personību: tu sāksi domāt par savu elpošanu ik brīdi, kad gaiss ar grūtībām iekļūs tavās plaušās, domāsi par savu asinsriti ik reizi, kad vēdera dobuma vēnas sevi atgādinās ar sāpīgu pulsāciju un organisma agrāk neapzinātās funkcijas būs tevi pieveikušas, jo turpmāk tu nevis vienkārši dzīvosi, bet sāksi savu dzīvošanu apzināties.

, Tā būs tava sakāve. Tu mēģināsi visas šīs norises iztēloties, jo tava apziņa būs tik skaidra, ka tā tevi spiedīs uztvert pat visniecīgāko pulsāciju, samanīt jebkuru iekšēju saspringumu vai atslābumu, bet visbriesmīgākais būs tas, ka tu sajutīsi agrāk darbojušos orgānu bezdarbību, — kaut kur dziļi tevī, tavās iekšās gļotaina plēve izklāj vēdera dobumu, ar saviem izkroko-jumiem apsegdama zarnas, bet tad pēkšņi kādu no tās izlokiem ar asins un limfvadiem un saistaudiem, kas nostiprina kuņģi un zarnas pie vēdera dobuma sienām, vairs neapšalks no aortas plūstošās asinis. Aizsprūdusi artērija, kura gar aizkuņģa dziedzeri sniedzas līdz vēdera plēves lēverim iepretim zarnu vidusposmam, tur sazarojoties jaunā artērijā divpadsmitpirkstu zarnas un aizkuņģa dziedzera pamatnes apgādei ar asinīm,

iepriekš krustojot divpadsmitpirkstu zarnas aortu, le-jāko dobjo vēnu, labējo urīnvadu un sēklinieku vēnas. Tev pašam to nemaz neatskārstot, pa šo biezo, pieblī-vušo, muskuļaino vēnu septiņdesmit vienu gadu pulsējušas asinis. Bet šodien tu to uzzināsi. Asins plūsma apstāsies. Tās gultne aizsērēs. Septiņdesmit vienu gadu šai artērijai vajadzēja izturēt milzīgu slodzi, bet tās lejuptecē ir vieta, kur uz asinsvadu spiež mugurkaula skriemelis. Lejup plūstošās asinis traucas cauri šai sa-žmaugai, to ar savu spiedienu nemitīgi izspīlēdamas. Septiņdesmit vienu gadu šī artērija izturējusi lielo spriegumu, veiksmīgi izdarījusi savu salto mortale. Bet šodien tai pietrūcis spēka. Šodien artērija vairs nefunkcionē. Tā nespēj izturēt spiedienu, ko rada virzuļ-veida pulsējuma spars lejup, uz priekšu un atpakaļ; tā sarāvusies, aizsprūdusi, uzkrājusi mirušu asins masu, kas līdzīgi zilganam akmens aizbāznim nosprostojusi tecējuma gultni un draud ar bojāeju zarnām. Tagad tev liks to sajust aizvien pieaugošais pulsējuma spiediens, jo pirmo reizi mūžā tava asiņu plūsma apstājusies un vairs neapskalo tavas dzīvības krastus; asinis sakrājas vēdera dobumā, zarnu siltumā sarec un sāk trūdēt, nenokļūdamas līdz tavas dzīvības piekrastei.

Šajā brīdī Katalīna pienāks klāt, lai pavaicātu, vai tev nav kas vajadzīgs, bet tu būsi nemitīgi pieaugošo sāpju varā un mēģināsi tās atvairīi ar visu gribasspēku, cenšoties iegrimt aizmirstībā un miegā; tad Katalīna nenoturēsies nepastiepusi roku, lai tev pieskartos, bet izbijusies tūlīt paraus to atpakaļ, lai abas rokas sakrustotu uz savām kuplajām matronas krūtīm, taču tūlīt tās atkal atraisīs un šoreiz jau, bailēs drebēdama, pieskarsies tavai pierei; viņa to glāstīs, bet tu, skaudras sāpju lēkmes pievārēts, neko nemanīsi un neapzināsies, ka pirmo reizi pēc daudziem gadiem Katalīna uzlikusi roku tavai pierei un to glāsta, pašķir tavas sirmās, sviedros izmirkušās matu lēkšķes un atkal glāsta, izjuzdama tīksmas bailes no tā, ka maigums beidzot uzvarējis, kaunēdamās pati par sevi un smeldamās spēku apziņā, ka tu nemaz to nemani, nejūti, ka viņa tevi glāsta; un varbūt viņas pirkstu pieskāriens tev atmiņā izraisa šos laika tecējumā apsūbējušos, bet pretēji tavai gribai nekad neaizmirstos vārdus; tie ir

nevis pagaisuši no atmiņas, bet jo dziļi iesakņojušies un tagad sāpju lēkmju īsajos pārtraukuma brīžos atkal uzpeld, un tu tos atkārto, lai gan toreiz netiki dzirdējis, ka vipa būtu šos vārdus izrunājusi. Arī Katalīna apzināsies, ka ir pašlepna. Ar to viss sāksies. Tu viņu ieraudzīsi kopējā spogulī, šajā sasmakušajā dīķī, kurā atspoguļojas jūsu sejas, nogrimstot tajā, līdzko jūs pamēģināsiet viens otru noskūpstīt. Šajā mirklī jūsu atspulgi ūdenī atkal nodzisīs. Bet kāpēc tu nekad ne-palūkojies sāņus? Tev taču tepat līdzās dzīvā Katalīna. Kāpēc tu pūlies noskūpstīt salto ūdens attēlu, kāpēc viņa nepieglauž savu seju tavējai, kāpēc ļauj visam nogrimt duļķēs un tikai tad, kad tu vairs to nedzirdi, atkārto: «Es taču pati ļāvos?» Varbūt viņas rokas pieskāriens liktu tev nojaust, ka tiekšanās pēc pārmēra brīvības patieso brīvību sagrauj. Tādējādi gan tiek uzcelts bezgala augsts brīvības tornis, bet tas tomēr neiesniedzas debesīs, jo izārda savus pamatus un iebrūk bezdibenlgās dzīlēs. Tu nosauksi to par atsvešināšanos, bet tad noliegsi un visu izskaidrosi ar pašlepnumu. Taču tu izdzīvosi, Artēmio Krus, izdzīvosi, jo tev pietiks spēka iedrošināties: tu iedrošināsies riskēt brīvības dēļ, uzvarēsi riskā, bet, tā kā tev nebūs pretinieka, tu kļūsi pats par savu ienaidnieku un turpināsi cīņu ar savu pašlepnumu. Visi būs uzvarēti, un tev neatliks nekas cits kā uzvarēt pašam sevi. Bet tad no spoguļa pēdējai kaujai iznirs vārava — nepieveicama un neuz-varama dievu meita, kas dzemdējusi pavedinātāju ar āža kājām un kļuvusi par māti vienīgajam cilvēku dzīves laikā mirušajam dievam — no spoguļa paradīsies visuvarenā dieva Pāna māte, pašlepnuma varava, tava līdziniece, vēl viens tavs dubultnieks, tavs pēdējais pretinieks šajā zemē, ko par tuksnesīgu postažu būs pārvērtis tavs pašlepnums, taču tu izdzīvosi un atklāsi, ka tikumība ir tikai vēlama, bet augstprātība nepieciešama, līdz tomēr galu galā uznirs šī roka, kas pašreiz glāsta tavu pieri, ar savu lēnīgo balsi apklusinās iedomības aurus, atgādinādama tev, ka galu galā kaut vai pašās beigās augstprātība ir lieka, bet pazemība nepieciešama. Un viņas vēsie pirksti skars tavu drudzī kvēlojošo pieri, pūlēdamies remdināt tavas sāpes un tiekdamies šodien pasacīt tev to, kas netika pasacīts pirms četrdesmit trim gadiem.

8t

4 — 1535

VIŅŠ nedzirdēja, kad viņa, pamodusies no snaudas, sacīja: «Es taču pati ļāvos.» Katalīna gulēja viņam blakus. Kuplie kastaņkrāsas mati aizsedza viņai seju, katrā auguma izlokā bija jaušams valgs gurdenums un vasarīga tvīksme. Ar roku noglaudījusi lūpas, viņa nojauta ataustam jaunu dienu ar kveldējošu sauli zenītā, brāzmainu lietus gāzi pievakarē un tveices pāreju spirdzinošā dzestrumā, pienākot naktij, taču naktī notikušo viņa negribēja atcerēties. Galvu spilvenā iespiedusi, viņa atkārtoja: «Es taču pati ļāvos.»

Rītausma noskurināja pēdējās nakts ēnas un spirgta un dzidra ienāca pa puspavērto istabas logu. Katalīnas apziņā neviļus uznira atsevišķi nakts notikumu fragmenti, kas tumsā šķita saplūduši visi vienā vienīgā ciešā apskāvienā.

«Es esmu jauna, un man ir atļauts...»

Viņa uzvilka kreklu un aizlavījās no vīra sāniem, pirms vēl saule bija pacēlusies pāri kalnu grēdai.

«Man ir atļauts, baznīca tam devusi savu svētību.»

Pa savas istabas logu viņa redzēja gaismas lokā iekļauto tālo Sitlaltēpetla virsotni. Rokās aijādama bērnu, viņa palika stāvam pie loga.

«Mans dievs, kāda mazdūšība; aizvien, no rītiem pamostoties, es sajūtu šo mazdūšību, šo ienaidu, šo nicinājumu, un nekad tas nebeigsies ...»

Katalīnas skatiens sastapās ar indiāņa acīm, kurš pārkāpa pāri dārza sētai, pacēla sombrēro un nolieca galvu...

«... kad pamostos un redzu viņu aizmigušu sev līdzās ...»

Baltie zobi indiānim mirdzēja, jo sevišķi tad, kad viņš pienāca tuvāk.

«Vai viņš patiesi mani mīl?»

Saimnieks sabāza kreklu šaurajās biksēs, un indiānis uzgrieza muguru pie loga stāvošajai sievietei.

«Jau pagājuši pieci gadi...»

Viņa pagriezās ar muguru pret dārzu.

— Kas tevi trenc tik agrā rīta stundā, Ventūra?

— Manas dzirdīgās ausis. Vai drīkstu padzerties?

— Vai ciematā viss nokārtots?

Ventūra apstiprinoši pamāja ar galvu, piegāja pie

ūdens, iegremdēja tajā guahes kausu, iedzēra krietnu malku un pēc tam atkal to piepildīja.

«Varbūt viņš jau aizmirsis, kāpēc mēs apprecējāmies ...»

— Un ko tavas ausis tev saka?

— Ka vecais dons Pisarro jūs neieredz ne acu galā.

— Tas man nav nekas jauns.

— Un vēl manas ausis sadzirdējušas, ka nākamajā svētku burzmā jūs grib nolaist no kātiem...

«... un tagad patiesi mani iemīlējis...»

— Lai slavētas tavas ausis, Ventūra.

— Lai slavēta mana māte, kura man mācīja tās allažiņ labi izmazgāt un iztīrīt.

— Tu taču zini, kas tagad darāms.

«... mīl mani un apbrīno manu skaistumu ...»

Indiānis bez skaņas iesmējās, pieglauda sava noplukušā sombrēro malas un paskatījās uz terasi, pār kuru pletās dakstiņu nojume. Skaistā sieviete tur jau bija atsēdušies šūpuļkrēslā.

«... un manu kaisli...»

Ventūra jau daudzus gadus bija redzējis viņu šeit sēžam, reizēm ar apaļu, milzīgu vēderu, reizēm smuidru un rāmu, bet nekad viņai nebija nekā kopīga ar čīkstošajām, smagiem graudu maisiem piekrautajām orēm, ar vēršu baurošanu, kad tos apzīmogoja ar nokaitētu dzelzi, ar tehokotes augļu sausajiem pakšķiem, kad tie vasarā bira uz cietās zemes dārzā, ko ap māju bija licis iedēstīt jaunais saimnieks.

«... kas man piemīt...»

Viņa nolūkojās abos vīriešos. Nolūkojās ar tādām acīm, ar kādām trusītis vēro atstatumu starp sevi un vilkiem. Pēc dona Gamaliēla nāves viņa pēkšņi bija kļuvusi pavisam neaizsargāta, jo zudis bija pašlepnības patvērums, kur viņa varēja paglābties pirmajos laulības dzīves mēnešos: tēvs taču bija visas agrākās godības tradīciju iemiesojums, bet par attaisnojumu viņas vēsumam, atturībai un piesardzībai noderēja pirmā grūtniecība.

«Žēlīgais dievs, kādēļ naktī es nevaru būt tāda pati

kā dienā?»

Sekodams indiāņa skatienam, viņš pagrieza galvu, ieraudzīja savas sievas sastingušo seju un nodomāja, ka pirmajos laulības gados viņas saltajai atturībai netika piegriezis nekādu vērību, jo pašam nebija patikas iekļauties šajā pasaulē, kas viņam šķita nenozīmīga, kurā viņš neiederējās un kurai nepievienojās, nezinādams pat, kā to nosaukt, un nespēdams to arī izbaudīt, iekāms nebija atradis tai apzīmējumu.

«... naktī tāda pati kā dienā? ...»

Viņu aizrāva kas cits, daudz neatliekamāks un svarīgāks.

(«— Valdīšana par mums neliekas ne zinis, don Artēmio. Tālab nākam pie jums izlūgties palīdzību.

— Tāpēc es jau šeit esmu, puiši. Apsolu, ka ceļu jums iekārtošu, bet tikai ar tādu noteikumu, ka turpmāk jūs nevedīsiet graudus uz dona Katulo Pisarro dzirnavām. Vai tad jūs esat aizmirsuši, ka šis vecis jums liedz pat niecīgāko zemes stūrīti? Neatbalstiet viņu! Turpmāk vediet graudus uz manām dzirnavām un uzticiet man arī ievāktās ražas pārdošanu.

— Jums tiesa gan, tikai dons Pisarro mūs noslaktēs, ja darīsim tā, kā jūs sakāt.

— Ventūra, izsniedz vīriem šautenes, lai viņi varētu aizstāvēties.»)

Katalīna krēslā lēnām šūpojās. Prātā nāca dienas un pat mēneši, kad viņa tikpat kā nebija bildusi ne vārda.

«Un nekad viņš man neizsaka pārmetumus, ka dienā es tik vēsi pret viņu izturos.»

Viss šķita norisināmies bez viņas līdzdalības. Spēcīgais vīrietis ar sviedriem un putekļiem klātu pieri, kā allaž, nolēca no zirga un, jātnieka pātagu rokā turēdams, pagāja viņai garām, lai iekristu gultā un nākamajā rītā pirms saules lēkta atkal celtos un dotos savās garajās un nogurdinošajās izjādēs pa plašajiem tīrumiem, kuriem vajadzēja nest ražu, dot peļņu un — kā viņš pats domāja — kļūt par viņa slavas pjedestālu.

«Liekas — viņam pietiek ar to kvēli, kādā es viņu pieņemu naktīs.»

Kukurūzas tīrumi zēla nelielajā apūdeņotajā ieplakā ap vecajām Bernālu, Labastidu un Pisarro muižām; mazliet tālāk agavju plantācijas, aiz kurām atkal sākās atmatas.

(«— Vai zemnieki ir neapmierināti, Ventūra?

— Ir jau gan, saimniek, taču tur mēli aiz zobiem, šā vai tā dzīvot tagad vieglāk nekā agrāk. Tikai to

gan saprot, ka jūs viņiem esat piešķīris sausuma piemeklētās zemes, bet pats sev paturējis apūdeņojamās platības.

— Un vēl kas?

— Jūs plēšot augjus no aizdotās naudas tāpat kā dons Gamaliēls. *

— Redzi, Ventūra! Paskaidro viņiem, ka patiesi augstus procentus es ņemu no tādiem lielgruntniekiem kā Pisarro vai ari no tirgoņiem. Ja viņiem mani noteikumi nepatīk, es varu pārtraukt aizdevumu piešķiršanu. Es domāju, ka palīdzu viņiem, bet šie...

— Nē, nē, tā ne ...

— Saki zemniekiem, ka drīz vien uz ķīlu zīmju pamata es pievākšu Pisarro īpašumus un tad no jauniegūtās zemes tiem izdalīšu ari apūdeņojamās platības. Pierunā, lai paciešas un uzticas man, tad viss būs gods godam.»)

Viņš bija vīrietis.

«Taču nogurums un pārmērīgais darbs viņu attālina no manis. Bet šādu steigā piekoptu mīlestību, ar kādu viņš palaikam vakaros mani aplaimo, es negribu.»

Dons Gamaliēls, kuram patika sabiedrība, pastaigas un Pueblas ērtības, savu lauku īpašumu bija pametis novārtā un atļāva znotam tur saimniekot pēc sava prāta.

«Es darīju, kā tēvs vēlējās. Viņš mani lūdza nešaubīties un daudz neprātot. Mani nopirka, un man jāpaliek šeit...»

Taču, kamēr tēvs bija dzīvs, viņa varēja ik pa pāris nedēļām kādu dienu paciemoties pilsētā, pabūt kopā ar tēvu, piepildīt pieliekamos ar saldumiem un iemīļotajām siera šķirnēm, kopā ar tēvu skaitīt lūgsnas svētā Fransisko dienā, nomesties ceļos pie svētā Se-bastjana pīšļiem, izstaigāt Pariānas tirgu, iegriezties karavīru apmācības laukumā, pārkrustīties pie katedrāles milzīgajiem svētītā ūdens traukiem vai tāpat vienkārši nolūkoties tēvā, kurš staigāja pa iekšējo pagalmu. Kamēr tēvs bija dzīvs...

«Ai, lai nu kā, bet viņš bija man atbalsts un palīgs.»

... izredzes uz labāku dzīvi pilnīgi neizgaisa; tāpat ierastā un iemīļotā pasaule un bērnības gadi saglabāja

pietiekamu realitāti, lai bez sevišķas nožēlas atkal varētu atgriezties uz laukiem pie vīra.

«Bet tagad esmu mēma un nevarīga, blakus viņam kā ēna.»

Un Katalīna iztēlojās sevi kā īslaicīgu viešņu šajā svešajā pasaulē, kuru no dubļiem bija uzcēlis viņai pielaulātais vīrietis.

Viņas īstā pasaule bija Pueblas nama noēnotais iekšējais pagalms, viņai prieku sagādāja svaigo linauduma galdautu čaukstoņa uz kaobas koka galda, pieskaršanās mākslinieciski izkrāsotajiem traukiem, sudraba galda piederumiem, aromāts, ko uzdvesa ...

«... šķēlēs sagrieztie bumbieri, cidoniju augļi, fir-ziķu kompots ...»

(«— Es zinu, ka jūs esat izputinājis donu Leonu Labastidu. Šiem trim namiem Pueblā ir liela vērtība.

— Redzat, Pisarro! Labastida to vien darīja kā lūg-tin lūdzās aizdevumus, vienalga, par kādiem procentiem. Viņš pats sev novija cilpu, lai pakārtos.

— Ir jau prieks noskatīties, kā izput šie iedomīgie augstmaņi. Bet ar mani lieta nebūs tik vienkārša. Es neesmu tāds plānprātiņš kā šis Labastida.

— Jūs precīzi ievērojat savas saistības un neaizsteidzaties priekšā notikumiem.

— Man neviens sprandu nenolauzīs, to es jums, Krus, apzvēru.»)

Dons Gamaliēls nojauta tuvojamies nāvi un, rūpīgi apsvērdams katru sīkumu, pats sev noorganizēja greznas bēres. Znots nevarēja liegt tūkstoš peso, ko vecais vīrs viņam pieprasīja. Hroniskā kaite aizvien paasinājās, līdz likās, ka slimnieka krūtīs sacietē milzīgs izkausēta stikla burbulis, noslēgdams elpošanas ceļus, tā ka plaušās varēja iekļūt tikai tieva dzestra gaisa strūkliņa, kurai izdevās izlauzties cauri gļotu un asiņainu strutu masai.

«Jā, es viņam esmu tikai īslaicīgas saldkaisles priekšmets.»

Vecais vīrs pasūtīja ar sudraba apkalumiem rotātu un melnu samtu klātu katafalku, ko vilka astoņi zirgi ar sudrabā mirdzošiem iemauktiem un melnu spalvu rotājumu uz galvas. Invalīda ratiņos viņš lika izstumt sevi no zāles uz balkona, lai drudžainām acīm nolū-kotos, kā izgreznotie zirgi vairāk reižu turp un atpakaļ pa ielu aizvelk līķratus.

«Vai es esmu māte? Dzemdēju taču bez sāpēm, bet

arī bez prieka.»

Savai nesen pie vīra izdotajai meitai viņš piekodināja no stikla skapja izņemt četrus lielos zelta kan-delabrus un tos nospodrināt: līķa apstāvēšanas un dvēseles aizlūguma laikā tiem vajadzēja tikt novietotiem pie viņa zārka. Tāpat dons Gamaliēls lūdza meitu, lai viņa pati pēc nāves to noskūtu, jo bārda turpinot augt vēl vairākas stundas: izskujama bija pakakle un vaigi, bet ķlļbārdiņu un ūsas vajadzēja tikai ar šķērēm mazliet pielīdzināt. Ieģērbjams viņš bija kreklā ar sacietinātu krūtežu un frakā, bet sunim vajadzēja iedot indi.

«Stinga un mēma — aiz pārmēra lepnuma.»

Dons Gamaliēls novēlēja savus īpašumus meitai, bet znotu nozīmēja par mantas pārvaldnieku un lietotāju. Katalīna to uzzināja tikai no testamenta. Pret meitu dons Gamaliēls izturējās kā pret mazu skuķēnu, kurš uzaudzis viņam līdzās. Nekad viņš ar Katalīnu netika runājis ne par dēla nāvi, ne arī par Krusa pirmo, liktenīgo apciemojumu. Nāve viņam bija izdevīga iespēja pazemībā aizmirst visus šos nepatīkamos faktus un dzīves noslēguma aktā atgūt zaudēto pasauli.

«Bet vai man ir tiesības atraidīt viņa mīlu, ja tā ir patiesa?»

Divas dienas pirms nāves dons Gamaliēls pameta invalīda krēslu un tika noguldīts gultā. Atbalstījies pret spilvenu kaudzi, viņš paturēja eleganto, iznesīgo stāju un gulēja augšup izslējis savu ērgļa profilu un zīžaino bārdiņu. Laiku pa laikam sirmgalvis pastiepa roku, lai pārliecinātos, vai meita ir tuvumā. Pagultē smilkstēja suns. Asi iezīmētās lūpas beidzot saverkšē-jās šausmu spazmās, bet roka, ko pastiept viņam vairs nebija spēka, ļengani noslīdēja uz krūtīm. Katalīna sēdēja turpat blakus, vērdamās šajā rokā. Tā bija pirmā reize, kad viņa vaigu vaigā sastapās ar nāvi. Kad nomira māte, viņa bija pavisam maza. Bet Gonsālo mira kaut kur tālumā.

«Tātad šāds ir mūža miers. Tepat blakus. Nekustīgi sastingusi roka.»

Tikai pavisam nedaudz ģimeņu pavadīja lielo katafalku līdz svētā Franko katedrālei un vēlāk uz kapsētu piekalnē. Šķiet — viņi baidījās sastapties ar Krusu. Pilsētas namu viņš lika izīrēt.

«Tagad jau pilnīga vientulība. Ar mazuli nepietiek. Tāpat nepietika ar Lorenso. Gribētos zināt, kāda būtu bijusi mana dzīve līdzās tam, kuru viņš salauza, dzīve, kuru viņš iznīcināja.»

(«— Vecais Pisarro augu dienu ar šauteni rokā sēž pie savas mājas vārtiem. Nekas vairāk viņam tur vairs nepieder.

— Tik tiešām, Ventūra. Nekas vairāk.

— Vēl tur gan palikuši vairāki vīri, kurus daudzina par varen drosmīgiem. Tie apņēmušies būt viņam uzticīgi līdz nāvei.

— Patiesi, Ventūra. Ielāgo viņu sejas!»)

Kādu nakti Katalīna pamanīja, ka, pati to nemaz negribēdama, cieši vēro vīra seju, it kā būtu aizmirsusi pirmo gadu salto vienaldzību. Palsajās mijkrēšļa stundās viņa sāka meklēt sava vīra skatienu. Ar acīm Katalīna sekoja tā gausajām kustībām, kad viņš nosēdās, kājas izstiepdams uz ķeblīša ādas pārvalka, vai arī noliecās pie vecā kamīna, lai vēsajos lauku vakaros tajā iekurtu uguni.

«Droši vien mans skatiens pauda žēlabas un līdzcietību pašai pret sevi, it kā izlūgdamies viņa atsaucību. Patiešām ~ mani māca skumjas un vientulības sajūta, ko pēc tēva nāves bija tik grūti atvairīt. Bet, liekas, šis nemiers kvēloja tikai manī vien ...»

Katalīna nenojauta, ka šajā pašā laikā arī vīrs bija kļuvis citāds un savā sievā nolūkojās ar citādām, paļāvības un uzticības pilnām acīm, it kā vēlēdamies likt viņai saprast, ka grūtās nedienas jau pagājušas.

(«— Jā, tagadiņ jau visi gaidīt gaida, kad jūs viņiem sadalīsiet dona Pisarro zemi.

— Pierunā, lai paciešas. Vai tad viņi neredz, ka Pisarro vēl aizvien spirinās? Saki, lai tur šautenes gatavībā gadījumam, ja viņš ar saviem rokaspuišiem sadomās klupt man virsū. Kad viss būs aprimies, tad sākšu dalīt zemi.

— Es pratīšu turēt mēli aiz zobiem. Lai gan zinu, ka labāko zemi jūs pārdodat ienācējiem no citurienes, bet pats uzpērkat gruntsgabalus pilsētā.

— Sīkīpašnieki sagādās darbu arī zemniekiem. Lūk, tas tev, Ventūra, un neraizējies!

— Tencinu, don Artēmio. Jūs jau zināt, ka es.,.»)

Tagad, kad labklājībai bija likti droši pamati, šis

cilvēks tiecās Katalīnai pierādīt, ka viņa spēks spēj kalpot arī laimei. Un vakarā, kad viņu skatieni beidzot sastapās, klusā uzmanībā viens otrā vērdamies, Katalīna pirmo reizi pa šiem gadiem iedomājās, kā gan viņš varētu justies, un, roku pastiepusi, noglāstīja pakausī viņa kastaņkrāsas matus.

«... bet viņš, pie kamīna stāvēdams, man uzsmaidīja... kā apmulsis un nokaunējies... Vai es drīkstu pati liegt sev laimi?...»

(«— Saki viņiem, Ventūra, lai atdod šautenes. Tagad tās vairs nav vajadzīgas. Katram jau ir savs zemes kaktiņš, bet lielākās platības es paturēšu sev vai arī sadalīšu pēc saviem ieskatiem. Tagad vairs nav no kā bīties.

— Tiesa gan, saimniek. Viņi visumā apmierināti un ir jums pateicīgi par labo sirdi. Viens otrs gan it kā kārotu kaut ko vairāk, bet tad aprimstas un atzīst, ka labāk zīle rokā nekā mednis kokā.

— Atlasi kādus desmit vai divpadsmit brašākus puišus un apbruņo tos ar šautenēm. Kurnētāji jātur grodos — kā no vienas, tā otras puses.»)

«Bet pēc tam zūdījos. Es taču pati ļāvos... Un tas man sagādāja baudu. Kāds kauns!»

Viņš centās aizmirst, kā- viss bija sācies, un mīlēt, nedomādams par apstākļiem, kas Katalīnu bija spieduši viņu apprecēt. Gulēdams blakus sievai, viņš klusībā lūdzās — un viņa to zināja — lai abu cieši kopā sakļautie pirksti nozīmētu ko vairāk nekā tikai tiešu atsaukšanos mirkļa izjūtām.

«Varbūt ar to otru es būtu izjutusi ko vairāk; pati nezinu, jo esmu izbaudījusi tikai vīra mīlestību, kuru apdveš prasīga kaisle, it kā viņš nespētu ne mirkli ilgāk dzīvot, ja justu, ka es viņam neatsaucos...»

Viņš šaustīja sevi ar pārmetumiem, apzinādamies, ka apstākļi viņam nelabvēlīgi. Kā panākt, lai Katalīna ticētu, ka viņš to iemīlējis jau kopš tā brīža, kad pirmo reizi ieraudzījis viņu kādā no Pueblas ielām, nemaz vēl nezinādams, kas ir šī meitene?

«Bet, kad mēs šķiramies, kad aizmiegam un pamostamies jaunai dienai, viss ir pagaisis, viss aizmirsies, un es nespēju panākt, lai dienā turpinātos naktī aizsāktā mīlestība.»

Viņš par to būtu ierunājies, taču viens paskaidrojums izraisītu citus, un galu galā tie novestu līdz kādai noteiktai dienai un vietai, līdz kādam cietumam un kādai oktobra naktij. Bet tik tālu aiziet nedrīkstēja; Katalīnu pakļaut sev vajadzēja bez vārdiem, un viņš bija pārliecināts, ka tas izdarāms, jo iekārei un maigumam vārdi nav nepieciešami. Bet tad viņu sāka kremst citas šaubas. Vai Katalīna sapratīs, ko viņš gribētu sacīt, ieskaujot viņu savās rokās? Vai viņa spēs novērtēt glāstu valodu? Vai viņas seksuālā atsaucība nebija pārāk tieša, it kā liekuļota un iemācīta? Vai šajā negribētajā uzspēlē negāja zudumā jebkura patiesas saprašanās iespēja?

«Bet varbūt tas notika vienīgi aiz kautrības. Vai arī vēloties, lai šāda, tikai tumsā izbaudāmā mīla būtu patiesa un vienreizēja.»

Taču vaicāt un runāt viņš neiedrošinājās. Viņš paļāvās uz to, ka viss nāks pats no sevis, uzvarēs ieradums, nenovēršamība un nepieciešamība. Uz ko gan Katalīna varēja cerēt? Viņai taču nebija citas nākotnes kā vien pie viņa sāniem. Varbūt šis vienkāršais, acīm redzamais fakts Katalīnu piespiedīs aizmirst to, kas bijis sākumā. Ar šādu vēlmi, pareizāk sakot, sapni viņš gulēja blakus sievai.

«Žēlīgais dievs, es izlūdzos piedošanu, ka iekāres dēļ esmu aizmirsusi savu īgnumu ... Kā gan es varēju pakļauties viņa spēkam, viņa zaļo acu spozmei? Kur paliek mans pašas spēks, kad šis nesaudzīgais, spēcīgais vīrietis apskauj mani, neprasīdams atļauju un neizlūgdamies arī piedošanu par to, ko es varētu mest viņam sejā ... Ai, vārdiem šeit nav nozīmes, viss notiek ātrāk, iekāms to iespējams izsacīt vārdos...»

(«— Tu šonakt esi tik nerunīga, Katalīna... Baidies pārtraukt klusumu? Bilst kaut vai vienu vienīgu vārdu?

— Nē .., Nerunā.

— Nekad tu man neko nejautā. Man patiktu, ja tu reizēm ...

— Ciet klusu! Zini, ir lietas .. *

— Jā. Nav nekādas nepieciešamības runāt. Tu man patīc, tā patīc ... Nekad nebūtu domājis ...»)

Viņa pati bija atnākusi. Pati meklējusi viņa mīlestību, taču pamostoties atcerējās visu, kas agrāk bija noticis, un vīrieša spēkam atbildēja ar savu kluso sapīkumu.

«Neko es tev nesacīšu. Tu gūsti uzvaru naktī. Bet es dienā. Neko tev nesacīšu. Nesacīšu, ka nekad neesmu noticējusi tam, ko tu stāstīji. Ka tēvam pazemojumu slēpt palīdzēja viņa lepnā uzvedība, augstāko aprindu cilvēka manieres, bet man iespējams klusībā atriebties, un tas ilgs visu mūžu.»

Katalīna piecēlās un, neskatīdamās uz sajaukto gultu, sapina izkliestos matus. Sveci aizdegusi, viņa klusībā griezās ar lūgsnu pie dieva, bet dienā, saules apmirdzētajās stundās, tāpat klusu ciešot rādīja, ka nav tikusi uzvarēta, lai gan naktī notikušais, otrā grūtniecība un piebriedušais vēders liecināja par pretējo. Un tikai patiesas vientulības mirkļos, kad Katalīna nejuta ne niknumu par agrāko, ne kaunu par savu nakts kaisli, viņa varēja atzīties, ka šis vīrietis ar savu dzīvi un spēku

«... ierāvis viņu dīvainā, bailes iedvesošā dēkai-nībā...»

Viņš it kā aicināja uz neprātu, skubināja mesties nezināmā nākotnē, traukties pa ceļiem, kurus svētais ieradums nebija sankcionējis. Viss šeit tika radīts un veidots no jauna, no iesākuma, it kā agrāk nekas nebūtu bijis. Adams bez tēva, Mozus bez bauslības galdiņiem. Viss gluži pretējs dona Gamaliēla dzīvei un viņa izkārtotajai pasaulei.

«Kas viņš īsti ir? Kā viņš par tādu izkūņojies? Nē, nē, man nav pietiekami drosmes, lai ietu kopā ar viņu. Man sevi jāapvalda. Es nedrīkstu raudāt, atceroties savu bērnību. Kādas smeldzošas ilgas!»

Viņa salīdzināja laimīgās bērnības dienas ar šo neprātīgo joņojumu, kur raibā ņirbā virmoja skaudras un alkatīgas sejas, drupās sabrūkoša labklājība, ne no kā radusies pārticība, neizpirktas ķīlu zīmes, plēsonīgi augļotāju procenti, pīšļos notriekts lepnums.

(«— Viņš mūs izpostījis. Mums jāpārtrauc pazīšanās ar tevi, jo tu biji līdzdalībniece visā, ko viņš nodarījis.»)

Jā, tas tiesa. Šis cilvēks.

«Šis cilvēks, kurš man neatvairāmi patīk, šis cilvēks, kurš mani varbūt patiesi mīl, šis cilvēks, kuram* es nezinu, ko sacīt, šis cilvēks, kurš mani aizrauj un no baudas iemet kaunā, bet tad no vispazemojošākā kauna paceļ tādā baudā, kādu ... kādu es ...»

Šis cilvēks bija ieradies, lai visus iegrūstu postā: viņu ģimeni tas jau bija izpostījis, un, pārdodamās viņam, Katalīna bija gan paglābusi savu miesu, taču ne dvēseli. Ilgas stundas viņa pavadīja pie loga, no kura pavērās skats uz tīrumiem, nolūkodamās uz eikaliptu aizēnoto ieleju. Lāgiem sakustinādama šūpuli, kurā gulēja mazulis, un otro jau gaidīdama, viņa mēģināja iztēloties nākotni, kādu varēja solīt šis dēkainis. Viņš lauza sev ceļu uz pasauli, kā bija to darījis, iekarodams savas sievas miesu, pasmiedamies un nerēķinādamies ne ar kādām pieklājības un labas gaumes prasībām. Viņš sēdināja pie sava galda visādus salašņas — lauku darbu uzraugus, algādžus ar spožām acīm, cilvēkus, kuriem nebija ne mazākās jēgas par pieklājīgu uzvedību. Dona Gamaliēla radīto hierarhiju viņš bija pilnīgi atmetis un māju pārvērtis par laidaru, kur atskanēja nesaprotama, garlaicīga tērgāšana bez jebkādas elegances. Pamazītēm viņš iekaroja kaimiņu uzticību, un tie sāka viņam pieglaimoties. Viņam vajadzēšot braukt uz Mehiko, kļūt par jaunā kongresa locekli. Viņi to pieprasīšot. Kurš gan vēl labāk spēšot pārstāvēt viņus? Ja viņam ar laulāto draudzeni labpatiktos kādu svētdienu apbraukāt apkārtējos ciematus, viņš varētu pārliecināties, cik kvēli tauta viņus mīl un cik droša ir viņa ievēlēšana par deputātu.

Ventūra vēlreiz nolieca galvu un tikai tad uzlika savu sombrēro. Vaļējā ekipāža bija piebraukta pie pašiem vārtiem, Artēmio Kruss uzgrieza muguru indiānim un piegāja pie šūpuļkrēsla, kur sēdēja viņa kuplā sieva.

«Vai man pienāktos nemitīgi uzkurināt īgnumu, kas manī gruzd pret viņu?»

Artēmio Kruss pastiepa sievai roku, un viņa to satvēra. Ietrūdējušie tehekotes augļi sašķīda zem kājām, suņi riedami skraidīja ap aizjūgu, plūmju koki nobirdināja spirgtu rasu. Palīdzēdams sievai iekāpt ekipāžā, viņš neviļus paspieda tās roku un pasmaidīja.

— Varbūt es tevi ar kaut ko esmu apvainojis? Tādā gadījumā, lūdzu, piedod.

Kādu mirkli viņš nogaidīja. Ja viņas sejā parādītos kaut vai tikai apmulsums, ar to jau būtu pieticis. Vismazākā kustība, kaut arī tā nenozīmētu glāstu, apliecinātu vājumu, ko izraisījis maigums un lūgums pēc atbalsta.

«Kaut man būtu pietiekami apņēmības to izdarīt, kaut jel būtu!»

Tāpat kā pirmo reizi satiekoties, viņa roka pieskārās vēsai un vienaldzīgai sievietes delnai. Viņš paņēma grožus. Blakus nosēdusies, viņa atvēra gaišzilo saulessargu, uz vīru nemaz nepalūkodamās.

— Pieskatiet bērnu!

«Esmu sadalījusi savu dzīvi naktī un dienā, it kā mani vadītu divas dažādas izjūtas. Kāpēc, žēlīgais dievs, es nespēju izvēlēties vienu no tām?»

Artēmio Kruss stingi vērās austrumu virzienā. Gar ceļu stiepās kukurūzas tīrumi. Tos izvagoja zemnieku izraktie apūdeņošanas grāvji, pa kuriem ūdens pieplūda uzrušinātos paugurīšos sadīgušajiem jaunajiem asniem. Tālumā, spārnus nekustinādami, debesīs slīdēja vanagi un pacēlās milzīgo agavju^zaļie scepteri. Ap to stumbriem rosījās strādnieki, ar mačetēm iecirzdami robus, jo bija sulu laiks. Tikai vanags no debesu dzīlēm varēja pārredzēt valgos un auglīgos plašumus, kas stiepās ap jaunā muižtura māju, — agrāk tie bija piederējuši Bernālu, Labastidu un Pisarro dzimtām.

«Jā, viņš patiesi mani mīl, nevar nemīlēt.»

Tērcīšu sudrabainie pavedieni drīz vien beidzās, un to, kas šeit šķita izņēmums, aizvietoja parastā ainava — kaļķakmens līdzenums ar vietumis saaugušām agavēm. Ekipāžai garām braucot, kalpi pārstāja cilāt mačetes un kapļus, bet dzinēji uzšāva ar pātagām saviem ēzeļiem. Virs izkaltušās, šķietami bezgalīgās zemes pacēlās putekļu mākoņi. Bet tālu priekšā kā melns spiets pa ceļu virzījās reliģioza procesija, ko ekipāža drīz vien panāca.

«Man vajadzēja visu izdarīt viņam pa prātam, lai tikai viņš mani iemīlētu. Bet vai man pašai viņa kaisle nesagādā baudu? Vai mani neiepriecina viņa mīlas vārdi, drosme un apmierinājums, ko viņš no manis gūst? Pat tagad, kad esmu stāvoklī. Pat tik piebriedušu viņš mani nepamet. Jā, šaubu nevar būt, es esmu viņam pa prātam.»

Dievlūdzēju gausais gājiens viņus aizkavēja. Uz ceļa ņudzēja bērni baltos, zelta krāsas lentītēm apšūtos pārvalkos, ar oreolveidīgām, no stieples un sudrabota papīra izgatavotām galvasrotām, kas mirguļoja melnajos matos. Bērnus pie rokas veda šallēs savīstījušās sievas ar sarkanīgiem vaigiem un glāžainām acīm, nemitīgi krustīdamās un senlaicīgas lūgsnas svepstēdamas. Dievlūdzēji rāpoja uz ceļiem basām kājām, lūgsnu krelles kā važas rokās vārstīdami; divi saturēja kādu vīru ar čulgām pārklātām kājām, kurš klunku-roja, lai izlūgtos dieva žēlastību, citi šaustīja kādu grēcinieku, kurš, izrādīdams prieku, saņēma sitienus ar virvēm pa kailo muguru un pa durstīgiem ērkšķu tīteņiem apvīstītajiem gurniem. Ērkšķu vainagi bija ieplēsuši asiņainas skrambas uz melnīgsnējām pierēm, bet no dzelkšņainiem kaktusiem izgatavotie vīraka kvē-pekļi durstīja kailās krūtis. Vietējo indiāņu valodā murminātās lūgsnas noplaka turpat ceļa putekļos kopā ar sarkanajām asins lāsēm, ko tūlīt sajauca un izmīdīja sarepējušas, tulznainas kājas, kas izskatījās it kā ieautas apskretušā dubļu pārvalkā. Ekipāža nevarēja šeit tikt uz priekšu.

«Kāpēc es nespēju visu to pieņemt ar mierīgu sirdi un bez jebkādām atrunām? Man taču patīkami redzēt, ka viņš nespēj pretoties mana auguma vilinājumam, un tātad es viņu esmu sev pakļāvusi, pakļāvusi tādā mērā, ka katru nakti varu iedegt viņā iekāri, bet nākamajā dienā atstumt ar savu vēsumu un atturību. Kāpēc es nespēju izšķirties? Bet kāpēc man vajadzētu to darīt?»

Vārguļojošie dievlūdzēji vilkās, piespieduši pie deniņiem sīpolu šķēlītes vai aptaustīdami svētītos zarus, ko rokās nesa sievas. Viņu bija simtiem, veseliem simtiem. Dobjo lūgsnu murdoņu pavadīja nerimtīga smilk-stoņa. Pat noslienājušies, kašķaini suņi elsodami skraidīja pa gausi plūstošo ļaužu drūzmu, kura gaidīja tālumā parādāmies baznīcas rožainos torņus, zilgo portālu un dzeltenīgā mozaīkā veidotos kupolus. Grēku nožēlnieki laiku pa laikam pacēla pie plānajām lūpām guahes traukus, un viņiem pa zodiem notecēja agavju degvīna biezās duļķes. Baltiem katarakta plankumiem

izķēmotas, kā tārpu izkremstas acis, strutainām vātīm izkropļotas sejas, sirgstošu bērnu noskūtās krevējainās galvas, bakurētaini vaigi, sifilisa izkremstas uzacis — tādas bija zīmes, ko iekarotāji uzspieduši iekarotajiem, lai tie tagad uz ceļiem, četrrāpus, kājas smagi velkot, meimurotu uz svētnīcu, kas savā laikā bija uzcelta par godu teulu^21 dieviem. Simtiem un atkal simtiem cilvēku: kāju un roku ņudzoņa, relikvijas, sviedru smirdoņa, gaudas, blusas, izžulguši dubļi, lūpas, zobi. Simtiem un atkal simtiem.

«Tomēr jāizšķiras: man nav citas izejas kā vien visu mūžu, līdz pat nāvei būt šā cilvēka sievai. Kāpēc nesamierināties ar to? Jā, tas viegli pasakāms. Taču nav tik viegli aizmirstamas mana naida saknes. Žēlīgais dievs, dari man zināmu, vai es pati neizpostu savu laimi, dari man zināmu, vai es viņa dēļ drīkstu aizmirst brāli un tēvu...»

Ekipāža ar grūtībām virzījās uz priekšu pa šauro putekļaino ceļu, garām dievlūdzējiem, kuri, steigu nepazīdami, uz ceļgaliem, četrrāpus vai kājas smagi velkot, klunkuroja uz baznīcas pusi. Gar ceļmalu cieši saaugušās agaves neļāva ekipāžai nogriezties sāņus, lai pabrauktu garām procesijai. Baltā sieviete, saulessargu pirkstos turēdama, patvērās zem tā no svelmes, dievlūdzēji, ar pleciem pabīdīdami ekipāžu, liegi to sašūpoja, acis viņai bija kā gazelei, ausu ļipiņas rožainas, sejas krāsa vienmērīgi balta, lakatiņš aizsedza muti un degunu, zem zilā zīda augstu izspiedās krūtis un lielais vēders, bet mazās sakrustotās kājiņas bija ieautas atlasa kurpītēs.

«Mums ir dēls. Tēvs un brālis miruši. Kāpēc mani savos valgos tur pagātne? Vajadzētu taču skatīties uz priekšu. Bet es nespēju izšķirties. Varbūt ļaut, lai manā vietā visu izšķir paši notikumi, liktenis, kāds ārējs spēks? Varētu arī tā. Žēlīgais dievs! Bet es gaidu otro bērnu...»

Viņai pretim pastiepās rokas: vispirms kāda veca, sirma indiāņa tulznainā ķetna, tad kailas, no šaļļu apakšas izspraukušās sieviešu delnas; klusas balsis murmināja apbrīnas un glaimu vārdus; pirksti alka viņai pieskarties un svelpjošas nopūtas lūdzoši izdvesa: «Māmulīt, mūsu māmulīt.» Ekipāža apstājās. Artēmio Kruss izlēca no aizjūga, pāri tumšajām galvām vicinādams pletni un uzbrēkdams, lai pūlis dod ceļu — liels, ģērbies melnā uzvalkā, ar lentēm apšūto platmali uzbīdījis līdz pašām uzacīm ...

«...Žēlīgais dievs, kāpēc tu man esi uzsūtījis šo pārbaudījumu?...»

Viņa satvēra grožus un spēcīgi parāva zirgu pa labi, notriekdama zemē dievlūdzējus. Zirgs iezviedzās, izslējās pakaļkājās, grēku nožēlniekiem sasizdams māla podus un sprostus ar vistām, kas pārbijušās sāka kladzināt un vēcināt spārnus, ar pakaviem uzmina vairākiem pakritušiem indiāņiem uz galvas un tad, sviedros spīdēdams, izstiepis stiegraino kaklu, acis izvalbījis, apcirtās apkārt. Katalīnai likās, ka arī pašas augums pārklājas ar sviedriem un čulgām, it kā iegrimdams pūļa ķērcošajos izbrēcienos, kukaiņos un degvīna smirdoņā. Kājās pietrūkusies, ar lielo vēderu balansēdama, viņa ar grožiem cirta zirgam pa krustiem. Pūlis pašķīrās, atskanēja izbija un pārsteiguma spiedzieni, pavīdēja augšup pastieptas rokas, vairākus dievlūdzējus trieca pret blīvi saaugušajām agavēm, un ekipāža joņoja atpakaļ uz muižu.

«Augstais dievs, kāpēc tu esi man devis tādu dzīvi, kurā nepieciešams izšķirties? Es neesmu tam dzimusi ...»

Smagi elpodama, viņa auļoja prom no dievlūdzēju burzmas uz neskaidri saskatāmo māju, kura slēpās jaunā īpašnieka sadēstītajos, ātri vien sakuplojušos augļu kokos.

«Es esmu vāja sieviete. Man gribētos tikai vienu — dzīvot mierīgi, citu aizgādībā. Bet pašai izšķirties... Nē, to es nevaru ... Nevaru ...»

Garie galdi bija novietoti pie baznīcas, pašā saules svelmē: biezi mušu mākoņi virmoja virs lielām vārītu pupiņu bļodām un sīkstiem, prāvās kaudzēs uz avīžu papīra sakrautiem plāceņiem; karafes ar agavju degvīnu un ķiršu uzlievi, kaltētas kukurūzas vālītes un trejkrāsu mandeles viesa dzīvīgumu vienmuļajos, uz galdiem lielos podos sakrautajos cienastos. Vietējās pārvaldes vecākais uzkāpa uz paaugstinājuma, stādīja viņu priekšā sapulcinātajiem ļaudīm un sacīja cildinošu runu, bet Artēmio Kruss, protams, deva piekrišanu savas kandidatūras izvirzīšanai federālā deputāta pienākumiem. Jau pirms vairākiem mēnešiem tas viss

.bija ticis saskaņots gan ar Pueblas varas iestādēm, gan ar valdību Mehiko pilsētā, kura atzina Artēmio Krusa revolucionāros nopelnus, viņa lēmumu aiziet no armijas, lai visus spēkus veltītu agrārās reformas realizēšanai, kā arī apņēmīgo rīcību vietējās varas pārstāvja pienākumu izpildē, kad viņš uz savu atbildību bija apspiedis izcēlušos nemierus. Ieiedami baznīcā vai nākdami jau no tās- laukā, grēku nožēlnieki dobjās balsīs nemitīgi kaut ko vervelēja, skaļi šņaukājās, piesaukdami svēto jaunavu un debesu tēvu, vaimanāja, bet tajā pašā laikā klausījās arī runas un ik pēc brīža iekampa no karafēm. Atskanēja spalgs kliedziens un vairāki šāvieni. Taču deputāta kandidāts nepamirkšķināja ne aci, bet indiāņi mierīgi turpināja zelēt plāceņus. Saule jau sliecās uz rieta pusi, Artēmio Kruss deva vārdu kādam vietējam prātvēderam, kuru sagaidīja indiāņu bungu rībpņa.

— Es jau iepriekš jūs brīdināju, — Ventūra nomurmināja, pirmajām lietus lāsēm noplakšķot uz platmales. — Bija savākušies dona Pisarro nolīgtie rīkļurāvēji, lai ņemtu jūs uz grauda, kad uzkāpāt uz paaugstinājuma.

Artēmio Krusam platmales nebija, viņš uzmeta uz galvas mēteli kukurūzas lapu krāsā.

— Un kā viss beidzās?

— Stīvi un auksti, — Ventūra pavīpsnāja. — Mēs viņus jau pirms šīs jezgas bijām ielenkuši.

Deputāta kandidāts ielika kāju kāpslī.

— Nometiet viņus donam Pisarro pie sliekšņa!

Ar naidu sirdī pret Katalīnu viņš iegāja izbalsinātajā, pustukšajā zālē, kur viņa sēdēja savā šūpuļkrēslā, drebelīgi rokas berzēdama, it kā vīra atnākšana uz-dvestu aukstumu, kas ar ledainu vēju šķita plūstam no viņa sasvīdušā saltā auguma un dzestrās balss. Katalīnas smalki veidotā, taisnā deguna nāsis trīsēja. Viņš nometa platmali uz galda un, ar piešiem ķieģeļu klonu švīkādams, pienāca tuvāk.

— Es ... Es nobijos ...

Viņš klusēja. Novilcis mēteli, izplāja to pie kamīna. Lietus ūdens šalkdams plūda pa jumta dakstiņiem. Tā bija pirmā reize, kad viņa mēģināja taisnoties.

— Man jautāja, kur mana sieva. Šodien bija svarīga diena.

— Jā, es to zinu ...

— Kā lai tev to pasaka... mums visiem... visiem vajadzīgs līdzgaitnieks, lai dzīvē izturētu...

— Jā ...

— Bet tu ...

— Es savu dzīvi neesmu pati izvēlējusies! — viņa iesaucās skaļā balsī, ar rokām sažņaugdama šūpuļkrēsla balstus. — Ja tu piespied cilvēkus pakļauties savai gribai, tad arī negaidi no viņiem ne pateicību, ne ...

— Tātad viss noticis pret tavu gribu? Bet kāpēc tad es tev patīku? Un kāpēc tu gultā tik kaislīgi smilksti, ja pēc tam staigā apkārt ar garu ģīmi? Kas lai tevi izprot?

— Nožēlojamais nelieti!

— Divkose! Atbildi man! Kāpēc?

— Tāpat būtu ar jebkuru citu vīrieti.

Katalīna pacēla acis, lai palūkotos vīrā. Tā, tagad tas pasacīts. Labāk šis pazemojums. — Ko tu no tā saproti? Es varētu tavā vietā iedomāties arī kādu citu, ar citu vārdu ...

— Katalīna... Es tevi mīlēju... Tā nav mana vaina.

— Liec mani mierā! Esmu uz mūžu nodota tavā varā. Tu saņēmi, ko gribēji. Apmierinies ar to un neprasi neiespējamo!

— Kāpēc tu liedzies? Es zinu, ka patīku tev...

— Liec mani mierā! Un neaizskar mani. Nepārmet man manu vājību. Es zvēru, ka nekad vairs pati ne-iekvēlošos ... tāpēc.

— Tu esi mana sieva.

— Nenāc klāt! Es nekur nepazudīšu. Tev uz to tiesības ... Daļa no tavas uzvaras.

— Jā, un tev vajadzēs to pieciest, kamēr vien dzīvosi.

— Tagad jau es zinu, kur rodams mierinājums. Dievs palīdzēs, arī mani bērni... tur es aizvien atradīšu mierinājumu...

— Kāpēc dievam vajadzētu ar tevi ielaisties, komediante?

— Tavas rupjības mani neaizskar. Gan es pārcietīšu.

— Ko tu pārcietīsi?

— Neej prom! Uzklausies! Pārcietīšu to, ka man jādzīvo ar cilvēku, kurš pazemojis manu tēvu un nodevis manu brāli.

— Tu vēl to nožēlosi, Katalīna Bernāla. Tu ierosināji labu ideju: katru reizi, kad tu man ieplētīsi kājas, es tev pieminēšu tēvu un brāli...

— Vairs nav tavos spēkos mani pazemot.

— Neesi vis tik droša.

-— Dari, kas tev patīk. Bet tu negribi dzirdēt patiesību. Tu nogalināji manu brāli.

— Tavu brāli nodot nevienam nevajadzēja. Viņš pats steidzās kļūt par mocekli. Un negribēja izglābties.

— Viņš nomira, bet tu esi šeit, dzīvs un vesels, un izrīkojies ar viņa mantojumu. Tas ir viss, kas man zināms.

— Tad uzzini vēl to, ka es nekad tevi neatbrīvošu, nemūžam, pat mirstot ne. Un tu pieredzēsi, ka arī es protu pazemot. Es tevi ragā saliekšu, un tad tu nožēlosi savu muļķību.

— Tu domā, ka es nesaskatīju, kāds dzīvnieks tu esi, kad sacījies mani mīlam?

— Es tevi nemīlēju pašu par sevi, bet kā daļu no manas dzīves...

— Nepieskaries man! Mani jau tu nevari nopirkt.

— Aizmirsti šo dienu! Padomā, ka mums visu mūžu vajadzēs nodzīvot kopā.

— Ej nost! Jā. Es par to domāju. Daudz, vēl daudz gadu mums vajadzēs dzīvot.

— Tad piedod man. Es tevi vēlreiz lūdzu.

— Bet vai tu piedosi arī man?

— Man nav nekas, ko tev piedot.

— Vai tu man piedosi to, ka es nevaru tev piedot aizmirstību, kurā iegrūsts man patiesi dārgs cilvēks? Ja tikai es varētu skaidri atcerēties viņa seju... Arī tāpēc vēl tevi ienīstu, ka tu man esi licis aizmirst viņa seju ... Ja es būtu izbaudījusi šo savu pirmo mīlestību, tad varētu sacīt, ka esmu dzīvojusi... Pamēģini mani saprast: viņu es ienīstu vēl vairāk nekā tevi, tāpēc ka viņš ļāvās iebiedēties un nekad vairs neatgriezās ... Varbūt es tev visu to stāstu tālab, ka man nav iespējams runāt ar viņu pašu ... Jā, vari sacīt, ka tā ir gļēvulība ... Es nezinu ... Esmu pārāk vāja ... Tu, ja gribi, vari mīlēt daudzas sievietes, bet es esmu

piesaistīta tev. Ja šis otrs būtu mani paņēmis ar varu, man šodien nevajadzētu viņu atcerēties un ienīst tāpēc, ka esmu aizmirsusi viņa seju. Un tā es paliku neapmierināta uz visu mūžu, vai saproti? Neej prom, uzklausi mani... Un, tā kā es neesmu pietiekami drosmīga, lai par visu vainotu sevi pašu, un šī otrā cilvēka nav tuvumā un es nevaru apliecināt viņam savu ienaidu, tad vainu es uzkrauju tev un ienīstu tevi, jo tu esi spēcīgs un panesīsi visu... Saki — vai tu man to piedodi? Es nevaru piedot tev, pirms neesmu piedevusi sev pašai un tam ... kurš tik gļēvi aizgāja... Bet es vairs nespēju ne domāt, ne runāt; ļauj man mierīgi dzīvot un lūgt piedošanu dievam, nevis tev...

— Nomierinies! Man labāk patīk tava ietiepīgā klusēšana.

— Nu tu to zini. Vari mani mocīt, cik vien vēlies. Es pati esmu ielikusi ieroci tev rokās. Ņēmu un pēkšņi to izdarīju, jo gribu, lai arī tu mani ienīstu un reiz par visām reizēm izbeigtos ilūzijas ...

— Būtu vienkāršāk visu aizmirst un sākt no jauna.

— Nē, mēs neesam tādi, kas to spētu.

Kā sastingusi krēslā sēdēdama, viņa atcerējās savu pirmo lēmumu, kad dons Gamaliēls viņai visu bija pastāstījis. Piekāpties ar cieņu. Ļaut sevi uzvarēt, lai pēc tam norēķinātos.

— Nekas mani nepiespiedīs piekāpties, dzirdi? Pasaki man kaut Vai vienu vienīgu iemeslu, kāpēc lai es piekāptos.

— Tāpēc, ka tā būs vieglāk.

— Es tev teicu — nepieskaries man, neuzplijies ar saviem glāstiem!

— Ienīst, protams, ir vieglāk. Mīlestība ir grūtāka un prasa vairāk ...

— Bez šaubām. Tāpēc jau es arī ienīstu.

— Nav vajadzības naidu kopt un kultivēt. Tas nāk pats no sevis.

— Neaiztiec mani!

Viņa vairs neskatījās uz vīru. Vārdi bija beigušies. Un līdz ar to mitējās eksistēt šis slaidais melnīgsnējais vīrietis ar kuplajām ūsām, kuram pieri un pakausi vai pušu plēsa skaudra sāpe. Viņš pūlējās izlasīt kaut ko vairāk sievas skaistajās, viegli aizmiglotajās acīs. No sakniebtajām lūpām, kas savaibstījās liekuļotā nicinā jumā, šķita izlaužamies vārdi, kurus viņa nekad tā arī nepasacīs.

«Vai pēc visa tā, ko esi izdarījis, tu domā, ka tev vēl ir tiesības uz mīlestību? Vai tu domā, ka dzīves likumi varētu tā izmainīties, lai tu par visu to vēl tiktu atalgots? Arējā pasaulē tu esi zaudējis dvēseles skaidrību. Un tu nevari vairs atgūt to iekšējā, jūtu pasaulē. Varbūt tev ir bijis savs dārzs. Man arī tāds bija — mana mazā paradīze. Bet tagad mēs abi esam to zaudējuši. Papūlies to atcerēties. Tev manī vairs neatrast to, ko pats tiki upurējis un savas vainas dēļ uz mūžu zaudējis. Es nezinu, no kurienes tu atnāci. Nezinu, ko tu agrāk esi darījis. Zinu vienīgi, ka tu savā dzīvē esi pazaudējis to, ko vēlāk liki pazaudēt arī man: sapni un dvēseles skaidrību. Un nekad, nekad mēs vairs nebūsim tādi, kādi kādreiz bijām.»

Viņam likās, ka tādas domas bija izlasāmas sievas stingajā sejā. Instinktīvi viņš šķita noģiedam viņas neizsacīto vārdu jēgu. Bet tas, ko tiecās sacīt viņš, pagaisa slēptajās izbailēs. Kains — šo drausmīgo vārdu viņš nedrīkstēja dzirdēt, nekad tas nedrīkstēja nākt pār lūpām šai sievietei, kura — lai gan zaudējusi cerību uz mīlu — tomēr paliks mēma un iebiedēta līdzgaitniece visus turpmākos mūža gadus. Viņš cieši sakoda zobus. Šo atsvešinātības un pretīguma mezglu atraisīt varbūt vēl varēja tikai vienā veidā. Tikai pasakot dažus vārdus, bet tas bija jādara tūlīt un nekavējoties, neatliekot to uz vēlāku laiku. Ja viņa tos pieņemtu, tad varētu bijušo aizmirst un sākt visu no jauna. Bet, ja nepieņemtu, tad ...

«Jā, es esmu dzīvs un tev līdzās tāpēc, ka citi mira manā vietā. Es varu par šiem mirušajiem runāt tāpēc, ka es mazgāju rokas nevainībā un paraustīju plecus. Pieņem mani tādu, kāds es esmu, un uzskati, ka esmu, bijis spiests tā rīkoties... Neienīsti mani. Esi žēlsirdīga, dārgā Katalīna. Jo es tevi mīlu. Liec uz viena svaru kausa manu vainu, bet uz otra — manu mīlestību, un tu redzēsi, ka mana mīlestība pārsver visu ...» e

Taču viņš neiedrīkstējās. Viņš sev vaicāja, kāpēc* neiedrošinās to pasacīt. Un kāpēc viņa nevaicā, lai viņš pasaka visu patiesību, nepaskubina viņu, kurš pats nespēj to izdarīt, lai gan apzinās, ka šāds gļēvums abus atsvešina vēl vairāk un arī viņš pats kļūst par

līdzvainīgu viņu mīlestības nogalināšanā? Kāpēc nevaicā, lai abi varētu atbrīvoties no vainas, kuru viņš gribētu izpirkt, visā daloties ar Katalīnu?

«Bet viens — nē, viens es nespēju.»

Un izdarāms tas tikai šajā īsajā tuvības un klusuma mirklī...

«Es esmu spēcīgs. Mans spēks izaug no nepretošanās nepieciešamībai.»

... viņš samierinājās arī ar neiespējamību sevi pārvarēt, pavērsties atpakaļ...

Katalīna piecēlās, nomurminādama kaut ko par bērnu, kurš guļamistabā ir bez uzraudzības. Palicis viens, viņš iztēlojās, kā Katalīna nometas ceļos pie marmora krucifiksa, izpildīdama pēdējo rituālu, lai atbrīvotos

«no līdzdalības manā liktenī un-manā vainā, kas varētu apgrūtināt tavas dvēseles glābšanu, atsacīdamās no visa, visa tā, kas būtu varējis kļūt par mūsu kopīgo tiesu un ko es klusībā, vārdos neizsacīdams, tev piedāvāju; tu vairs neatgriezīsies...»

Artēmio Kruss sakrustoja rokas un izgāja laukā. Galvu pacēlis, viņš sveicināja spoži zaigojošo Veneru, kas pati pirmā atmirdzēja pie debess velves, kurā drīz vien cita pēc citas iedegās daudz spožu zvaigžņu. Kādreiz pirms gadiem viņš tāpat bija vēries zvaigznēs, taču — ko dod šādas atmiņas? Viņš tagad bija citāds, un izmainījušās bija arī zvaigznes, kuras savā laikā viņš tika skatījis ar jaunekļa acīm.

Lietus bija mitējies. Dārzs uzvēdīja gvaijabu un tehekotes augļu, plūmju un bumbieru skaudro aromātu. Viņš bija licis iedēstīt šeit augļu kokus. Tāpat viņš bija licis uzcelt sētu, kas norobežoja dārzu, viņa intīmo pasauli, no apkārtējiem tīrumiem.

Rokas bikšu kabatās sabāzis, ar zābakiem mīdot ' valgo zemi, viņš gausā solī devās uz vārtiņu pusi. Tos atvēris, viņš aizgāja pie kādas no tuvējām mājelēm. Kad sieva pirmo reizi bija mātes cerībās, viņš palaikam tika iegriezies šeit pie jaunas indiānietes, kura mierīgi viņu pieņēma, neko nejautādama un neko no nākotnes negaidīdama.

No sadrupušiem, neapdedzinātiem māliem sakleķē-tajā mājelē viņš iegāja bez pieklauvēšanas, ar zābaka spērienu.atgrūdis durvis. Viņš meiteni satvēra pie rokas un uzmodināja to, sajuzdams tumšās, siltās nomiegojušās miesas pieskārienu. Indiāniete izblll pavērās saimnieka sašķobītajā sejā, izpērušajos matos, kas bija nokrituši pār zaļganajām, stiklainajām acīm, un biezajās kuplo, durstīgo ūsu pārklātajās lūpās.

— Nāc man līdzi, nebaidies!

Meitene uzvilka balto blūzīti un pastiepās pēc šalles. Viņš to izveda ārā. Indiāniete klusi īdēja kā valgā notverts pērnā gada telēns. Bet viņš pacēla seju pret zvaigžņotajām debesīm, kas šajā naktī bija iedegušas visus savus spīdekļus.

— Vai tu redzi šo spožo sīko zvaigznīti? Liekas — tā ir tikpat kā ar roku aizsniedzama, vai ne? Taču pat tu sajēdz, ka tas nav izdarāms. Bet, ja mēs kaut ko ar roku aizsniegt nespējam, tad jāprot pasacīt, ka tas nav vajadzīgs. Nāc līdzi, tu dzīvosi pie manis lielajā mājā.

Meitene ar noliektu galvu iegāja dārzā.

Lietus noskalotie koki tumsā mirgoja. Izrūgusī zeme izdvesa asu smaku, un viņš dziļi krūtīs ievilka elpu.

Bet augšā Katalīna aizgāja gulēt, atstādama durvis puspievērtas. Viņa iededzināja naktslampiņu, pagriezās ar seju pret sienu un ar rokām apskāva plecus, pievilkdama klāt kājas. Brīdi vēlāk viņa tās nolaida uz grīdas un sameklēja rīta kurpes. Piecēlusies viņa sāka staigāt pa istabu turp un atpakaļ, paceldama un noliekdama galvu. Reizēm, pati to neapzinādamās, pašūpoja aizmigušo bērnu un noglaudīja sev vēderu. Pēc tam atkal apgūlās un tā palika, ieklausīdamās, vai gaitenī neizdzirdēs vīra soļus.

ES vairs nespēju ne domāt, ne kaut ko vēlēties un ļauju, lai viņi izdarās, kā tiem patīk; pie sāpēm esmu jau pieradis, jo nekas nevar ilgt mūžīgi, nepārvēršoties pieradumā; sāpes zem ribām, ap nabu un zarnās jau ir manas sāpes, sāpes, kas graiza un plosa mani; vēmekļu šķērmā garša uz mēles ir mana garša; piepūstais vēders — mana grūtniecība, un šis uzbriedušais puncis ir tik līdzīgs grūtnieces vēderam, ka man gandrīz vai smiekli nāk. Mēģinu to aptaustīt. Apčamdu to no nabas līdz cirkšņiem. Tas ir svešs. Piepūsts. Lipīgi mikls. Taču saltos sviedrus vairs nejūtu. Kad Teresa

pienāk pie manas gultas, somiņu ne uz mirkli neizlaižot no rokas, it kā istaba būtu zagļu pilna, redzu savas balsnās sejas fragmentus šķautnaini atplaiksnāmies tās inkrustācijās. Māc drausmīgs vārgums. Ne velna neapjēdzu. Ārsts aizgājis. Teicās iet pieaicināt citus. Viens negribot uzņemties atbildību. Ne velna neapjēdzu. Bet tur jau viņi nāk. Atveras un aizveras sarkankoka durvis, soļus noslāpē biezais paklājs. Logi aizvērti. Šalkdami aizslīd pelēkie aizkari. Viņi jau klāt. Bet ir taču arī logs. Un ārpusē pasaule. Ir brāzmainais, spirgtais augstkalnes vējš, kurā līgojas tumšie un lunkanie koku stumbri. Man trūkst elpas ...

— Atveriet logu ...

— Nē, nē. Tu vari saaukstēties, un tev kļūs sliktāk.

— Atveriet...

— Dominē non sum dignus ...

— Uztaisīt man uz jūsu dievu .. *

— ... tātad tu viņam tici...

Trāpīts. Vareni trāpīts. Es aprimstos. Un nedomāju par šādām lietām. Patiesi — kāpēc nozākāt kaut ko tādu, kas nemaz neeksistē? No tā kļūst vieglāk. Ļaušu, lai viņi izrīkojas, jo pretoties nozīmē apliecināt, ka šādas blēņas pastāv. Es gandrīz to izdarīju. Nezinu, kas man ienāca prātā. Es atvainojos. Melnsvārcis mani saprot. Es atvainojos. Nav ko pretoties, lai nepierādītu, ka viņiem taisnība. Tā ir labāk. Jāsaverkšķī labi garlaikots ģīmis. Tā tas pieklājas. Cik svarīga nozīme tam visam tiek piešķirta! Izdarībām, kuras man, visvairāk ieinteresētajam, nozīmē jebkuras nozīmes izbeigšanos. Jā. Tā labāk. Tieši tā. Kad es saprotu, ka viss drīz vien zaudēs savu nozīmi, bet pārējie nopūlas tam piešķirt pēc iespējas lielāku svaru — lai tikai parādītu, kādas viņiem bēdas un kā tie nopūlas, glābdami sava tuvākā dvēseli. Hmmm — izgrūžu pa nāsīm dobju skaņu, ļauju viņiem rīkoties, bet pats sakrustoju rokas uz vēdera... Eh, vācieties visi ratā, ļaujiet man paklausīties ieraksta turpinājumu! Gribu redzēt, vai viņi sapratīs. Vai paklausīs šādam rokas mājienam ...

«— ... apgalvo, ka tepat Meksikā varot izgatavot tādus pašus vagonus. Bet mēs to nepieļausim, vai ne? Divdesmit miljoni peso ir pusotra miljona dolāru.,.

— Plus out commissions .. ,22

— Jūs esat saaukstējies, jums nevajadzētu likt glāzē ledu.

— Just hay fever. Well, I'll be.. .23

— Es vēl neesmu beidzis. Turklāt runā, ka cena, ko maksā kalnraktuvju sabiedrības par pārvadājumiem no republikas centra līdz valsts robežai, ir pārāk zema un būtībā tā uzskatāma par subsīdiju. Pat dārzeņu pārvadāšana izmaksājot dārgāk nekā rūdu transports ...

— Nasty, nasty .. ,24

— Patiešām. Jūs sapratīsiet, ka transporta maksas paaugstināšana padarīs mūsu raktuves nerentablas...

— Less prof fits, sure,25 lesproifitsure lesslessless...»

— Kas noticis, Padiļja? Dzirdiet, Padiļja! Kas tā par kakofoniju? Padiļja!

— Spole notecējusi. Acumirkli. Tūlīt apmainīšu uz otru pusi.

— Viņš taču neklausās, licenciāt.

Padiļja novīpsnā savu īpatnējo smaidu. Padiļja mani pazīst. Es klausos. Eh, es vērīgi ieklausos. Šī skaņa elektrizē man smadzenes. Šī skaņa, kas ir mana balss, tikai otrādi pavērsta un tālab, atpakaļ tecēdama, svepst gluži kā vāvere, bet tomēr tā ir mana balss, tāpat kā mans vārds un uzvārds, kuri sastāv no divpadsmit burtiem un var tikt uzrakstīti tūkstoš • atšķirīgos veidos: Amuk Reostrir Surtek Marši Itsau Erimor; taču šīm kombinācijām ir sava atslēga, savs noteicējs — Artēmio Kruss, bet tas jau ir mans vārds, un es dzirdu izķērcam manu vārdu. Tad lente apstājas un sāk tecēt pretējā virzienā.

— Mister Korkerij, esiet tik laipns un telegrafējiet visām amerikāņu avīzēm, kuras šajā jautājumā ir ieinteresētas. Lai turienes prese uzsāk kampaņu pret komunistiem uz Meksikas dzelzceļiem.

— Sure, if you say they're commies. I feel it my duty to uphold by any means our.. 25

— Pareizi, pareizi. Cik labi, ka mūsu ideāli sakrīt ar mūsu interesēm, vai ne? Un vēl kas: parunājiet ar savu vēstnieku, lai viņš izdara spiedienu uz Meksikas valdību, kura tikai nesen sastādīta un ir vēl diezgan nevarīga.

— Oh, we never intervene^27

— Atvainojiet manu skarbo toni. Iesakiet vēstniekam nopietni izstudēt šo jautājumu un darīt zināmus

savus objektīvos uzskatus, jo viņam taču jāgādā par Savienoto Valstu pilsoņu interešu aizstāvību Meksikā. Lai viņš valdībai paskaidro, ka ir nepieciešams uzturēt kapitāla ieguldījumiem labvēlīgu klimatu. Bet šī aģitācija ...

— O.K., O.K.»

Eh, no šiem terminu, vārdu un apsvērumu plūdiem man galva vai pušu plīst. Eh, cik nogurdinošs šāds bezjēdzīgu, tukšu vārdu birums. Bet tā jau ir mana dzīve, man tas viss jāuzklausa... Ai, viņi laikam nesaprot manu žestu, jo es tikai ar pūlēm varu pakustināt pirkstus ... Kaut ātrāk izslēgtu ... Kāda man daja gar to visu... Kāds gurdums, kāda nomāktība... Vajadzētu pasacīt pavisam ko citu:

— Tu viņu pievāci, atņēmi man.

— Šorīt es viņu gaidīju ar prieku. Aizjāsim pāri upei.

— Vainu es uzveļu tev. Tikai tev. Tu esi vainīgs.

Teresa nometusi avīzi. Katalīna, pienākusi tuvāk

gultai, saka, it kā es jau vairs nevarētu neko sadzirdēt:

— Viņš izskatās ļoti slikti.

— Vai viņš pateica, kur ir testaments? — Teresa klusākā balsī iejautājas.

Katalīna papurina galvu.

— Pie advokātiem nav. Laikam būs uzrakstījis tāpat ar roku. Viņš gan ir spējīgs nomirt, neatstādams testamentu, lai tikai mums sarežģītu dzīvi.

Klausos ar 'aizvērtām acīm un izliekos neko, gluži neko nedzirdam.

— Vai garīdznieks neko no viņa nav varējis uzzināt?

Katalīna, šķiet, atkal noliedzoši papurina galvu. Jūtu, ka viņa nometas ceļos pie mana pagalvja un gausā, aizlauztā balsī ierunājas:

—v Kā tu jūties?... Vai negribi brītiņu parunāties? ... Artēmio ... Ir kaut kas ļoti svarīgs ... Artēmio ... Mēs nezinām, vai tu esi atstājis testamentu. Mēs gribētu uzzināt, kur tas atrodas...

Sāpes pamazām pierimst. Neviena no viņām neredz saltos sviedrus, kas plūst man pār pieri, nedz arī saspringto stingumu, kas mani .sakalis. Es dzirdu balsis, bet tikai tagad sāku atšķirt cilvēku apveidus. Redze

kļūst normāla, un es tagad viņas skaidri saredzu, saredzu viņu sejas un kustības un man gribas, lai atkal mani sāktu žņaugt sāpes. Es saku sev, saku pavisam mierīgi un ar skaidru saprātu, ka nemīlu viņas un nekad neesmu mīlējis.

— ... mēs gribētu uzzināt, kur ...

Bet iedomājieties, nelgas, ka jums vajadzētu izlūgties neuzticīga sīkbodnieka žēlastību, meklēt blēdīga advokāta vai nejēgas ārsta palīdzību; iedomājieties, nelgas, sevi sīko kalpotāju un ierēdnīšu barā stāvam un nīkstam, lai nopirktu ar ūdeni atšķaidītu pienu, samaksātu mantojuma nodokli, izlūgtos pieņemšanu pie kāda darboņa, stāvam rindā un sapņojam, kā varētu izsisties uz augšu, apskaužam Artēmio Krusa sievu un meitu, kas pabrauc jums garām personiskā automobilī, apskaužam viņu lepno mītni Laslomasā, apskaužam viņu ūdeļādas kažokus, smaragda kakla rotas, braucienus uz ārzemēm; iedomājieties sevi tādā pasaulē, kur nebūtu manas paštaisnības un manas apņēmības, iedomājieties sevi tādā pasaulē, kurā es būtu labdarīgs un pazemīgs, un pamēģiniet apjēgt, ka tikai pašā apakšā, no kurienes es nāku, vai pašā augšā, kur tagad atrodos, ka tikai tur — to es jums patiesi saku — sastopama cilvēciska pašcieņa, bet viduvējībā tās nav, nav skaudībā, nav ikdienas pelēcībā, nav gaidītāju rindās; vai jūs apjēdzat un saprotat manas spēles likumus — visu vai neko, visu likt vai nu uz melnās, vai sarkanās kārts, visu līdz pēdējam pīslītim, spēlēt, atpakaļ neskatoties, visu sadragājot un salaužot, riskējot, ka t ;vi nošaus vai nu augstāk, vai arī zemāk stāvošie,; lūk, tas nozīmē būt vīrietim, kāds es esmu bijis., nevij tādam, kāds būtu jums pa prātam — viduvēja niecība, pļurstīgs un drebelīgi bļaustīgs vīrelis, meitumāju klients un krogusbrālis, no pastkar-tītēm nozīmēts ākstīgs skaistulis... О nē, nē... nekad tāds neesmu bijis, un man nebija nekādas vajadzības jums uzbļaut, nebija vajadzības piedzerties, lai jums iedvestu bailes, nebija vajadzības jūs iekaustīt, lai padarītu jūs paklausīgas, un tāpat man nevajadzēja pazemoties un diedelēt pēc jūsu mīlestības; es jums devu bagātību, negaidīdams par to pateicību, mīlestību, pieķeršanos vai izpratni, un tieši tāpēc, ka es neko neprasīju, jūs nespējāt mani pamest, jo bijāt ma

le?

nas bagātības savaldzinātas, lai gan mani nolādējāt tā, kā nekad nebūtu nolādējušas, ja es aploksnē pārnestu savu trūcīgo aldziņu; taču reizē ar to jūs bijāt spiestas just pret mani godbijību, kādu jūs nekad nebūtu jutušas pret manu viduvējību; eh, jūs vecās grezeles, vecās liekules, vecās gļēvnadzes, kurām piederēja viss, ko vien var sniegt bagātība, tikai jūsu pauri joprojām paliek tikpat tukši kā visām viduvējībām; būtu jūs vismaz iemācījušās apjēgt, kam noder un kā izmantojama greznība; bet man tajā pat laikā piederēja viss — vai jūs mani dzirdat? — viss, kas nopērkams par naudu, un arī tas, kas nav nopērkams, man bija Rehīna — vai dzirdat mani? — es mīlēju Rehīnu, viņas vārds bija Rehīna, un arī viņa mīlēja mani, mīlēja mani nabagu un bez naudas, sekoja man, atdeva man savu dzīvību tad, kad es atrados vēl tur, pašā apakšā, — vai jūs dzirdat? — bet tevi gan es dzirdēju, Katalīna, kad tu manu dēlu kādu dienu kūdīji:

«— Tavs tēvs, Lorenso, tavs tēvs ... Vai tu tici? ... Tici, ka kaut ko tādu var piedot?.. Nezinu, varbūt svētie ... Varbūt mocekļu nāvē mirušie...»

— Dominē non sum dignus...

TU savu sāpju dzīlēs ieelposi uzmācīgo, neatkāpīgo vīraka smaku un, lai gan tavas acis būs aizvērtas, zināsi, ka aizvērti ir arī logi, ka tev neizdosies vairs sajust spirgto pievakares gaisu. Ap tevi tikai vīraka smārds, bet līdzās priesteris, kurš, izpildot pēdējo pienākumu, nopūlas tev uzspiest grēku atlaidi, lai gan tu neesi to lūdzis. Taču tu pieņemsi to, jo negribēsi ar savu dumpīgumu nāves stundā sagādāt viņiem gandarījumu: tu vēlēsies vienīgi, lai viss notiktu tā, ka tu nevienam nepaliktu parādā, vēlēsies apzināties, ka ar visiem esi nolīdzinājies; vienīgais kavēklis šeit ir viņa, atmiņas par viņu; tu nosauksi viņu par Rehīnu, nosauksi par Lauru, nosauksi par Katalīnu, nosauksi par Liliju; šīs atmiņas ietvers sevī visu, un tu būsi par to pateicīgs; taču pat šī pateicība #— to tu atskārtīsi ar katru asā sāpju lēkmē izbrēktu * kliedzienu — izvērtīsies žēlumā pret sevi pašu un būs ierakstāma tavā zaudējumu kontā, jo viņa tev gan daudz devusi, taču tiekusies ņemt vēl vairāk — tāda ir viņa, šī sieviete ar

četriem vārdiem. Un kurš gan šādā gadījumā ir bijis guvējs?

Bet tad tu iebildīsi, jo agrāk būsi devis sev svinīgu solījumu nekad neatzīt savus parādus un tāpēc aizmirstībai būsi ļāvis Teresu un Herardo, šo aizmirstību attaisnodams ar to, ka par viņiem nekā nezini, jo meita uzaugusi mātes aizgādībā, tālu no tevis un tu dzīvoji tikai savam dēlam, turklāt Teresa apprecēsies ar šo smurguli, kura seju tu nekad nevarēsi ielāgot, — šo nenozīmīgo vidusmēra cilvēciņu, kura izskata iegaumēšanai nebūs vērts tērēt ne laiku, ne pūles; bet ir vēl arī Sebastjans — tāpat tu negribēsi atcerēties skolotāju Sebastjanu, negribēsi atcerēties viņa platās, šķautnai-nās rokas, kuras tevi plēsušas aiz ausīm un pērušas ar lineālu, negribēsi atcerēties savus sāpošos pirkstu skrumšļus, ar krītu noziestās delnas, pie lielās sienas tāfeles pavadītās stundas, lai iemācītos rakstīt, reizināt, zīmēt mājiņas, aplīšus un citas vienkāršas lietas, tev nepatiks to atcerēties, jo arī šeit būs tavs parāds: tu iekliegsies, bet kādas rokas tevi saturēs, jo tu grasies pietrūkties un kaut kur steigties, cerēdams tādējādi remdināt sāpes: tu ieelposi vīraka smaku, ieelposi nepieejamā dārza aromātu, tu nodomāsi, ka dzīvē nav nekādas izvēles, ka nav vērts dzīties pēc tās, jo izvēle ir neiespējama, ka arī todien tā nemaz nebija bijusi tava izvēle, bet tu vienkārši ļāvies notikumu gaitai, un tāpēc neesi atbildīgs par to, ka toreiz sekoji vienai no divām morāles normā n, neesi atbildīgs par to, ka aizgāji pa vienu no diviem ceļiem, kurus tu nebiji iezīmējis;

tu ļausies sapņiem, atraudamies no sava ķermeņa, kurš mokās kliedz un lokās, atrausies no griezīgā ma-četes asmeņa, kurš iecirtīsies tavās iekšās, likdams pār vaigiem plūst svilstošām sāpju asarām, sapņosi par tādu .savas dzīves izkārtoj urnu, kuru tu pats būtu radījis, taču nevarēsi tāda atrast, jo dzīve tev netika devusi šādu iespēju un likusi vadīties no jau gataviem baušļiem, jau izstrādātiem cīņas noteikumiem, par kuriem tu nebiji ne sapņojis, ne domājis, ne dzīvē tos ieviesis;

vīraks kļūs par laika gaitā iestāvējušos smaku, kura tev daudz ko atgādinās:

atgādinās, ka baznīckungs Paess mitinājies tavā mājā, jo Katalīna viņu noslēpusi pagrabā, taču tā nebūs tava vaina, nē, tevi par to vainot nevarēs;

ka tu būsi aizmirsis, ko jūs abi, tu un viņš, tonakt pagrabā runājāt, tu būsi aizmirsis, vai to sacīja viņš vai tu, ka nav vārda, kurā dēvēt tādu izdzimteni, kurš labprātīgi atsakās no savas vīrišķības, labprātīgi sevi kastrē, labprātīgi apreibinās ar kaut kāda sagudrota dieva asinīm — jā, kurš gan to sacīja? — un tomēr, to es varu apzvērēt, pakļauts mīlas varai, jo dieva mīlestība ir neizmērojama un iemājo jebkurā būtnē, sniegdama tai attaisnojumu, tāpēc ka esam radīti ar dieva žēlastību un gādību, lai mēs aplaimotu cits citu ar mīlas mirkļiem, ko dzīve tiecas mums atņemt, un nav nekā, no kā tev- vajadzētu kaunēties vai vairīties, jo tādējādi tu aizmirsīsi savas mokas, un nekāda grēka tur nevar būt, jo visi mūsu mīlas vārdi un izrīcība mīlā, kura ir tik īsa un aša, pieder šodienai, nav atliekama uz rītdienu un nevar būt nekas cits kā mierinājums, ko mēs, tu un es, viens otram spējam sniegt, apstiprinājums dzīves nenovēršamajam ļaunumam, ko vēlāk izpirks mūsu nožēla, jo kā gan varētu būt patiesa nožēla bez patiesa ļaunuma atzīšanas mūsos, kā gan mēs atskārstu grēku, kura piedošana mums jāizlūdzas uz ceļiem nokritušiem, ja iepriekš paši nebūtu šo grēku izbaudījuši? Tālab aizmirsti savu dzīvi, ļauj man nodzēst gaismu un arī visu aizmirst, bet pēc tam kopīgi izlūgsimies piedošanu un izrādīsim visdziļāko nožēlu, lai izdzēstu mīlas mirkļus, ko izbaudījusi mūsu miesa, kuru radījis dievs un kura teic dievam slavu ikvienā — kā piepildītā, tā neapmierinātā vēlmē, teic dievu katrā slēptā glāstā, teic dievu dieva dotajā sēklas izplūdē,

jo dzīvot — tas nozīmē nodot savu dievu, un katrs dzīves akts, katrs akts, kurš apliecina, ka esam dzīvas būtnes, prasa, lai tiktu pārkāpti dieva baušļi;

un tajā pašā naktī tu kādā meitumājā vēl runāsies ar majoru Gavilānu un citiem saviem vecajiem biedriem, bet tāpat neatcerēsies, kas šajā naktī tika teikts, neatcerēsies, vai to sacīja viņi vai arī tu pats tik saltā balsī, ka tā jau vairs nebija cilvēka, bet varas un savtīgu interešu vēsā balss, jo mēs gan vēlam iespējami daudz laba dzimtenei, taču vienīgi tik ilgi, kamēr tas savienojams ar mūsu personisko labklājību; mēs esam gudri un varam daudz ko panākt; mēs darīsim visu nepieciešamo, taču ne neiespējamo: visus mums noderīgos varmācības un nežēlības aktus mēs paveiksim vienā reizē, lai nevajadzētu tos atkārtot; bet tautai noderīgo mēs tai pasniegsim pakāpeniski, lai tās prieks būtu ilgstošāks, turklāt revolūcija gan izdarāma ātri, taču rītdiena prasīs aizvien vairāk, vairāk un vairāk, līdz mums nebūs nekā ko dot kā varbūt vienīgi pašu dzīvības; ja šodien jau būsim devuši visu, tad kādēļ gan mirt, kamēr neesam pieredzējuši savas varonības augļus, — tālab aizvien paturēsim kaut ko rezervē: * mēs taču esam cilvēki, nevis mocekļi, un mums viss būs atjauts, ja vien noturēsim varu savās rokās, bet, kolīdz to zaudēsim, mēs kļūsim par kāju pameslu, tāpēc ar vēsu prātu apsvērsim savas izredzes: mēs esam jauni, taču mūsu galvas apstaro uzvarējušās bruņotās revolūcijas oreols; bet kāda velna pēc mēs esam cīnījušies? — taču ne tālab, lai mirtu badā, tāpēc arī neaizmirsīsim, ka nepieciešamības gadījumā spēka pielietošana ir taisnīga un vara nav dalāma.

Bet rītdien? Rītdien mēs būsim miruši, deputāt Krus, un tad lai mūsu pēcteči paši kārto savas lietas:

dominē non sum dignus, dominē non sum dignus... Jā, cilvēks, kurš sarūgtinājumā runājies ar dievu, cilvēks, kurš spēj piedot pārkāpumu tāpēc, ka pats to izdarījis, priesteris, kuram tiesības par tādu būt tāpēc, ka viņa cilvēciskā nelietība atļauj piedot vispirms sev paša grēkus un tikai pēc tam tos atlaist citiem, jā: dominē non sum dignus ...

Un tu noliegsi jebkuru savu vainu, tu nebūsi atbildīgs par morāli, kuru pats neesi radījis, jo tāda jau tā bija, un tomēr tu būtu gribējis, gribējis gribējis gribējis,

o, lai laimīgas šķistu ar skolotāju Sebastjanu kopā aizvadītās dienas, kuras tu vairs nevēlēsies atcerēties, dienas, kad sēdēji viņam klēpī, mācīdamies viselementārākās zināšanas, kuras nepieciešamas, lai cilvēks būtu brīvs, nevis kaut kādas, bez tavas ziņas uzrakstītas bauslības vergs, o, lai laimīgas šķistu tās dienas, kad tu biji māceklis, kuram viņš ierādīja dienišķās

ni

iztikas nopelnīšanai nepieciešamā darba prasmi, dienas, kuras pagāja strādājot pie laktas ar veseri, kad ieradās nogurušais skolotājs Sebastjans un mācīja tevi vienu pašu, lai tu varētu pastāvēt dzīvē un radīt pats savus likumus: tu, nemiernieks, tu, brīvības mīlētājs, tu, agrāk nekad nepazīts, vienreizējs cilvēks; taču tu negribēsi to atcerēties, jo viņš tevi sūtīja un tu gāji cīnīties par revolūciju, bet tas saglabājies tikai manā atmiņā un tevi vairs neskar, tālab:

tu nebūsi atbildīgs par diviem atšķirīgiem tev uzspiestiem morāles principiem; tu esi bez vainas, tu gribēsi būt bez vainas, tu netiki, jā, netiki izvēlējies šo nakti.

(1927. gada 23. novembris)

VIŅŠ skatījās uz logu, bet otrs vīrietis apjautājās, vai viņam nebūtu kāda vēlēšanās. Taču viņš tikai samirkšķināja savas zaļās acis un nenovērsa skatienu no loga. Tad otrs, kurš līdz šim bija izturējies ļoti mierīgi, pēkšņi izrāva pistoli un nometa to uz galda. Viņš dzirdēja ietrinkšķamies glāzes un pudeles un pastiepa roku, bet otrs pasmīnēja un pats paķēra ieroci. Viņš pat nepaguva aptvert, kādu fizisku izjūtu kaut kur dziļi pakrūtē izraisīja otrā vīrieša spējā rokas kustība, trieciens pret galdu un caurspīdīgo pudeļu un zilo stikla glāžu ieskanēšanās. Pa ielu strauji garām aizbrā-zās automobilis, ko pavadīja svilpieni un rupjas lamas, tā starmeši uz mirkli apgaismoja otrā — vēl aizvien smīnošā vīrieša apaļo, pliko pakausi. Pagriezdams revolvera veltnīti, lai parādītu, ka tajā ir tikai divas lodes, vīrietis to pārbīdīja vēlreiz uzvilka gaili un ieroča stobru pielika sev pie deniņiem. Artēmio Kruss mēģināja novērst skatienu, bet nelielajā istabiņā nebija neviena pieturas punkta, pie kā acīm pakavēties: tikai kailas, spilgti zili krāsotas sienas, akmens klona grīda, galdi, divi krēsli un divi vīri. Otrs pagaidīja, kamēr zaļās acis, pārlūkojušas istabu, atkal skatīsies uz roku, kura turēja pie deniņiem revolveri, — vēl gan aizvien smīnēdams, taču nu sviedros jau slapjš izmircis. Tāds pats bija arī viņš. Apkārtējā klusumā viņš

pūlējās saklausīt pulksteņa tikšķus vestes labējā kabatā. Taču sirdspuksti bija skaļāki. Likās — tūlīt norībēs šāviens, bet pagaidām klusumā slēpās visas skaņas, arī iespējamais revolvera blīkšķis. Otrais vīrietis vilcinājās. Viņš to skaidri manīja. Tad otrā pirksts nospieda ieroča sprūdu. Klusumā kaut kas asi un metāliski noklikšķēja, bet laukā bija tā pati agrākā nakts bez mēnesnīcas. Otrs vīrietis vēl turpināja turēt pistoli pie deniņiem, tad pasmaidīja un beidzot sāka aizgūtnēm smieties; viņa tuklais augums iekšēji drebēja gluži kā ķīselis, bet tikai no iekšienes, jo ārēji tas palika nekustīgs. Tā pagāja vairākas sekundes. Arī viņš nekustējās. Atkal jaudās vīraka smaka, kas kopš paša rīta viņam visur nāca līdzi. Caur rēgaino iedomu dūmaku bija neskaidri saredzama otrā vīrieša seja, kas turpināja iekšēji smieties, līdz tas atkal nolika ieroci uz galda un, izstiepis dzeltenīgos strupos pirkstus, lēnām pabīdīja to uz viņa pusi. Otrā acīs jaušamā, it kā apdūmakotā laimes sajūta varēja būt arī aizturētas asaras, taču Artēmio Krusam tas tagad bija vienalga. Pakrūtē kaut kas salti iekņudējās, atceroties — nē, tā jau vēl nebija pagātnes tiesa — drukno augumu ar pistoli pie deniņiem; briesmīgas, lai gan jau mazliet pierimušas izbailes aizžņaudza viņam elpu un neļāva runāt: tās būtu beigas, ja viņu atrastu vienā istabā ar mirušo tuklo vīrieti, jo viss liecinātu pret viņu. Viņš jau bija ievērojis, ka tas ir viņa paša revolveris, kas vienmēr glabājās skapja atvilktnē; agrāk viņš to nebija pamanījis, tikai tagad, kad otrs, kabatas lakatiņu ap roku apvīstījis, piebīdīja ieroci viņam; mutautiņš droši vien būtu nokritis uz grīdas gadījumā, ja... Tomēr tas varēja arī nenotikt, un tad par pašnāvību nebūtu nekādu šaubu. Tikai jautājums — kam? Policijas virsnieka līķis istabā, kurā neviens cits nav ienācis kā tikai tā niknākais ienaidnieks. Kurš kuru šeit ievilinājis? Druknais policists palaida vaļīgāk vidusjostu un vienā malkā izdzēra glāzi līdz pat dibenam. Sviedri tumšos plankumos pletās tam zem padusēm un tecēja pa kaklu lejup. Strupie, gluži kā nocirstie pirksti neatlaidīgi bīdīja viņam tuvāk pistoli. Kas šeit būtu sakāms? Policijas priekšnieks no savas puses pārbaudījumu bija izturējis. Tagad arī viņam tas jādara? Bet vai cita ceļa nav? Viņš vaicāja, kas īsti pierādīts, un

otrs atbildēja — pierādīts, ka uz spēles likts viss, noskaidrots, kurš nāves nebīstas, reizi par visām reizēm apstiprināts, ka ar diegiem — raudi vai dziedi — nav nekāda aršana. Ja tas vēl nepārliecinot, tad viņš, policijas priekšnieks, nezinot, kas vispār kādu varētu pārliecināt. Un līdz ar to pierādīts, ka deputātam‘jāpārnāk pie viņiem. Vai gan kāds no Krusa bandas būtu gatavs upurēt savu dzīvību, lai pierādītu, ka vēlas viņu noturēt savā pusē? Policijas virsnieks aizsmēķēja cigareti, piedāvādams arī viņam. Artēmio Kruss aizdedzināja savējo pats, bet pēc tam pastiepa sērkociņu pie otrā sejas, kas bija kafijas brūnumā, taču druknais policists to nopūta. Artēmio Kruss juta, ka atkāpšanās ceļa nav. Viņš paņēma ieroci, bet cigareti pavirši pieslēja pie glāzes malas, nemaz nemanīdams, ka tās pelni sabirst agavju degvīnā un kā duļķe nosēžas glāzes dibenā. Piespiedis ieroča stobru pie deniņiem, viņš neko nesajuta, lai gan zināja, ka metālam vajadzētu būt aukstam, un atcerējās, ka viņam ir tikai trīsdesmit astoņi gadi, reizē tomēr atskārzdams, ka tas nevienam nav svarīgi, vismazāk jau resnajam policijas priekšniekam, bet vēl mazāk viņam pašam — Artēmio Krusam.

Šorīt viņš bija apģērbies pie lielā spoguļa savā guļamistabā. Vīraka blīvais smārds bija iekļuvis pat tur, un viņš nepatikā saviebās. Šurp atplūda arī dārzā ziedošo kastaņu aromāts, kas pletās pāri vēl pavasarīgi kailajai izkaltušajai augsnei. Spogulī viņš redzēja zaļoksnēju vīrieti ar spēcīgām rokām un gludu, neaptau-kojušos vēderu ar stiegriem muskuļiem nabas apkaimē, kur izbeidzās kaunuma un vēdera spalvojums. Ar roku novilcis pār vaigiem un kumpo degunu, viņš atkal sajuta vīraka smaku. Sameklēdams skapī tīru kreklu, viņš nemaz nepamanīja, ka revolvera tur vairs nav. Apģērbies viņš izgāja no guļamistabas. «Man nav laika; patiesi nav laika. Es tev saku, ka man nav laika.»

Dārzā pakavveidīgā lokā dobēs, kas atveidoja heral-diskas lilijas ziedu, bija sadēstīti košumaugi, rozes un krūmāji, kas kā zaļš dzīvžogs pletās ap vienstāva māju, kura bija celta florenciešu stilā ar slaidām kolonnām un ģipša frīzēm pie ieejas. Mājas ārējās sienas bija nokrāsotas rožainā tonī, bet salonos, caur kuriem viņš vēl šorīt bija izgājis, rīta nespodrajā gaismā iezī-

mējās greznu lustru un marmora statuju apveidi, pavīdēja samta portjeras, augsti, ar brokātu pārvilkti atzveltņi, bufešu stikli, ar zelta auklām apšūti dīvāni. Pie kādām sāndurvīm salona galā viņš apstājās un uzlika roku uz bronzas tverekļa, taču vilcinājās atvērt un ieiet.

«Tas viss sapirkts no paziņām, kuri pārcēlās uz Franciju. Samaksājām smiekla naudu, taču restaurācija izmaksāja dārgi. Es teicu vīram, lai viņš atstāj visu manā gādībā, jo zinu, kas šeit nepieciešams...»

-Druknais policists viegli, kā ar gaisu piepūsts pūslis palēcās un pagrūda sāņus viņa roku ar revolveri: šāvienu laikam neviens nedzirdēja, jo bija vēls un tuvumā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Bet varbūt ari tāpēc, ka nevienam tas nebija jādzird un tas pagaisa istabas zilgajās sienās. Policists iesmējās un noteica, ka šoreiz pietiks nodarboties ar nevajadzīgām un bīstamām blēņām. Viss taču esot tāpat viegli nokārtojams. Pavisam viegli, nodomāja arī Artēmio Kruss. Laiks visu nokārtot viegli, citādi nekad nebūs atelpas.

— Kāpēc neliekat mani mierā? Sakiet — kāpēc?

— Bet mieru taču nav grūti panākt, draudziņ. Viss ir atkarīgs no tevis paša.

— Kur mēs atrodamies?

Viņš šeit nebija atnācis, viņu atveda, un viņi gan atradās kaut kur tepat pilsētas centrā, taču šoferis bija braucis līkumu līkumiem, nogriezdamies gan pa kreisi, gan pa labi, pārvērzdams spāņu taisnajās līnijās izkārtoto plānojumu neatrisināmā labirinta mudžeklī. Tas viss likās tikpat neizprotams kā policists, kurš ar savu strupo roku bija izrāvis viņam revolveri un vēl aizvien smējās, bet tad apsēdās un atkal bija smagnējs, resns, sviedros izmircis, ar dzirkstošām acīm.

— Mēs taču drīz būsim uz vienu roku, vai ne? Par draugiem vajag izvēlēties vīrus ar aknām, tad tev neviens nekāps uz kakla. Iekampsim pa lāsei!

Abi saskandināja. Resnais policists teica, ka cilvēki sadaloties spraunos vīros un jēradvēselēs, tāpēc vajagot zināt, kur meklēt draugus. Tālāk viņš paskaidroja, ka būtu žēl, ja deputāts Artēmio Kruss neprastu laikā izvēlēties; viņa līdzšinējie draugi gan bijuši uzticīgi, un krietni vīri, un visiem tiem dota iespēja izvēlēties, taču ne jau katram uz pleciem tāda galva kā deputā-

tam Krusam, un viens otrs, nez ko no sevis iedomādamies, pat ķēries pie ieročiem, lai gan būtu varējis itin viegli pārsēsties citā krēslā un turēties kopā ar vīriem, kas prastu to novērtēt. Deputāts Artēmio Kruss taču ne jau pirmo reizi mainītu ādu. Lai atceroties vien pēdējos piecpadsmit gadus, vai ne? Un viņu it kā iemidzināja šī balss, kas bija tikpat tumīga kā pats runātājs. Šņākuļojoša, baismas iedvesoša balss gluži kā kobrai, kas grabina savus elastīgos kakla gredzenus, tikai šoreiz tā bija parasta pīpmaņa nodzerta balss: — Nu, vai nav tiesa?

Druknais policists vērīgi blenza viņā, bet deputāts Artēmio Kruss tikai taustīja siksnas sprādzi, līdz satrūcies atrāva roku, jo vēsais sudrabs pēkšņi bija atgādinājis revolvera stobra metālisko pieskārienu, turklāt viņam gribējās, lai rokas būtu brīvas.

— Rītdien nošaus priesterus. To es tev saku tāpat pa draugam, jo esmu pārliecināts, ka tu neesi no šo plukatu pasugas ...

Viņi piecēlās un atbīdīja krēslus. Policists piegāja pie loga un ar pirkstu kauliņiem skarbi pieklauvēja pie rūts. Padevis norunāto zīmi, viņš pasniedza deputātam roku, bet pēc tam palika durvīs stāvam un noskatījās, kā Artēmio Kruss aizslāj pa tumšo un smirdīgo eju, apgāzdams kādu netīrumu tvertni, no kuras uzdvingoja sapuvušu apelsīnu un izvilguša avīžu papīra smaka. Pie durvīm stāvošais vēlreiz pacēla pirkstu pie baltās platmales un aizgājējam norādīja, kur nogriezties Sešpadsmitā septembra avenīdā.

— Nu, kādas tavas domas?

— Es domāju, ka mums jāpāriet viņa pusē.

— Man gan negribētos to darīt.

Un kādas tavas domas?

— Nevaru vēl izšķirties.

— Vai šeit mūs nevar noklausīties?

— Saturno madāmai var uzticēties, no viņas mājas nekas neizies ...

— Neizies gan, bet var tikt iznests...

— Šefa vadībā darbojāmies, kopā ar šefu mūs arī sagraus.

— Šefa dziesma nodziedāta. Jaunais pamatīgi sagrābis viņu pie rīkles.

— Un ko tu īsti ierosini?

Es saku, ka mums jāpiesakās pašiem.

— Lai man drīzāk nogriež ausis. Vai mēs esam vīri vai neesam?

— Kā tu teici?

— Var būt visādi.

— Tomēr nekas īsti skaidrs jau vēl nav.

— Tas nu gan tiesa. Bet ja kāds negrib..«

— Nē, nē, es neko nesaku.

— Iznāk, ka vienā un tai pašā laikā tu saki kā «jā», tā «nē» ...

— Es saku, ka mums jāiestājas atklāti, kā vīriem pienākas, vai nu par vienu, vai otru..,

— Ģenerāl, aust jauna diena ...

— Bet kā tad paliek?

— Nu tā... Kā kuram labāk patīk. Lai katrs izvēlas, uz kuru pusi mesties.

— Nu ... kas to lai zina.

— Tā jau ir.

— Vai tu patiešām domā, ka ar mūsu šefu ir cauri?

— Liekas gan, liekas gan...

— Kāpēc?

— Tāpat, vienkārši liekas.

— Un ko saki tu?

— Arī mart tāpat sāk likties ...

— Tikai vienu gan — ja gadījumā šā vai tā — neko mēs šeit neesam runājuši.

— Protams, protams. Nekas nav runāts, un tāpēc nav ko atcerēties.

— Es šeit domāju šaubas un svārstības, kas vienam otram radušās.

— Šaubas un svārstības — tā ir īsta cūku būšana.

— Tu nu gan labāk varētu turēt muti. Aizej atnes ar ko rīkli izskalot!

— Jā, cūku būšana gan, godājamie.

— Tātad — visi reizē nevar?

— Reizē gan — tikai katru lopiņu pa savu taciņu uz kopus aplociņu ...

— Lai zem viena ozoliņa ar zīlītēm mielotos...

— Tas kā naglai uz galvas. Kāda tur vēl runa..«

— Ģenerāli Himēnes, vai jūs arī nenāktu pamieloties?

— Katra telīte pie savas silītes,.«

— Bet ja kāds tagad palaidīs muti...

— Kas tev, brāl, prātā nāk? Vai tad mēs netiekam visi vienā pavadā vadāti?

— Tā būtu gan... Bet kāds var atcerēties savu māmulīti — lolotāju un sākt šaubīties ...

— Šaubas — tā cūcīga padarīšana, kā sacītu madāma Saturno ...

— Cūcīgāka par cūcīgu, pulkvedi Gavilān.

— Tad jau nez ko var sākt atcerēties.

— Katrs dara, kā redz, bet es stāvu pie ratiem.

— Un katram — viena āda, viena bēda, vai ne?

— Visu tikai ar godu, seņjor deputāt, vienmēr ar godu.

— Protams, ar godu, tikai tā, ģenerāl, un ne citādi.

— Tātad ...

— Nekas šeit nav ticis pārrunāts.

— Nekas, nekas, gluži itin nekas.

— Ja nu tikai patiešām mūsu šefam vakars?

— Kuram — agrākajam vai tagadējam?

— Agrākajam, protams, agrākajam ...

«Chicago, Chicago, that toddling town...»28 Doņja Saturno nocēla adatu no plates un saplaukšķināja delnas. — Meitenītes, meitenītes, tā kā lai būtu kārtība! ... — Bet viņš smaidīdams nolika salmu platmali, pabīdīja aizkarus un aptašķītajā zāles spogulī iesāņus pavērās doņjas Saturno meitenēs — tās bija melnīgsnējas, nopūderējušās un uzkrāšļojušās, uz vaigiem, krūtīm un uz muguras uztrieptas dzimumzīmes, mugurā īsi brunči, kājās atlasa vai lakādas kurpītes, plaksti ieēnoti zilganā krāsā, un turpat līdzās spogulī svētdienīgi uzposušās un nopūderētās saimnieces cerbera roka. — Man, seņjor, dāvaniņu ...

Viņš zināja, ka viss noritēs labi; zināja to jau tad, kad, ar labo roku vēderu braucīdams, bija apstājies dārziņā pie netiklības mājas, lai ieelpotu uz augļiem nosēdušās rasas un nespodri samtainā dīķa ūdens svaigumu. Citādi nevar būt. Ģenerālis Himēness noņems zilās acenes un paberzēs sausnējos plakstus, no kuriem bārdā sabirs iekaisuma zvīgznas, un tad pieprasīs, lai kāda no meitenēm viņam novelk zābakus, jo viņš jutās noguris, turklāt bija pieradis, ka to vienmēr izdara* kāds cits, un tad visi ierēksies skaļos smieklos, jo ģenerālis būs izmantojis nolīkušās meitenes pozu

un parāvis tai brunčus uz augšu, atsegdams apaļīgu un tumšu, ar mēļu zīdu tikai mazliet aizklātu dibenu, bet vēl interesantāk būs redzēt viņa mūždien aizmiglotās acis pēkšņi paveramies līdzīgi iebojātu austeru vākiem, kad visi draugi, biedri un brāļi pastieps rokas un doņjas Saturno audzēknes, kā bites mudžēdamas ap armijas formas tērpos ģērbtajiem vīriešiem, sāks novilkt tiem svārkus, it kā viņas nezinātu, kas slēpjas zem uniformas, pogām ar ērgli, čūsku un zeltlapu skarām. Cik reižu viņš nebija redzējis šīs meitenes tā ņudzam kā nule no kūniņām izlobījušos valgus tauriņus ar augšup paceltiem tumšiem dilbiem, rokās turam pūdernīcas ar slotiņām, no kurām balts sniegs sabirst galvās draugiem, biedriem un brāļiem, kuri, kājas izpletuši, ar konjaku aplaistītiem krekliem, pietūkušiem deniņiem un noļengušām rokām atgāzušies guļvietas, bet meitenes, blakustelpā skanot čarlstonam, tos laiski izģērbj, apskūpstīdamas katru atkailināto vietiņu, laiku pa laikam iespiegdamās, kad gulētāji tām iekniebj. Artēmio Kruss paskatījās uz saviem nagiem ar baltajiem raibumiem, kuri apliecinot melīgumu, un uz īkšķa pusmēnesi. Kaut kur ierējās suns. Viņš pacēla svārku apkakli un devās mājup, lai gan labprātāk būtu palicis turpat un kādas nopūderējušās meitenes skavās izkliedējis rūgtumu, kas sasprindzināja nervus, neļāva aizmigt un piespieda naktī ar vaļā acīm vērties zemajās, pelēcīgajās mājās ar balkoniem, kur bija salikti māla un stikla puķu podi, vai arī apputējušās un pus-vītušajās palmu rindās ielas malās, kur nemitīgi smakoja mērces un piparotu kukurūzas vālīšu paliekas.

Ar roku viņš novilka pār bārdas rugājiem, kuri bija sazēluši uz vaigiem, un sameklēja kabatā paprāvo atslēgu saišķi. Bet sieva šajā brīdī droši vien ir lejā, jo viņa mēdz klusītēm nemitīgi klaiņot augšup un lejup pa kāpnēm, kas nosegtas ar mīkstiem paklājiem, un, vīru ieraugot, aizvien izlikās nobijusies. — A, tas esi tu! Kā tu mani nobiedēji! Es tevi negaidīju. Nē, negaidīju tevi tik agri, zvēru, ka negaidīju... — bet viņš aizvien sev jautāja, kāpēc gan viņai vajadzētu izlikties par līdzvainīgu, lai viņam sejā mestu pārmetumus. Taču tie bija tikai vārdi. Bet viņu sastapšanās un tieksme vienam pēc otra, kas tūlīt jau pašos pirmsākumos tika noliegta, kā arī izvairīšanās, kura dažbrīd

pārvērtās par satuvināšanos, nebija vārdos izsakāma ne pirms rašanās, ne pēc nodzišanas, jo patiesībā bija viens un tas pats. Kādu reizi, kad tumsā abu pirksti sastapās uz kāpņu margām un viņa sažņaudza vīra pirkstus, bet viņš iededzināja gaismu, lai viņa nepa-kluptu, jo nezināja, ka sieva nāk lejup, kamēr viņš gāja augšup, tomēr izrādījās, ka Katalīnas sejā nav tās pašas kvēles, kas rokā, un viņa gaismu nodzēsa. Viņam gribējās to nosaukt par perversitātes izpausmi, tomēr arī tas nebija īstais vārds, jo ieradums nevar būt perverss, tāpēc ka tas līdz ar to mitētos būt kaut kas iepriekš apsvērts un neparasts. Šis maigais, zīdā un linu palagos tītais .„augums bija labi pazīstams, pazīstams galvenokārt no pieskārieniem, jo šādās reizēs gaisma guļamistabā vienmēr bija nodzēsta, bet tagad uz kāpnēm tā dega, un viņa nevarēja savu seju noslēpt, nedz arī tai piešķirt citu izteiksmi. Tā bija tikai viena pati reize, kuru nevajadzētu atcerēties, un tomēr viņam visā augumā ieplūda saldi rūgta vēlme to atkārtot. Viņš tā domāja un juta, kad viss jau bija atkārtojies, atkārtojies pat vēl šorīt, un tā pati roka satvēra viņējo, tikai šoreiz uz kāpņu margām, kas veda lejup pagrabā, lai gan gaisma nebija iedegta, un viņa ievaicājās: — Ko tu šeit meklē? — bet pēc tam atguvās un jau mierīgākā balsī vēlreiz noteica: — Ai, kā tu mani nobiedēji! Es tevi negaidīju, zvēru, ka negaidīju tevi tik agri! — vienaldzīgi, bez jebkāda izsmiekla, bet viņš ieelpoja tikai šo gandrīz vai taustāmo vīraka smaržu, smaržu, kas šķita tik izteiksmīga un zobgalīga.

Viņš pavēra pagraba durvis un pirmajā brīdī neko neredzēja, jo arī baznīckungs Paess šķita pagaisis vīraka smaržā. Viņa satvēra pie rokas savu slepeno iemītnieku, kurš nopūlējās saturēt starp kājām sutanas krokojumus un, ar rokām mājot, izkliedēt svēto aromātu, bet tad atskārta, ka tam visam — ne viņas aizgādībai, ne paša izbaiļu pilnajai rosībai — nav nekādas jēgas, un padevīgi nolieca galvu par zīmi savai šķietamai pazemībai, kurai vajadzēja sniegt viņam mierinājumu, apliecinot, ka svēto pienākumu pildījis pats pēc sava prāta un nevis par patiku šiem diviem, kuri blenž viens otrā un uz viņu pat nepaskatās. Viņš gribēja un klusībā lūgšus izlūdzās, lai ienākušais vīrietis palūkotos šurp un viņu pazītu, bet, iesāņus uzmetis

tam skatienu, redzēja, ka ienācējs nespēj novērst acis no sievietes un tāpat viņa no vīrieša. Vēl vairāk — viņa to tikpat kā apskāva, tajā pašā laikā aizsegdama šeit paslēpušos dieva kalpu, kurš no spazmām pūsli, acīs saviesušās dzeltenīgās dūmakas un sastingušās mēles zināja, ka nākamajā — teju, teju jau klāt esošajā, neatvairāmajā un nenovēršamajā brīdī nespēs noslēpt savas briesmīgās izbailes. Palicis tikai viens mirklis, priesteris domāja, lai samierinātos ar savu likteni, gar kuru nevienam citam nebija nekādas daļas. Bet arī šis vīrietis ar zaļajām acīm lūdzās — viņš lūdza sievieti, lai tā palūgtu, iedrošinātos palūgt un pārbaudīt likteni, pasacītu «jā» vai «nē», taču viņa nespēja ne parunāt, ne sniegt atbildi. Priesterim iešāvās prātā, ka jau toreiz, atteikdamās kaut ko pasacīt vai palūgt, šī sieviete upurējusi viņa, dieva kalpa, dzīvību. Sveču nespodrā gaisma vērta ādu blāvā krāsā, lai gan tā varētu būt spirgta un mundra; ņirbīgas melnas ēnas izraibināja balsno seju, kaklu un rokas. Priesteris gaidīja — varbūt tagad viņa palūgs. Viņš redzēja sašķobāmies muti, kura alka skūpstu, bet tad viņam izlauzās nopūta — nē, šī sieviete neko nelūgs, tāpēc atlika vairs tikai īss brīdis, lai vīrietim ar zaļganajām acīm apliecinātu savu gatavību mirt, jo rītdien viņš jau to nespēs, noteikti nespēs — un vispār neko vairs nevarēs, jo no viņa būs pāri palikusi tikai mirstīgu palieku čupiņa, kura neko nezinās par dieva vārdu.

Artēmio Kruss nogulēja līdz pusdienai. Viņu pamodināja leijerkastes dziesma uz ielas, taču viņš jutās tik noguris, ka pat neievēroja, ko tur īsti spēlē. Iepriekšējās nakts klusums vai arī tikai atmiņas par to, kāda bija šī nakts un tās klusēšana, lika apziņai brīžiem it kā pamirt. Tad leijerkastes dziesma pieklusa, un tikai pēc brīža pa pusatvērto logu atkal ieplūda gausa un sērīga melodija. Bet pagājušās nakts atmiņas jau nomāca visus trokšņus, un mirkli dzirdētais dziedājums pagaisa. Spalgi iešķindējās tālrunis, viņš paņēma klausuli un, izdzirdis pazīstamos dobjos smieklus, atsaucās:

— Klausos.

— Viņš atgādāts pie mums komandantūrā.

— Patiešām?

— Seņjoram prezidentam viss paziņots.

— Tada gadījumā ...

— Tu pats saproti. Vajadzīgs vēl viens žests. Vizīte. Runāt nav nekādas vajadzības.

— Cikos?

— Ierodies šeit ap pulksten diviem.

— Es būšu.

Katalīna blakusistabā visu dzirdēja un, pie durvīm pieplakusi, sāka raudāt, bet tad jau vairs neklausījās, noslaucīja asaras un apsēdās pie spoguļa.

Viņš no iznēsātāja nopirka avīzi un, pie stūres sēdēdams, mēģināja to lasīt, taču varēja tikai uzmest acis virsrakstiem, kuri pavēstīja, ka nošauti noziedznieki, kuri tīkojuši pēc patiesā tautas vadoņa dzīvības. Artēmio Kruss atcerējās viņu svarīgu notikumu brīžos — kara gājienā pret Viļju un prezidenta amatā, kad visi viņam zvērēja uzticību. Tagad fotoattēlā viņš bija redzams, izplestām rokām saņemot šauteņu zalvi. Uz ielas pavīdēja mirdzoši limuzīni, garām aizslīdēja sieviešu īsie bruncīši un augstās zvanveida cepures, pēc pēdējās modes ģērbušos švītu platās bikšu staras, pie strūklakas varžu figūras apmetušies apavu tīrītāji. Taču viņa stiklainajam, stingajam skatienam pretim traucās nevis šī pilsētas ainava, bet gan viens vienīgs vārds. Tas bija jaušams visiem uz mēles un nomanāms skatienos, kuri no trotuāra krustojās ar viņējo; viņš to redzēja gājēju soļos, mājienos, žestos, neziņā paraustītos plecos, nicīgi norādošos pirkstos. Izjuzdams bīstamu pacilātību, viņš stingrāk satvēra stūri un, automobiļa atsperēm nošūpojoties, aizjoņoja garām ielas drūzmā pavīdošajām sejām, žestiem, izsmējīgajām, ar pirkstiem pamestajām zīmēm. Tas viņam bija jāizdara tūlīt, rītdien varēja būt par vēlu. Šobrīd nozākātie rīt varēja sākt nozākāt viņu pašu. Saules atspīdums apžilbināja acis, un viņš tās aizsedza ar delnu: jā, līdz šim viņam nebija misējies, viņš aizvien bija pratis izvēlēties spraunāko, augšupejošo plēsoņu, atsakoties no tā, kura vara sliecās uz norietu.

Pavērās milzīgais Sokalo laukums. Pie katras pils arkas stāvēja sardzes posteņi. Katedrāles zvani vara mēlēm iezvanīja pēcpusdienas trešo stundu. Pie ieejas viņš sardzei uzrādīja savu deputāta apliecību. Augstkalnes dzidrajā vēsumā liegāk iezīmējās senās Mehiko

baznīcu aprises. Bija eksāmenu laiks. Pa Argentīnas un Gvatemalas ielām grupās lejup devās studenti. Automobili viņš atstāja iekšējā pagalmā. Iekāpis liftā, viņš uzbrauca augšā, izgāja cauri vairākiem rožainiem saloniem ar mirdzošām kristāla lustrām un apsēdas uzgaidāmajā zālē. Viņam visapkārt klusas balsis lišķīgā pieglaimībā čukstēja divus vārdus:

— Seņjors prezidents.

— Soņjors prozodonts.

— Saņars prazadants.

— Deputāts Kruss? Nāciet!

Druknais policists pastiepa viņam pretim rokas, un abi sāka viens otram plaukšķināt pa pleciem un muguru, patikā sev gurnus braucīdami. Policists, kā aizvien, smējās bezskanīgi, smieklus norīdams, un ar rādītājpirkstu mērķēja sev galvā, it kā grasīdamies šaut, un atkal, vēderam un melnīgsnējiem vaigiem purinoties, turpināja irgot. Ar pūlēm aizpogājis formas svārkus, viņš apjautājās, vai deputāts lasījis šīsdienas avīzes. Artēmio Kruss atbildēja, ka lasījis. Viņš jau esot šo spēli izpratis, taču tam neesot nekādas nozīmes. Viņš ieradies vienīgi tāpēc, lai seņjoram prezidentam apliecinātu savu neierobežoto un absolūto padevību. Policists apjautājās, vai seņjoram deputātam nebūtu kāda vēlēšanās, un tad Artēmio Kruss ieminējās par dažām norām ārpus pilsētas. Pašreiz tām nieka vērtība, bet ar laiku tās varētu sadalīt apbūves gabalos. Policijas priekšnieks apsolījās visu nokārtot, jo viņi tagad esot brāļi un draugi, turklāt seņjoram deputātam taču lieli nopelni — o! — viņš taču cīnoties jau no 1913. gada, un viņam tiesības dzīvot mierā, neatkarīgi no politiskajām izmaiņām. To sakot, policists atkal viņam noglaudīja delmu un paplikšķināja pa pleciem un muguru, lai vēlreiz apliecinātu savu draudzību. Atvērās durvis ar zeltītiem rokturiem, un no blakusistabas iznāca ģenerālis Himēness, pulkvedis Gavilāns un citi draugi, ar kuriem iepriekšējā naktī viņš bija sastapies pie doņjas Saturno. Galvas nodūruši, tie pagāja garām, it kā viņu neredzot, bet resnais policists atkal iesmējās un teica, ka daudzi deputāta draugi jau ieradušies, lai šajā tautas vienotības stundā stātos seņjora prezidenta rīcībā. Tad viņš Artēmio Krusu ar rokas mājienu vedināja iet tālāk.

Kabinetā līdzās zaļam abažūram deputāts ieraudzīja dziļi iegrimušas, durstīgas acis, kas atgādināja savam upurim uzglūnoša tīģera skatienu, un, galvu noliecis, teica:

— Esmu jūsu rīcībā, seņjor prezident... Apsolos kalpot jums no visas sirds, seņjor prezident...

ES saožu eļļu, ar kuru man svaida acis, degunu, lūpas, saltās kājas, zilganās rokas, gurnus un cirkšņus, un lūdzos, lai atver logu, jo man gribas elpot. Izgārdzu dobju skaņu caur nāsīm, ļauju, lai dara, ko grib, un sakrustoju rokas uz vēdera. Linu palagi, tīkams vēsums. Ko gan viņi sajēdz — Katalīna, priesteris, Teresa, Herardo ...

— Lieciet mani mierā ...

— Ko dakteris var zināt. Es viņu labāk pazīstu. Atkal kārtējā ņirgāšanās.

— Ciet klusu!

— Teresita, nerunā pretim tēvam... tas ir — mātei... Vai tu neredzi, ka...

— Hā! Tu esi tikpat vainīga kā viņš. Tu aiz sava gļēvuma un bailēm, bet viņš ... viņš ...

— Pietiek! Pietiek!

— Labvakar.

— Lūdzu, šeit!

— Pietiek, dieva dēļ!

— Turpiniet vien, turpiniet!

Par ko es nupat domāju? Ko atcerējos?

— ... kā pēdīgie nabagi. Kāpēc viņš piespiež Herardo strādāt?

Ko gan viņi sajēdz — Katalīna, priesteris, Teresa, Herardo? Kāda nozīme viņu liekuļotajām sāpēm, kāda jēga godinājumiem, kas parādīsies avīzēs? Kurš no viņiem būs pietiekami patiess, lai pasacītu — kā to tagad daru es —, ka esmu mīlējis vienīgi lietas, rokām jutekliski sataustāmu mantu? Tikai to es mīlu. Palagu, kuru es glāstu. Un visus pārējos priekšmetus, kurus šeit saskatu. Itālijas marmora grīdu zaļganā un melnā ietonējurnā. Pudeles, kuras glabā dažādu zemju vasaras saules spozmi. Senlaicīgās gleznas ar apbirzušu lakojumu, gleznas, kuras atdzīvojas saules vai sveču gaismā, pie kurām iespējams ilgi pakavēties kā

ar acīm, tā tausti, pašam sēžot uz zeltā rotāta baltādas dīvāna, ar konjaka glāzīti vienā un cigāru otrā rokā, tērptam vieglā zīda smokingā un lakādas kurpēs, kuras dziļi iegrimst vieglajā, soļu troksni slāpējošā pūkainā paklājā. Šeit cilvēks atskārst ainavu un cilvēku seju īsto vērtību. Šeit vai sēžot uz terases Klusā okeāna piekrastē un veroties saules rietā, kad ar katru dvēseles trīsu, jā, jā, ar katru vissmalkāko dvēseles trīsu cilvēks atsaucas nemitīgajai, valgajās liedaga smiltīs uzšalcošajai sudraboto viļņu plūsmai. Zeme. Zeme, kura pārtop naudā. Kvadrātveida apbūves gabali pilsētās, kur augšup sāk slieties jaunceltņu sastatnes. Zaļi dzeltenīgā zeme laukos, aizvien auglīga, ūdenskrātuvju tuvumā, kur pāri druvām plešas traktoru rūkoņa. Kraujo augstieņu zeme kalnos ar rūdu atradnēm, kas līdzinās pelēcīgiem seifiem. Un vēl mašīnas: cik tīkami smaržo rotācijas mašīna, kura aizvien straujākā tempā izmet laikraksta lapas ...

«— Ei, don Artēmio, vai jūtaties slikti?

— Nē, man tikai karsti. Šī sasodītā tveice. Nu, kā ir, Mena? Vai jūs neatvērtu logu?

— Tūlīt...»

Eh, šie ielas trokšņi! Tie ieplūst tik pēkšņi. Un salējas vienlaidus dunoņā. Eh, šie ielas trokšņi!

«— Ko jūs vēlējāties, don Artēmio?

— Jūs taču, Mena, zināt, ar kādu sajūsmu līdz pat pēdējam brīdim mēs iestājāmies par prezidentu Batistu. Bet tagad, kad viņš vairs nav pie varas, to darīt būtu grūti, taču vēl grūtāk — iestāties par ģenerāli Truhiļjo, lai gan vara vēl aizvien viņa rokās. Jūs pārstāvat viņus abus, un jums tas jāsaprot... Nekādas jēgas...

— Labi, don Artēmio! Neraizējieties! Es visu nokārtošu. Lai gan ķēpa nebūs nekāda mazā... Un pie reizes — tā kā esam sākuši par to runāt, esmu paķēris līdzi dažas lapiņas, kurās ir runa par «labdara» nopelniem ... Citādi nekas tāds...

— Jā, jā. Atstājiet tās man. A-ā, paskat tik, ar! Diass klāt. Labi, ka jūs atnacāt. Šo ievietojiet pirmajā lappusē, sagudrojiet kādu parakstu... Labu veiksmi, Mena. Gaidīšu no jums ziņas ...»

Ziņas. Gaidīšu ziņas. Gaidīšu no jums ziņas. Par manām nobālējušām lūpām... ai-i-i, roku, dodiet man

roku, svešs pulss atdzīvinās manējo, nobālējušās lūpas ...

— Vainu es uzkrauju tev.

— Vai tā tev būs vieglāk? Tad dari to. Aizjāsim pāri upei. Atgriezīsimies manā zemē. Manējā.

— ... mēs gribētu uzzināt, kur tas atrodas ...

Beidzot, beidzot viņas man sagādā šo prieku: atnākušas, rāpo uz ceļgaliem, lai izdibinātu, kur testaments. Priesteris mēģināja jau agrāk. Laikam es izskatos gan nāvei parādā, ja jau abas pielīdušas pie mana pagalvja un drebošām balsīm diedelē... Es skaidri to jūtu. Abas nopūlas uzminēt, kādu joku esmu izspēlējis, pēdējo joku, kurš, redzot viņu pazemojumu, man sagādā tādu prieku. Visas tā sekas es diemžēl vairs nepieredzēšu, taču šobrīd man baudu sagādā sākotnējās izbaiļu konvulsijas. Varbūt tās būs manas uzvaras pēdējās līksmās atbalsis ...

— Kur... — es čukstu, un mana balss ir lišķības un liekulības pārpilna... — Kur... Ļaujiet man padomāt ... Teresa, man liekas, es atceros... Vai tas nav sarkankoka cigarešu kastītē?... Ar divkāršo dibenu ...

Nav vajadzības pabeigt. Viņas pietrūkstas kājās un skrien pie milzīgā, apkaltā rakstāmgalda, pie kura, pēc viņu domām, esmu pavadījis bezmiega naktis, pārlasīdams testamentu, jo viņas vēlas, lai tas tā būtu bijis. AI as izrauj atvilktnes, izvanda papīrus un beidzot atrod lādīti. A-ā, nupat būs rokā! Agrāk gan bija cita. Bet tagad šī. Liekas — viņu pirksti drudžainā steigā iztausta lādītes apakšu, meklēdami tik svarīgo otro dibenu. Bet nekā tāda tur nav. Kad es pēdējo reizi esmu ēdis? Arī urīns jau labi pasen nav notecējis. Jāēd. Visu gan izvemju. Tomēr jāēd.

«— Ministra vietnieks pie tālruņa, don Artēmio ...»

Nošalc portjeras, vai ne? Laikam jau vakars? Ir puķes, kuras uzzied tikai naktī. Tās gaida iestājamies tumsu. ’Tītenis atver savas ziedlapiņas mijkrēslī. Tītenis. Pie mūsu būdiņas auga tītenis. Pie būdiņas uz upes krasta. Pienākot vakaram, tas uzziedēja, jā.

«— Pateicos, seņjorita... Klausos... jā, Artēmio Kruss pie tālruņa. Nē, nē, nē, nekādu samierināšanos. Tas ir tiešs mēģinājums gāzt valdību. Viņiem jau iz-

devies panākt, ka arodbiedrības masveidā izstājas no valdības partijas. Ja tas tā turpinās, kā tad jūs noturēsiet varu savās rokās, seņjor ministra vietniek?... Jā... Tas ir vienīgais ceļš: izsludināt streiku aizliegumu, nosūtīt karaspēku, saliekt viņus āža ragā, barvežus ietupināt... Tē nav nekādi joki, godājamais ...»

Tāpat arī mimoza, jā, atceros, ka arī mimoza ir juteklīga; tā var būt reizē juteklīga un šķīsta, nevainīga un iekārē dreboša ... dzīva ... mimoza ...

«— ...jā, protams... Un vēl kas, ja mēs runājam skaidru valodu: ja jūs nerīkosieties enerģiski, mēs, es un mani kompanjoni, nekavējoties ieguldīsim savus kapitālus ārpus Meksikas. Mums nepieciešamas garantijas. Vai jūs varat iedomāties, kas notiks, ja divu nedēļu laikā no valsts aizplūdīs, piemēram, simt miljoni dolāru? ... Ko? ... Jā, es saprotu, saprotu. Kā gan citādi!...»

Tā. Tagad klusums. Jā. Tas bija viss. Vai patiesi viss? Kas to var pasacīt? Bs neatceros. Jau kopš laba brīža neklausos no magnetofona atskanošajās balsīs. Izliekos klausāmies, bet patiesībā domāju par ēdieniem, kuri man garšo. Jā, svarīgāk ir domāt par ēšanu, jo daudz stundu jau neesmu neko mutē ņēmis. Padiļja izslēdz aparātu, bet es guļu ar aizvērtām acīm un nezinu, par ko domā un ko saka Katalīna, Teresa, Herardo un viņu skuķis... Nē, zinu gan — Glorija jau kopš laba laika izgājusi kopā ar Padiļjas puiku un tagad zālē abi aizgūtnēm bučojas, jo tur neviena nav... Bet es guļu ar aizvērtām acīm un nepārtraukti domāju par cūkgaļas kotletēm, sautētu fileju, auna cepeti, pildītu tītaru un dažādām virām, kuras man tik ļoti garšo, gandrīz tāpat kā saldie ēdieni. Ai, es vienmēr esmu bijis saldumu cienītājs, un pasaulē ir tik daudz brīnišķīgu saldo ēdienu: no mandelēm un ananasiem, kokosriekstu sulas un rūgušpiena, eh, un kur vēl tvaicēta piena saldēdieni un dažādas augļu želejas... Tāpat domāju par zivīm: uačinango, jūras asariem, butēm, krabjiem, austerēm ...

— Aizjāsim pāri upei. Līdz sērēm pie jūras. Ve-rakrusā astoņkāji un kalmāri, moluski un krabji; es domāju par kausu alus, kurš tik rūgts kā pati jūra, par alu, par Jukatānas briežiem un to, ka es nemaz neesmu vecs, nē, nepavisam, lai gan kādu dienu spo-

guļa priekšā es tāds biju; domāju par aromātiskajiem sieriem, kuri man tik ļoti garšo, domāju un gribu, lai tas mani uzmundrina, jo apriebies tikai klausīties savā noteiktajā, uzstājīgajā un pavēlošajā balsī, izpildīt allaž vienu un to pašu lomu, un cik tas apnicīgi, jo es būtu varējis ēst bez sava gala — ēst, gulēt, nodoties netiklībai un tā tālāk; tagad sarodas tādi, tādi, tādi, kuri gribētu ēst, gulēt un nodoties netiklībai par manu naudu. Kuri tie ir — vai tu, Padiļja, un tu, Katalīna, un tu, Teresa, un tu, Herardo, un tu, Pakito Padiļja? Tā taču sauc tevi, pienapuika, kurš zīšļā manas mazmeitas lūpas manas istabas kakta pustumsā vai, pareizāk sakot, vienkārši istabas kakta pustumsā, jo es taču šeit nedzīvoju? Jūs esat jauni, bet arī es protu baudīt dzīvi un tāpēc šeit nedzīvoju, lai gan esmu vecs, vai ne? Ermību pārpilns vecis, bet man tiesības uz savām ērmībām, jo es uzspļauju — vai jūs dzirdat? — spļautin uzspļauju visiem un visam un protu izvēlēties pienācīgu brīdi, kā tonakt... eh, iesēdusies man prātā šī nakts, šis vārds un šī sieviete... Dodiet man ēst! Kāpēc man nedod ēst... Vācieties ellē, ai, kādas sāpes! Vācieties pie velna vecmātes! Uzspļaut jums, plukatām, uzspļaut visam jūsu jākļu un spļautav-nīcu dzimumam!

TU izrunāsi šos zaimus: tie ir tavs sauklis, tavs un reizē ari manējais sauklis, kurš mums ir godavārda vietā, vīra cienīgs teiciens, vārds, kurš iet no mutes mutē, griežas kā dzirnakmens, reizē ir nolādējums un atzinība, dzīves atspulgs un izcelsmes raksturojums, atcere un izmisas brēciens, trūkumcietēja atelpa, varmākas pavēle, izaicinājums ķildai, paskubinājums darbam, mīlas epigrāfs, dzimšanas atliecība, drauds un reizē joks, liecinieka zvērests, pavadonis svētkos un skurbās dzīrēs, drosmes zobens, spēka tronis, lišķības ilknis, augstdzimtības ģerbonis, glābiņš grūtā brīdī, vēstures mācība, Meksikas svētā parole, tavs sauklis:

— Uzspļaut jākļu un spļautavnīcu dzimumam

— Izcūkotās palaistuves dēls

— Aizvien lillā, spļausta visām villā

— Kuce gan uz goda, bet var tagad iet uz poda

— Viens tas spļāviens, lai kāds bļāviens

— Purslas dikti smukas skuķim, jāklim slienas tek kā suķim

— Nespļausti nu velti vējā, trāpi spraunam vīram

sejā

— Vecās meitas tīrie ērmi, izspļaustīsi — dūša šķērma

— Kam tur daļa, ja ir tagad jākļiem vaļa

— Nu tik, vīri, labi aši gāžamies mēs krogā knaši

— Kura iekšā, to ņems priekšā

— Lai kā lamāts, jākļoties — tas mūsu amats

— Ja vēl kādam grasis ķešā, smukā kuce nebūs bešā

— Nodimd šeņķim grīda, spļautavnieki kad to mīda

— Nogāž meitiņ, paceļ kleitiņ

— Priekšniek, iepūt pakaļniekam

— Spļauj vien akā, cits tur kakā

— Eima visi barā drošā, drāts būs teitan tīri braša

— Ja ar meičām miesas liesas, izvalstāmas tās no tiesas

— Nežāksti, grūd cik var augsti

— Sarkanādim prātiņš niecīgs, aizspļauju tam acis • priecīgs

— Meitās atblandās kad spāņi oēli, paiet nakts, mēs šitiem dēli

— Iespļauju es gringo durnā plukatīgi lepnā purnā

— Meksikai lai augsta slava, jākļu dēls, tā māte tava...

Kādas skumjas, cik vēls rīta svīdums, sodrējiem notrieptā līgaviņa, ilgā nomiedzi snauduļojošā pelnrušķīte! Kāds sauklis taviem dēliem, kuri dzimuši pazemojumā, miruši nonievājumā, dzīvo nopulgojuma, citus savukārt nopulgodami, un tā no apgānītās mātes klēpja līdz pat līķautam, paši savā nozākājuiņā patvērumu meklēdami! Šie zaimi nosaka visu: sadala kāršu kavu, izvirza spēles noteikumus, noslēpj izvairību un divkosību, atsedz strīdus un uzstājību, apreibina, liek klaigāt vai ari grimt padevībā, iesakņojas jebkurā dzīves jomā, diktē draudzības, ienaida un varas hroniku. Jā, tāds ir mūsu sauklis. Tu un es, mēs esam šīs kopas locekļi, apspļaudīto un apspļaudītāju ordeņa biedri. Tu biji tas, kas tu biji, tādēļ, ka iemanījies uzspļaut citiem, bet neļāvi apspļaudīt sevi, vai arī biji tas, kas tu biji tādēļ, ka neprati uzspļaut citiem un ļāvi

m

apspļaudīt sevi. Un tā mēs visi esam kā vienlaidus važā sakalti posmi — viens augstāk, otrs zemāk, taču kopumā sasaistīti ar visiem citiem pazemotās un apspļaudītās mātes bērniem, kuri dzīvojuši agrāk vai arī nāks pēc mums. Tādējādi savu pazemojumu tu nodosi tālāk mantojumā vai arī saņemsi, jo tu esi apspļaudītās mātes dēlu pēctecis, lai gan vari būt arī tās turpmāko paaudžu tēvs. Bet mūsu sauklis jaušams jebkurā žestā, jebkurā neķītrībā, tas ir jebkurā sejā kā piesmietās skrandu plīva, piesmietās skaudrā rīkste, piesmietās šaustītie gurni, jo viņa tevi saudzē un tevi audzē, taču tu to nozākā, lai gan tieci pērts un bārts. Tev nebūs mātes, būs vienīgi spļautavnīca, mūždienīgs aizvietojums, tava rāmā tole, tava iekāre, tavs izpalīgs, tava veča, tava velna ragana, tava spļautavnīca, taču savai spļautavnīcai tu šķendēdamies izklāstīsi visu, izkratīsi savai spļautavnīcai sirdi, smirdināsies ar savū spļau-tavnīcu, knosīsies ap savu spļautavnīcu, noliksi spļau-tavnīcas priekšā visu savu rocību, nepametīsi savu spļautavnīcu, pieplaksi pie savas spļautavnīcas zīdekļa un tomēr nezināsi, kurp ved tavs ceļš

o, mistērija, o, māņi, o, smeldzošās ilgas pēc mājām: tu tici, ka kopā ar viņu atgriezīsies pie sava pirmsākuma — tikai pie kāda? — un tomēr tas nebūsi tu, jo neviens nevēlas atgriezties mānīgajā zelta laikmetā, pirmsākuma drūmajās dienās, dzīvnieciskajā urkšķēšanā, cīņā par lāča gaļas gabalu, alā atrastu patvērumu un krama šķembu, pie māņticības, kad, dieveklim ziedu nesot, vajadzēja izlūgties tā žēlastību, drebēt nemitīgās bailēs nezināmas izcelsmes briesmu priekšā, bīties no upuru kāriem elkiem, no saules, no negaisa, no aptumsuma un uguns, dzīvot izbailēs no visvisādiem mošķiem un rēgiem, bīties tuvējā vīrestības brieduma, bīties no ūdens, no bada un draudošā nespēka, baidīties no varenajiem Visuma spēkiem, kuri, paceļoties tālu pāri jebkuram nozaimojumam, šķita ietiecamies noliegumu piramīdas visaugstākajā smailē, godbijības neapjaužamākajās virsotnēs o, mistērija, o, māņi, o, baismā rēgainība: tu tici, ka kopā ar viņu nemitīgi soļosi pretim nākamībai, lai sevi tajā apliecinātu, — tikai, kāda ir šī nākamība? — un tomēr tas nebūsi tu, jo neviens nevēlas stiept sev līdzi lāstu, aizdomu, bezcerīguma, nožēlas, naida, skau-

dības, nenovīdības, nicinājuma, nedrošības, posta, ļaunprātības, nozākājuma, iebiedētības, aplamas iedomības, mazohisma, tavas piespļaustītās spļautavnīcas smago nastu, tāpēc

nomet to ceļā, nogalini ar tev nepiederošiem ieročiem, un tad nonāvēsim to visi kopus spēkiem, izdeldēsim šo nekrietno vārdu, kurš mūs šķir, mūs pārakmeņo, mūs pūdē ar savu divkāršējās — no elku dievekļiem un krusta nākošās — iedarbes indi, lai neviens vairs to neuzskatītu nedz par mūsu atbildību, nedz liktenīgu nolemtību:

tālab skaiti lūgsnu, kamēr melnsvārcis pēdējā svaidījumā tev ieziež lūpas, padeguni, plakstus, rokas, kājas un cirkšņus, izlūdzies, lai tā nebūtu nedz mūsu atbildība, nedz liktenīga nolemtība — šis nozākājums, šajā nozaimojumā dzimušie dēli, šis nopulgojums, kurš sagandē mīlu, izirdina draudzību un nomāc maigumu, šis nonievājums, kurš šķir un skalda, šis nicinājums, kurš visu saposta un saindē kā čūskas šaudīgais dzelonis, kā šķautnaina krama griezīgums, šī uzspļāvība, kura iemīt pagāniska tempļa priestera, uz troņa nosēdināta valdnieka vai katedrāles dižsprediķotāja župī-gajās atraugās. Spānija un Anauaka — iznīcībā izkūpējusi godība, piesmietības uzmēslojums, smerdelības apcūkojums, apspļaustīto dzēruma skurbums, kājām bradāto pašaizliedzība, pazemoto godprātība, apgānīto nomāktība, apspiestības tempļi, nopaļāto valoda. Ko gan tu izmantosi šodien savas labklājības balstīšanai? Ko rītdien? Ko varēsi vēl kājām samīdīt? Ko izsūkt? Apkraukātās spļautavnīcas dēlus tu padarīsi par savas alkatības, savas iegribas, savas uzkundzēšanās, savas augstprātības, savas uzvaras, savas dzīves nedzīviem priekšmetiem. Šī zākāšanās kļuvusi tev par nepieciešamību, un tas ir visļaunākais: tu pagursti tu nespēj to paveikt,

tu dzirdi murminām citas lūgsnas, kurām nav nekā kopīga ar tevis skaitīto: lai tā nebūtu nedz mūsu atbildība, nedz liktenīga nolemtība — tālab nomazgā savu apcūkotību: tu pagursti tu nespēj to paveikt tu visu mūžu nēsā sev līdzi apziņu

ka esi piesmietās dēls

un savu negodu pūlies nomazgāt, grūzdams negodā citus

tu centies aizmirst to, ko būtu vajadzējis diendienā atgādāties

atceroties mūsu pārestību bezgalīgo važu tu pagursti

un nogurdini mani, pieveic mani, piespied mani nokāpt kopā ar tevi šajā peklē; tu gribētu atcerēties ko citu, tāpēc paskubini aizmirst, kā viss notiks, nevis kā tas notiek un noticis, tu pieveic mani ar šo apspļaudī-tības atgādinājumu tu pagursti tālab atpūties

ļaujies sapņiem par savu bezvainību tu apgalvo, ka esot gribējis sasniegt ko citu, tomēr pienāks diena, kad par savu varmācību tu saņemsi tādu pašu atmaksu un visu redzēsi otrādi pavērstu — ka jaunībā tev būtu vajadzējis noliegt to, ko vecumā tu atzini; pienāks diena, kad tev atausīs gaisma — un tā būs tava sakāve, jo, ielūkojies spogulī, tu beidzot ieraudzīsi, kam esi pagājis secen — pirmā zaudētās jaunības diena: ieskaties tajā uzmanīgi, ielūkojies tā, kā vērojam statuju, lai gūtu telpisku priekšstatu, un tad tu atrausi loga aizkarus, lai istabā iešalko pavasara dvesma, ai, ar kādu možumu tā pielej krūtis, ai, cik brīnumainā kārtā liek aizmirst uzplijīgo vīraka smārdu, ai, kāda spodrības sajūta piestrāvo sirdi, un tu atvairīsi pat visvieglāko bažu ēnu, lai tikai nevajadzētu uztaustīt sākotnējo šaubu*aizvērpienu.

(1947. gada 11. septembris)

VIŅŠ atvilka aizkarus un ieelpoja spirgto gaisu. Rīta dvesma, ieplūzdama istabā, salīgoja portjeras, it kā pavēstīdama savu ierašanos. Viņš paskatījās ārā; agrīnās rīta stundas bija vispatīkamākās, visdzidrākās, īsts pavasaris. Drīz vien tās izkliedēs svelmīgās saules ņirboņa. Bet septiņos no rīta liedags tieši pretim balkonam vēl mirdzēja mirdzošā rīta klusajā mierā. Viļņu murdoņa bija tikko sadzirdama, un reto peldētāju balsis netraucēja austošās saules vientulīgo sastapšanos nr rāmo okeānu un nogludinātajām pludmales smiltīm. Žalūzijas pacēlis, viņš ieelpoja spirgto gaisu. Pa liedagu staigāja vairāki zēni, spainīšos lasīdami okeāna nakts dāvanas: jūras zvaigznes, gliemežus, nospodrinātus koka gabaliņus. Netālu no krasta viļņos šūpojās kāds burinieks; debesu spozme lija pār zemi kā caur gaišzaļu filtru. Uz šosejas, kura atdalīja viesnīcu no pludmales, nemanīja neviena automobiļa.

Viņš ļāva žalūzijai noslīdēt lejup un iegāja vannas istabā, kas bija izklāta ar zilganām flīzēm. Spogulī viņš ieraudzīja savu seju: kura īsajās un nemiera pilnajās nakts miega stundās bija pietūkusi. Klusītiņām pievēris durvis, viņš atgrieza krānus un izlietnes notekā ielika aizbāzni, bet pēc tam nometa pidžamas jaku uz klozeta poda vāka. Izvēlējies jaunu skujas-mentiņu, viņš to izņēma no vaskotā papīra un ielika zeltītajā skuveklī. Tad ielika skuvekli karstajā ūdenī, samērcēja tajā dvieli un piespieda to pie sejas. No garaiņiem apsvīda spoguļa stikls. Viņš notīrīja to ar vienu roku un aizdedza cilindrveida neona spuldzi. Izspiedis skujamo krēmu no tūbiņas, kas bija jauns amerikāņu izgudrojums, viņš ar balto atspirdzinošo masu nozieda vaigus, zodu un pakakli. Izņemot no karstā ūdens skuvekli, viņš applaucēja pirkstus. Tad, seju nepatikā saviebis, ar kreiso roku atstiepa vaigu un sāka skūties, rūpīgi vilkdams skuvekli no augšas uz leju un muti līdzi šķobīdams. No tveicīgajiem garaiņiem kļuva karsti, un viņš juta sviedru lāses aizritam pār ribām. Tīri noskuvies, ar roku noglāstīja zodu, lai pārliecinātos, vai tas ir pilnīgi gluds. Tad atkal atgrieza krānus, samērcēja dvieli un tajā iztveicēj a seju, bet pēc tam iztīrīja ausis un, patikā iekrekšķēda-mies, ar losjonu apšļakstīja seju. Notīrījis asmentiņu, viņš to ielika tureklī, ko savukārt novietoja ādas_ etvijā, bet pēc tam no izlietnes notekas izņēma aizbāzni un kādu mirkli nolūkojās ūdens virpulī, kurā griezās pelēcīgas ziepju putas un bārdas saru šķieznas. Gribēdams pārliecināties, ka paša izskats nav izmainījies uz ļauno pusi, viņš sāka spogulī vērīgi pētīt savu seju. Taču, līdzko no stikla virsmas bija noslaucīts uzsvī-dums, atcerējās, ka sen nav sevi tā īsti redzējis, lai gan katru rītu šajā agrīnajā stundā, kas pārpilna ar nenozīmīgām, bet neatliekamām izdarībām, sīkiem gremošanas traucējumiem, nenoteiktu izsalkuma sajūtu un miegā neapzināti izplūstošām pretīgām smakām, bija ielūkojies vannas istabas spogulī. Vienīgi šis, ar dzīvsudrabu pārklātais stikla četrstūris sniedza patiesīgu portretu, kurā bija redzama seja ar zaļganām acīm un enerģisku muti, platu pieri un paprāviem vaigu kauliem. Muti pavēris, viņš izkāra ar bālganiem plankumiem apķepušu mēli. Pie reizes kļuva redzami arī trūkstošo zobu robi. No aptiekas skapīša izņēmis protēzes, kas tur glabājās glāzē ar ūdeni, un, spogulim muguru pagriezis, ātri tās ielika mutē. Tad, uz sukas izspiedis zaļganu pastu, iztīrīja zobus, izskaloja muti un novilka pidžamas bikses. Atgriezis dušas krānus, viņš ar roku pārbaudīja ūdens temperatūru. Ļaudams tā šaltīm brāzmaini apskalot pakausi un kaklu, viņš ieziepēja savu kalseno augumu — krūtis ar izspiestajām ribām, pa-mīksto vēderu ar muskuļiem, kuri vēl nebija zaudējuši spēju nervozi saspringt, lai gan jau sāka ļengani nokarāties. Tas šķita smieklīgs, ja vien pats nepieņēma staltu un sparīgu stāju, bet tas tika darīts vienīgi tad, ja viesnīcā vai pludmalē šajās dienās uz viņu nolūkojās nekaunīgi vērtējoši skatieni. Ļāvis ūdens šaltīm vēl apskalot seju, viņš aizgrieza krānus un noberzējās ar dvieli. Pēc tam kad ar lavandas ūdeni bija atsvaidzinātas krūtis un paduses un sprogainajiem matiem pārlaista suka, viņš atkal jutās ar sevi apmierināts. No skapīša viņš izņēma zilās peldbikses un balto sporta kreklu. Uzvilcis tos un apāvis itāļu brezenta kurpes ar mīkstu virves pazoli, viņš klusītiņām atvēra vannas istabas durvis.

Vēja dvesmā vēl aizvien šūpojās logu aizkari, un saule spīdēja tikpat spoži: būtu žēl, patiesi žēl, ja vēlāk laiks kļūtu sliktāks. Bet septembrī nekad neko nevar zināt. Viņš paskatījās uz divguļas gultu. Lilija vēl aizvien gulēja brīvā, nepiespiestā pozā: galva atdusējās uz pleca, roka izstiepta pār spilvenu, mugura atsegta, no palaga izspraukusies celī saliekta kāja. Viņš piegāja pie jaunās sievietes, kuru rotaļīgi apmirdzēja agrīnā rīta spozme, izgaismodama plakstu valgos no-stūrīšus, zeltainās pūciņas uz rokām un rūsganos matus padusēs. Viņš noliecās, lai tuvāk aplūkotu sviedru pērlītes virs meitenes lūpām un izjustu siltumu, ko iz-strāvoja guļošais, saulē iedegušais dabasbērna augums,

kurš bezvainīgā nekautrlbā bija izlaidies gultā. Viņš pastiepa rokas, gribēdams meitenes augumu pagriezt ar seju uz augšu, lai to aplūkotu no priekšpuses. Lilijas pavērtās lūpas sakļāvās ciešāk, un viņa miegā nopūtās. Bet viņš devās lejup brokastis.

Izdzēris katiju, viņš ar salveti noslaucīja lūpas un pavērās apkārt. Šajā stundā brokastis ieturēja tikai bērni aukļu pavadībā. Gludās un mitrās galvas liecināja, ka tie nav spējuši pretoties kārdinājumam izpeldēties jau pirms brokastīm, bet tagad atkal grasās 'ar mitrajām peldbiksltēm atgriezties pludmalē, kur pagaist laika ritējums, pakļaudamies katra atsevišķa bērna iegribai, stundas pagarinādams vai saīsinādams, lai ikviens pēc sirds patikas varētu no smiltīm celt pilis un vaļņus, sarīkot rotaļu bēru ceremonijas, izplunčāties pa ūdeni, izvāļāties smiltīs, cepināties saulgozī, izdraiskuļoties jūras pieglaudīgajās skavās. Bija tik dīvaini redzēt, ka bērni, būdami vēl tik jauniņi, pludmales bezgalīgajā plašumā tomēr meklēja kaut kādu patvērumu vai nu rotaļu kapenēs, vai arī no smiltīm uzceltās pilīs. Bet tagad bērni jau gāja prom un ēdamzālē sāka pulcēties viesnīcas pieaugušie iemītnieki.

Viņš aizkūpināja cigareti un atkal sajuta uzplūstam vieglo reiboņu, kuru jau kopš vairākiem mēnešiem rītos sajuta pēc pirmajiem smēķa dūmiem. Viņa skatiens aizslīdēja gar pludmales tālo izliekumu, ko iezīmēja plīstošo viļņu balto putu vijīgās līnijas, stiepdamās no selgas līdz pat līča piekrastes milzīgajam pusmēnesim. Kā gaiši punkti tajā iezīmējās baltas buras, bet pašā liedagā aizvien skaļāka kļuva ļaužu kņada. Kāds laulāts pāris pagāja garām, pamājot viņam sveicienu. Viņš palocīja galvu un atkal ievilka dūmu.

Trokšņaināka kļuva arī ēdamzāle: pret šķīvjiem atsizdamies, skanēja naži un dakšiņas, tasēs iešķindējās tēj-karotītes, nopaukšķēja pudeļu korķi, šņākdams iebur-buļojās minerālūdens, klaudzēja pārbīdītie krēsli, skaļi tērzēja gan atsevišķi pāri, gan tūristu grupas. Pieauga ari viļņu šalkoņa, it kā negribēdama pieļaut, lai to pārspētu cilvēku radītie trokšņi. Pie galdiņa sēdēdams, viņš varēja pārredzēt Akapulko kūrvietas jauno moderno fasādi, tā bija uzcelta lielā steigā, lai pievilktu ziemeļamerikāņu tūristus, kuriem kara darbības dēļ nebija iespējams apmeklēt Vaikiki, Portofīno un Biari-

cas kūrvietas, un lai norobežotos no netīrajām, piemēslotajām nomalēm, kur smacīgos ūķos mitinājās no-skranduši zvejnieki, bariem apkārt skraidīja bērneļi ar uzpūstiem vēderiem un kašķaini suņi, pludoja piesārņotu ūdeņu pančkas un netraucēti vairojās sērgas un slimības. Sājā mūsdienu divsejainā Jāna sabiedrībā iemājoja it kā divi dažādi laikmeti — viens bezgala tāls no kādreiz bijušā, bet otrs — tikpat tāls no tā, kādai vajadzētu būt dzīvei.

Viņš'sēdēj a un smēķēja, juzdams kājās vieglu tir-poņu, jo nespēja vairs vienpadsmitos no rīta staigāt, šādā vasarīgā tērpā. Slepeni viņš paberzēja sev ceļgalu. Tam vajadzēja būt iekšējam saltumam, jo rīts mirdzēja žilbinošā saules spozmē un svelmīgā spīdekļa disks šķita apjozts ar oranžu vainagu. Acis aiz tumšām brillēm paslēpusi, ienāca Lilija. Viņš piecēlās,' piebīdīja meitenei krēslu un, viesmīli pieaicinādams, pamanīja pazīstamo laulāto pāri sačukstamies. Lilija pasūtīja augļus un kafiju.

— Vai tu labi gulēji?

Meitene pamāja ar galvu, lūpas nepavērdama, pasmaidīja un noglāstīja vīrieša melnīgsnējo roku.

— Vai avīzes no Mehiko vēl nav pienākušas, ka tņ tās nelasi? — viņa apvaicājās, sagriezdama gabaliņos melonei līdzīgo augļa šķēli.

— Nē. Bet tev jāpasteidzas — divpadsmitos mūs gaida jahta.

— Kur mēs ēdīsim pusdienas?

-7- Klubā.

Viņš aizgāja pie administratora. Jā, šodiena būs līdzīga vakarējai — ar izmocītām sarunām, dīkiem jautājumiem un atbildēm. Naktī, kad nav vajadzības runāt, ir pavisam citādi. Bet kāpēc viņam jāprasa kas vairāk? Klusu ciešot noslēgtais līgums neprasīja patiesu mīlestību, pat ne šķietamu pieķeršanos. Atvaļinājuma laikam viņam vajadzēja meiteni. Un viņš to atrada. Pirmdien viss beigsies, un nekad viņš Liliju vairs neredzēs. Kurš gan prasītu vēl ko vairāk? Viņš nopirka avīzes un uzgāja savā istabā, lai uzvilktu flaneļa bikses.

Automobilī Lilija iegremdējās avīzēs, izsacīdama dažas piebildes par kino jaunumiem. Viņa sēdēja, tumši iedegušās kājas sakrustojusi, ļaudama vienai kurpītei

brīvi nokarāties. Viņš aizsmēķēja kopš rīta jau trešo cigareti. Lilijai viņš nebija teicis, ka ir šīs avīzes izdevējs. Laika īsināšanai viņš sāka pārlūkot jaunceltņu reklāmu sludinājumus, bet tad uzmanību pievērsa dīvainajai pārejai no piecpadsmit stāvu viesnīcas un restorāna (ar ēdieniem Hamburgas gaumē) uz kailo kalnu, kurš savu sarkanīgo vēderu ar ekskavatora izvandītām iekšām bija pārkarinājis pāri ceļam.

Kad Lilija graciozi uzlēca uz klāja, bet viņš, pūlēdamies uz līganās laipas nezaudēt līdzsvaru, beidzot arī bija laimīgi ierausies jahtā, trešais braucējs atradās jau tur priekšā — tas pats, kurš viņam nule palīdzīgi bija pastiepis roku.

Havjērs Adame.

Gandrīz pilnīgi kails, pavisam īsās peldbiksītēs, ar tumšu seju, kura ap zilajām acīm un valšķīgajām biezajām uzacīm izskatījās kā ieeļļota. Pasniedzot roku, viņa kustības atgādināja bezvainīgu vilku — drosmīgu, kautru un viltīgu.

— Dons Rodrigo teica, ka jums nebūšot nekas pretim, ja es braukšu kopā ar jums.

Apstiprinoši pamājis ar galvu, viņš apmetās noēnotajā kajītē. Bet Lilijai jaunais Adame paziņoja:

— ...večuks nodeva jahtu manā rīcībā jau pirms nedēļas, bet vēlāk pats piemirsa...

Lilija pasmaidīja un izklāja dvieli saulgozī jahtas pakaļgalā.

— Vai tu neko nevēlies? — viņš jautāja,_ kad sulainis piestūma ratiņus ar pudelēm un uzkodām.

Lilija guļot pamāja ar pirkstu nolieguma zīmi. Bet viņš piegāja pie ratiņiem un, kamēr sulainis sagatavoja ging-and-tonic^29, sāka krimst mandeles. Havjēra Adames augums pazuda uz kabīnes jumta. Dzirdami bija tikai viņa vingrie soļi un aprauta saruna ar kādu cilvēku krastmalā, bet pēc tam varēja manīt, ka puisis turpat apgulstas.

Mazā jahta lēnām izbrauca no līča. Viņš uzlika cepuri ar caurspīdīgu nagu un noliecās, lai iedzertu gīn-and-tonic.

Tieši pretim viņam saulē tveicējās Lilija. Meitene atraisīja krūštura mezglu un pagrieza saulei muguru. Viņas augums izstiepās līksmā tīksmē. Rokas pacēlusi,

viņa sasēja vaļējos matus, kas pakausī zaigoja zeltaini rūsganā spozmē. Pa kaklu viņai tecēja sīkas sviedru lāsītes, vērsdamas valgu liegi apaļīgo roku un gludās, viegli ieplakušās muguras ādu. Sēdēdams kabīnē, viņš vēroja meiteni. Likās — viņa tūlīt aizmigs tādā pašā pozā, kādā bija šorīt gulējusi. Ar galvu uz pleca, pievilkusi celī saliektu kāju. Viņš ievēroja, ka paduses tagad viņai izskūtas. Motors iedūcās dobjāk, pāršķeldams viļņus divās gar priekšgalu strauji aizslīdošās gāzmēs, kuras sijāja vienmērīgu, sīku un sāļu lietutiņu uz Lilijas auguma. Jūras ūdens izmērcēja viņas peld-biksītes, un tās cieši pieskāvās gurniem un dibenam. Virs strauji traucošās jahtas klaigādamas lidinājās kaijas, bet viņš lēnām caur salmiņu sūca dzērienu. Meitenes augums viņu nekārdināja, drīzāk jau iedvesa atturības un savdabīgas pašatsacīšanās sajūtu. Atlaidies atpūtas krēslā, viņš apzināti atvirzīja savas vēlmes, tās it kā uzkrādams nakts klusumam un vientulībai, kad augumi pagaist tumsā un nav iespējams izdarīt kaut kādu salīdzinājumu. Naktī viņa izbaudīs tikai pieredzējušas rokas, kas prot rīkoties gan rāmi, gan arī apņēmīgi. Un viņš pavērsa skatienu lejup, uz savām melnīgsnējām rokām ar pietūkušām zaļganām vēnām — šajās rokās tagad mita kādreizējais spars un nepacietība.

Viņi atradās jau tālu selgā. Pāri tuksnesīgajam, ar dzelkšņu krūmu puduriem un asām klinšu radzēm izrobotajam krastam ņirbēja svelmīga bula versme. Jahta izdarīja strauju pagriezienu, un šķīstošs vilnis pēkšņi pāršļācās Lilijas augumam. Meitene draiski iespiedzās un paslējās mazliet augšup, taču tālāk pacelties viņai neļāva rožainie pumpuri, kas izskatījās kā ieurbti tvirtajās krūtīs, un viņa atkal atslīga guļus. Pienāca sulainis, uz paplātes nesdams smaržīgas plūmes, firziķus un nomizotus apelsīnus. Artēmio Kruss pievēra acis un, vērpdams savu domu pavedienu, drūmi nosmīnēja: arī šis kārdinošais augums, šaurais viduklis, vingrie gurni kādā, pagaidām gan vēl gluži niecīgā šūniņā sevī ieslēpuši laika ļaundabīgo audzēju. Kāda gan pēc samērā nedaudz gadiem izskatīsies šī valdzinošā, brīnišķīgā miesa? Saulē izļendzis, ar sviedriem un izkusušām ziedēm pārplūdis mironīgs blāķis — tas paliks pāri, kad izsviedrēta būs ātri, kā acumirklis aiztrau-

cošā jaunība; savītusi ādar dzemdībās un abortos šļaugani kļuvuši gurni, apnicīga dzīvības vilkšana ar ikdienas ierastajām, mūždien atkārtotajām izdarībām, kurās vairs nav nekā vienreizēja. Viņš pavēra acis un paskatījās uz meiteni.

Havjērs norausās no kabīnes, jumta. Vispirms parādījās spalvainās kājas, tad peldbiksīšu cirkšņu izspīlē-juma kamols un, beidzot, saulē sarkanīgi apsvilušās krūtis. Jā, viņš atgādināja īstu vilku, kad pieliecās, lai ienāktu vaļējā kabīnē un no ledus tvertnē ieliktā spainīša paņemtu firziķus. Uzsmaidījis atpūtas krēslā sēdošajam, jauneklis izgāja ar rokā saņemtajiem augļiem. Nometies uz ceļiem un kājas paplētis tieši pretim Lilijas sejai, viņš pieskārās meitenes plecam. Lilija pasmaidīja, paņēma vienu no firziķiem un pasacīja jauneklim dažus vārdus, kurus nomāca motora rūkoņa, vēja un viļņu šalkas. Tagad abas mutes jau košļāja un pār abu zodiem tecēja firziķu sula. Būtu vismaz... Jā. Jauneklis beidzot sakļāva kājas un pagriezās, izstiepdams tās līdz bortam. Uzacis saraucis, viņš pacēla smaidošās acis pret dienas vidus baltajām debesīm. Lilija nolūkojās puisī, un lūpas viņai sakustējās. Havjērs uz kaut ko norādīja, roku uz krasta pusi pastiepdams. Krūtis aizsegusi, Lilija arī mēģināja paskatīties uz turieni. Havjērs pierāpās tuvāk, un abi smējās, kad puisis meitenei sasēja izmirkušo, gandrīz jau caurspīdīgo krūšturi, un viņa piecēlās sēdus, lai, ar delnu acis aizsegusi, paskatītos turp, kur viņš norādīja uz tālo dzeltenīgam gliemežvākam līdzīgo līcīti ar dzelkšņu krūmu biežņu apaugušo krastu. Havjērs piecēlās un kaut ko uzsauca stūres vīram. Jahta pagriezās un traucās krasta virzienā. Tagad arī meitene atspiedās pret bortu un pievilka tuvāk somiņu, lai puisim piedāvātu cigareti. Abi turpināja tērzēt.

Viņš nolūkojās jauniešos, kuri sēdēja cieši līdzās, vienādi iedeguši un vienādi gludi, veidoti it kā nepārtrauktā vienlaidus līnijā no galvas līdz pat izstieptajām kājām. Nekustīgi, taču saspringti, drošu gaidu pārņemti augumi, līdzīgi savā vienreizībā un gandrīz vai neslēptajās alkās savstarpēji atklāties un vienam otru izbaudīt. Bet viņš kabīnē sūca savu salmiņu, uzlicis jau tumšās brilles, kuras kopā ar cepuri un tās lielo nagu gandrīz pilnīgi aizsedza seju.

Abi turpināja tērzēt. Beiguši sūkāt firziķu kauliņus, droši vien sacīja kaut ko tādu:

«Trakoti jauki,» — vai varbūt:

«Arī man patīk...» —•

jeb kaut ko tādu, ko neviens agrāk vēl nebija teicis, teicis ar savu augumu, ar savu dzīves pirmizrādes vienreizību. Bet, iespējams, sarunājās arī vēl tā ...

— Kāpēc mēs agrāk nekad neesam satikušies? Es bieži eju uz klubu ...

— Bet es ne ... Zini ko, sviedīsim kauliņus... Kurš tālāk. Viens ...

Abi reizē smiedamies aizmeta kauliņus, taču kabīnē šie smiekli nebija dzirdami. Viņš redzēja tikai roku sparīgo atvēzienu.

— Es uzvarēju! — Havjērs iesaucās, kad kauliņi, ūdeni uzšļakstīdami, iekrita jūrā tālu no jahtas. Lilija smējās. Tad abi atkal iekārtojās ērtāk.

— Vai tev patīk braukt ar ūdensslēpēm?

— Es to neprotu.

— Es tev iemācīšu...

Par ko vēl viņi varēja runāt? Viņš nokrekšķējās un pievilka tuvāk skrituļgaldiņu, lai sagatavotu sev vēl dzērienu. Havjērs droši vien pacentīsies izdibināt, kas īsti par pārīti ir Lilija ar savu pavadoni. Viņa, domājams, izklāstīs visu šo īso, taču pretīgo stāstu. Bet puisis paraustīs plecus un ieteiks viņai ļauties vilku kaislei kaut vai uz vienu nakti — pārmaiņas pēc. Un mīlēt ... mīlēt...

— Svarīgi rokas noturēt stingri izstieptas, zini, neļaut tām elkoņos saliekties ...

— Vispirms gribu redzēt, kā tu to dari..,

— Protams. Tikko iebrauksim līcītī.

Jā! Būt jaunam un bagātam.

Jahta apstājās netālu no vientuļā krasta. Laiski šūpodamās, tā smirdināja benzīna smaku, saduļķodama dzidri zaļgano jūras ūdeni un balto smilšu dibenu. Havjērs paņēma ūdensslēpes un tās nometa jūrā, pēc tam ienira pats, smaidīdams atkal parādījās un piestiprināja slēpes.

— Pasvied man virvil

Meitene sameklēja virvi un to nometa puisim. Jahta atkal rāvās atklātā jūrā, bet Havjērs izslējās kājās un joņoja līdzi ķīļūdens līnijā, roku sveicienam pacēlis. Viņš kabīnē sūca gin-and-tonic, bet Lilija nolūkojās puisī. Odens josla, kas šķīra jauniešus, noslēpumainā kārtā tos satuvināja vēl ciešāk nekā apskāvieni, un viņi sastinga šajā nekustīgajā tuvībā, it kā jahta nevagotu Kluso okeānu, Havjērs būtu uz mūžiem veidota, jahtas stūres galā piestiprināta statuja, bet Lilija stāvētu sastingusi uz viena no viļņiem, kuri kā šķietami nemateriālas parādības uzlidoja augšup, sašķīda, pagaisa un radās no jauna, nemitīgi mainīdamies un nemitīgi palikdami tādi paši, it kā tie vienmēr atspoguļotu tikai paši sevi, pastāvētu ārpus laika tecējuma un būtu aizmūžos radušies, gadu tūkstošiem aizplūstoši un gadu tūkstošiem atkal atplūstoši viļņi.

Viņš vēl dziļāk iegrima zemajā, ērtajā sēdeklī. Ko Lilija tagad izvēlēsies? Vai viņa spēs izrauties no sakāpinātā, neviena gribai nepakļautā vilinājuma?

Havjērs palaida vaļā virvi un nokrita jūrā turpat pie paša krasta. Lilija metās ūdenī, uz kabīnē sēdošo pat nepalūkojusies. Taču izskaidrošanās nekur nezudīs. Bet kāda tā būs? Vai Lilija viņam ko paskaidros? Vai arī Havjērs prasīs paskaidrojumu no meitenes? Un Lilija šim puisim to sniegs?

Kad Lilijas galva, mirdzēdama tūkstoš dīvainos saules un jūras atspulgu vizuļos, parādījās līdzās jauneklim, kabīnē sēdošais saprata, ka viņš, tāpat kā neviens cits, neiedrošināsies prasīt nekādus paskaidrojumus un ka tur lejā, līcīša rāmajā un dzidrajā ūdenī neviens neievēros prāta apsvērumus, nevairīsies no liktenīgas nejaušības, nemēģinās aizkavēt to, kas notiek un kam jānotiek. Kas gan spētu likt šķēršļus ceļā abiem jauniešiem? Vai šis ērtajā kabīnes krēslā iegrimušais vīrs, ģērbies sporta kreklā, flaneļa biksēs un cepurē ar caurspīdīgu nagu? Viņa nevarīgais skatiens? Abi jaunieši tur lejā peldēja klusēdami, un no kabīnes nebija redzams, kas notiek aiz borta. Havjērs iesvilpās. Jahta no jauna uzņēma ātrumu. Lilija uz mirkli parādījās virs jūras līmeņa. Tad viņa nokrita — un jahta apstājās. Līksmā, nevaldāmā smieklu šalts atbrāzmoja līdz pat kabīnei. Nekad viņš nebija dzirdējis meiteni tā smejamies. It kā nule piedzimusi, it kā aiz muguras

viņai nebūtu — jo tālāk, jo vairāk — visvisādu nekrietnību, kā dzirnakmens uz kakla negultos nelietību slogs un līdzi nevajadzētu stiept apkaunojuma nastu, visu to, ko darījuši viņi abi.

Un ne tikai viņi vien. Visi. Tas bija pats briesmīgākais. Viņi visi to darījuši. Visi. Greizais smīns nespēja aizkavēt šo vārdu, kas lauzās pāri saverkšķītajām lūpām. Šis vārds vājināja varas un vainas dzinuļus, uz kuriem dibinās atsevišķa cilvēka uzkundzēšanās citiem — vai nu vairākiem, vai arī vienai viņa varā nonākušai, par viņa naudu nopirktai meitenei, likdams ielūkoties plašākā kopīgas izrīcības un līdzīgu likteņu pasaulē, kurā sastopamies ar nekādos priekšstatos neparedzētiem ieguves veidiem. Tātad šī sieviete nemaz nav apzīmogota ar, mūžam nenomazgājamu kaunu? Un nevienam nav nekādas daļas, ka tā kādu zināmu laiku piederējusi viņam? Vai līdz ar to sievietei uz laiku laikiem nevajadzēja palikt tādai, kāda tā bija piederēdama viņam? Un Lilija varēja mīlēt, it kā viņš nemaz nebūtu pasaulē i>ij is?

Viņš piecēlās, aizgāja līdz jahtas pakaļgalam un uzsauca:

— Ir jau vēls! Mums jābrauc atpakaļ, citādi nokavēsim klubā pusdienas.

Viņš kā no malas redzēja savu seju, visu savu stingi izslējušos, tikpat kā ar cieti šastīvināto ķermeni, kad saprata, ka neviens viņa saucienu nedzird, jo ko gan varēja sadzirdēt divi viegli augumi, kuri viens otram līdzās, taču nesaskardamies peldēja opāla krāsas ūdenī tā, it kā tie lidinātos kādā zemākā gaisa slānī.

Havjērs Adame piestātnē atvadījās no viņiem, bet tad atgriezās uz klāja, jo gribēja vēl pabraukāties ar ūdensslēpēm. No jahtas priekšgala viņš tiem pavicināja ar kreklu, bet jaunekļa acīs nebija nekā tāda, ko Artēmio Kruss būtu gribējis redzēt. Un tāpat, līča krastā pusdienojot zem palmu lapu nojumes, viņš arī Lilijas kastaņkrāsas acīs nesaskatīja nekā tāda, ko būtu gribējis redzēt. Havjērs neko nebija viņai jautājis. Un * Lilija tam neko nebija stāstījusi par savas dzīves skumjo melodrāmu, kuru Artēmio Kruss ar patiku atcerējās, izbaudot Višī gaumē sagatavotās mērces jaukto buķeti. Vidusšķiru aprindās parastas laulības ar

pļēguri, nevaldāmu dauzoņu, brunču mednieku un plukatu, šķiršanās, prostitūcija. Labprāt viņš to visu būtu pastāstījis Havjēram, nudien, būtu vajadzējis to izstāstīt. Taču atcerēties Lilijas pagātni pašreiz viņam nebija viegli, jo šodien tā par viņu vairs nedomāja, it kā šorīt būtu pavisam šķīrusies no savas pagātnes.

Taču no tagadnes viņi aizbēgt nevarēja, tāpēc ka abi tajā dzīvoja, šobrīd sēdēdami uz pītajiem salmu krēsliem un negribīgi ēzdami iepriekš pasūtītās pusdienas: Višī gaumē sagatavoto .mērci, langustu, Ronas kotletes un Aļaskas omleti. Līdzās sēdēja Lilija, par kuru viņš tāpat bija samaksājis. Kā vilcinādamās viņa cēla pie mutes mazo zivju dakšiņu. Viņš gan bija samaksājis, taču Lilija slīdēja no rokām laukā. Un viņš nespēja meiteni noturēt. Vēl šodien pēcpusdienā vai arī vakarā viņa sastapsies ar Havjēru, tas abiem jau norunāts, tāpat — vieta. Bet Lilijas acīs, kas kavējās pie buru laivām jūrā un rāmā ūdens spoguļa, nekas nebija izlasāms. Varbūt viņš varētu meiteni sapurināt, sarīkot scēnu... Viņš jutās neērti, neveikli un turpināja ēst langustu ... Ko tagad lai iesāk ... liktenīga, viņa gribai nepakļauta sastapšanās... Pirmdien gan viss beigtos, abi nekad vairs neredzētos, un viņš nekad vairs tumsā kails neierastos pie viņas, droši zinādams, ka sataustīs palagos silto augumu, nekad viņš vairs...

— Vai tev nenāk miegs? — Lilija nomurmināja, kad viņiem pasniedza saldo ēdienu. — Vai vīns neuzdzen n ūegainību?

— Jā. Mazdrusciņ gan. Uzliec sev vēl!

— Nē. Es saldējumu negribu... Vajadzētu nosnausties.

Kad viņi sasniedza viesnīcu, Lilija, ar pirkstiem pamādama, atvadījās, bet viņš pārgāja alejas otrā pusē un palūdza nolikt guļamo krēslu palmu pavēnī. Ar pūlēm viņš aizsmēķēja cigareti — neredzama, nez no kurienes uzradusies vēja dvesma aizvien nopūta sērkociņu. Turpat netālu no viņa diendusā gulēja vairāki jauni pāri — apskāvušies, kājas kopā savijuši. Citi atpūtās, ar dvieļiem galvas apseguši. Viņam iegribējās, lai Lilija nonāktu lejā un noguldītu savu galvu uz viņa kārnajiem, tievajiem, ar flaneļa audumu segtajiem ceļgaliem. Viņš cieta vai arī tikai jutās aizskarts, apvai-

nots, nedrošs. Cieta, domājot par mīlas noslēpumu, kuram pietuvoties viņš vairs nevarēja. Cieta, atceroties, ka abi jaunieši tik ātri, bez vārdiem, viņa acu priekšā bija par visu vienojušies, turklāt nedarīdami neko nepieļaujamu. Taču, ņemot vērā, ka tas bija noticis klātesot šim trešajam cilvēkam, cilvēkam, kurš sēdēja bur-audekla krēslā ierāvies, aiz platā cepures naga un tumšajām acenēm paslēpies ... Viena no tuvumā guļošajām jaunajām sievietēm, rokām tvīksmā ritmā nodrebot, izstaipījās un ar plaukstu sāka bērt sīku smilšu strūklu savam pavadonim uz kakla. Kad jauneklis, izlikdamies sadusmots, pietrūkās un satvēra viņu ap vidukli, meitene iespiedzās. Abi valstījās smiltīs; meitene pielēca kājās un bēga, puisis dzinās pakaļ, līdz viņu satvēra un, elsojošo, trīsošo augumu rokās satvēris, nesa uz jūru. Viņš nometa itāļu kurpes un sajuta zem pēdām siltās smiltis. Gribējās aiziet pa liedagu tāltālu vienam pašam. Soļot, ar acīm veroties pašam savu pēdu iedobītēs, nemanot, ka paisums tās aizskalo, nedomājot, ka ikviens sperts solis ir vienveidīgs un izgaistošs liecinieks sava paša esamībai.

Saule jau bija noslīdējusi cilvēka auguma augstumā.

Mīlētāji izbrida no jūras — viņš, mulsas pārņemts, nevarēja apjaust, cik ilgi bija turpinājies šis gandrīz vai visam liedagam redzamais, rieta saulē sudrabotās jūras palagiem segtais mīlas akts, — bet tagad draiskie pārgalvnieki nāca klusēdami, galvas kopā sakļāvuši, un jaunā... pavisam jauniņā brīnišķīgā, melnīgsnējā meitene kautri lūkojās smiltīs.

Abi jaunieši atkal apgūlās turpat līdzās viņam, ar vienu un to pašu dvieli apsegdami galvas. Pāri viņiem tāpat klājās mijkrēslis, tropu pievakares gurdais mijkrēslis. Nēģeris, kurš izīrēja atpūtas krēslus, sāka tos savākt. Artēmio Kruss piecēlās un devās uz viesnīcu.

Nospriedis pirms gulētiešanas vēl izpeldēties, viņš iegāja ģērbtuvē pie baseina un apsēdās uz sola, lai atkal noautu kurpes. Skārda skapīši, kuros glabājās peldviesu drēbes, viņu paslēpa no citu acīm. Aizmugurē viņš dzirdēja plakšķošus soļus uz gumijas paklāja. Vairākas balsis ilgi smējās. Kāds slaucījās ar dvieli. Viņš novilka savu frotē kreklu. No blakus kabīnes uzplūda kodīga sviedru, pīpju tabakas un odekolona smaka. Līdz pat griestiem pacēlās dūmu virpuļi.

— Daiļava ar savu ķēmu šodien nav manāmi.

— Nē, nav rādījušies.

— Skuķis gan ir kārs kumosiņš...

— Žēl. Kas viņai tiek no šā kraķa?

— Vecūksnis ar vienu kāju jau bedrē.

— Tā jau ir. Ģērbies ātrāk!

Abi runātāji aizgāja. Viņš apāva kājas un, kreklu uzvilkdams, devās prom.

Uzkāpis savā numurā, viņš atvēra durvis. Tas jau bija gaidāms. Pēc diendusas savandlta gulta, taču Lilijas nav. Viņš palika stāvam istabas vidū. Ventilatora spārni plandījās kā gūstā satverts vanags. Bet laukā uz terases jau bija nakts ar cikādēm un jāņtārpiņiem. Atkal nakts. Viņš aizvēra logu, lai neaizplūstu viņas aromāts, un dziļi ieelpoja sviedru, valgu dvieļu, nesen lietotu smaržu un citu kosmētikas līdzekļu smaku. Nē, tas bija kas cits. Viņas spilvenā vēl saglabājusies iedo-bīte bija kā dārzs, augļi, mikla zeme, jūra. Lēnām viņš piegāja pie atvilktnes, kur viņa... Paņēmis rokā krūšturi, viņš piespieda to pie vaiga un sajuta bārdas rugāju skrāpēšanos pret zīdu. Nē, tā nedrīkstēja. Viņam vajadzēja saposties. Vajadzēja nomazgāties un no jauna noskūties, lai sagatavotos naktij. Viņš nometa meitenes krūšturi un jau žirgtā solī, manāmi nomierinājies devās uz vannas istabu.

Iededzis gaismu, viņš atgrieza karstā ūdens krānu un uz klozeta poda vāka uzmeta kreklu. Tad atvēra aptieciņu. Tur bija dažādi, abu lietoti piederumi. Zobu pastas tūbiņas, piparmētru skūšanās krēms, bruņurupuču kaula sukas, cold cream^30, aspirīna pulverīši tabletes pret grēmām, higiēniskie tamponi, lavandas ūdens,-zilgani skujasmentiņi, briljantīns, krāšļi, medikamenti pret sirds lēkmēm, dzeltenīgs kakla skalojamais ūdens, prezervatīvi, glaubersāls, leikoplasta ritulīši, pudelīte ar jodu, šampūna flakoniņš, pincetes, nagu grieznites, lūpu zīmulis, acu pilieni, eikalipta pretiesnu ziede, mikstūra pret klepu, dezodoranti. Viņš paņēma skuvekli. Starp turekli un tajā ielikto asmentiņu bija sakrājušās rupjas rūsganas spalvu šķieznas. Viņš stāvēja ar skuvekli rokās, tad pielika to pie lūpām un neviļus aizvēra acis. Kad viņš tās atdarīja, viņam no spoguļa pretim raudzījās večuks ar piesarkušām acīm, pelēcīgi

bāliem vaigiem un savītušām lūpām. Nēr tas nebija jau agrāk pazīstamais, pierastais attēls, šoreiz tas viņam no spoguļa atbildēja ar greizi saverkšķītu smīnu.

ES viņus redzu. Viņi ienāk istabā. Atveras un aizveras sarkankoka durvis, soļus noslāpē mīkstais paklājs. Logi aizvērti. Šalkdami aizslīd pelēkie aizkari. Man gribētos palūgt, lai tos atvelk un atver logus. Arā ir pasaule. Ir augstkalnes vējš, kurš salīgo melnos kokus ar smalkajiem zariem. Man vajadzīgs gaiss... Viņi jau ienākuši.

— Ej, meitiņ, tuvāk... lai viņš tevi pazīst... saki viņam savu vārdu!

Smaržo labi. Viņas smarža ir patīkama. Jā, jā, es vēl varu samanīt pietvīkušos vaigus, mirdzošās acis, visu šo jauno, lunkano augumu, kad viņa pietipina pie manas gultas.

— Es ... es esmu Glorija ...

— Šorīt viņu gaidīju ar prieku. Aizjāsim pāri upei.

— Vai redzi, kādas ir beigas? Paskaties, paskaties! Tāpat kā manam brālim. Tādas ir beigas.

— Vai tev no tā kļūst labāk? Tad dari to.

— Ego te absolvo ...

Spirgti un tīkami čaukst jaunas naudas zīmes un vērtspapīri, kad tās rokā paņem tāds cilvēks, kāds esmu es. Liegi uzsāk braucienu luksa automobilis, kurš speciāli pasūtīts ar kondicionēta gaisa ierīcēm, bāru, tālruni, spilveniem muguras atbalstam un soliņiem, kur uzlikt kājas... Nu, melnsvārci, kā ir? Vai tur augšā arī tāds būs, ko? Debesu valstība — tā ir vara pār citiem, neskaitāms daudzums svešu seju un aizmirstu vārdu: uzvārdu, kas sastopami tūkstošos raktuvju, fabriku un izdodamā laikraksta personāla sarakstos, nepazīstami cilvēki, kas vārda dienā man sūta apsveikumus, kalnrači, kuri slēpj acis zem ķiverēm, kad es ierodos raktuvēs, kalpi, kuri pazemībā noliec galvas, kad apmeklēju savus lauku īpašumus, vīri, kuri opozīcijas izdevumos zīmē manas karikatūras. Vai ne? Tas viss patiesi pastāv, tas pieder man. Tas ir tikpat kā būt dievam, no kura bīstas un kuru godā, vai ne? Jā, tas nozīmē būt īstam dievam... Bet tagad pasakiet man, kā to visu saglābt, un es ļaušu jums ar mani izpildīt

visas jūsu ceremonijas, šaustīšu ar dūrēm sev krūtis, uz ceļiem aizrāpšos līdz svētajām vietām, dzeršu etiķi un likšu galvā ērkšķu vainagu. Pasakiet man, kā to visu saglābt, jo gars man ...

... dēla un svētā gara vārdā, āmen ...

Ceļos nometies, ar savu nolaizīto ģīmi visu laiku kaut ko penterē. Pūlos uzgriezt viņam muguru. Bet sāpes pakrūtē neļauj. A-ī-ī-ī... Tūlīt pāries. Aprimsies. Gribētos aizmigt. Bet atkal atsākas, graiza kā ar nažiem. A-ī-ī-ī... Un šās sievietes. Nē, ne jau tās, kuras ir šeit. Sievietes. Tās, kuras esmu mīlējis. Ko? Jā, jā. Nē. Es nezinu. Esmu aizmirsis viņas seju. Dieva dēļ. man aizmirsusies viņas seja! Tā piederēja man. Kā es varēju to aizmirst!

«— Padiļja ... Padiļja ... Pasauciet informācijas nodaļas vadītāju un ziņotāju par notikumiem labākajās aprindās.»

Dzirdu aparātā atbildam tavu balsi, kaut kas sprakšķ, tā tik dobja ...

«— Klausos, don Artēmio! Ir kāds neatliekams jautājums, don Artēmio. Indiāņi kurn un musina citus. Pieprasa, lai viņiem samaksā par darbu cirsmās.

— Jā? Un cik viņiem pienākas?

— Pusmiljons.

— Kas vēl nebūs! Pasakiet kopienas komisāram, lai savalda... Par ko*es viņam algu maksāju? Tas tik vēl trūka...

— Priekštelpā gaida Mena. Ko viņam pasacīt?

— Lai ienāk.»

Eh, Padiļja, es nespēju atvērt acis un paskatīties uz tevi, taču varu izlasīt tavas, aiz sāpju maskas slēptās domas, palūk, šeit uz nāves gultas guļ cilvēks, vārdā Artēmio Kruss, vienkārši Artēmio Kruss. Mirst šis cilvēks, un tas ir viss, vai ne? Viņa nāve it kā paglābj citus no nāves. Šoreiz mirst tikai Artēmio Kruss. Tikpat labi būtu varējis mirt kāds cits, varbūt tu, Padiļja ... Bet nekas nebūs. Man vēl šis un tas kārtojams. Neesiet tik pārliecināti, neesiet vis ...

— Es jau tev teicu, ka viņš izliekas.

— Liec viņu mierā!

— Es tev saku, ka viņš t.ikai izliekas!

Es viņas redzu no tālienes. Viņu pirksti aši atver lādītes otro dibenu un godbijīgi to iztausta. Nē, tur

nekā nav. Bet es jau kustinu roku, norādīdams uz garo ozolkoka sienas skapi, kas stiepjas visā istabas garumā. Viņas metas turp, atrauj skapja durvis, izvanda visus manus uzvalkus — zilo, svītroto, divrindu pogājamo no Īrijas pūku drānas, neatcerēdamās, ka tie nemaz nav mani uzvalki, jo savas drēbes es glabāju pats savās mājās. Viņas steigšus pārbīda uzvalkus, bet es ar abām rokām, ko tikko jaudāju pakustināt, rādu, ka testaments laikam ir kādā no svārku iekškabatām. Teresas un Katalīnas satraukums aizvien pieaug; jau nemaz vairs nekautrēdamās, viņas samet manas drēbes gubā uz paklāja, līdz beidzot tie visi izčamdīti, bet nekas nav atrasts. Tagad viņas pagriežas pret mani. Taču es sataisu augstākā mērā nopietnu seju. Esmu atbalstījies -uz spilvenu kaudzes un elpoju ar lielām grūtībām, taču mans skatiens nepalaiž nepamanītu nevienu sīkumu. Jūtu, ka manas acis ir skaudras un asas. Pamāju * ar roku, lai viņas panāk tuvāk.

— Tagad atceros ... kādā kurpē ... skaidri atceros ...

Vērts redzēt, kā viņas, pie svārku un bikšu kaudzes četrrāpus nometušās, savas resnās gūžas gorīdamas un ļodzīgos dibenus pret mani izslējušas, sēkdamas izošņā kurpes. Rūgta gandarījuma saldme aizmiglo man acis, es paceļu roku pie sirds un aizveru plakstus.

— Rehīna ...

Abu sieviešu kurnēšana un raižu pilnā kņada pagaist tumsā. Kustinu lūpas, murminādams tik dārgo vārdu. Man atmērīts tikai īss laika sprīdis, lai vēl atcerētos, atcerētos to, ko esmu mīlējis ... Rehīna ...

«— Padiļja ... Padiļja ... Gribētos uzkost kaut ko vieglāku... Man nav īsti kārtībā vēders. Nāciet man līdzi, kad visu būsim nokārtojuši...»

Nē, nekad tu nebeigsi. Vienmēr ko atlasīsi, sagudrosi, izdarīsi, sagudrosi, turpināsi. Un tā mūždien... Bet es jau ...

«— Jā, uz drīzu redzēšanos. Visu cieņu.

— Tas bija labi sacīts, seņjor. Viņus savaldīt nav grūti.

— Nē, Padiļja, tas nemaz nav tik viegli. Padodiet man, lūdzu, paplāti... ar maizītēm... Esmu viņus redzējis gājienā. Kad viņi ko sagudrojuši, grūti tos novaldīt ...»

Kā tas bija teikts dziesmiņā? Es bezzemnieks eju uz dienvidu pusi, bez zemes, ko valdība atņēma man; bet nepaies gads, un atkal es nākšu, jo nakts ir tik gara, kad tevis nav līdzās; bez drauga un rada vēl teitan nīkstu, tik vienīgi ilgās pēc tevis es tvīkstu un tālab es nākšu ...

«— Tāpēc jārīkojas bez kavēšanās, kamēr nemiers pret mums vēl tikai briest, un jāizskauž tas ar visu sakni. Viņiem trūkst organizētības, tāpēc uzstājas barā... Ņemiet, ņemiet maizītes, šeit ir priekš diviem ...

— Veltīga musināšana ...»

Man pistoles divas ar kaula spaliem, lai saņemtu lodes šie bendes no sliežu ceļiem, es strādniece esmu, bet viss man ir nieks, ja man ir mans Huans, mans acu prieks. Ja stulmeņi kājās, nāk priekšnieki mājās, bet tas nu gan nieki, es rokpelnis mazs uz sliežu ceļiem.

«— Nē, ne jau veltīga... ja vien viņiem būtu taisnība. Bet viņiem tās nav. Taču jums kā izbijušam marksistam tas labāk saprotams. Jums pašlaik derētu piesargāties. Man gan vairs nav ko bīties.

— Tur gaida Kampanela.»

Ko viņi teica? Kas tik vien ienāk prātā. Asins izplūdums? Trūce? Aizsprostošanās? Perforācija? Zarnu samešanās? Graizes?

A, Padiļja! Pietiek man pieskarties zvana pogai — un tu jau esi klāt, Padiļja. Es tevi neredzu, jo acis man aizvērtas. Es vairs neuzticos šai draņķa ierīcei — savai tīklenei. Kā būs, ja es atvēršu acis, bet tīklenes vairs neko neuztvers un smadzenes nesaņems nekādus signālus? Ko tad?

— Atveriet logu!

— Vainu es uzveļu tev. Tāpat kā mans brālis.

Patiesi.

TU nezināsi un nesapratīsi, kāpēc Katalīna apsēdusies pie tevis, grib iejaukties šajās atmiņās, atmiņās, kuras pieder tikai tev un tiecas atvairīt visu citu. Kāpēc tu esi šeit, bet Lorenso ne? Ko viņa īsti grib atsaukt atmiņā? To, kas notika toreiz cietumā ar tevi un Gonsālo? Kāpēc Lorenso viens palika tai piekalnē? Taču tu nespēsi apjēgt, vai tu biji viņš, vai arī viņš

būs tu; vai todien tu biji bez viņa vai kopā ar viņu un vai viņš bija tavā vietā, vai ari tu viņa vietā. Tu pūlēsies visu atcerēties. Jā, šajā pēdējā dienā jūs bijāt kopā — tu un viņš; bet tad neradās šis jautājums — vai viņš bija tavā vai arī tu viņa vietā. Jūs bijāt kopā, abi vienā vietā. Viņš apvaicājās, vai jums abiem ne-aizjāt līdz jūrai; jūs bijāt jāšus, un viņš tev jautāja, vai jūs kopā neaizjāsiet līdz jūrai. Viņš jautās tev, kur jūs apstāsieties, lai paēstu; viņš tevi uzrunās par «tēti», pasmaidīs, pacels bisi un līdz jostasvietai kails izjās no brasla krastā, augstu pastieptā rokā turēdams šauteni un brezenta mugursomu. Katalīnas tur nebūs, un viņa to neatcerēsies. Tāpēc tu pūlēsies visu atsaukt atmiņā, lai aizmirstu to, ko viņa grib, lai tu atcerētos. Viņa dzīvos ieslēgusies savā mājā un nodrebēs, uzzinājusi, ka dēls uz dažām dienām iegriezīsies Mehiko, lai atvadītos. Ja nu tikai atbrauktu un atnāktu atvadīties. Katalīna tic, ka viņš to izdarīs. Neatvadījies neuzkāps Verakrusā uz tvaikoņa un neaizbrauks. Nedrīkst aizbraukt. Viņa atcerēsies savu piesmakušo guļamistabu, kur miegainības dvinga nekad neizvēdinās, lai gari pa balkona atvērtajām durvīm iebrāzmo pavasaris. Vajadzēs atcerēties šķirtās gultas un šķirtās istabas, zīda pagalvjus un saņurcītos palagus šķirtajās istabās, izgulētos matračus un tajos saglabājušos kādreizējo gulētāju augumu apveidus. Bet viņai nekad nebūs lemts atcerēties upes ūdeņu apskalotos ķēves melnos spīdīgos krustus, kas atgādina tumšu dārgakmeni. Bet tu visu to būsi redzējis. Jājot pāri upei, jūs abi ar dēlu ieraudzīsiet otrā krastā virs rītausmas miglas vāliem izplešamies dīvainu zemi. Biezokņa tumsas un spožo saules staru saskarsme liks visam atspulgot divējos apveidos, spokainā valgās dūmakas skavu un spožu gaismas strēļu virmā. Uzvēdīs banānu smarža. Kokaija. Katalīna nekad nesapratīs, kas Kokaija bijusi, ir un būs. Dēlu gaidot, viņa apsēdīsies uz gultas malas, ar spoguli vienā un suku otrā rokā — gurda, ar sāju žults garšu mutē — un nekā cita nevēlēsies kā vien palikt šeit kvernam, ar tukšumā pavērtām acīm, laiska dīkdienībā cerēdama, ka tad no viņas atstāsies murgainie rēgi. Jā, tikai jūs abi ar dēlu dzirdēsiet zirgu pakavu plakšķus piekrastes izrūgušajā zemē. Izjājuši no ūdens, jūs sajutīsiet uzdvešam mūžameža svaigo un svelmīgo

elpu un jūs palūkosieties atpakaļ uz rāmo upes plūdumu, kas otrā krastā gausi šūpo ūdenszāles. Bet tālāk, kur taka aizvijās cauri ziedošas tabakas dēstījumiem, noēnotā klajumiņā pacēlās Kokaija ar svaigi krāsotām celtnēm. Katalīna atkārtos: «Žēlīgais dievs, es neesmu to pelnījusi,» — pacels spoguli tuvāk sejai un sev vaicās, vai patiesi flēlam, kad viņš atgriezīsies, — ja vispār atgriezīsies — būs jāredz šis aizvien neglītāk aņ-ļengušais zods un grumbainais kakls. Vai viņš ievēros pretīgās krunkas, kuras sāk izvagot plakstus un vaigus? Katalīna palūkojās spogulī un atkal izrāva kādu sirmu matu. Bet jūs abi ar Lorenso iejāsiet mežā. Tu lūkosies uz sava dēla kailo muguru, pār kuru brīžiem noņirb caur biezo zaru nojumi izlauzušos magnoliju ēnas vai saules staru rotaļa. Koku mezglainās saknes izvagojušas zemes kreveli un līčloču čemuriem gulstas uz takas, kuru jūs abi ar mačetēm izcērtat biežņā. Taču to drīz vien atkal aizaudīs liānu staipekļi. Stalli izslējies, galvu atpakaļ nepavērsdams, ķēves sānus ar pātagu plītēdams, lai aizbaidītu uzmācīgās mušas, Lorenso jās tev pa priekšu. Bet Katalīna nepārstāj sev iegalvot, ka viņa dēlam neticēs, neticēs nekādā ziņā, ja neieraudzīs viņu tādu pašu kā agrāk bērnībā. Ievaidēdamās, rokas izpletusi, ar aizmiglotām acīm viņa ievelsies gultā, ļaus nokrist no kājām zīda rīta kurpēm un domās par savu dēlu, kas tik līdzīgs tēvam, tikpat slaids un melnīgsnējs. Zem zirgu pakaviem nobrakšķēs sausās zaru kritalas, un priekšā pavērsies bāls līdzenums, kurā līgosies niedru skaras. Lorenso piespiedīs piešus, pavērsīs seju atpakaļ, un tu ieraudzīsi viņa lūpas paveramies smaidā un izdzirdēsi līksmu uzsaucienu. Pacelta roka, spēcīga roka, āda olīvju krāsā, smaidā mirdzoši balti zobi — gluži kā tev jaunībā. Tas viss kopā ar šejienes apkārtni tavā atmiņā izsauks sen pagājušās dienas, tomēr tu negribēsi Lorenso sacīt, ko tev nozīmē šī zeme, jo tas varētu izjaukt noskaņu, un tāpēc tu ļausies atmiņām, lai tās savukārt liktu atcerēties vēl tālāku pagājību. Katalīna, gultā gulēdama, domās par Lorenso bērnišķīgajiem glāstiem, kad viņš grūtos brīžos pēc vecā Gamaliēla nāves, ceļos nometies, mātes klēpī ieguldīja galvu, bet viņa to dēvēja par savas dzīves gaišumu; nekad agrāk, pirms dēla dzimšanas, Katalīna nekā līdzīga nebija

darījusi, jo viņai gan bija nācies daudz ciest, taču nevienam to nevarēja pasacīt tāpēc, ka viņai bija izpildāms svēts pienākums. Bet bērns vērās viņā, nekā nesaprazdams — tāpēc, tāpēc, tāpēc. Tu atvedīsi Lorenso uz Kokaiju, lai viņš šeit dzīvotu un pats iemācītos mīlēt šo zemi, bez jebkāda paskubinājuma no tavas puses un, nepaskaidrojot, kāpēc tu ar tādu aizrautību biji pārbūvējis izdegušo lielo māju un licis iestrādāt tīrumus. Nekādu «tāpēc, tāpēc un tāpēc». Viņi jās pa saules apmirdzētu klajumu. Tu uzliksi galvā sombrēro. Straujie auļi saviļņos rāmas spozmes apmirdzēto gaisu brāzmainā vēja pūsmā, kas aizraus elpu un cirtīsies acīs. Lorenso trauksies uz priekšu pa ceļu starp plantācijām, saceldams baltus putekļu mā-kuļus, bet tu, lēkšodams aiz viņa, būsi drošs, ka jūs abi izjūtat vienu un to pašu, jo straujā auļošana liek asinīm ašāk plūst pa dzīslām, saasina redzi un paskubina vērīgāk ielūkoties augšanas spara pārpilnajā plašumā, kas tik atšķirīgs no ierastās plakankalnes un tuksnesīgajiem klajumiem. Zeme šeit sadalīta lielos četrstūrveida sarkanos, zaļos un melnos tīrumos, kurus grezno augstas palmas; tā ir dziļi irdena un izelpo mēslu un satrūdējušu augļu aromātu, ar savu pavērto alkainību satraukdama tavus un dēla jutekļus, saviļņodama jūs abus straujajā joņojumā, kurš pamodina jebkuru snaudā iegrimušu nervu, jebkuru aizmirstu muskuļu šķiedru. Tavi pieši līdz asinīm saskrāpēs zirga sānus, jo tu zini, ka dēlam patīk straujš jājiens. Viņa jautājošais skatiens liks Katalīnai aprauties teikuma vidū. Viņa apklusīs un sev vaicās, cik tālu tā var aiziet, atskārzdama, ka viss ir tikai laika jautājums. Jānogaida, līdz viņš spēs to saprast, un tad pamazām jāizklāsta savi apsvērumi. Katalīna krēslā, bet dēls viņai pie kājām, ar rokām sev ceļgalus aptvēris. Zeme nodimdēs zem pakaviem, un tu nolieksies zirgam pie pašas auss, it kā gribēdams tam ko iečukstēt un paskubināt to ar vārdiem, taču jūsu kopējais svars pārāk liels, jo jaki indiānis nav no vieglajiem. Viņš gulēs šķērsām pāri zirga krustiem, seju uz leju noliecis, ar izstiepto roku turēdamies pie tavas jostas. Sāpes tev uzdzīs miegainību, viena roka un kāja tev nevarīgi nokarāsies, bet indiānis ar pietūkušo seju aizvien ciešāk ieķersies tavā jostā un dobji vaidēs. Bet tad jūsu

ceļā izsliesies kraujas klinšu šķautnes un to ēnas aizsegā jums vajadzēs nogriezties kalnu aizā, lai tālāk jātu pa akmeņainām ielejām, dziļām gravām un izsīkušu upju gultnēm, kur takas aizaugušas ar dadžiem un ērkšķiem. Kurš tagad dalīsies ar tevi atmiņās? Tur kalnos bez tevis palikušais Lorenso? Vai ar tevi ķopā cietumā ieslodzītais Gonsālo?

(1915. gada 22. oktobris)

VIŅŠ ciešāk ietinās zilajā uzmetnl, jo saltais vējš, nemierīgi čaukstinādams sauso zāli, lika aizmirst, ka diena bijusi tik svelmīga. Viņi augu nakti bija pavadījuši klajā vietā, nosaluši un izsalkuši. Nepilnu divu kilometru attālumā pacēlās kalnu klinšainās virsotnes, bet lejā pletās tuksnesīga stepe. Izlūku nodaļa bez noteikta virziena un kursa jau trīs dienas jādelēja pa apkārtni, paļaudamās tikai uz kapteini, kurš, šķiet, labi pazina sakauto un nekārtībā bēgošo Fransisko Viļjas^31 vienību parašas un ceļus. Aiz izlūkiem, kādu sešdesmit kilometru attālumā bija palikuši galvenie spēki, kuri tikai gaidīja atlēkšojam izlūku sūtīto ziņnesi, lai tad mestos triecienā pret Viļjas nodaļu paliekām, neļaudami tām savienoties ar svaigiem spēkiem Ciuauas apvidū. Bet kur gan bija pazuduši šie plukatas ar savu barvedi? Kapteinis nešaubījās, ka tie ir tepat kalnos un atkāpjas pa visgrūtāk pieejamām takām. Šodien, ceturtajā dienā, izlūku grupai vajadzēja sākt tās pārmeklēt, bet citām Karransas armijas vienībām ierasties viņu pašreizējā apmetnē, no kurienes izlūki, rītam ataustot, aizjās tālāk. Grauzdētās kukurūzas miltu maisi jau kopš vakardienas bija iztukšoti. Bet seržants, kurš ar visas grupas blašķēm, naktij iestājoties, bija devies meklēt no klintājiem iztekošo un tālāk tuksnešainajā kalnu pakājē izsīkstošo strautu, atgriezās bešā. Viņš gan bija atradis tā izžuvušo, rūsganām cīpslām izvagoto un grumbaino gultni, taču tur nebija ne lāses ūdens. Pirms diviem gadiem viņi bija uzturējušies šajā pusē, taču tad bija lietavu dienas un ūdens nekur netrūka, bet tagad virs slāpēs izkaltētajām karavīru galvām no rītausmas līdz vakara krēslai tikai kvēloja apaļais debesu spīdeklis. Viņi bija apmetušies atpūtā,

neiekurdami uguni, jo ienaidnieka posteņi kalnos viņus varētu pamanīt. Turklāt nebija arī nekādas jēgas to darīt. Nebija taču ko likt katlā, un atsevišķs ugunskurs klajuma plašajā bezgalībā nedotu arī nekādu siltumu. Ietinies uzmetnī, viņš ar roku pabraucīja pār kalsno seju: kuplās ūsas bija saaugušas kopā ar pēdējās dienās sazēlušo bārdu, bet lūpu kaktiņos, uzacīs un virsdegunes grumbās sakrājusies putekļu kārta. Astoņpadsmit vīru bija apmetušies netālu no sava komandiera: viņš aizvien, miegā vai nomodā, turējās atsevišķi, ievērodams, lai starp viņu un padotajiem būtu zināms atstatums. Turpat līdzās vējš pluinīja krēpes zirgiem, kuru tumšie apveidi iezīmējās dzeltenīgās zemes fonā. Viņš alka būt kalnos: strauta izteka atradās tur augšā, un no turienes tas aizlokās tālāk, nesdams sev līdzi īslaicīgu valgmi un spirgtumu. Viņš alka būt kalnos: ienaidnieks nevarēja būt aizgājis pārāk tālu. Visu šo nakti viņa augums bija saspringts kā stīga. No izsalkuma un slāpēm acis bija dziļi iekritušas, zaļganais skatiens vēss un vienaldzīgs vērās pasaulē.

Putekļiem klātā seja bija stinga un modra kā maska. Viņš gaidīja pirmo rītausmas strēli, lai dotos tālāk. Tā bija norunāts — ceturtajā dienā, gaismai austot. Gandrīz neviens negulēja. Karavīri no tālienes nolūkojās savā komandierī, kurš, uzmetnī satinies, ar rokām ceļgalus aptvēris, sēdēja kā sastindzis. Veltīgi bija aizvērt acis, jo slāpes, izsalkums un nogurums tā kā tā neļāva aizmigt. Daļa karavīru neskatījās uz kapteini, bet vērās rindā sagūlušajos zirgos, kuriem krēpju šķipsnas bija pašķīrušās pāri pierēm. To pavadas bija piesietas pie resna meskites koka, kurš kā nocirsta pirksta stumbenis slējās augšup. Bet nogurušie zirgi lūkojās lejup, uz zemi. Saulei tūlīt vajadzēja parādīties virs kalniem. Bija laiks.

Visi gaidīja šo brīdi, kad kapteinis piecelsies un nosviedīs zilo uzmetni, atsegdams ar patronu somām nosegtās krūtis, virsnieka formas tērpa spožo sprādzi un cūkādas getras. Klusēdami piecēlās arī visi kareivji un devās pie zirgiem. Kapteinim bija taisnība: aiz zemākajām virsotnēm jau svīda vēdekļveidīgs mirdzums, aizvien augstāk mezdams gaismas loku, ko sveica putnu koris. Paši dziedātāji atradās kaut kur tālāk, un tos nevarēja saskatīt, taču bija skaidrs, ka tie ir šīs

vientuļās un klusās zemes īstie saimnieki. Kapteinis pamāja Tobiasam un jaki indiāņu valodā viņam teica:

— Tu jāj kā pēdējais. Kad pamanīsim ienaidnieku, drāz atpakaļ pie mūsējiem un paziņo viņiem.

Indiānis pamāja ar galvu un uzlika plakano apaļo cepuri, ko rotāja aiz lentes aizsprausta spalva. Kapteinis ielēca seglos, un jātnieku virtene vieglā riksī devās uz kalnu ieejas aizu ar sarkanīga okera nogāzēm.

Gar aizas krauju stiepās trīs karnīzes. Izlūku nodaļa jāja pa otro, kas gan bija visšaurākā, taču zirgi vienā rindā uz tās noturēties varēja, turklāt tai vajadzēja izvest tieši pie avota. Tukšās blašķes dobji būkšķēja pret jātnieku gurniem; akmeņu atlūzas, zem zirgu pakaviem lejup krizdamas, kā atbalsis atkārtoja šo skaņu, kas atgādināja tālu bungu rīboņu. No augšas skatoties, jātnieku kolonna šķita virzāmies uz priekšu nokārtām galvām, gausi, kā taustīdamās gar klints sienām. Vienīgi kapteinis kolonnas priekšgalā lūkojās uz augšu, saules apžilbinātās acis samiedzis un ļaudams zirgam pašam izvēlēties, kur spert soli. Vedot savus vīrus, viņš nejuta ne baiļu, ne lepnuma. Bailes bija palikušas tālu aiz muguras, ja ne gluži pirmajās, tad vēlāk tik bieži notiekošajās sadursmēs, kuras vērta briesmas par ikdienas dzīves ierastu daļu, tā ka miers jau likās kaut kas svešs un neparasts. Tāpēc aizas dziļais klusums slepenībā viņu uztrauca, viņš ciešāk satvēra pavadu un, pašam to neapzinoties, sasprindzināja rokas muskuļus, lai mirklī izrautu pistoli. Viņu neur-dīja arī iedomība. Sākumā bailes, bet vēlāk pieradums to nebija pieļāvušas. Kāda tur varēja būt godkāre, kad pirmās lodes, kas nosvilpa gar ausīm, gan satrauca, bet ikviena nākošā jau apliecināja, ka tās ir šīs dīvainās dzīves ierasta parādība. Izbrīnu izraisīja vienīgi paša ķermeņa aklā gudrība, ar kādu tas vairījās no briesmām gan izslejoties, gan pieliecoties, gan paraujot galvu aiz koka stumbra. Ar izbrīnu un nicinājumu vajadzēja domāt par to sīkstumu, ar kādu paša augums, apsteigdams saprātu, centās sevi pasargāt. Un nekādas godkāies nevarēja būt arī vēlāk, kad viņš bija tā pieradis, ka vairs pat nedzirdēja ložu uzplijīgo svilpoņu. Kremtoša baismu nojauta nebija atvairāma vienīgi tad, kad pēkšņi apkārt iestājās klusums. Satrauktā neziņā ššciis reiz&s vīna cit*ši sakoda zobus.

Kāda kareivja spalgais svilpiens viņam aiz muguras apstiprināja nojautu, ka šis jājiens pa aizu ir visai bīstams. Svilpienu aprāva šāvieni un tik labi pazīstamā aurošana: ienaidnieka jātnieki neprātīgā pārgalvībā ar saviem zirgiem traucās lejup pa statenisko kranti no pašas augšas, bet no trešās karnīzes izlūku grupu ar nāvējošu ložu šalti kapāja šautenes. Asinīm applūduši zirgi izslējās pakaļkājās un putekļu mākoņos vēlās lejup bezdibenī uz smailām radzēm, aizraudami sev līdzi ievainotos jātniekus. Pametis skatienu atpakaļ, kapteinis redzēja, ka Tobiass, sekodams uzbrucēju paraugam, pagriež savu zirgu un metas lejup pa kraujo nogāzi, pūlēdamies izpildīt viņam doto pavēli. Indiāņa zirgs paklupa .un kādu brīdi lidoja gaisā, līdz smagi novēlās aizas dibenā, ar savu svaru piespiezdams jātnieku pie akmeņiem. Blīvas šauteņu uguns pavadītie ienaidnieka auri aizvien pieauga spēkā. Kapteinis pa zirga kreiso sānu noslīdēja aizas malā un kūleņoja lejup, pūlēdamies satvert akmens šķautnes, lai mazinātu kritiena sparu. Uz mirkli ņirbošo acu priekšā pavīdēja pakaļkājās izslējušos zirgu vēderi un kareivji, kas veltīgi mēģināja pretoties, jo šaurajā klints apmalē nekur nebija iespējams apgriezt zirgus vai arī rast aizsegu. Viņš kūleņoja, uz akmeņiem satriekdams sānus, bet paguva vēl pamanīt, ka ienaidnieka jātnieki nolec uz otrās karnīzes, lai tuvcīņā pieveiktu tur vēl palikušos viņa kareivjus. Mežonīgā virmā atkal aizā gāzās kaujā saķērušos vīru augumi un trakojoši zirgi, bet kapteinis ar asiņainām rokām jau apgrābstīja tumšo aizas dibenu un mēģināja izvilkt pistoli. Visapkārt pletās klusums. Izlūku nodaļa bija iznīcināta. Viņš pie-plaka pie milzīgas klints. Sāpēs svila roka un kāja.

— Kaptein Krus, nāciet laukā! Padodieties!...

Bet viņš ar izkaltušu kaklu atsaucās:

— Lai jūs mani nošautu? Pagaidīšu tepat...

Taču roka, ko bija paralizējušas sāpes, tikai ar pūlēm varēja noturēt pistoli. Paceļot ieroci, viņš sajuta dūrienus kaut kur dziļi pakrūtē, tomēr izšāva, pats gan lūkodamies lejup, jo sāpes liedza izsliet galvu. Pēc tam šāviens sekoja šāvienam, līdz dzelksnis metāliski noklakšķēja jau tukšajā ietverē. Viņš aizmeta pistoli aiz klints bluķa, bet balss no augšas sauca:

— Nāciet šurp, rokas aizlieciet aiz pakauša!

Aiz klints radzes vāļājās kādi trīsdesmit zirgi, jau beigti vai ari vēl mirstoši. Daži no tiem mēģināja pacelt galvu, citi pūlējās uzrausties ļenganajās kājās, lielākai daļai bija asiņainas brūces pierē, kaklā vai vēderā. Bet visapkārt — reizēm virs zirgiem, reizēm tiem apakšā gulēja abu naidīgo pušu karavīri visdažādākās pozās: ar augšup pavērstu muti, it kā meklējot neredzama strauta veldzi, reizēm ar zemei pievērstu seju, apskaujot akmens bluķus. Un visi miruši, izņemot vienu, kurš, bēras ķēves svara piespiests, gulēja un vaidēja.

— Ļaujiet man izvilkt šo vīru! — viņš uzsauca augšā stāvošai vīru grupai. — Varbūt viņš ir jūsējais.

Bet kā to izdarīt? Ar kādām rokām? Kur ņemt spēku? Ar pūlēm viņš noliecās, lai satvertu zem padusēm zirga svara piespiesto Tobiasu. Nosvilpa lode, no-klinkšķēdama pret klinti. Viņš paskatījās augšup. Uzvarētāju komandieris augstā baltā platmalē, kas bija redzama virsotnes ēnā, ar rokas mājienu apvaldīja šāvēju. Lipīgi, ar putekļiem sajaukti sviedri tecēja pa kapteiņa rokām; viena no tām bija gandrīz pilnīgi nekustīga, bet ar otru, sasprindzinot visus spēkus, viņam izdevās atbrīvot Tobiasa vidukli.

Aizmugurē viņš izdzirdēja ienaidnieka zirgu ašos pakavu klikšķus — no kolonnas atdalījušies kareivji jāja šurp pa aizu, lai viņu sagūstītu. Tie uzklupa viņam, kad no zirga pavēderes jau parādījās Tobiasa kājas. Ienaidnieku rokas norāva viņam no krūtīm patronu somas.

Pulkstenis bija septiņi no rīta.

Kad četros pēcpusdienā bija sasniegts Perālesas cietums, viņš tikai neskaidri atcerējās, kā viņi — Viļjas armijas pulkveža Sagāla nemitīgi paskubinātie karavīri un divi gūstekņi — deviņu stundu laikā bija paveikuši šo ceļu pa kalnu tekām līdz ciematam Čiuauas apkaimē.

Galva kapteinim bija sāpju aizmiglota, un viņš tikai ar pūlēm spēja pievērst uzmanību ceļam, pa kuru viņi jāja. Viņam tas šķita neizsakāmi grūts. Taču karavīri, kuri kopā ar pulkvedi Sagālu bija turējušies pie Pančo Viļjas kopš pirmajām sacelšanās dienām un divdesmit gadu laikā krustām šķērsām izjādelējuši šo apvidu, iepazīdami visas iespējamās paslēptuves, kalnu

pārejas, aizas un taciņas, šo ceļu uzskatīja par vieglu. Augstā sēnes veida platmale pulkvedim Sagālam aizsedza pusi sejas, taču viņa lielie un blīvie zobi melno ūsu un tādas pašas bārdeles ielokā mūždien zibsnīja smaidā. Viņš smaidīja, kad sagūstīto pretinieku ar grūtībām uzsēdināja zirgā un indiāni ar lauztajām kājām uzcēla uz tā paša zirga krustiem, noguldot ar seju lejup. Smaidīja, kad Tobiass pastiepa roku un pieķērās kapteinim pie vidus jostas. Smaidīja, kad jātnieku kolonna devās ceļā, iejādama kādā tumšā alā, kas izrādījās nevienam karransistam nezināms īsts tunelis ar izejām abos galos un ļāva vienā stundā nojāt tādu ceļa gabalu, kura veikšanai pa atklātām takām vajadzētu stundas četras. Taču kapteinis to visu apjēdza tikai pa pusei. Viņš zināja, ka šajā partizāņu karā abas puses vienmēr nekavējoties nošāva visus gūstā kritušos pretinieka virsniekus, un tagad sev jautāja, kāpēc pulkvedis Sagāls viņu ved pretim nezināmam liktenim.

Uzradusies cerība viņu darīja miegainu. Krītot satriektā roka un kāja nevarīgi nokarājās, bet indiānis ar asinīm pieplūdušo seju visu laiku vaidēja un raustīja viņu aiz jostas. Cēļā klinšu sablīvējumi sekoja cits aiz cita, bet viņi, jādami gar kalnu piekāji, turējās ēnā, pārvarēdami akmeņainas aizas un dziļas gravas, kuru stāvās kraujas slējās pāri izsusējušu strautu gultnēm, gandrīz savstarpēji saskaroties. Kalnu takas vijās starp ērkšķiem un dzelkšņainu krūmu biežņu, kas virs jātnieku galvām izveidoja mānīgu nojumi. Viņš nodomāja, ka laikam tikai Pančo Viļjas vīri pazīst šo apvidu un tāpēc agrāk partizāņu karā varēja gūt uzvaru pēc uzvaras, tās savirknēdami kā kauliņus rožukronī un tādējādi iedragādami valdošās diktatūras mugurkaulu. Viņi meistarīgi pielietoja pārsteiguma taktiku, pēkšņi parādījās un pēc trieciena tikpat strauji pazuda. Gluži pretēju taktiku šajā karā bija mācījies viņš, cīnīdamies ģenerāļa Alvaro Obregona^32 karaspēkā. Ģenerālis atzina tikai regulāru kauju, izvērstā ierindā ar precīzu spēku izvietojumu un manevriem iepriekš izlūkotā apvidū.

— Turieties kopā, ievērojiet kārtību! Neizklīstiet! — pulkvedis Sagāls laiku pa laikam uzkliedza un, putekļus spļaudīdams un zobus spīdinādams, no kolonnas priekšgala aizjāja uz tās arjergardu. — Drīz būsim

no kalniem laukā, bet nezinām, kas mūs sagaida. Visiem būt modriem, debesis neblenzt, bet uzmanīt, vai kaut kur nav redzami putekļu mākoņi. Visi kopā mēs saskatīsim vairāk nekā es viens ...

Klinšu krāvumi pašķīrās. Kolonna bija izjājusi plakankalnē. Jātniekiem zem kājām pavērās viļņotais Čiuauas tuksnesis ar atsevišķiem meskites koku puduriem. Tveici izkliedēja augstkalnes vēji, kuru spirgtā dvesma nekad neskāra izkveldēto zemi ielejās.

— Jāsim gar raktuvēm, tad ātrāk būsim galā! — uzsauca pulkvedis Sagāls. — Krus, sakiet savam biedram, lai turas labi cieši, nogāze būs ļoti stāva.

Indiāņa roka sažņaudza kapteiņa vidukli, taču šajā tvērienā paudās kaut kas vairāk nekā vienkārša vēlēšanās nenokrist. Likās, ka viņš grib ko pasacīt. Kruss nolieca galvu, noglaudīja zirgam kaklu un tad pavērsa seju pret Tobiasa asinīm pieplūdušo galvu.

Indiānis savā valodā murmināja:

— Mēs jāsim gar pamestām raktuvēm. Kad būsim pie šahtas ieejas, lec nost no zirga un meties iekšā raktuvēs. Tur daudz nogruvumu, viņi tevi neatradīs...

Kruss visu laiku bija glāstījis zirgam krēpes. Tagad viņš pacēla galvu un mēģināja saskatīt uz tuksneša pusi nolaidenajā nogāzē šahtu, par kuru runāja Tobiass.

Indiānis turpināja murmināt:

— Par mani nedomā. Man lauztas kājas.

Cik varētu būt pulkstenis? Divpadsmit? Vai arī viens? Saule svelmēja aizvien nežēlīgāk.

Uz kādas klints parādījās vairākas kalnu stirnas. Kāds no kareivjiem izšāva. Viena stirna aizskrēja, bet otra novēlās zemē. Kareivis nokāpa no zirga un uzcēla stirnu plecos.

— Lai šādas medības notiktu pēdējo reizi! — aizsmakušā balsī, zobiem smaidā nomirdzot, piekodināja Sagāls. — Šeit iztērētās lodes tev kādudien pietrūks, kaprāli Paijān.

Tad, izslējies kāpšļos, pulkvedis kolonnai uzsauca:

— Paklausieties, nejēgas! Mums uz papēžiem min karranklani^33. Neizšķiediet munīcijul Ko jūs gan īsti domājat? Ka mēs atkal kā uzvārētāji pagriezīsimies uz dienvidiem? Nekas neiznāks! Mēs esam sakauti un atkāpjamies uz ziemeļiem, no kurienes atnācām.

— Bet, pulkvedi, — kaprālis žēli ieminējās savā ķērkstošajā balsī, — tagad mums būs vismaz ko iekost.

— Iekost? — pulkvedis Sagāls iebrēcās. — Labāk vari savai palaistuvei paost!...

Kolonna nošalca smieklos, bet kaprālis Paijāns piestiprināja stirnu pie zirga segliem aizmugurē.

— Neviens lai neaiztiek ūdeni un kukurūzu, līdz nebūsim lejā! — pulkvedis Sagāls pavēlēja.

Bet Kruss nenovērsa acis no lejup vedošām takām. Tur aiz pagrieziena bija redzama šahtas ieeja.

Pulkveža Sagāla zirgu pakavi noklinkstēja pret šaurajām sliedēm, kuras kādu pusmetru sniedzās laukā no šahtas. Šajā mirklī Kruss novēlās no zirga, pa lēzeno nogāzi ripoja lejup un uz ceļgaliem iekrita šahtā, pirms pārsteigtie kareivji paguva izšaut. Tikai tad klusumu pāršķēla pirmie šāvieni un juceklīga balsu kņada. Pēkšņais vēsums lika atžirgt kapteiņa galvai, bet tumsa to skurbināja. Viņš drāzās tālāk: kājas cilājās, neievērodamas sāpi, līdz pilnā sparā uztriecās klintij. Rokas iepletis, viņš sataustīja, ka eja sazarojas uz pretējām pusēm. No vienas plūda spēcīga vēja pūsma, bet no otras — silts, sasmacis gaiss. Ar izstiepto roku pirkstgaliem viņš sajuta šīs temperatūras atšķirības. Kapteinis pagriezās uz to pusi, no kurienes nāca siltais gaiss, jo šī galerija acīmredzot veda dziļāk pazemē. Aizmugurē viņam nopakaļ, piešiem šķindot, skrēja ķērēji. Dzeltenīgā gaismā iedegās sērkociņš, bet viņš šajā mirklī paklupa un iekrita kādā vertikālā ejā, dzirdēdams pats savu augumu dobji nobūkšķam uz satrunējušiem balsta kokiem. Augšā piešu šķinda nemitējās, no šahtas sienām atbalsojās balsu murdoņa. Bēglis ar pūlēm piecēlās un, ar rokām sienas iztaustīdams, mēģināja noteikt, cik lielā šahtā viņš iekritis, kā arī sameklēt (kādu izeju, lai bēgtu tālāk.

«Labāk gan nogaidīt tepat...»

Balsis augšā kļuva skaļākas, it kā tur risinātos strīds. Tad viņš pavisam skaidri izdzirdēja pulkveža Sagāla smieklus, un balsis attālinājās. Tālumā kāds iesvilpās: viens vienīgs spalgs brīdinājuma svilpiens. Slēptuvē bija sadzirdami vēl citi nenosakāmi, dobji trokšņi, it kā tiktu velts kāds smagums. Tas turpinājās vairākas minūtes, bet pēc tam apklusa. Acis pamazām pierada pie tumsas.

«Laikam būs aizjājuši. Bet tās var būt arī lamatas. Labāk nogaidīšu tepat.»

Pamestajā, piesilušajā šahtā viņš aptaustīja kritienā satriektās smeldzošās krūtis un sānus. Viņš atradās noslēgtā telpā, no kuras nebija izejas; tā varēja būt kādas galerijas galapunkts. Zemē mētājās vairāki satrunējuši balsta koki, ar citiem bija nostiprināti nedrošie māla griesti. Pārliecinājies par kāda balsta izturību, viņš apsēdās un atspiedās pret to ar muguru, nolemdams nogaidīt vairākas stundas. Viens no balstiem sniedzās līdz augšējai ejai, no kurienes viņš bija nokritis: pa to nebūs grūti uzrāpties un nokļūt līdz izejai. Kruss aptaustīja vairākās vietās pārplēstās bikses, uz virsnieka svārkiem bija apdriskātas zeltītās uzšuves. Māca nogurums, izsalkums, miegs. Viņš izstiepa kājas, sajuzdams gurnos asu pulsējumu. Visapkārt tumsa un klusums, acis aizvēris, viņš aprauti elpoja. Prātā nāca sievietes, kuras viņš bija iekārojis; jau iegūtās šobrīd neatcerējās. Ar pēdējo sievieti viņš bija sastapies Fresniļjo pilsētā. Tā bija labi uzposusies prostitūta. Daudzas no viņām sāk raudāt, kad tām pajautā: «No kurienes tu esi? Kāpēc vazājies apkārt?» Ar šādiem jautājumiem parasti uzsāk sarunu, un tad gandrīz visas sagudro daždažādas pasaciņas. Bet šī pēdējā to nedarīja, tikai raudāja. Un arī karš nevar vien izbeigties. Bet skaidrs, ka šīs ir pēdējās operācijas. Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš pūlējās elpot vienmērīgi. Vēl tikai jātiek galā ar jau sakauto Pančo Viļjas karaspēku, un tad iestāsies miers. Miers.

«Bet ko es iesākšu, kad viss izbeigsies? Un kāpēc man jādomā, ka viss izbeigsies? Par to nav vērts galvu lauzīt.»

Var jau būt, ka līdz ar miera iestāšanos būs iespējams atrast kādu izdevīgu darbu. Līdz šim savos klaiņojumos krustām šķērsām pa Meksiku viņš bija piedalījies tikai postījumos. Bet pamestos tīrumus taču var no jauna apsēt. Kādreiz Bahīo tuvumā viņš bija redzējis labu zemes gabalu, kur varētu uzcelt māju ar arkām un iekšējiem pagalmiem, sadēstīt tur puķes un nodoties zemkopībai. Būtu jauki vērot, kā uzdīgst sēklas, kopt jaunos dēstus, ievākt ražu. Tā tik būtu dzīve, brīnišķīga dzīve ...

«Neguli, esi piesardzīgs ...»

Viņš ieknieba sev gūžā. Saspringušie spranda muskuļi lieca galvu atpakaļ.

No augšas vairs neatskanēja neviens troksnītis. Varēja sākt izlūkošanu. Satvēris balsta koku, viņš ar kāju meklēja klints sienā grumbuļus un, ar veselo roku turēdamies, rāpās no izciļņa uz izcilni, līdz pirksti sataustīja augšējo platformu. Viņš pastiepa galvu. Šeit plūda siltais gaiss. Taču tas šķita vēl vairāk sasmacis un tumsa biezāka nekā agrāk. Viņš klunkuroja uz galvenās galerijas pusi, kur līdzās siltajam strāvojumam no pretējā atzarojuma nāca spirgta vēja pūsma. Bet tālāk, kur atradās izeja, vairs neredzēja gaismu. Vai jau būtu iestājusies nakts? Un viņam sajucis stundu rēķins?

Ar rokām taustīdamies, viņš meklēja ceļu, pa kuru bija šeit iekļuvis. Nē, vēl nebija nakts, tikai ieeja bija aizsprostota ar smagiem klints bluķiem, kurus viņa gūstītāji pirms aiziešanas bija savēluši citu uz cita. Viņš bija dzīvs iesprostots šajā satrusējušo balsta koku kapā.

Atskārstot, ka šoreiz viņš pieveikts, pakrūtē kaut kas satraukti iekņudējās. It kā trūkstošo gaisu tvarstot, neviļus iepletās nāsis. Ar pirkstiem viņš paberzēja deniņus. Bet bija taču vēl otrs atzarojums, no kura plūda svaigā gaisa strāva. Tas nāca no ārienes, no tuksneša un bija saules piestrēgts. Skriešus viņš steidzās uz turieni. Tumsā klupdams, ar rokām gar sienu gramstīdamies, spirgto gaisa plūsmu ošņādams. Uz rokas nopilēja ūdens lāse. Ar pavērtu muti viņš taustījās gar akmens sienu, meklēdams, no kurienes radusies šī lāse. Spirdzinošās piles gausi, cita pēc citas rasoja no tumšajiem griestiem. Ar mēli viņam palaimējās uztvert vēl vienu, pēc tam vēl un vēl ceturto. Tad galva noslīga lejup. Eja likās izbeidzamies. Viņš paošņāja gaisu. Plūsma nāca no apakšas un tagad bija jūtama uz potītēm. Ceļos nometies, viņš sāka rušināties ar rokām. Svaigais gaiss iestrāvoja pa neredzamu spraugu — tur vajadzēja būt aizbirušai ieejai kādā citā atzarojumā, un šis atklājums piešķīra jaunus spēkus. Iegruve sastāvēja no atsevišķiem akmeņiem. Viņš sāka tos atkraut sāņus, līdz sprauga bija pietiekami plata un pa to varēja izspraukties jaunā ejā, kuras sienās blāvi atmargoja sudrabains dzīslojums. Taču

drīz vien izrādījās, ka tā pārāk zema un kājās stāvēt tur nav iespējams, tāpēc tālāk vajadzēja līst uz vēdera. Kā tārps viņš spraucās uz priekšu, nezinādams, kur tādā veidā aizrāpos. Sudrabaini palsas dzīsliņas un virsnieka uzšuvju zeltainā iespīdēšanās, tas bija viss, ko viņš varēja saskatīt, gausi, kā pamirusi čūska līzdams uz priekšu. Acīs atmirgoja melnāko nostūru tumsa, lejup pa zodu tecēja tievs slienu pavediens. Mute likās pilna ar tamarindiem, un laikam atmiņas par šiem augļiem bija sakairinājušas siekalu dziedzerus, bet varbūt tā bija īsta tamarindu smarža, kuru laiskais tuksneša vējš no tāliem dārziem bija atnesis līdz šai šaurajai alai. Jā, saasinātā oža uztvēra kaut ko vairāk. Dziļš svaiga gaisa ieelpojums. Pilnas plaušas. Nepārprotams tuvējas zemes aromāts, kuru pazītu ikviens, kurš kādu laiku bijis ieslēgts pazemes klinšu sprostā. Šaurā eja sliecās lejup, līdz pēkšņi izbeidzās, lai asā pagriezienā nokristu plašākā telpā ar smiltaini apakšā. Rokas atlaidis, viņš nokrita uz baltajām mīkstajām smiltīm. Šeit jam bija iespraukušās izstīdzējušas augu vasas. No kurienes tās?

«Jā, tūlīt es būšu laukā. Tā taču gaisma! Likās, ka tur tās tikai smiltis, bet patiesībā tā ir gaisma!» ,

Ar pilnu krūti elpodams, viņš steidzās pretim saules spozmes pārplūdinātajai izejai.

Viņš skrēja, neko nedzirdēdams un neredzēdams. Nedzirdēdams ģitāras laiskos trinkšķus un balsi, kas dziedāja, noguruša kareivja plaši plūstošo, iejūtas nesto balsi.

Meitenītes, durangietes, staigā zilās un zaļās kleitās, vakaram satumstot, kož un skrāpē — nenāc šeit meitās...

Tāpat viņš neredzēja plēnošo ugunskuru, virs kura karājās kalnos nomedītās stirnas liemenis, un pirkstus, kuri no tā plēsa pa drīksnai.

Neko neredzēdams un nedzirdēdams, viņš nokrita saules apspīdētajā joslā. Kā lai kaut ko saredzētu šajā žilbinošajā agrās pēcpusdienas saulē, kura apmirdzēja koši balto cepuri kā sēni un vīrieti, kas smējās, viņam pretī pastiepis roku.

— Veicīgāk, kaptein! Jau tā jūsu dēļ esam aizkavējušies. Paskatieties, kā vīri mielojas! Pēc tam jau var iekampt arī kādu malku no blašķēm.

Meitenītes, čiuauietes, kurn un sūdzas, atsūtīt brašāku puisi dieviņam lūdzas..,

Gūsteknis pacēla galvu un, nepiegriezdams vērību pulkveža Sagāla vīriem, kas bija apmetušies atpūtā, ar acīm vērās apkaimes plašajā un skumīgajā, klusumā tītajā, vienmuļajā ainavā, kur redzēja tikai izrobotas klintis un dzelkšņainus augus. Tad piecēlās un piegāja tuvāk ugunskuram. Tobiass blenza viņā ar stingu skatienu. Roku pastiepis, kapteinis atplēsa gabalu no stirnas karstā sāna un apsēdās, lai paēstu.

Perālesa.

Ciematiņš ar kleķa mājelēm, kas gandrīz ne ar ko neatšķīrās no citām šejienes apdzīvotām vietām. Bruģēts bija tikai viens ielas kvartāls ciemata valdes nama priekšā. Pārējās, putekļainās ielas bija izmīdījušas bērnu basās kājas, piepūtušos tītaru pleznas un suņu bari, kas vietumis gulēja, bet citur riedami skraidīja apkārt. Šādos ciematos tikai pāris māju mēdza būt izskatīgas — ar plašām durvīm, skārda jumtiem un misiņa lietus notekcaurulēm. Tāš piederēja spekulantam veikalniekam un valdes priekšniekam (ja tikai tie abi nebija viena un tā pati persona), kuri bija aizbēguši, bīdamies no Pančo Viļjas ātrās un bargās tiesas. Abus šos namus tagad aizņēma karaspēks, pieblīvēdams aiz augstajiem, cietoksnim līdzīgajiem mūriem slēptos iekšējos pagalmus ar elpi zirgiem, munīcijas, ieroču un darbarīku kastēm, ko tagad sakautā Ziemeļu divīzija pūlējās saglabāt, dodoties atceļā uz savu pusi. Viss ciematiņš bija rūsgani pelēcīgā krāsā, vienīgi valdes nama fasāde zaigoja rožainos toņos, lai gan arī tie no ēkas sāniem un pagalma puses ātri apķepa tikpat palsi kā pati zeme. Netālu atradās ūdens krātuve — tieši tāpēc šeit bija izveidojies ciematiņš, kura vienīgā bagātība bija vistas un tītari, sīki, turpat ielu tuvumā iestrādāti, aiz sausuma panīkuši kukurūzas lauciņi, kalve, galdnieku darbnīca, sīkpreču un nedaudzo māj-amatnieku izstrādājumu pārdotavas. No kā šāds ciematiņš dzīvoja — tas šķita tīrais brīnums. Bet dzīvoja tas klusi un mierīgi. Tāpat kā meksikāņu ciematu lielākajā daļā, arī šeit nebija saprotams, kur pazuduši tā iemītnieki. Rīta vai pēcpusdienas cēlienā, tāpat agrākā vai vēlākā pievakares stundā tur palaikam gan bija dzirdami veseru klaudzieni vai ieraudājās kāds zīdai-

nis, taču svelmes pielietajās ielās reti varēja sastapt dzīvu būtni. Reizumis parādījās tikai sīki, baskājaini bērneļi. Tāpat arī karavīri bija patvērušies aiz rekvizēto māju sienām vai ciemata valdes nama iekšējos pagalmos, uz kurieni tagad devās pulkveža Sagāla nogurusī nodaļa. Kad viņi nokāpa no zirgiem, klāt pienāca sardze, un pulkvedis norādīja uz indiāni Tobiasu.

— Šo — iesēdināt! Bet jūs, Krus, nāciet man līdzi.

Tagad pulkvedis vairs nesmaidīja. Atvēris durvis,

kas veda ar kaļķiem izbalsinātā istabā, viņš ar piedurkni norausa no pieres sviedrus. Tad palaida vaļīgāk vidusjostu un apsēdās. Gūsteknis palika stāvam un vērās pulkvedī.

— Sēdieties, kaptein, un parunāsimies atklāti! Vai gribat cigareti?

Gūsteknis paņēma smēķi. Kad izšķīlās uguns, abu sejas gandrīz saskārās.

- — Labi. — Sagāls atkal pasmaidīja. — Lieta pavisam vienkārša. Jūs pastāstīsiet, kādi ir mūsu vajātāju plāni, un mēs jūs atbrīvosim. Es runāju vaļsirdīgi. Mēs zinām, ka esam sakauti, taču gribam aizstāvēties. Jūs esat krietns karavīrs un to sapratīsiet.

— Skaidrs. Bet tāpēc es arī jums neko neteikšu.

— Labi. Nekas liels jau mums nav vajadzīgs. Jūs pats un visi tajā aizā palikušie vīri piederējāt pie izlūku nodaļas, par to šaubu nevar būt. Bet no tā jāsecina, ka jūsu galvenie spēki nevar būt tālu. Laikam taču saoduši, pa kādu ceļu mēs domājam atkāpties ziemeļu virzienā. Bet, tā kā jūsējie lāgā nepazīst kalnu takas, viņi droši vien ies apkārt pa līdzenumu, un tas prasīs vairākas dienas laika. Tagad pasakiet: cik viņu ir, vai kāda daļa nav jau aizsūtīta priekšā ar vilcienu, cik lieli jums munīcijas krājumi, cik ir lielgabalu? Un kāda taktika tiks pielietota? Kur paredzēts savienoties atsevišķām mūs vajājošām brigādēm? Redziet, cik vienkārši! Jūs to visu mums pastāstīsiet un būsiet brīvs cilvēks. Es jums dodu godavārdu.

— Un kur garantija, ka tā notiks?

— Velns parāvis, kaptein! Mums beigas tā kā tā. To es jums atklāti saku. Divīzija izkliedēta. Tā sadalījusies pa kalniem klīstošās atsevišķās grupās. Un tās arvien vairāk sarūk, jo pa ceļam daudzi kareivji paslēpjas savos ciematos, savās mājās. Mēs esam

noguruši. Kaujās aizvadīti daudz gadi kopš tā brīža, kad mēs sacēlāmies pret donu Porfīrio^34. Vēlāk cīnījāmies pret Madēro, pret Orosko salašņām, pret Uertas diedelniekiem un tagad pret jums, pret Karransas kar-ranklaniem. Un tā gadu pēc gada. Bet tagad esam noguruši. Mūsu ļaudis ir kā ķirzakas, kas piemērojas zemes krāsai, viņi patveras savās būdelēs, iznāk no tām zemnieku drēbēs un atkal gaida, kad vajadzēs doties cīņā, — kaut vai pēc simt gadiem. Viņiem jau zināms, ka šoreiz esam zaudējuši, tāpat arī sapatisti^35 dienvidos. Uzvarētāji esat jūs. Kāda velna pēc jums mirt, ja cīņā uzvarējuši jūsējie? Dodiet mums iespēju zaudēt kaujā. Neko vairāk es neprasu. Dodiet mums iespēju zaudēt ar pienācīgu godu.

— Pančo Viļjas taču nav šajā ciematā.

— Nav gan. Viņš devies tālāk. Bet mūsu ļaudis izklīst. Mūsu palicis pavisam nedaudz.

— Kādas garantijas jūs man dodat?

— Atstāsim jūs cietumā dzīvu, lai tad jūsējie jūs atbrīvo.

— Ja mūsējie uzvar. Bet ja ne ...

— Ja mēs viņus sakausim, es došu jums zirgu, lai varat aizbēgt.

— Un, kad es bēgšu, tad no muguras mani nošausiet.

— Tātad jūs nestāstīsiet...

— Nē. Man nav nekā, ko jums stāstīt.

— Cietumā ir jūsu drauģelis indiānis un licenciāts Bemāls, ko atsūtījis Karransa. Kopā ar viņiem gaidīsiet pavēli, pēc kuras jūs nošaus.

Sagāls piecēlās.

Neviens no abiem neļāvās nekādai jūtelībai. Viņu jūtas, ikvienam savā pusē stāvot, bija zudušas, nemitīgā sasprindzinājumā vājinājušās, nepārtrauktu sīvu kauju un sadursmju kalvē notrulinātas. Viņi runāja automātiski, neiejaukdami apspriežamajā jautājumā savu izjūtu pasauli. Sagālam bija vajadzīgas ziņas, un viņš deva ienaidnieka kapteinim iespēju izvēlēties — brīvību vai nošaušanu; pretinieks atteicās ziņas sniegt, taču neviens no viņiem to nedarīja kā atsevišķi vien-patņi, Sagāls un Kruss, bet gan kā kara mašīnas divi, pretējā virzienā darbojošies zobrati. Tāpēc ari gūsteknis ziņu par nošaušanu uzņēma ar absolūtu mieru, lai

gan viņš saprata, cik nejēdzīga šāda vienaldzība, kad runa ir par paša nāvi. Tamdēļ viņš piecēlās un, zobus sakodis, ieminējās:

— Pulkvedi Sagāl, mēs ilgu laiku esam paklausījuši pavēlēm, bez iespējas paveikt kaut ko tādu — kā lai jums pasaka? — ... kaut ko tādu, kas ļautu teikt: to esmu izdarījis es, Artēmio Kruss, pats pēc savas gribas, bet ne kā priekšniecībai padots virsnieks. Ja jums vajag mani nogalināt, tad nogaliniet mani kā Artēmio Krusu. Jūs teicāt, ka viss drīz beigsies, ka esam noguruši. Es negribu mirt kā pēdējais upuris, ko nes uzvarētāja puse, un man liekas, ka arī jums nav nekāda prieka mirt kā zaudētājas puses pēdējam upurim. Esiet vīrs, pulkvedi, un ļaujiet arī man tādam būt! Es ierosinu cīnīties ar pistolēm. Novelciet pagalmā svītru, un mēs abi ar pistolēm rokā nostāsimies tās pretējās pusēs. Ja jums izdosies mani ievainot, pirms es šķērsoju svītru, jūs varēsiet mani nobeigt. Bet, ja es to pāriešu neievainots, tad jums mani jāpalaiž brīvībā.

— Kaprāli Paijān! — Sagāls iesaucās, nozibsnīdams ar acīm. — Aizvediet viņu uz kameru!

Un, pret gūstekni pagriezies, piebilda:

— Nošaušanas stundu jums iepriekš nepaziņos, tālab esiet gatavs mirt jebkuru brīdi. Tas var notikt pēc stundas, bet varbūt ari tikai rītdien vai parīt. Un tomēr padomājiet par to, ko es jums teicu.

Rieta saules stari caur loga spraišļiem zeltīja divus augumus, no kuriem viens stāvēja kājās, bet otrs bija atgūlies. Kad kameras durvis aizvērās un noklakšķēja atslēga, Tobiass ienācējam nomurmināja sveicienu, bet otrs, kurš nervozi staigāja, pienāca tuvāk.

— Jūs esat kapteinis Artēmio Kruss? Es esmu Gonsālo Bernāls, ierados šeit virspavēlnieka Venustjāno Karransas uzdevumā.

Viņš bija ģērbies privātās drēbēs — brūnā kašmira uzvalkā ar mazu jostiņu mugurpusē. Kapteinis uz viņu noskatījās kā uz visām privātpersonām, kuras palaikam jaucas karotāju sūrajā darbā, uzmezdams īsu un vienaldzīgi izsmējīgu skatienu. Bet Bernāls, noslaucījis ar kabatas lakatiņu pieri un gaišās ūsas, turpināja:

— Ar indiāni ir pavisam bēdīgi. Viņam lauzta kāja.

Kapteinis paraustīja plecus.

— Tagad jau izturēs.

— Vai jums kas zināms? — Bernāls apjautājās, mutautu pie lūpām piespiedis, tāpēc-viņa vārdi izskanēja apslāpēti.

— Mūs visus noliks pie sienas. Tikai nesaka, kad. Skaidrs, ka no iesnām nomirt nepagūsim.

— Vai nevar cerēt, ka mūsējie ieradīsies pirms tam?

Tagad apstājās kapteinis — viņš bija grozījies, aplūkodams griestus, sienas, mazo lodziņu un putekļaino klonu zem kājām, instinktīvi meklēdams kādu bēgšanas iespēju, — un nikni pavērās sarunu biedrā, it kā tas būtu ar viņu vienā kamerā iesēdināts okšķeris.

— Vai šeit nav ūdens? — viņš apvaicājās.

— Bija, bet indiānis visu izdzēra.

Tobiass ievaidējās. Kapteinis noliecās pie indiāņa sarkanīgi melnīgsnējās galvas, kas balstījās pret akmeni mūrētajā paaugstinājumā, kurš bija domāts gan gulēšanai, gan sēdēšanai. Viņa vaigs gandrīz pieskārās indiāņa vaigam, un pirmo reizi viņš tik skaidri sajuta šīs sejas tuvumu, ka neviļus gandrīz vai parāvās atpakaļ, jo agrāk tā bija redzēta tikai kā tumšs izplūdis veidols, daļa no viņam padotās karaspēka vienības, un šajā satraukti kustīgajā karavīru masā tā bija šķitusi pazīstamāka nekā pašreizējā apskaidrotībā un sāpēs. Izrādījās, ka Tobiasam ir pašam sava seja un tagad kapteinis to redzēja. Simtiem gaišu grumbiņu, kas radušās gan no smiekliem, gan niknuma, gan ar samiegtām acīm pret sauli lūkojoties, no acu kaktiņiem stiepās pāri platajiem vaigu kauliem. Biezās, izvelbtās lūpas savilkās labsirdīgā smaidā un tumšajās šaurajās acīs kā dziļā akā atvizmoja nespodra, bet valdzinoša līksmes gaisma.

— Paskat, tu arī esi klāt, — Tobiass ierunājās savā dzimtajā valodā, kuru kapteinis bija iemācījies, diendienā komandēdams kalnu indiāņu karavīrus.

Viņš paspieda Tobiasa drudžaino roku.

— Jā, Tobias. Bet labāk lai tu to zini: mūs nošaus.

— Tā tam jābūt. Tāpat rīkotos arī tu.

— Protams.

Iestājās klusums, saule pazuda. Trim vīriem kopā bija jāpavada nakts. Bernāls lēnā solī staigāja pa kameru. Kapteinis piecēlās, bet tūlīt atkal nosēdās _uz klona un sāka putekļos vilkt kaut kādas svītras. Ārpusē gaitenī iedegās petrolejas lampa, un no turienes

varēja sadzirdēt sardzes kaprāli kaut ko čāpstinām. Laukā tuksnesīgajā klajumā bija sacēlies salts vējš.

Atkal pielēcis kājās, kapteinis piegāja pie kameras durvīm; tās bija sanaglotas no neēvelētiem Meksikas priedes dēļiem ar nelielu atveri apmēram cilvēka acu augstumā. Aiz durvīm uzvirmoja kaprāļa aizsmēķētā paštītā smēķa dūmi. Kapteinis ar abām rokām satvēra aprūsējušos režģus un nolūkojās sarga plakanajā profilā. No kaprāļa brezenta cepures bija izspraukušās melnas matu šķipsnas, nokarādamās uz gludajiem platajiem vaigiem. Cietumnieks ar skatienu meklēja sava sarga acis, un kaprālis viņam atbildēja ar klusu, ašu galvas un brīvās rokas mājienu, it kā vaicājot: ko vēlies? Otrā rokā, kā tas, postenī stāvot parasts, viņš cieši turēja šauteni.

— Vai rītdienai pavēle jau saņemta?

Kaprālis blenza viņā ar platām dzeltenīgām acīm, bet neko neatbildēja.

— Es neesmu šejienietis. Un tu?

— Esmu no turienes, no kalniem, — kaprālis paskaidroja.

— Un kāda ir tā vieta?

— Kura vieta?

— Tā, kur mūs nošaus. Kas no turienes redzams?

Kapteinis apklusa un pamāja ar roku, lai kaprālis

viņam dotu uguni.

— Kas redzams?

Un tikai tad viņš atskārta, ka allaž lūkojies uz priekšu, — jau kopš tās nakts, kad bija šķērsojis kalnus un pametis veco māju Verakrusas apvidū. Kopš tā laika viņš nebija palūkojies atpakaļ. Kopš tā laika bija paļāvies tikai uz sevi, rēķinājies tikai ar saviem spēkiem ... Bet tagad ... tagad viņš nevarēja atvairīt jautājumu: kāda būs tā vieta, kas no turienes redzama? — bet varbūt tas bija vienīgi veids, kā noslēpt savas bailes no atmiņām, kas uzradās arvien neatvai-rāmāk, pēkšņās ilgas pēc ēnā lekni sazēlušām papardēm un rāmi plūstošās upes, ilgas pēc tīteņaugu ziediem apvītās mājeles, iecietinātajiem brunčiem un mīkstajiem, pēc aivas smaržojošiem matiem...

— Šeit izved pēdējā pagalmā, — kaprālis paskaidroja, — bet ko tad no turienes var redzēt? Tur ir tikai

augsts mūris, kas ar lodēm izkapāts kā siets, jo tur pulka ļaužu nošauts...

— Bet kalni? Vai kalnus neredz?

— Nudien, nemāku teikt.

— Vai tu esi redzējis daudzus?.. *

— U-ū-ū-ū ...

— Varbūt tam, kurš šauj, redzams labāk nekā nošaujamiem, kā tas viss notiek.

— Vai tad tu nekad neesi bijis klāt nošaušanā?

(«Jā, bet nekad netiku domājis, ko tādā reizē varētu

izjust, un nekad man nenāca prātā, ka šādā likstā varētu iekulties es pats. Un tāpēc man nav nekādu tiesību iztaujāt tevi, vai ne? Tu esi nogalinājis tāpat kā es, nekam vērību nepiegriezdams. Tāpēc arī nevienam nav zināms, ko tādā reizē izjūt, un neviens nevar to pastāstīt. Ja no turienes varētu atgriezties, ja varētu pastāstīt, kāda ir sajūta, dzirdot zalvi un jūtot lodes caururbjam krūtis, seju. Ja būtu iespējams par to pastāstīt visu patiesību, mēs varbūt nekad vairs neiedrošinātos nonāvēt, nekad vairs... Bet varētu notikt arī tā, ka nāve kļūtu vienaldzīga... Iespējams, ka tā ir drausmīga... bet iespējams arī, ka tā ir tikpat dabiska kā piedzimšana... Ko mēs par to zinām, tu un es?»)

— Paklau, kaptein, tev šīs uzšuvītes vairs nebūs vajadzīgas. Atdod tās man!

Kaprālis iebāza roku pa spraišļiem, bet kapteinis uzgrieza viņam muguru. Sardzes vīrs iesmējās aizsmakušu īsu smiekliņu.

Tobiass savā valodā sāka kaut ko murmināt. Kapteinis, kājas šļūkādams, piegāja pie cietā pagalvja un, ar roku pieskardamies indiāņa karstajai pierei, ieklausījās viņa vārdos. Tobiasa valoda plūda liegā gul-gojumā.

— Ko viņš saka?

— Stāsta dažādus notikumus. Kā valdība atņēmusi indiāņiem kopš mūžīgiem laikiem tiem piederējušo zemi un atdevusi to svešzemniekiem. Kā viņi cīnījušies, lai savu zemi aizsargātu, bet tad ieradies federālais karaspēks un sācis nocirst vīriem rokas. Tad viņi patvērušies kalnos. Kā jaki indiāņu virsaiši aizvesti uz lielgaballaivu un ar slogu kaklā no turienes iemesti jūrā.

Tobiass runāja ar aizvērtām acīm.

— Tos, kuri palika dzīvi, sastādīja garā, garā rindā un no mājām, no Sinaloas, aizdzina uz zemes otru malu, uz Jukatānu.

— Kā viņiem vajadzējis iet līdz pašai Jukatānai, bet cilts sirmgalvji un mazuļi ceļā apmiruši. Tie, kuriem izdevās dzīviem nonākt šķiedragavju plantācijās, pārdoti kā vergi, šķirot vīrus no sievām. Kā sievietes piespiestas gulēt ar ķiniešiem, lai viņas aizmirstu mātes valodu un dzemdētu jo vairāk darba roku...

— Bet es pārnācu. Pārnācu. Kolīdz sākās karš, es ar saviem brāļiem atgriezos, lai cīnītos pret pārestību.

Tad Tobiass klusi iesmējās, bet kapteinim iegribējās nolaist ūdeni. Piecēlies viņš atpogāja haki krāsas bikšu priekšu, iegāja kādā stūrī — un drīz vien klona putekļos tur kaut kas sāka čurkstēt. Atcerēdamies, ka pat drosmīgi vīri parasti mirst ar tumšu plankumu uniformas biksēs, kapteinis sarauca pieri... Bernāls, rokas uz krūtīm sakrustojis, caur augstajiem spraišļiem šķita meklējam kādu mēness staru šajā saltajā tumšajā naktī. Brīžiem no ciemata bija sadzirdami neatlaidīgi veseru klaudzieni, reizēm ierējās kāds suns. Aiz sienām ieskanējās neskaidras sarunas, kuru jēgu nebija iespējams uztvert. Kapteinis nopurināja putekļus no formas svārkiem un piegāja pie jaunā licenciāta.

— Vai tev ir smēķi?

— Jā ... liekas, ir... Vajag būt.

— Piedāvā arī indiānim.

— Es pirmīt jau piedāvāju. Bet viņam manējie nepatīk.

— Vai pašam viņam ir ko smēķēt?

7- Liekas, ka vairs nav.

— Varbūt sardzes kareivjiem ir kārtis?

— Nē, es nespētu koncentrēties. Domāju, ka nespētu ...

— Vai gulēt negribi?

— Nē.

— Tev taisnība. Nav ko gulēt.

— Tu domā, ka vēlāk nožēlosi?

— Ko nožēlošu?

— To, ka gulēji pirms ...

— Jut skan jocīgi.

— Jocīgi gan. Tad jau labāk šo to atcerēties. Saka, ka atmiņas esot jauka lieta.

— Nav jau diez cik ilgi dzīvots.

— Tas tiesa. Sājā ziņā mūsu indiānim priekšroka. Varbūt tāpēc viņam arī nepatīk sarunāties.

— Jā. Bet es tevi lāgā nesaprotu...

— Es saku, ka mūsu indiānim ir daudz ko atcerēties.

— Bet viņa izpratnē tas varbūt nemaz nav tik daudz.

— Kaut vai šis pārgājiens no Sinaloas. Par ko viņš mums nupat stāstīja.

— Jā, tas gan.

— Rehīna..,

— Ko?

— Nekas. Tāpat vien ienāca prātā...

— Cik tev gadu?

— Drīz būs divdesmit seši. Un tev?

— Divdesmit deviņi. Man arī nav daudz ko atcerēties. Lai gan dzīve izvērtusies tik juceklīga un pārsteigumiem bagāta.

— Kad, piemēram, cilvēki īsti sāk atcerēties savu bērnību?

— Jā, tas nu gan nav viegli.

— Zini ko? Tagad, kamēr mēs sarunājamies.,,

— Nu?

— Labi. Es atcerējos dažus vārdus. Bet tie mani vairs nesatrauc un neko neizsaka.

— Drīz ausīs rīts.

— Nav vērts par to.

— Man ļoti svīst mugura.

— Dod kādu smēķi! Nu, kas ir?

— Atvaino. Te būs. Varbūt mēs neko nemanīsim.

— Tā stāsta.

— Kas stāsta, Krus?

— Skaidrs. Tie, kuri nošauj.

— Bet vai tev tas svarīgi?

— Kā nu to ņem ...

— Kāpēc tu nedomā? ...

— Par ko? Par to, ka dzīve tāpat turpināsies, lai gan mūsu nebūs?

— Nē, domā nevis par to, kas būs, bet gan par to,

kas bijis. Es domāju par visiem tiem, kuri miruši revolūcijas labā.

— Jā. Es atceros Buli, Aparisio, Gomesu, kapteini Tibursio Amariļjasu ... un vēl dažus.

— Esmu gatavs saderēt, ka tev nesanāks pat divdesmit vārdu. Bet runa nav tikai par viņiem. Kā saukušies visi tie, kuri jau miruši? Ne tikai šajā revolūcijā, bet visās revolūcijās un visos karos, turklāt pieskaitot ari tos, kuri miruši savās gultās. Kurš gan viņus visus atceras?

— Paklau, dod man sērkociņu!

■— Atvaino.

— Tā, arī mēness jau parādījies.

— Vai gribi paskatīties? Ja tu uzkāptu man plecos, tad redzētu ...

— Nē. Nav vērts.

— Nav nemaz tik slikti, ka viņi man atņēmuši pulksteni.

— Jā.

— Es gribu sacīt, ka nevaru ieskatīties tajā.

— Protams, es to saprotu.

— Nakts man aizvien likusies gara... tik gara.,,

— Draņķīga padarīšana.

— Paskaties uz indiāni! Viņš aizmidzis. Labi, ka neviens no mums neizrāda bailes.

— Jau otrā diena, kopš šeit kvernam.

— To vēl nevar zināt. Jebkuru mirkli viņi var ienākt.

— Diez vai. Viņiem patīk tāda spēlīte. Parasti nošauj tikai rītausmā. Viņi vēl paspēlēsies ar mums.

— Vai tad viņam trūktu apņēmības?

— Viļjam netrūktu. Bet Sagālam gan.

— Krus... Bet vai tas patiesi nav muļķīgi?

— Kas?

— Mirt šo barvežu dēļ, ja netici nevienam no viņiem.

— Nez vai vedīs mūs visus .trīs kopā vai arī pa vienam?

— Vieglāk gan būtu uzreiz, vai ne? Tu esi karavīrs.

— Bet kā tu šeit iekūlies?

— Varbūt tev pastāstīt kaut ko? No smiekliem var vai nobeigties.

— Ko tad?

— Es tev to nestāstītu, ja nebūtu drošs, ka no šejienes mēs neizkļūsim. Karransa atsūtīja mani šajā uzdevumā vienīgi tāpēc, lai viņi mani te apcietinātu un būtu atbildīgi par manu nāvi. Viņš bija ieņēmis galvā, ka miris varonis ir vēlamāks par dzīvu nodevēju.

— Tu — nodevējs?

— Kā nu uz to skatās. Tu, piemēram, vienkārši karoji, paklausīdams pavēlēm, un tev ne prātā nenāca šaubīties par saviem priekšniekiem.

— Protams. Galvenais — uzvarēt karā. Bet vai tad tu neesi Obregona un Karransas pusē?

— Tikpat labi es varētu būt Sapatas vai Viļjas pusē. Es neticu nevienam.

— Un kas par to?

— No tā rodas drāma. Citu nav, ir tikai viņi. Es nezinu, vai tu atceries, kā viss sākās. Tas bija tik nesen, bet liekas, ka pagājis jau daudz, daudz gadu... Kopš tām dienām, kad nebija svarīgi, kurš ir varonis. Kad centās izvirzīt nevis vienu atsevišķu cilvēku, bet visus kopumā.

— Tu gribi, lai es ņozākātu uzticību, kādu pierādījuši mūsējie. Nē, revolūcija — tā vispirms ir uzticība vadoņiem.

— Nu redzi. Pat mūsu indiānis, kurš sākumā gāja cīnīties par savu zemi, tagad jau cīnās vienīgi par ģenerāli Obregonu un pret ģenerāli Viļju. Nē, agrāk tas bija citādi. Iekāms revolūcija vēl nebija pārvērtusies par atsevišķu grupējumu savstarpēju cīņu. Ciemā, kur ieradās revolucionārie spēki, zemnieki tika atbrīvoti no parādu jūga, tika ekspropriēti spekulanti, atbrīvoti politiskie ieslodzītie, sagrauta veco kasiku vara. Bet paskaties, kā tagad izrīkojas tie, kuri agrāk ticēja, ka revolūcija notiek nevis tāpēc, lai jo kuplā skaitā radītu daždažādus vadoņus, bet gan lai atbrīvotu tautu!

— Gan pienāks laiks arī tam.

— Nē, nepienāks. Revolūcija sākas kaujas laukos, bet, līdzko tā kļūst neuzticīga saviem principiem, tā jau ir zaudēta, lai gan kaujās vēl gūst uzvaras. Mēs visi esam par to atbildīgi. Mēs esam pieļāvuši, ka uzkundzējas alkatīgi, godkāri, sīki ļautiņi, kuri cenšas skaldīt un valdīt. Tie, kuri tiecas pēc patiesas, radikālas

un nesamierināmas revolūcijas, diemžēl ir neizglītoti un asinskāri cilvēki. Bet izglītotie vēlas kaut kādu pusrevolūciju, kura neapdraudētu to vienīgo, kas viņiem dārgs, — iespēju izsisties uz augšu, dzīvot labklājībā un pārticībā, stāties dona Porfīrio elites vietā. Un šeit slēpjas Meksikas drāma. Paskaties uz mani! Visu savu mūžu esmu pavadījis, lasīdams Kropotkinu, Bakuņinu, veco Pļehanovu. Kopš bērna kājas dzīvoju grāmatu un bezgalīgu diskusiju pasaulē. Bet pienāca ilgi gaidītais brīdis, es nostājos Karransas pusē, jo viņš šķita piederam pie solīdajiem cilvēkiem, kuri man neiedveš bailes. Redzi, kāds mīkstpēdiņš es esmu! Es baidījos no skrandaiņiem, no Sapatas un Viļjas ļaudīm ... «Aizvien es būšu nevēlama persona, kamēr šodien vēlamās personas tādas paliks vienmēr...» Jā. Tieši tā.

— Tev gribas pirms nāves palaist muti...

«— Galvenais trūkums manā raksturā: mīla pret fantastisko, dzīšanās pēc nedzirdētiem piedzīvojumiem, pasākumiem, kuri pavērtu bezgalīgus, nepārredzamus apvāršņus ...» Jā. Kā gan citādi.

— Kāpēc tu nekad par to nerunāji tur, ārpus cietuma?

— Es par to esmu runājis kopš 1913. gada gan Itur-bem, gan Lusio Blanko, gan Buelnam, gan arī visiem godīgajiem karavīriem, kuri nekad necentās kļūt par vadoņiem. Tāpēc viņi arī neprata aizkavēt vecā nelieša Karransas spēlīti, kurš visu savu mūžu dzinis intrigas un sējis nesaskaņas, lai tikai viņam pašam kāds neizrautu kumosu no mutes. Tāpēc viņš izvirzīja vidpvējī-bas, tādus kā Pablo Gonsāless, kuri nevarēja viņu aizēnot. Līdz ar to viņš sašķēla revolūciju, pārvērzdams to atsevišķu grupējumu karā.

— Un šā iemesla dēļ viņš arī tevi atsūtīja uz Pe-rālesu?

— Viņš atsūtīja mani šurp ar uzdevumu pārliecināt viļjistus, ka viņiem .jāpadodas. It kā visiem jau nebūtu zināms, ka viņi ir sakauti un bēg un tikai aiz izmisuma, parādoties kādam karranklanietim, ķeras vēl pie ieročiem. Vecajam ērmam nepatīk smērēt rokas. Viņš pūlas panākt, lai netīros darbus apdara ienaidnieks. Eh, Artēmio, Artēmio, šie vīreļi izrādījušies savas tautas un revolūcijas necienīgi!

— Kāpēc tu nepārgāji Viļjas pusē?

— Pie cita vadoņa? Pāriet, paskatīties, cik ilgi viņš noturas, un tad atkal pāriet pie cita, līdz beidzot es nonāktu kādā citā kamerā un gaidītu kāda cita pavēli par nošaušanu?

— Bet šoreiz tu būtu izglābies ...

— Nē... Tici, Krus, ka man gribas izglābties, atgriezties Pueblā! Redzēt sievu un dēlēnu. Luisu un Pančolinu. Tāpat savu māsiņu Katalīnu, kurai mans atbalsts tik nepieciešams. Un arī savu tēvu, veco donu Gamaliēlu, kurš ir tik žēlsirdīgs un tik akls. Pamēģināt viņam ieskaidrot, kāpēc esmu iejaucies visā šajā jezgā. Viņš nekad nespēja saprast, ka ir pienākumi, kurus jāizpilda pat tad, ja jau iepriekš zināms, ka nekā nepanāksi. Viņam pastāvošā iekārta šķita mūžīga — ar lielajiem zemes īpašumiem, slēpto spekulāciju un visu citu... Kaut atrastos kāds, kuru varētu palūgt apmeklēt manus tuviniekus un tiem pasacīt kādu vārdu no manis! Bet es labi zinu, ka no šejienes neviens neizkļūst dzīvs. Nē, visi piedalās kaut kādā drausmīgā spēlē — kurš kuru iegrūdīs bedrē. Mēs dzīvojam starp punduriem un noziedzniekiem, jo augstākais vadonis izvirza pigmejus, kuri nespēj viņu aizēnot, bet, lai mazākie tiktu uz augšu, tiem jānovāc lielākais. Eh, žēl gan, Artēmio! Cik vajadzīgs mums bija viss, ko esam zaudējuši, cik aplam bija to visu sagandēt! Ne jau pēc tā mēs tiecāmies, kad kopā ar tautu 1913. gadā izvērsām revolūciju... Bet tu apskaties un izlem, kam pieslieties. Kad būs novākti Sapata un Viļja, paliks pāri tikai divi — tavi tagadējie vadoņi. Kura pusē tu nostāsies?

— Mans priekšnieks ir ģenerālis Obregons.

— Nav slikti, ka tu jau tagad esi izvēlējies. Redzams, ka tu dzīvē proti iekārtoties, proti...

— Tu aizmirsti, ka mūs jebkuru mirkli nošaus.*

Bernāls pārsteigumā iesmējās, it kā būtu gribējis

uzlidot debesīs, bet pēkšņi atskārtis, ka ir savažots. Viņš sažņaudza biedra plecu un teica:

— Nolādētās politiskās kaislības! Bet varbūt tā ir tikai intuīcija. Kāpēc tu nepārej Viļjas pusē?

Kapteinis nevarēja saredzēt Gonsālo Bernāla seju, taču tumsā viņš samanīja tā izsmējīgo skatienu un lepno pozu, kāda raksturīga visādiem pārgudriem

licenciātiem, kuri nekad nav oduši pulveri, bet kulsta mēles, kamēr citi lej asinis. Sapīcis viņš parāvās nost.

— Kas tev notika? — Licenciāts pasmaidīja.

Kapteinis kaut ko noņurdēja un aizsmēķēja apdzisušo cigareti.

— Kas tā par pļurkšķēšanu? — viņš caur zobiem norūca. — Hm. Es tev saku to tieši acīs. Man metas nelaba dūša no memmes dēliņiem, kuri puņķojas un ņaud, uzplīdamies citiem ar savām žēlabām — jo sevišķi nāves stundā. Pievaldiet ņuņņas, licenciāt, vai arī pukstiet pie sevis cik uziet! Bet man Jaujiet nomirt bez gaušanās un nožēlas.

Tagad Gonsālo balsī jau ieskanējās ledains dzed-rums.

— Paklau, puis! Mēs šeit esam trīs nāvei nolemti vīri. Indiānis mums izstāstīja savu dzīvi...

Un dusmās pašam uz sevi balss viņam aprāvās — kāpēc viņš bija atļāvies prātot un spriedelēt, izklāstīt sirdi cilvēkam, kurš nebija uzticības cienīgs?

— Indiānis nodzīvoja savu mūžu kā vīrs. Viņam tiesības runāt.

— Bet tu pats?

— Es karoju, un tas ir viss. Ja arī bija kas vairāk, es to neatceros.

— Tu taču būsi mīlējis kādu sievieti...

Artēmio Kruss savīstīja dūres.

— ... tev bija tēvs un māte, varbūt arī dēls. Nē?

Bet man gan, Krus. Domāju, ka esmu dzīvojis kā vīrs, un tāpēc gribētu būt brīvs, lai dzīvotu tālāk. Bet tu ne? Vai tava sirds nekāro kādu apmīļot...

Bernāla balss aptrūka, kad kapteiņa rokas viņu tumsā sataustīja un ar dobju rēcienu trieca pret sienu.

Ne vārda nebilzdams, Kruss savu jauno, ar idejām un -maigumu bruņoto ienaidnieku turēja cieši satvertu pie apkakles, jo tas bija iedrošinājies izsacīt viņa paša — sagūstītā kapteiņa Krusa slēptākās domas un bažas — kas paliks pāri no mums pēc nāves? Bet Bernāls to atkārtoja, par spīti dūrēm, kas viņu žņaudza un purināja:

— ...ja mūs nenogalinātu tagad, kad neesam sasnieguši pat trīsdesmit gadu vecumu?. i. ko mēs savā

mūžā vēl būtu panākuši?... man gribētos tik daudz vēl izdarīt...

Līdz beidzot Artēmio Kruss, ar sviedros izmirkušu muguru, seju pietuvinājis pavisam klāt Bernāla sejai, arī sāka murmināt:

— ... bet viss turpināsies pa vecam... Vai tu to nesaproti?... Saule tāpat uzlēks un norietēs, tāpat dzims puišeļi, lai gan mēs abi būsim kapā... Vai tu saproti to?

Abi vīrieši beidzot palaida viens otru vaļā. Bernāls noslīga uz klona, bet Artēmio Kruss piegaja pie kameras durvīm, cieši apņēmies pulkvedim Sagālam sniegt aplamas ziņas, pieprasot atbrīvot arī indiāni, bet Bernālu atstāt viņa liktenim.

Kamēr sardzes kaprālis, kaut ko pusbalsī zem deguna dungodams, Krusu veda pie pulkveža, viņš juta pamostamies sen jau pieklusušās sāpīgās ilgas pēc Rehīnas, un viņu apskaloja rūgti salds atmiņu vilnis, kurš bija kaut kur dziļā slepenībā noplacis, bet tagad atkal uzbangoja, pieprasīdams, lai viņš saglabatu sev dzīvību, it kā mirušai sievietei būtu nepieciešamas dzīva vīrieša atmiņas un, tajās saglabājoties, kļūt par kaut ko vairāk .nekā bezvārda ciematiņa bezvārda kapā tārpu izkremsti pīšļi.

— Apvest mūs ap stūri jums būs grūti, — savā mūždien smaidošajā balsī sacīja pulkvedis Sagāls. — Mēs tūlīt izsūtīsim divas izlūku nodaļas, lai pārbaudītu, vai tas, ko jūs pastāstīsiet, ir patiesība vai arī blēņas. Ja uzbrukums nāks no citas puses, nekā jūs stāstījāt, jums vajadzēs taisnā ceļā doties uz viņpasauli. Tādā gadījumā jūs būsiet ieguvis tikai dažas dzīves stundas un par tām samaksājis ar savu godu.

Sagāls pastiepa zeķēs ieautās kājas, pēc kārtas pakustinādams visus pēdas pirkstus. Zābaki, tagad jau bez piešiem, bija nolikti uz galda.

— Un kā ar indiāni?

— Par viņu nebija nekādas norunas. Jā, nakts ievelkas gammā. Kāpēc mocīt abus nabadziņus ar veltīgām cerībām, ka viņi vēlreiz pieredzēs saules lēktu? Kap-rāl Paijān! ... Nosūtīsim abus gūstekņus uz labāku pasauli. Izvediet viņus no kameras iekšējā pagalmā!

— Indiānis nevar paiet, — kaprālis ieminējās.

— Iedod viņam marihuānu, — Sagāls ieirgojās, — Tad iznesiet ar nestuvēm un kaut kā pieslieniet pie sienas.

Ko pēdējā brīdī redzēja Tobiass un Gonsālo Bernāls? To pašu, ko kapteinis, lai gan viņš, ar pulkvedi Sagālu stāvēdams uz ciemata valdes nama lēzenā jumta, atradās krietni augstāk. Tobiasu iznesa uz nestuvēm, bet Bernāls gāja, galvu nodūris. Abus gūstekņus nostādīja pie sienas starp divām petrolejas lampām.

Tonakt rītausma bija aizkavējusies, un tāpēc kalnu siluetus nevarēja saredzēt — pat ne šauteņu zalves sarkanīgajā uzliesmojumā, kad Bernāls pastiepa roku, lai pieskartos indiāņa plecam. Tobiass, nestuvju saturēts, palika pusguļus pie mūra piesliets. Lampu gaismā bija saskatāma ložu sašķaidītā indiāņa seja. Uz zemes noslīdējušajam Bernālam gaisma apspīdēja kājas, kur pāri potītēm sāka tecēt asins strūkliņas.

— Tā, tur nu guļ jūsu mironīši, — pulkvedis Sagāls ierunājās.

Viņa vārdiem tūlīt sekoja cita — tāla un blīva zalve, ar kuru saplūda aizsmacis lielgabala rēciens, kurš namam sadragāja vienu stūri. Viļjas karavīru juceklīgie kliedzieni atskanēja līdz lēzenajam baltajam jumtam, kur pulkvedis Sagāls pārvērstā balsī iesaucās:

— Jau klāt! Panākuši mūs! Tie ir karranklanieši!

Bet kapteinis šajā pašā mirklī viņu notrieca zemē

un ar savainoto roku, kurā ielika visu savu spēku, satvēra pulkveža pistoles maksti, sajuzdams ieroča metālisko vēsumu. Piegrūdis pistoles stobru pretiniekam pie muguras, Kruss ar labo roku sažņaudza pulkveža kaklu un, piepūlē žokļus sakodis, ar putām uz lūpām spieda viņa galvu pret jumta skārdu. Pāri pažobelei viņš varēja redzēt sajukumu, kāds izcēlās pagalmā. Nāves soda izpildītāji, mīdīdami kājām abus līķus un apgāzdami petrolejas lampas, metās bēgt. Visā Perā-lesas ciematā cits pēc cita dārdēja sprādzieni, uzliesmoja ugunsgrēki, atskanēja kliedzieni, zirgu pakavu klaudzoņa un zviedzieni. Kāda Viļjas karavīru grupa izskrēja pagalmā, dažs vēl sajozdams bikses, cits spīlēdams mugurā virskreklu. Izkliedētas gaismas ņirba atvizmoja tumši iedegušajās sejās, jostu sprādzēs un metāla pogās. Rokas tvēra pēc šautenēm un patronu

somām. Steigā atrāva vaļā staļļa durvis, pagalmā izveda zviedzošus zirgus, tiem mugurā uzlēca jātnieki un aizauļoja pa atvērtajiem vārtiem. Vairāki aizkavējušies kareivji metās pakaļ kavalēristiem, un drīz vien pagalms bija tukšs. Tur palika tikai Bernāla un indiāņa Tobiasa līķi. Un divas petrolejas lampas. Kliedzieni attālinājās, kareivjiem dodoties pretim uzbrūkošajam ienaidniekam. Kapteinis palaida savu gūstekni. Krekstēdams un sažņaugto kaklu braucīdams, pulkvedis brīdi palika stāvam uz ceļgaliem. Ar pūlpm viņš izkliedza:

— Nepadoties! Es esmu šeitl

Beidzot rīts atvēra savu zilgo acu plakstus pāri tuksnesim.

Kaujas kņada pamazām attālinājās. Pa ielām skrēja Viļjas karavīri, lai aizstāvētu ciematu. Viņu baltie virskrekli tagad iekrāsojās zilgā tonī. Pagalmā nebija dzirdama neviena skaņa. Pulkvedis Sagāls uzrausās kājās un atpogāja pelēko formas svārku, lai atsegtu krūtis. Arī kapteinis panācās uz priekšu, pistoli rokā turēdams.

— Mans priekšlikums paliek spēkā, — stingrā balsī viņš sacīja pulkvedim.

— Iesim lejā, — Sagāls sacīja, ļaudams rokām noslīgt gar sāniem.

Kantorī viņš no rakstāmgalda atvilktnes izņēma koltu.

Tad abi pa drēgnajiem gaiteņiem izgāja pagalmā un noteica viduslīniju. Pulkvedis nostājās vienā pusē, ar kāju atbīdīdams Bernāla galvu. Kapteinis pacēla petrolejas lampas.

Katrs aizgāja savā pagalma stūrī. Tad sāka tuvoties - viens otram.

Sagāls izšāva pirmais, un viņa' lode vēlreiz caururba indiāņa Tobiasa galvu. Pulkvedis apstājās, un cerība atplaiksnījās viņa tumšajās acīs: pretinieks nāca tuvāk, bet nešāva. Divkauja būs tikai formāls goda akts. Pagāja viena sekunde, divas sekundes, trīs sekundes, un aizvien spēcīgāka kļuva cerība, ka pretinieks pratīs novērtēt viņa drosmi un viņi sastapsies, vairs neatskanot nevienam šāvienam.

Abi apstājās pagalma vidū.

Pulkveža seja atkal savilkās smaidā. Kapteinis pārnāca pāri nospraustajai līnijai. Sagāls smaidīdams draudzīgi pamāja ar roku, bet tai pašā mirklī viens otram sekoja divi šāvieni tieši viņam vēderā. Pulkvedis saliecās un nokrita zemē pie kapteiņa kājām, kur palika nekustīgi guļam. Tad Artēmio Kruss nometa pistoli uz pretinieka apsvīdušā skausta un kā sastindzis palika stāvam.

Tuksneša vējš pluinīja viņam uz pieres cirtaino melno matu šķipsnas, sviedros izmirkušās uniformas svārku skrandas un ādas getru sarautās atsaites. Piecās dienās sazēlušie bārdas rugāji atēnojās uz vaigiem, bet zaļajās acīs aiz apputējušiem plakstiem iesūrstējās neizraudātās asaras. Tur viņš stāvēja, vientuļš varonis klajā laukā, un ap viņu bija tikai mirušie. Tur viņš stāvēja, un nebija neviena liecinieka viņa varoņdarbam. Tur viņš stāvēja vientulībā, bet kauja, atgādinādama tālu bungu dārdoņu, jau risinājās ārpus ciemata.

Artēmio Kruss palūkojās lejup. Pulkveža Sagāla nedzīvā roka gulēja līdzās Gonsālo nedzīvajai galvai. Indiānis Tobiass it kā sēdēja, pret sienu atbalstījies, un viņa mugura nestuves brezentā bija iespiedusi garenu iedobi. Artēmio Kruss noliecās pie pulkveža un aizspieda tam acis.

Tad straujā kustībā izslējās un dziļi ieelpoja spirgto gaisu, izjuzdams tieksmi kādu sastapt, kādam pateikties, paust savu prieku par atgūto dzīvību un brīvi. Taču viņš bija viens. Viņam nebija liecinieku. Nebija biedru. Un tālās šāvienu dunas pavadībā viņam no krūtīm izlauzās dobjš rēciens:

«Es esmu brīvs! Esmu brīvs!»

Bet tūdaļ viņš ar abām rokām satvēra vēderu, un seja viņam sāpēs sašķiebās.

Acis augšup pacēlis, viņš beidzot ieraudzīja to, ko rītausmā nošautajiem vajadzēja pirms nāves redzēt: tālās kalnu grēdas līniju, bālganās debesis, iekšējā pagalma kleķa mūri. Un arī dzirdēja to, ko rītausmā nošautajiem vajadzēja pirms nāves dzirdēt: neredzamu putnu čivināšanu, izsalkuša zīdaiņa ieraudāšanos, nezināma darbavīra vesera klaudzienus ciematā; un tas viss šķita tik nesavienojams ar nemainīgo, vienmuļo un aizvien vairāk attālinošos lielgabalu un šauteņu šāvienu dunu viņam kaut kur aiz muguras. Nezināmā

darbavīra veseris pārmāca kaujas troksni un likās ķīla tam, ka pēc kaujām, nāves un uzvarām atkal uzlēks saule, un tā tas notiks dienu pēc dienas ...

MAN vairs nav spēka kaut ko vēlēties. Ļauju, lai viņi izrīkojas. Nopūlos sataustīt savu sāpi. Ar roku apčamdu vēderu no nabas līdz cirkšņiem. Piepūsts. Lipīgi mikls. Ne velna neapjēdzu. Ārsts aizgājis. Teicās iet pieaicināt citus ārstus. Viens negrib uzņemties atbildību. Ne velna neapjēdzu. Bet viņus es redzu. Viņi nāk. Atveras un aizveras sarkankoka durvis, soļus noslāpē biezais paklājs. Logi aizvērti. Salkdami aizslīd pelēkie aizkari. Viņi jau klāt.

— Ej, meitiņ, tuvāk... lai viņš tevi pazīst... saki viņam savu vārdu ...

Smaržo labi. Viņas smarža ir patīkama. Jā, jā, es vēl varu samanīt pietvīkušos vaigus, mirdzošās acis, visu šo jauno, lunkano augumu, kad meitene pietipina pie manas gultas.

— Es ... es esmu Glorija ...

Mēģinu izmurmināt viņas vārdu. Zinu, ka viņas to nesadzirdēs. Vismaz par to varu pateikties Teresai, ka viņa man devusi šo iespēju pabūt mazmeitas tuvumā. Ja tikai es varētu skaidrāk saredzēt tās seju. Skaidrāk atšķirt smaidu. Viņa droši vien sajūt šo izsutušas miesas, vēmekļu un asins smirdoņu, saredz šīs iepla-kušās krūtis, šo sirmo un izpūrušo bārdu, šīs bālgani dzeltenās ausis vaska krāsā, no deguna nemitīgi plūstošo gļotaino šķidrumu, uz lūpām un zoda izžulgušās slienas, šo skraidelējošo skatienu, kurš meklē kādas citas acis, šo ...

Gloriju aizved prom.

— Nabadzīte ... viņa uztraucas ...

— Ko?

— Nekas, tēt, guli mierīgi!

Runā, ka viņa esot Padiļjas dēla iecerētā. Eh, kā šim puikam vajadzētu viņu skūpstīt, kādus vārdus sacīt... Taču tas viss ir blēņas... Viņi staigā iekšā un ārā. Pieskaras man pie pleca, nogroza galvas, murmina mierinājuma vārdus. Viņi nezina, ka es, par spīti visam, tos sadzirdu, sadzirdu visklusākās sarunas, sa-

čukstēšanos vistālākajos istabas kaktos, kur nu vēl to, kas tiek sacīts tepat līdzās, pie mana pagalvja.

— Kāds viņš jums liekas, seņjor Padiļja?

— Izskatās slikti, ļoti slikti.

— Bez saimnieka paliek vesela valstība.

— Tiesa gan.

— Jūs tik ilgus gadus pārzinājāt visus viņa darījumus!

— Aizvietot viņu nebūs viegli.

— Jums es to pasaku. Pēc dona Artēmio nav neviena cita kā tikai jūs ...

— Jā, iedziļinājies jau gan esmu...

— Bet kas tādā gadījumā varētu stāties jūsu vietā?

— Lietpratīgu cilvēku ir diezgan.

— Tad jau sagaidāmi paaugstinājumi?

— Protams. Atbildīgos posteņus vajadzēs no jauna sadalīt.

A, Padiļja, panāc tuvāk! Vai tev līdzi magnetofons?

— Jūs uzņematies atbildību?

— Kur lai es to nolieku, don Artēmio... Redziet, atnesis esmu ...

«— Jā, šef!

— Esiet gatavi! Valdība rīkosies ar dzelzs roku, un jums jābūt gatavam pārņemt arodbiedrības vadību.

— Jā, šef.

— Brīdinu jūs, ka pēc tā tīko vairāki citi veci vilki. Bet es attiecīgām iestādēm esmu paziņojis, ka mēs uzticamies tieši jums. Vai negribat ko iebaudīt?

— Pateicos, es nesen esmu ēdis. Pavisam nesen.

— Pielūkojiet, ka jūs pašu neapēd. Vajadzētu parosīties ministrijā, arodbiedrību konfederācijā, tepat uz vietas...

— Protams, šef. Varat uz mani paļauties.

— Uz redzēšanos, Kampanela. Esiet izdarīgs un reizē piesardzīgs ... Nu, Padiļja ...»

Tā. Lente beigusies. Jā, tas ir viss. Vai patiesi? Ka> to lai zina. Es neatceros. Es jau labu laiku vairs neklausos balsīs, kas atskan no magnetofona. Jau labu laiku izliekos. Kas man pieskaras? Kas pienācis tik tuvu klāt? Nav vērts, Katalīna. Un arī sev pašam es saku: nav vērts, glāsti neko nedos. Un vēl es jautāju sev: ko tu man vari pateikt? Vai tu domā, ka beidzot esi atradusi vārdus, kurus nekad neiedrošinājies man

sacīt? Tu mani esot mīlējusi? Bet kāpēc tad mēs par to netikām runājuši? Es gan tevi mīlēju. Neko neatceros. Tavs glāsts liek man tevi uzlūkot, bet es nesaprotu un nezinu, kāpēc tagad, nosēdusies man līdzās, tu dalies šajās atmiņās ar mani un šoreiz tavā skatienā nav pārmetuma. Vienīgi pašapziņa. Mūs glābusi pašapziņa. Bet pašapziņa mūs arī grūdusi postā.

— ... par nožēlojamu aldziņu. Viņš mūs apkauno, uzturēdams sakarus ar šo sievieti, pārmet mums, ka mēs dzīvojot pārticībā, atmet mums visu tā, it kā mēs būtu ubagi...

Nenieka viņas nesajēdz. Es viņu labā neesmu neko darījis. Man viņi neeksistēja. Es darīju to savā labā. Mani neinteresē viņu pļāpāšana. Man nav interesanti atcerēties dzīvi kopā ar Teresu un Herardo. Tā man nav svarīga.

— Kāpēc tu, Herardo, nepieprasi, lai viņš tev dod pienācīgu vietu? Uz tevi gulstas tāda pati atbildība kā uz viņu pašu ...

Tas mani neinteresē.’

— Nomierinies, Teresita, saproti manu stāvokli, es nesūdzos!

— Kaut mazdrusciņ tev būtu rakstura. Bet viss veltīgi ...

— Liksim viņu mierā.

— Nenostājies'viņa pusē! Visvairāk ciešanu no viņa esi pieredzējusi tu ...

Bet es paliku dzīvs. Rehīna. Kāds bija tavs vārds? Nē. Tu esi Rehīna. Bet kā sauca tevi, nezināmo kareivi? Gonsālo. Gonsālo Bernāls. Jaki cilts indiānis. Nabaga indiānis. Es paliku dzīvs. Bet jūs esat miruši.

— Tāpat arī es. Kā lai es to aizmirstu? Pat manās kāzās viņš neieradās. Manās kāzās, savas meitas kāzās...

Nekad viņas neko nav sapratušas. Nekad viņas man nav bijušas vajadzīgas. Es mūžam cīnījos viens. Vientuļš kareivis. Jaki cilts indiānis. Rehīna. Gonsālo.

— Viņš iegrūda nāvē pat to, kuru mīlēja. Tu taču zini, māt.

— Ciet klusu! Dieva dēļ, ciet klusu ...

Un testaments? Neraizējieties! Viss ir uz papīra uzrakstīts, apzīmogots, pie notāra apstiprināts. Neviena

es neesmu aizmirsis. Kāpēc lai es aizmirstu? Kāpēc lai ienīstu? Vai tad viņi slepenībā man nav jau par visu pateikušies? Un vai viņiem nesagādās prieku apziņa, ka pēdējā brīdī esmu par viņiem domājis, kaut vai tāpēc vien, lai pasmietos? Nē, esmu jūs atcerējies atbilstoši saltajam likuma burtam, mana dārgā Katalīna, mīļotā meita, mazmeita un znots. Esmu jums sadalījis milzu bagātību, atklātībā jūs atzīsiet, ka par to jāpateicas manam darbam, manai neatlaidībai, manai atbildības sajūtai, manām personiskajām īpašībām. Dariet to mierīgi. Bez jebkāda uztraukuma. Aizmirstiet, ka šo bagātību esmu guvis, neapzināti likdams uz spēles pats savu dzīvību cīņā, kuras būtību es negribēju izprast, tāpēc ka man tas nebija izdevīgi, jo to izprast un apjēgt varēja tikai tāds, kurš negaidīja atlīdzību par nestajiem upuriem. Tas taču ir upuris, ja kāds atdod visu, neko negaidīdams pretim, vai ne? Bet kā lai nosauc to, ja kāds atdod visu, arī pretim gaidīdams visu? Un tomēr viņi man nedeva visu. Visu man deva tikai viņa. Bet es to neņēmu. Nepratu paņemt. Kā lai to nosauc?

«— O.K. The picture's clear enough. Say, the old boy at the Embassy wants to make a speech comparing this Cuban mess with the old-time Mexican revolution. Why don't you prepare the climate with an editorial? . . .36 *

— Jā, jā. Tā arī darīsim. Par kādiem divdesmit tūkstošiem peso?

— Seems fair enough. Any ideas?37

— Sakiet, lai viņš novelk skaidru robežu starp anarhistisku, asiņainu, pret privātīpašumu un cilvēka tiesībām vērstu kustību, no vienas puses, un izkārtotu, mierīgu un likumīgu, vidusšķiru vadītu un Džefersona ideju iedvesmotu revolūciju, no otras, kāda notikusi Meksikā. Galu galā tautai nav diez kāda spožā atmiņa. Sakiet viņam, lai mūs pacildina.

— Fine. So long, Mr. Cruz, it's always.. ,38»

Eh, man galva vai pušu plīst no mājieniem, vārdiem un paskubinājumiem! Ai, cik drausmīgs gurdenums... Bet viņi nesapratīs manu norādījumu, jo es tikai ar lielām pūlēm varu pakustināt pirkstus. Kaut jel ātrāk izslēgtu! Viss man apnicis. Negribas ne redzēt, ne dzirdēt. Baismīgs apnikums ...

— Tēva, dēla un svētā gara vārdā.,*

— Šorīt es viņu gaidīju ar prieku. Aizjāsim pāri upei.

— Kāpēc tu viņu man atņēmi?

Jūs mantosiet no manis nāvi, kurā tik daudzi veltīgi miruši — Rehīna, jaki cilts indiānis... Tobiass, tagad atceros — viņa vārds bija Tobiass... Gonsālo Bernāls, nezināmais kareivis. Un vēl viņa. Šī otrā.

— Atveriet logu!

— Nē. Tu vari saaukstēties, un tev kļūs sliktāk.

Laura. Kāpēc? Kāpēc viss noticis tā? Kāp^c?

TU paliksi dzīvs: atkal gulēsi gultā palagos un zināsi, ka esi saglabājis dzīvību, par spīti laikam un mūžīgai kustībai, kas nemitīgi, ar katru mirkli saīsina tavu likteņa pavedienu; tas aizvijas starp sastingumu, no vienas puses, un neapvaldītu rosību, no otras, līdzi nesdams nemitīgu risku, un tāpēc tu sāksi domāt, ka labākais līdzeklis pasargāties no visa ir sastingums, jo tas sniedz patvērumu no briesmām, nejaušības un neziņas; taču tavs miers neapturēs laika tecējumu, kas risinās bez tavas ziņas, lai gan tu esi to atklājis un izmērījis, un tomēr tas noliedz tavu sastingumu un apdraud tevi ar iznīcību, tevi, fantastu un piedzīvojumu meklētāju, kuram sava mūža rituma mērīšanai noderēs laiks:

laiks, kuru tu izdomāsi, lai paliktu dzīvs un nodotos ilūzijām par ilgāku mūžu zemes virsū; laiks, kuru būs radījušas tavas smadzenes nolūkā izdibināt gaismas un satumsuma nomaiņu tavu sapņu saules pulkstenī; nolūkā aizturēt aprimtības tēlus, kurus apdraud tumšo vētras tūču sablīvēšanās, pavēstot pērkona negaisa tuvumu ar zibšņiem, brāzmainām lietus gāzēm un tām sekojošo dardedzes mirdzuma loku; nolūkā sadzirdēt savvaļas dzīvnieku saaurošanos kalnos riesta laikā; nolūkā izdibināt laikmeta zīmju saucienus kara dienās, sēru dienās, svētku dienās, un, visbeidzot, nolūkā izsacīt laiku, runāt par laiku un domāt par patiesībā nepastāvošo Visuma laiku, jo Visums laika nepazīst, tāpēc ka Visums nekad nav radies un nekad nemitēsies pastāvēt un nepazīst ne sākumu, ne beigas, ne arī to, ka tu esi, paļaudamies uz sava saprāta spēku, sagudrojis izmērīt bezgalību:

un tā tu sagudrosi un mērīsi neesošo laiku, un tā tu daudz ko izzināsi, izdibināsi, izvērtēsi, aplēsīsi, iztēlosies un paredzēsi, līdz beidzot atskārtīsi, ka nav nekādas citas īstenības kā vien tavu smadzeņu radītā; tu iemācīsies iegrožot savu spēku, lai turētu grožos ienaidnieka spēkus, iemācīsies berzēt divus koka gabalus uguns ieguvei, jo tev vajadzēs pie savas alas ieejas nomest degošu lāpu, lai aizbaidītu plēsīgus zvērus, kuri tevi nepazīs un neatšķirs tavu miesu no citu dzīvnieku gaļas, bet pēc tam tev nāksies uzcelt tūkstošiem tempļu, izdot likumus, uzrakstīt tūkstošiem grāmatu, pielūgt tūkstošiem dievu, uzgleznot tūkstošiem gleznu, saražot tūkstošiem mašīnu, pakļaut tūkstošiem tautu, sašķelt tūkstošiem atomu, lai atkal pie savas alas ieejas varētu nomest degošu lāpu;

un tu darīsi to visu tāpēc, ka tu spēj domāt, tev ir attīstītas, asinsrites apskalotas smadzenes ar blīvu izziņas tīklu informācijas ieguvei un attiecīgu signālu nosūtīšanai uz ķermeņa perifēriju: tu izdzīvosi ne jau tāpēc, ka būsi pats spēcīgākais, bet gan pateicoties neizdibināmam dabas untumam, jo, apkārtnei kļūstot saltākai, izdzīvot varēs tikai tādi organismi, kuri saglabās pastāvīgu, no mainīgās vides neatkarīgu ķermeņa temperatūru un kuriem būs apbrīnojami attīstījušās smadzenes, kas dos tiem iespēju nojaust briesmas, meklēt barību, organizēt savas kustības un mērķtiecīgi pārvietoties apkārtējā pirmokeānā, kurš gan ir dāsns, taču mudžēt mudž no pirmatnējām dzīvām būtnēm; liela daļa no tām ies bojā un veseliem paveidiem uz laiku laikiem nogrims okeāna dibenā, jo daudzi tavi brāļi, miljoniem tavu brāļu ar saviem pieciem zvaigžņveida taustekļiem neiznira ūdens virspusē un nespēja ar saviem pieciem pirkstiem izrāpties krastā, ieķerties cietzemē, rītausmas apmirdzētās salās, taču tu kā amēba, kā rāpulis, kā putns to izdarīsi, parādīsies spārnoti radījumi, kuri no jaunām virsotnēm nogāzīsies jaunos bezdibeņos, mācīdamies no sava lejupkritiena, rāpuļi jau lidos un zeme kļūs arvien vēsāka, un izdzīvot varēs tikai ar spalvām klāti un savas asinsrites sasildīti putni, kamēr dzestrie rāpuļi ļausies miegam un ziemas guļai, līdz beidzot izmirs, bet tu ar nagiem pietversies cietzemei, rītausmas apmirdzētās salās, bezgala sūrā cīņā par pastāvīgu ķermeņa "'temperatūru uzrāpsies

jaunos kokos, lai lejup nokāptu ar jau diferencētajām smadzeņu šūnām, dzīvības uzturēšanai nepieciešamām automātiskām funkcijām, savām ūdeņraža, cukura, kalcija, ūdens un skābekļa konstantēm, sagatavojies ar domām jau iesniegties tādās sfērās, kas atrodas ārpus tiešās jutekļu uztveres un elementārām fizioloģiskām vajadzībām;

lai lejup nokāptu ar saviem desmit miljoniem smadzeņu šūniņu, ar veselu galvā ietilpinātu jūtīgu un izmaiņas spējīgu elektrisko bateriju, kura dod iespēju uzsākt pētījumus, apmierināt zinātkāri, izvirzīt mērķus un sasniegt tos ar minimālu piepūli, izvairīties no grūtībām, paredzēt nākotni, papildināt savas zināšanas, nevajadzīgo aizmirst, bet nepieciešamo atcerēties, apvienot idejas, izstrādāt formas, summēt iespējas no nepieciešamības spaida atbrīvotajās robežjomās, iegrožot tīri fizisku ietekmju un vilinājumu izraisītu iekāri, meklēt labvēlīgus nosacījumus, izmērīt īstenību ar minimāliem kritērijiem, slepenībā alkstot pēc maksimālajiem un reizē ar to izvairoties no pieticības nomācošās iedarbes; un šādā veidā tu

pieskaņosies un pielāgosies sabiedriskās dzīves prasībām;

iemācīsies iekārot tā, lai tava iekāre un tās objekts būtu viens un tas pats, iemācīsies sapņot par savas iekāres tūlītēju piepildi, pilnībā identificējot iekāri un iekāroto;

iemācīsies atzīt sevi pašu,

atzīt citus un dzīties pēc tā, lai tie savukārt atzītu tevi, pašam tomēr apzinoties, ka jāvēršas pret jebkuru citu vienpatni, jo ikviens no tiem ir šķērslis ceļā uz tavas iekāres piepildi;

tu izvēlēsies, jo, lai izdzīvotu, tu no bezgala daudzajiem spoguļiem izvēlēsies vienu vienīgu, to, kurš vienmēr un ik brīdi rādīs tavu atspulgu, metot tumšu ēnu pāri visiem citiem spoguļiem, un tu tos satrieksi, iekāms tavā priekšā pavērsies neaptverams daudzums citu ceļu, kurus tie varētu tev piedāvāt;

tu izlemsi un izvēlēsies vienu no ceļiem, atmezdams visus pārējos, bet šajā izvēlē tu upurēsi sevi un laupīsi sev iespēju būt vienam no tiem cilvēkiem, par kādiem tu būtu varējis kļūt, un tāpēc tev iegribēsies, lai

citi — vai tikai viens no tiem — tavā vietā izdzīvotu to dzīvi, kuru tu sagandēji, izdarīdams savu izvēli, pasacīdams savu «jā» vai savu «nē», pieļaudams, ka tevi šajā labirintā vadījusi nevis tavai brīvībai identiska vēlme, bet gan tava savtība, tavas bailes, tava augstprātība;

un šajā dienā tu nobīsies no mīlas; bet tev būs iespējams šo zaudējumu aizvietot, kad tu gulēsi ar aizvērtām acīm, taču nepārstāsi redzēt un nemitēsies iekārot, jo iekārotais būs gūstams tikai šādā veidā, tāpēc ka

atmiņas nav nekas cits kā iekāres piepildījums — šodien, kad tava dzīve un tavs liktenis ir viens un tas pats.

(1934. gada 12. augusts)

VIŅŠ paņēma sērkociņu, novilka ar to pa kārbiņas raupjo malu, brīdi vēroja liesmiņu un tad pietuvināja to cigaretes galam. Pievēra acis. Ievilka dūmu. Tad izstiepa kājas, atlaidās samta atzveltnī, ar brīvo roku aptaustīja gludo audumu un ieelpoja liego aromātu, ko uzdvesmoja kristāla vāzē uz galdiņa viņam aiz muguras sakārtotās krizantēmas. No atskaņotāja turpat aiz muguras viļņoja lēna mūzika.

— Es tūlīt būšu gatava.

Ar brīvo roku viņš sataustīja pa labi uz riekstkoka galdiņa atvērto albumu. Paņēmis skaņu plašu kartona apvākus, viņš izlasīja uzrakstu «Deutsche Giam-mophon — Gesellschaft»39, tajā pašā laikā ieklausīdamies čella partijā, kas ieskanējās aizvien skaudrāk un varenāk, līdz beidzot pārspēja vijoļu dziedājumu, to atvirzīdama kaut kur otrā plānā. Tad pārstāja klausīties un sakārtoja kravati, vairākas sekundes glāstīdams zīda mezglu, kas zem pirkstiem liegi iečaukstējās.

— Vai tev ko negribētos?

Viņš piegāja pie zemā skrituļgaldiņa, uz kura stāvēja daždažādas pudeles un glāzes, un izvēlējās skotu viskiju un bieza Bohēmijas kristāla pokālu. Ielējis mazliet viskija, viņš tajā iemeta ledus gabaliņu, pēc tam visu atšķaidīja ar ūdeni.

— To pašu, ko dzersi tu.

Atkārtojis šo operāciju, viņš paņēma abus pokālus, tos saskandināja un pakratīja, lai viskijs labāk sajauktos ar ūdeni, bet pēc tam piegāja pie guļamistabas durvīm.

— Vienu brītiņu.

— Vai tu šo plati uzliki man par godu?

— Jā. Vai atceries vēl?

— Protams. “

— Piedod, ka esmu aizkavējusies.

Viņš atkal apsēdās atzveltnī. Vēlreiz paņēma plašu albumu un nolika to sev klēpī. «Werke von Georg Friedrich Hāndel»40. Toreiz viņi Hendeļa koncertu klausījās pārkurinātā zālē. Viņu vietas nejauši sagadījās blakus. Viņa dzirdēja, ka līdzās sēdētājs, runādams spāņu valodā, savam draugam teica, ka zālē ir pārmērīgi karsts. Pēc tam viņš angļu valodā savai kaimiņienei palūdza programmu, bet viņa smaidīdama spāņu valodā atbildēja, ka labprāt to aizdodot. Abi sasmai-dījās. «Concerti Grossi, opus 6».

Viņi norunāja satikties nākamajā mēnesī, kad abiem vajadzēja atgriezties šajā pilsētā — kādā Komartēna ielas kafejnīcā, turpat pie Kapucīņu bulvāra. Pēc vairākiem gadiem, jau viens, viņš atkal apmeklēja šo kafejnīcu, gribēdams to vēlreiz redzēt, taču nebija pārliecināts, ka atradīs pareizo, lai gan ļoti kāroja iedzert to pašu liķieri tajā pašā sarkanīgi rudos toņos ieturētajā kafejnīcā ar krēsliem romāņu stilā un garu sarkankoka leti. To nevarēja uzskatīt par gluži vaļēju kafejnīcu zem atklātas debess, taču durvju tai nebija. Toreiz viņi iebaudīja atšķaidītu piparmētru liķieri. Tad pasūtīja to pašu vēlreiz. Viņa teica, ka septembris esot vispatīkamākais mēnesis, jo sevišķi septembra beigas un oktobra sākums. Atvasara. Laiks, kad visi atgriežas no atvaļinājumiem. Viņš samaksāja. Smiedamās un strauji elpodama, viņa paņēma savu pavadoni zem rokas. Viņi izgāja cauri Palērojāla pagalmiņiem, izstaigāja tā gaiteņus un sētas. Zem kājām čaukstēja pirmās nobirušās lapas un uzspurdza baloži. Pēc tam abi iegriezās vēl kādā restorānā ar maziem galdiņiem, samta sēdekļiem un apgleznotām spoguļsienām. Visur bija seni gleznojumi, mirdzēja zelts un senlaicīga glazūra zilgā un rudā krāsā.

— Esmu gatava.

Viņš palūkojās pāri plecam un redzēja viņu iznākam no guļamistabas. Ar vienu roku sakārtodama gludos matus, kas bija medus krāsā, ar otru viņa ausu ļipiņās iestiprināja auskarus. Viņš pasniedza tai sagatavoto viskiju. Viņa izdzēra nelielu malku, sarauca deguntiņu, apsēdās ar sarkanu samtu pārvilktajā atzveltnī, sakrustoja kājas un, pokālu pret acīm pacēlusi, nolūkojās tajā. Viņš atbildēja ar tādu pašu žestu un pasmaidīja, bet viņa kaut ko nopurināja no melnā tērpa atloka. Klavesīns, vijolēm piedziedājot, vadīja centrālo motīvu krītošā toņkārtā, un viņam tā šķita patiesa lejupslīde no augstienes, nevis gājiens uz priekšu, viegls, gandrīz nemanāms slīdējums, bet, līdzko tas pieskārās zemei, uzbrāzmoja kontrapunktu līksme, un vijoles tai piebalsoja gan tumšās, gan gaišās balsīs. Klavesīns bija spārni, ar kuru palīdzību varēja nolaisties lejup. Bet tagad zemes virsū mūzika ļāvās dejas priekam. Viņi abi saskatījās.

— Laura...

Viņa pakratīja rādītājpirkstu. Abi turpināja klausīties: viņa sēdus, pokālu saujā turēdama, bet viņš, kājās stāvēdams, ar roku grozīja zvaigžņu debess globusu, brīdi pa brīdim to apturēdams, lai tuvāk apskatītu ar sudrabotu punktējumu izveidotās zodiaka zīmes virs attiecīgā zvaigznāja: Auns, Dvīņi, Lauva, Svari, Strēlnieks, Ūdensvīrs.

Atskaņotāja adata sāka skrāpēt apklusušo plati; viņš piegāja klāt, nocēla adatu un nolika to uz balsta.

— Tev palicis ļoti labs dzīvoklis.

— Jā. Interesants. Taču visas mēbeles es nevarēju šeit izvietot.

— Bet iekārtots tas ļoti jauki.

— Man vajadzēja noīrēt telpu, kur uzglabāt šeit ne-ietilpināmās mantas.

— Ja tu būtu gribējusi, tad ...

— Paldies, — viņa smiedamās attrauca. — Ja es būtu gribējusi dzīvot plašās telpās, es paliktu pie viņa.

— Vai negribi vēl paklausīties mūziku, jeb mēs iesim?

— Jā. Izdzeram pokālus un ejam.

Abi apstājās pie kādas gleznas. Viņa teica, ka bieži pienākot to aplūkot, jo viņai ļoti patīkot tur attēlotie nekustīgie vilcieni, zilganās dūmu strēles, brūnganzilie

»

dzīvokļu nami tālākajā plānā, neskaidrie, tikko jaušamie cilvēku apveidi, baismīgais, no dzelzs un matēta stikla celtais Senlazāra stacijas jumts. Jā, Monē glezna viņu sajūsminot, jo tajā parādīts tas, kas viņai visvairāk patīkot šajā pilsētā, kur atsevišķas detaļas izolētā veidā varbūt nemaz neesot tik jaukas, taču kopumā skatītas tās esot neatvairāmas. Viņš piebilda, ka tā ir trāpīga doma, bet viņa smiedamās noglāstīja vīrieša roku un teica, ka tas taisnība: viņai šeit viss patīkot, itin viss, un ar visu viņa esot apmierināta. Pēc vairākiem gadiem, kad glezna jau bija novietota Žēdepoma salonā, viņš atkal ieradās to apskatīt, un lietpratīgs pavadonis paskaidroja, ka tā patiesi ir izcils darbs, kura cena trīsdesmit gadu laikā četrkāršojusies un tagad sasniedzot jau vairākus tūkstošus dolāru.

Bet šobrīd viņš apstājās Laurai aiz muguras, noglāstīja krēsla atzveltni un pieskārās viņas pleciem. Laura nolika galvu uz vīrieša rokas un paberzēja vaigu pret viņa pirkstiem. Tad atkal pasmaidīja, paliecās uz priekšu un iemalkoja mazliet viskija, pēc tam atmeta galvu atpakaļ un aizvēra acis, izbaudīdama starp mēli un aukslējām paturēta dzēriena garšu.

— Mēs nākamajā gadā varētu atkal uz turieni aizbraukt. Vai ne?

— Jā, to mēs varētu gan.

— Es bieži atceros, kā mēs tur klaiņojām pa ielām.

— Arī es. Tu nekad nebiji bijis Vilāžā. Atceros, kā es tevi turp aizvedu.

— Jā, vajadzētu gan uz turieni aizbraukt.

— Šajā pilsētā ir kaut kas tik vitāls. Vai atceries? Tu nespēji atšķirt upes smaržu no jūras smaržas, kad tās abas atplūda reizē. Tev nebija vajadzīgo iemaņu. Un mēs nogājām pie Hudsonas, lai ar aizvērtām acīm mācītos tās atšķirt.

Viņš satvēra Lauras roku un noskūpstīja viņai pirkstus. Iešķindējās tālruņa zvans. Viņš piegāja, lai paņemtu klausuli, pacēla to un izdzirdēja balsi, kas atkārtoja: «Hallo... hallo, hallo?... Vai tā esi tu, Laura?»

Uzlicis roku melnajai klausulei, viņš to pastiepa Laurai. Viņa nolika pokālu uz galdiņa un piegāja pie tālruņa.

— Klausos.

— Laura? Tā esmu es, Katalīna.

— Jā. Kā tev klājas?

— Vai es tevi neiztraucēju?

— Es grasījos iziet.

— Es tevi ilgi neaizkavēšu.

— Klausos.

— Vai es netraucēju?

— Nē, es jau teicu, ka ne.

— Es droši vien daru aplam. Bet man tev tas jāpasaka.

— Jā?

— Jā, jā. Man vajadzēja nopirkt tavu dīvānu. Tagad, kad jāiekārtojas jaunā mājā, es to apjēdzu. Vai atceries šo savu dīvānu ar zelta apšuvēm? Zini, tas man labi iederētos viesistabā, jo esmu nopirkusi vairākus gobelēnus, un man liekas, tiem piestāvēs tikai tavs dīvāns...

— Nezinu. Man liekas, ka tas pārāk raibs.

— Nē, nē, nē. Mani gobelēni ir tumšā tonī, bet tavs dīvāns gaišā. Tas būtu lielisks kontrasts.

— Bet es dīvānu jau esmu novietojusi šeit, jaunajā dzīvoklī.

— Neesi nu tik skopa. Tev mēbeļu atliku likām. Tu pati man stāstīji, ka lielāko daļu vajadzējis atstāt noliktavā. Tā taču bija, vai ne?

— Jā. Bet tagad esmu savu viesistabu iekārtojusi tā, ka ...

— Tomēr padomā gan vēl. Kad tu ieradīsies apskatīt manu māju?

— Kad iznāks.

— Nē, nē, ne tik nenoteikti. Pasaki noteiktu datumu, tad padzersim kopā tēju un parunāsimies.

— Varbūt piektdien?

— Nē, piektdien man nav laika, bet ceturtdien varētu.

— Nu, tad ceturtdien.

— To gan es tev saku, ka bez tava dīvāna no manas viesistabas nekas neiznāks. Labāk lai tad nav nemaz, zini, nekā kaut kāda. Citas telpas iekārtot ir vieglāk. Tu pati redzēsi.

— Tātad norunājam ceturtdien.

— Jā, es uz ielas sastapu tavu vīru. Viņš ļoti laipni mani sveicināja. Laura, tas ir grēks, liels grēks, ka jūs

šķiraties. Manuprāt, viņš ir ļoti izskatīgs vīrietis. Un redzams, ka viņš ilgojas pēc tevis. Kāpēc tu tā dari, Laura, kāpēc?

— Tas viss jau aiz muguras.

— Tātad — ceturtdien. Būsim divas vien, lai varam no sirds parunāties.

— Jā, Katalīna, uz redzēšanos ceturtdien.

— Paliec sveika!

Kādreiz viņš Lauru bija uzlūdzis dejot. Viņi gāja cauri viesnīcas Motel Plaza» saloniem ar podos sadēs-tītām palmām uz deju zāli, tur viņš Lauru turēja savās skavās, bet viņa glāstīja sava kavaliera slaidos pirkstus un, sajuzdama vīrieša delnas siltumu, nolieca galvu uz viņa pleca, pēc tam atkal to pacēla un, mazliet attālinājusies, ar ciešu skatienu vērās viņā, tāpat kā to darīja viņš, un tā viņi nevarēja vien nolūkoties viens otrā: viņa vīrieša zaļajās, bet viņš Lauras pelēkajās acīs, vieni visā dejas zālē, kur orķestris gausā tempā spēlēja blūzu, viens otrā vērdamies, pirkstus cieši savijuši, apskāvušies, lēnām aplī griežoties un viņas vieglajiem svārkiem liegi uzplīvojot...

Laura nolika klausuli un paskatījās uz viņu.. Tad piegāja pie izšūtā dīvāna, noglāstīja to un atkal palūkojās uz viņu.

— Vai tu neiedegtu gaismu? Slēdzis tev līdzās. Pateicos.

— Katalīnai nekas nav zināms.

Laura atgāja no dīvāna un atkal pavērās viņā.

— Nē, gaisma ir pārāk spilgta. Tā vēl lāgā nav noregulēta. Plašās telpās tā ir kaut kas cits, bet šeit...

Sajuzdama pēkšņu nogurumu, Laura apsēdās uz dīvāna, no galdiņa paņēma kādu nelielu grāmatu ādas iesējumā un to pāršķirstīja. Tad, atmetusi kuplo gaišo matu gubu, kas aizsedza pusi viņas sejas, pagriezās pret spuldzi un, uzacis sarāvusi, sāka pusbalsī lasīt, bet lūpās viņai iegūlās vieglas skumjas. Brīdi lasījusi, viņa aizšķīra grāmatu, noteica: — Kalderons de la Barka, — un, uz vīrieti skatīdamās, no galvas atkārtoja: — Kādēļ šai dienai nav prieka? Saki, mans dievs, kāpēc tu esi radījis_ ziedus, ja mums nav lemts priecāties par ' brīnumainās smaržas elpu un baudīt tās gaistošo aromātu...

Atlaidusies uz dīvāna, Laura aizsedza acis ar rokām un gurdā, bet skaidrā balsī, it kā pati ar sevi runādamās, atkārtoja:

— ... ja mums nav lemts tās ar ausīm saklausīt?... ja mums nav lemts tās ar acīm saskatīt?... un sajuta viņa roku pieskaramies kakla rotas pērlēm, kuras atdusējās uz dzīvās un siltās miesas.

— Es taču tevi nepiespiedu ...

— Nē, tu neesi vainīgs. Tas sākās jau krietni agrāk.

— Un kāpēc tā iznāca?

— Varbūt tāpēc, ka es biju pārāk augstās domās par sevi... Tāpēc, ka es iedomājos izpelnījusies citādu izturēšanos pret sevi... Iedomājos, ka esmu nevis priekšmets, bet personība...

— Un ar mani?

— Nezinu. Nezinu. Man ir trīsdesmit pieci gadi. Tad grūti atsākt no jauna, vismaz tad, ja tev neviens nesniedz palīdzīgu roku... Mēs tovakar par to runājām, vai atceries?

— Ņujorkā.

— Jā. Mēs runājām par to, ka mums vienam otrs jāiepazīst...

— ... ka bīstamāk ir durvis aizvērt nekā tās atdarīt... Bet vai tad tu neesi mani vēl iepazinis?

— Tu nekad neko nesaki. Neko nekad nelūdz. ,

— To man vajadzētu darīt, vai ne? Bet kāpēc?

— Nezinu ...

— Tu nezini. Ja es tev to paskaidrotu, tad tu zinātu ...

— Varbūt.

— Es tevi mīlu. Tu teicies arī mani mīlam. Nē, tu negribi to saprast... Dod man cigareti!

Viņš no svārku kabatas izvilka cigarešu paciņu. Sameklējis sērkociņu, viņš to aizdedzināja, Laura no paciņas izņēma cigareti, sajutusi starp lūpām papīru, to saslapināja, notīrīja pie lūpas pielipušu drīksniņu un, brīdi to starp pirkstiem paviļājusi, nevarīgi aizmeta un gaidīja. Viņš nolūkojās Laurā.

— Tagad es varbūt atkal atsākšu ņemt stundas. Kad man bija piecpadsmit gadu, es gribēju gleznot. Bet vēlāk par to aizmirsu.

— Vai mēs nekur neaiziesim?

Laura nometa kurpes, atbalstīja galvu pret spilvenu un pūta griestos dūmu ripuļus.

— Nē, tagad nekur neiesim.

— Vai gribi vēl viskiju?

— Jā, ielej man!

Viņš paņēma no galda tukšo pokālu, paskatījās uz lūpu krāsas sarkanajiem traipiem glāzes malās, ieklausījās, kā saskalojot notrinkšķ ledus gabaliņš pret stiklu, piegāja pie zemā galdiņa, nomērīja viskiju un ar sudraba knaiblēm satvēra otru ledus gabaliņu.

— Neatšķaidītu, lūdzu!

Kādreiz Laura viņam bija jautājusi, vai viņu neinteresē, kurp, šūpolēs stāvēdama, nolūkojas baltajās drānās ģērbusies meitene — baltajās drānās ar tumšu ēnu ņirbu un zilajām lentēm. Laura paskaidroja, ka aizvien kaut kas paliekot ārpus gleznas, jo tajā attēlotā pasaule ir daudz plašāka, sniedzas tālāk un ir pilna ar citām krāsām, citiem ļaudīm, citām raizēm, kas rosinājuši mākslinieka iztēli un gleznas tapšanu. Kad viņi izgāja uz ielas, to apmirdzēja septembra saule. Smiedamies abi staigāja zem Rivolī ielas arkām. Laura ieminējās, ka viņam vajadzētu redzēt Vogēzu laukumu, kuram piemītot vienreizējs skaistums. Viņi apstādināja taksometru. Tajā viņš sev uz ceļiem izklāja metro plānu, bet Laura, sajuzdama viņa rokas pieskārienu un elpu uz vaiga, ar pirkstu izsekoja sarkanās un zaļās līnijas un teica, ka viņai šie nosaukumi lieko-ties tik bezgala jauki, ka griboties tos atkal un atkal atkārtot: Rišārs Lenuārs, Ledri-Rolēns, Fij di Kal-vēra...

Viņš pasniedza Laurai viskija glāzi un atkal pievērsās zvaigžņu debess globusam, lasīdams tā uzrakstus: lupus, crater, Sagittarius, piscis, horologium, argo navis, libra, serpens^41. Viņš grozīja globusu un ar pirkstu vilka pa tā virsmu, pieskardamies saltām, tālām zvaigznēm.

— Ko tu dari?

— Apskatu zvaigžņu pasauli.

— A-ā ...

Viņš nometās ceļos un skūpstīja klaidā izlaistos Lauras matus; viņa pamāja ar galvu un pasmaidīja.

— Tava sieva grib dabūt šo dīvānu.

— Es dzirdēju.

— Ko tu man ieteiktu? Vai man vajadzētu būt

devīgai?

— Kā tev patīk.

— Vai arī vienaldzīgai? Aizmirst, ko viņa man teikusi? Es labāk būšu vienaldzīga. Devīgums reizēm ir nekrietns apvainojums, bez jebkādas atjautas dzirksts, vai ne?

— Es tevi nesaprotu.

— Uzliec vēl mūziku!

— Ko tu gribētu dzirdēt?

— To pašu. Lūdzu, uzliec to pašu!

Viņš apškatīja skaņu plašu numurus. Salika tās pēc kārtas un nospieda pogu; ar sausu plīkšķīti uz plīša pamatnes nokrita pirmā plate. Viņš saoda jauktu vaska, iesiluša aparāta metāla daļu un pulēta koka smaržu, un tad jau atkal plašiem spārnu vēzieniem ieskanējās klavesīns, pamazītēm noslīdēdams lejup pretim priekam, lai tālākajā dziedājumā jau atteiktos no debesīm un kopā ar vijolēm pieskartos mūsu zemei, šim milža kumbram līdzīgajam smagmes nesējam.

— Vai skaļums pietiekams?

— Drusku skaļāk, Artēmio ...

— Un tagad?

— Es, mīļais, vairs nespēju. Tev jāizvēlas.

— Pacieties, Laura! Ņem vērā, ka ...

— Kas man jāņem vērā?

— Nepiespied mani!

— Kā — nepiespied? Vai tu no manis bīsti$s?

— Vai tad mums tāpat nav labi? Vai mums kas trūkst?

— Kas to lai zina. Varbūt arī netrūkst.

— Es tevi lāgā nedzirdu.

— Nē, lai apēlē vien. Mūzika nav nekāds traucēklis. Es sāku pagurt.

— Es tevi neesmu krāpis. Un arī nepiespiedu.

— Es tevi neesmu pārveidojusi, pat ne drusciņ. Tu negribi.

— Es mīlu tevi tādu, kāda tu esi bijusi līdz šim.

— Tāpat kā pirmo dienu.

— Jā, tāpat.

— Bet tagad vairs nav pirmā diena. Tagad tu mani jau esi iepazinis. Saki patiesību!

— Laura, lūdzu, saproti jel! Par to grūti runāt. Mums_taču jāsaglabā ...

— Arēja pieklājība? Un tu bīsties? Ja nekas nav noticis, tad vari būt drošs, ka arī nenotiks.

— Mēs gribējām kaut kur iziet.

— Tagad ne. Vairs ne. Pagriez skaļāk!

Vijoļu dziedājums ieskanējās kā kristāla zvans: līksme un izmisums. Līksme, kas viedās samocītā smaidā, gaišajām acīm iedzirkstoties. Viņš paņēma no krēsla platmali un aizgāja līdz istabas durvīm. Tur viņš apstājās un, roku uz tverekļa uzlicis, palūkojās atpakaļ. Laura bija sarāvusies kamolā, ar rokām spilvenus aptvērusi un muguru viņam uzgriezusi. Viņš izgāja, piesardzīgi aizvērdams durvis.

ES atkal pamostos, bet šoreiz jau ar kliedzienu: kāds man kuņģī ietriecis garu un saltu dunci; kāds cits, jo es taču šādā kārtā nevaru tīkot pats pēc savas dzīvības; kāds cits iedūris tēraudu manās iekšās, izstiepju rokas un pūlos piecelties, bet tad jau citas, svešas rokas mani satur un svešas balsis cenšas mani nomierināt, sacīdamas, ka man jāpaliek mierīgam, un kāds pirksts satrauktā steigā mēģina uzgriezt tālruņa numuru, tam misējas, tas sāk griezt no jauna — un atkal kļūdās, līdz beidzot dabū vajadzīgo savienojumu, aicina ierasties ārstu, tūlīt, steidzīgi, jo es cenšoties piecelties, ar kustībām nomākt sāpes, taču viņi man to neļaujot — kas šie viņi ir, kas tie tādi? — bet konvulsīvās sāpes aizvien pieaug, tās atgādina milzu čūskas žņaugus, kuri sniedzas jau līdz krūtīm, tad līdz rīklei, muti un mēli pārplūdinādami ar rūgtu, duļķainu biezeni, kādreiz ieēstām un tagad jau aizmirstām barības paliekām, ko es, ar lejup pavērstu muti, porcelāna trauku veltīgi meklēdams, izvemju tieši uz paklāja, kur ātri sakrājas smirdīgs un biezs, no kuņģa nācis šķidrums; vēmās nerimstas un nerimstas, tās ir šķebīgi rūgtas, dedzina krūtis, baismīgi kņud rīklē, un es aizrīdamies raustos kā smieklu lēkmē; nelabums nepāriet, ēdienu paliekas vēmekļos sajaucas ar asinīm, sakrādamās riebīgā pančkā uz guļamistabas paklāja, un man nemaz nav vajadzīgs palūkoties uz sevi, lai apjēgtu, cik bāla mana seja, cik zilganas lūpas, cik aši lēkā

sirds, kā pamazām izdziest pulss; nabā man ietriekts duncis, tajā pašā nabā, pa kuru kādreiz manī ieplūdis dzīvības spēks — kādreiz, tik sen, un es nevaru ticēt tam, ko saka pirksti, kad aptaustu pie auguma it kā piekabināto vēderu, kurš taču nevar-būt mans, jo ir tik uzpūsts, uzburbis un izspīlēts; es jūtu tajā gurkstam gāzes, taču nevaru tās nolaist, lai gan spiežos cik vien spēka; jūtu tās uzkāpjam līdz rīklei, tad atkal nogrimstam lejup kuņģī un zarnās, taču izeju tās nerod, līdz beidzot man izdodas pavelties uz sāniem; es jūtu savu smirdošo elpu un redzu, ka turpat līdzās steidzīgi tīra apķēzīto paklāju; ziepjūdens un mitrās lupatas smaka pārmāc vēmekļu smirdoņu, vēlreiz tiecos piecelties, jo liekas, ka, paejoties dažus soļus pa istabu, sāpes aprimsies, jā, noteikti aprimsies.

— Atveriet logu!

— Tu taču, māt, zini, ka viņš iegrūdis postā pat to, ko savā laikā mīlējis.

— Nerunā, dieva dēļ, nerunā!

— Bet vai tad viņš nenogalināja Lorenso, vai viņš? ...

— Ciet klusu, Teresa! Es aizliedzu tev runāt! Tu mani sāpini.

Ak, Lorenso? Vienalga. Man tas vienalga. Lai runā. Jau sen es zinu, ko viņas melš, neiedrošinādamās man to sacīt. Lai jau tagad parunā. Lai iztērgājas pēc sirds patikas. Esmu jau pieradis. Neko šie nesajēdz. Stāv un blenž, kā priesteris ar eļļu ieziež man plakstus, ausis, lūpas, kājas un rokas, cirkšņus. Ieslēdz magnetofonu, Padiļja!

— Pārjāsim pāri upei...

Bet tagad mani satver viņa, Teresa, un šoreiz viņas acīs es saredzu bailes, nenokrāsoto lūpu sašķiebienā — šausmas, bet Katalīnas roku pieskārienā samanu nekad neizrunāto vārdu smagmi; es viņai neļāvu tos pasacīt, bet tagad viņām abām izdodas mani noguldīt; es nespēju vairs, nespēju, sāpes saliec mani čokurā, es ar rokām pieskaros kāju pirkstgaliem un jūtu, ka tie ir tepat, tikai salti, jau miruši... a-a-a-ai, a-a-a-ai, kājas jau mirušas... tikai tagad apjēdzu, ka vienmēr, visu mūžu man darbojušās zarnas, nemitīgi kustējušās, bet to es nomanu tikai tagad, tāpēc ka pēkšņi tās vairs

nejūtu: tās pārstājušas darboties, vairs neizdara viļņveidīgās kustības, kas mani pavadījušas visu mūžu, bet tagad es tās vairs nejūtu, vairs nesamanu un veros tikai uz saviem nagiem, kad rokas pastiepjas, lai pieskartos saltajām, jau nejūtīgajām kājām, blenžu uz zil-ganmelnajiem nagiem, kuri jau pieņēmuši nāves krāsu ... a-a-a-ai... a-a-a-ai... tas vairs nepāries, bet es negribu šādu zilgu ādu, kura jau pieņēmusi mirušas asins krāsu ... nē, nē, nē, tā piederas kam citam, zilgas drīkst būt debesis, zilgas drīkst būt atmiņas, zilgi drīkst būt zirgi, jājot ar tiem pāri upei, zilgi spīdoši zirgi un zaļgana jūra, zilgi ziedi, tikai ne es pats, nē, nē, nē, a-a-a-ai, a-a-a-ai... un atkal man atmuguriski jākrīt atpakaļ gultā, jo es nezinu, kurp doties, kā sakustēties, nezinu, kurp tiekties ar rokām un savām nejutīgajām kājām, nezinu, kurp lūkoties, un negribu vairs piecelties, tāpēc ka nezinu, kurp iet, un mani žņaudz tikai šīs sāpes nabā, sāpes kuņģī, sāpes zem ribām, sāpes taisnajā zarnā, kamēr es veltīgi spiežos un spiežos, gandrīz vai pušu plīsdams, spiežos, kājas ieplētis, un neko vairs nesaožu, vienīgi dzirdu Teresu raudam un jūtu Katalīnas roku sev uz muguras.

Es nezinu un nesaprotu, kāpēc tu, man līdzās nosēdusies, beidzot dalies ar mani šajās atmiņās un šoreiz to dari bez pārmetuma skatienā. Eh, ja tu to apjēgtu! Ja mēs abi spētu saprasties! Varbūt mūsu atvērtās acis aizsedz kaut kāda plēve, bet tagad mēs to pārplēsīsim un sāksim redzēt. Katrs cilvēks citam spēj sniegt vienīgi tik daudz, cik pats guvis no citu skatieniem un glāstiem. Tu pieskaries man. Tu pieskaries manai rokai, un es jūtu tavu pieskārienu, savējo nejuzdams. Viņa man pieskaras. Katalīna glāsta manu roku. Tā varētu būt mīla. Es vaicāju sev. Neko nesaprotu. Vai patiesi tā būtu mīla? Mēs tā esam paraduši. Ja es piedāvāju mīlu, viņa atbildēja man ar pārmetumiem; ja mīlu piedāvāji tu, es to augstprātīgi noraidīju, bet varbūt tās ir vienas un tās pašas sajūtas divas dažādas puses. Varbūt... Viņa man pieskaras. Viņa kopīgi ar mani grib atcerēties tikai to, vienīgi to. Atcerēties un saprast.

— Kāpēc?

— Pārjāsim pāri upei...

Es paliku dzīvs. Rehīna. Vai tā tevi sauca? Nē. Bet

tu tomēr esi Rehīna. Kā sauca tevi, nezināmo kareivi? Es paliku dzīvs. Bet jūs mirāt. Es paliku dzīvs.

— Panāc tuvāk, meitiņ... lai viņš tevi pazītu., * saki viņam savu vārdu ...

Bet es dzirdu Teresu raudam un jūtu Katalīnas roku sev uz muguras, tad kāds pienāk pie manis, izspaida man vēderu, aptausta pulsu, aši paver man plakstus, iespīdinādams acīs spilgtu gaismu, kas uzliesmo un nodziest, tad atkal uzliesmo un nodziest, pēc tam atkal spaida man vēderu, iebāž pirkstu tūpļa zarnā un ieliek mutē siltu, pēc spirta smaržojošu termometru; pārējās balsis apklusušas, bet nule pienākušais kaut ko saka — it kā tālumā, kāda tuneļa viņā galā.

— Grūti pasacīt. Tas varētu būt trūces iežmiegums. Vai arī vēdera plēves iekaisums. Jeb nieru vaina. Manuprāt, visdrīzāk nieru kaite. Šādā gadījumā varētu iešļircināt divus centigramus morfija. Taču tas ir bīstami. Vajadzētu pieaicināt vēl kādu ārstu.

Ai, kādas drausmīgas mokas, mokas, kuras jāizcieš līdz galam, mokas, kas aprimst tikai tad, kad sāc pie tām pierast. Ai, drausmīgās mokas, es vairs nespētu bez tām iztikt, sāku pie tām jau pierast, mokas, a-i, mokas ... a-i-i-i...

— Pasakiet kaut ko, don Artēmio! Parunājiet, lūdzu! Runājiet!

— ... viņa man aizmirsusies, jau aizmirsusies, kā es varēju viņu aizmirst...

— Cik savādi: kad viņš runā, pulss nemaz nav sataustāms.

— Iešļirciniet, doktor, kaut ko, lai viņš nemokās..,

— Jāpieaicina vēl kāds ārsts. Stāvoklis bīstams.

— ... kā es varēju viņu aizmirst...

— Lūdzu, guliet mierīgi! Nerunājiet! Lūk, tā. — Kad viņš pēdējo reizi urinēja?

— Šorīt... nē, pirms divām stundām, pašam to neapzinoties.

— Vai urīns saglabājies?

— Nē... nē.

— Pielieciet viņam trauku! Un saglabājiet, nepieciešams izdarīt analīzi.

— Manis taču tur nebija. Kā gan lai es atcerētos?

Atkal sajūtu trauka salto pieskārienu. Manu mirušo

locekli atkal ievada metāliskajā atverē. Es pieradīšu

dzīvot ar visu to. Lēkme. Tā var uznākt ikvienam manos gados, un lēkme — tās vēl nav beigas. Gan jau tā pāries, tai jāpāriet, taču laika tik maz. Kāpēc man neļauj atcerēties? Atcerēties, ka mans ķermenis kādreiz bija jauns... Jā, bija jauns, jauns ... A-i-i-i, no sāpēm pamirst ķermenis, bet smadzenēs iestrāvo gaisma, tā izplūst no manis, noteikti zinu, ka izplūst, jo tagad jau atceros viņa seju.

— Nožēlojiet grēkus:

man ir dēls, es viņu esmu radījis, tāpēc tagad atceros viņa seju, bet kā lai to noturu, kādā veidā lai to saglabāju, žēlīgais dievs, kā lai es to izdaru, kā... lūdzu, lūdzu.

TU izsauksi viņu no savas atmiņas dzīlēm, tu nolieksi galvu, it kā tiekdamies pieglausties zirgam pie auss, lai paskubinātu viņu ar vārdiem. Tu sajutīsi — un tavs dēls laikam arī — dzīvnieka ašo, valgo elpu, viņa sasvīdušās paslēpenes, saspringtos muskuļus, stiklainās, piepūlē pārvērstās acis. Balsis pagaisīs pakavu dunoņā, taču tu sadzirdēsi dēlu iesaucamies: «Tēt, tev nekad nav bijis spēka savaldīt šo ķēvi!» — «Kas tad tevi īsti iemācīja jāt, ko?» — «Bet šo ķēvi tu tomēr nevari savaldīt!» — «To mēs vēl redzēsim!» — «Lorenso, tev vajag man visu izstāstīt, tāpat kā tu darīji to agrāk ... tāpat kā agrāk... mātei tu vari sacīt visu un nekaunēties... nē, nē, tu nedrīksti samulst, kad es pienāku ... es esmu tavs labākais draugs, varbūt pat tavs vienīgais draugs...» Šorīt, šajā jaukajā pavasara rītā atlaidusies gultā, viņa atkārtos šos vārdus, atkārtos visu to, ko jau sen nolēmusi pasacīt savam dēlam pēc tam, kad bija to atņēmusi tev, lai augu dienu viņu lolotu un uzmanītu. Viņa bija atsacījusies pieņemt aukli, bet savu meitu jau sešu gadu vecumā nodevusi klostera skolā, lai visu laiku varētu nodarboties ar Lorenso, pieradināt Lorenso pie pārticības, kurā viņš nepazītu nekādu raižu. Straujais auļu skrējiens tev acīs iecirtīs asaras, ar kājām tu saspiedīsi zirga sānus un pusguļus pieplaksi tam pie krēpēm, tomēr melnā ķēve par trejkāršu sava ķermeņa garumu visu laiku tev atradīsies priekšā, un tu nespēsi to panākt. Noguris tu izsliesies kāpšļos un pieturēsi straujos lēkšus. Tev la-

bāk patiksies nolūkoties, kā melnā ķēve ar jauno jātnieku attālinās un tās pakavu duna pagaist papagaiļu ķērcienos un aitu bara blējienos; tev vajadzēs samiegt acis, lai no redzes lauka nepazaudētu Lorenso, kurš tagad nogriezīsies no takas un cauri krūmu biežņai aizauļos upes virzienā. Jā, Katalīna nospriedīs: viņš jāpasargā no raizēm, no satraucošas nepieciešamības pašam ko izlemt; viņa atcerēsies, ka tu sākumā ar savu vienaldzīgo neiejaukšanos, pats to negribēdams, esi viņai palīdzējis, jo tu piederēji citai pasaulei, darba un piepūles pasaulei, ar kuru viņa pirmo reizi sadūrās tad, kad tu pārņēmi dona Gamaliēla īpašumus, Jaudams zēnam sākumā patverties guļamistabas pustumsā, kur māte pagaidām to loloja svētulīgu murminājumu un liekuļotas aprimtības radītā noslēgtības un gandrīz vai nemanāmu aprobežojumu gaisotnē. Lorenso ķēve nogriezīsies no takas, lai cauri brikšņiem atgrieztos pie upes. Zēna izstieptā roka norādīs uz austrumiem, kur pacēlās saule un pletās ar smilšu sēri no jūras atdalīta lagūna. Tu aizvērsi acis, atkal sajutīsi zirga karsto elpu savā sejā, bet pāri tavai galvai klāsies dzestra ēna. Tu ļausi zirgam pašam izvēlēties ceļu un tevi šūpot pie-svīdušajos seglos. Aiz taviem pievērtajiem plakstiem saules un ēnu viļņojums saplūdīs nepārtrauktā ņirbā, ļaudams tev tikai neskaidri samanīt zaļoksnējā jauneklīgā auguma rēgaini zilgās aprises. Tajā rītā, tāpat kā parasti, tu atkal būsi pamodies līksmās gaidās. «Es aizvien esmu pagriezusi otru vaigu,» Katalīna atkārtos, zēnu sev piekļaudama, «tevis dēļ vienmēr, vienmēr visu esmu pacietusi,» — bet tu iemīlēsi bērna izbrīnītās, vaicājošās acis, kurām piemīt tāds paļāvīgums. «Kādreiz es tev visu izstāstīšu...» Nē, tu nebūsi rīkojies aplam, divpadsmit gadu vecumā Lorenso aizvezdams uz Kokuiju, nē, nekādā ziņā. Tikai viņa dēļ tu nopirksi zemi, salabosi ēkas un atstāsi viņu Kokuijā. Un tur dzīvos jaunais saimnieks, gandrīz vēl zēns, rūpēdamies par saimniecību, nododamies izjādēm un medībām, peldēšanai un zvejai. Tu noskatīsies uz viņu no tālienes, pats zirga mugurā sēdēdams, un nodomāsi, ka tur redzams dzīvs tavas tālās jaunības atspulgs, smuidrs un spēcīgs, melnīgsnējs,_ ar zaļām, virs prāvajiem vaigu kauliem iegrimušajam acīm. Tu ieelposi dumbraino upes krastu smārdu. «Kādreiz es tev visu

izstāstīšu... Tavs tēvs, Lorenso, tavs» tēvs ...» Jūs abi nokāpsiet no zirgiem garajā lagūnas piekrastes zālē. Atbrīvotie zirgi nolieks purnus, padzersies ūdeni, ar valgajām lūpām aplaizīs viens otru un tad gausā, miegainā riksī, pašķirdami aso grīsli, krēpes purinādami un putas uzšļakstīdami, saules un ūdens atspulgu apmirdzēti, paskries gabaliņu tālāk. Lorenso uzliks tev roku uz pleca. «Tavs tēvs, Lorenso, tavs tēvs... Lorenso, vai tu patiesi mīli dievu, mūsu debesu valdnieku? Vai tici visam tam, ko esmu tev mācījusi? Vai atzīsti, ka baznīca ir dieva iemiesojums zemes virsū, bet priesteri mūsu debesu tēva gribas izpildītāji?... Vai tu tam tici?...» Lorenso tev uzliks roku uz pleca. Jūs paskatīsieties viens otram acīs un pasmaidīsiet. Tu satversi Lorenso pie skausta, dēls tevi viegli iedunkās, tu smiedamies izbužināsi viņam matus, tad jūs abi saķersieties rotaļīgā, bet spēcīgā cīņā, piepūlē sēkdami, līdz beidzot paguruši, aizelsušies un smiedamies nokritīsiet zālē... «Mans dievs, kāpēc es tev to jautāju? Man nav tiesību to darīt, patiesi nav tiesību... Es nezinu, dieva kalpi un svētie mocekļi... Vai tu domā, ka ar kaut ko tādu var samierināties?... Es nezinu, kāpēc tev to jautāju...» Atgriezīsies zirgi, kuri būs tikpat noguruši kā jūs abi, un tad, aiz pavadām tos vezdami, jūs iesiet pa garo smilšu sēri, kas iesniedzas jūrā, brīvajā jūrā, jums abiem piederošajā jūrā, kur ieskries Lorenso — ņiprs un straujš, viļņiem līdz viduklim uzšļakstot, tropiskajā zaļganajā jūrā izmirkdams līdz pat ādņi, jūrā, pār kuru zemā lidojumā aiz-traucas kaijas, jūrā, kura ar laisku mēli nolaiza liedaga smiltis, jūrā, no kuras tu plaukstās iesmelsi ūdeni un pacelsi tās pie lūpām, jūrā, kura garšo pēc rūgta alus, ož pēc ķirbjiem, augļiem — gvanābanām, gvaijabām, aivām un zemenēm; zvejnieki izvilks krastā savus smagos tīklus, jūs pieiesiet tiem klāt, kopīgi atvērsiet austeru vākus, iebaudīsiet sīkos jūras krabjus un lan-gustus, bet Katalīna viena pati pūlēsies aizvērt acis un aizmigt, gaidīdama atgriežamies dēlu, kuru viņa nav redzējusi jau veselus divus gadus, kopš tā laika, kad viņš kļuva piecpadsmit gadus vecs; bet Lorenso, atlauzdams langustu sārto čaulu un pateikdamies zvejniekiem par pasniegto citrona šķēlīti, tev jautās, vai tu nekad neesi domājis par to, kas atrodas viņpus jūras,

jo liekas taču, ka zeme visur ir tāda pati, bet izmainās vienīgi jūra. Tu viņam atbildēsi, ka jūrā ir salas. Bet Lorenso sacīs, ka pasaulē ir tik daudz brīnumainu lietu un notikumu un ka jūras tuvumā cilvēkam jākļūst spēcīgākam un labākam. Bet tu vēlēsies tikai atgulties smiltīs, ieklausīties melodijās, ko uz pašdarinātās viuelas^42 spēlē zvejnieki, un dēlam paskaidrot, ka aizritējušie četrdesmit gadi tevi iedragājuši un tev vairs nav spēka ne sākt kaut ko no jauna, ne arī veicināt būtiski jaunā tapšanas iespēju. Rītausmas dūmakā vai dienasvidus tveicē, tumšajās takās tepat pie šīs — tagad tik mierīgās, blīvās, zaļganās jūras tu kādreiz sastapsies ar nereālu, taču īstenībā sakņotu rēgu, kurš būtu spējis... Nē, ne jau zaudēto iespēju patiesīgums tevi tik ļoti bija satraucis un, Lorenso pie rokas turot, pamudinājis atgriezties Kokuijā, bet gan kaut kas daudz grūtāks — tā tu sev atzīsies, guļot ar aizvērtām acīm, sajūtot mutē vēzīšu garšu un ieklausoties novakares bezgalībā pagaistošajā dziesmā. Tevi dzina tieksme izsacīt savas vienatnē iznēsātās domas, bet, lai cik spēcīga būtu šī vēlme visu atklāt dēlam, tu neiedrošināsies to darīt, jo viņam pašam viss jāsaprot. Un tad tu izdzirdēsi, ka viņš ir sapratis, smiltīs notupies, seju pret tālo selgu pavērsis, pastiepis rokas ar ieplestiem pirkstiem zem pēkšņi satumsušajām, mākoņu segtajām debesīm, dēls tev paziņos: «Pēc desmit dienām jūrā . izbrauc kuģis; biļeti es jau esmu nopircis.» Būs tikai debesis un šīs Lorenso pastieptās rokas, ar kurām viņš centās uztvert pirmās uznākušā lietus lāses, kā dāvanu izlūgdamies. «Vai tu nedarītu tāpat, tēt? Tu taču nepaliktu sēžam mājās. Vai es ticu dievam? Nezinu. Bet tu mani atvedi šurp, iemācīji man visu. Ir tāda sajūta, it kā es šobrīd sāktu tavu dzīvi no gala. Vai tu saproti mani?» — «Jā.» — «Tagad fronte ir tur. Citas frontes, šķiet, nav. Es došos turp ...» A-i-i-i, kādas mokas, kā griež un dur... Kā gribēsi piecelties, kaut kur skriet, aizmirst sāpes strādājot, kādam uzkliedzot, kādu izrīkojot, bet tev neļaus to darīt, tevi saturēs pie rokām, piespiedīs tevi palikt mierā, nekustēties un ļauties atmiņām, bet tu negribēsi, negribi, ai, kā negribi, tu atcerēsies tikai savas dzīves dienas, bet negribi atcerēties šo vienu vienīgo dienu, lai gan arī tā ir tavējā, vēl vairāk tavējā nekā jebkura cita, jo tā būs

vienīgā, kad kāds būs dzīvojis tev, vienīgā, kuru tu varēsi atcerēties cita vārdā, īsa un baismīga diena, sudrabpapeļu diena, Artēmio, arī tava diena, arī tava dzīve... ai-i-i-i...

(1939. gada 3. februāris)

VIŅŠ stāvēja uz lēzena jumta ar šauteni rokās un atcerējās, kā viņi abi ar tēvu jāja uz līci medībās. Taču tagad viņam rokās sarūsējusi, medībām nederīga garstobrene. No jumta saredzama bīskapa. mītnes fasāde. Tur pāri gājusi fronte un saglabājusies tikai tukša čaula, bez grīdas un griestiem. Aiz fasādes viss bumbu sagrauts. Redzamas tikai senlaicīgu mēbeļu paliekas. Pa ielu rindiņā aiziet kāds vīrietis ar baltu apkaklīti un divas melni ģērbušās sievietes. Bailīgiem soļiem viņi aizlavās gar fasādi saskatīdamies, nesdami kaut kādus aizsaiņus. Pietiek uzmest viņiem acis, lai tūlīt redzētu, ka tie pieder pie naidīgās nometnes.

— Ei, jūs tur! Pārejiet uz otru ietvi!

Izdzirdējis saucienu no jumta, vīrietis pacēla galvu, un saulē iedzirkstījās viņa aceņu stikli. Tā kā fasāde jebkuru mirkli varēja sabrukt, gājējiem no jumta māja ar roku, lai viņi pāriet ielas pretējā pusē. Vīrietis un abas sievietes paklausīja. Tālumā ducināja fašistu artilērija — kalnu ieplakās šāviņi eksplodēja ar dobju dārdu, bet gaisā tie lidoja, skaudri svelpdami. Viņš apsēdās uz smilšu maisa. Līdzās viņam bija Migels, kurš ne uz mirkli neatkāpās no sava ložmetēja. No jumta pavērās skats uz pilsētiņas tukšajām ielām. Tās bija izvandījuši šāviņi, visur vāļājās telefona stabi un samudžinātu stiepļu murskuļi. Artilērijas uguns neaprima ne uz brīdi, reizēm noplīkšķēja arī atsevišķi šauteņu šāvieni, bet ielās sausi atvizmoja saltie bruģa akmeņi. Augšup slējās vienīgi senās bīskapu mītnes fasāde.

— Ložmetējam palikusi tikai viena patronu lente, — viņš ieminējās biedram, bet Migels atbildēja:

. — Pagaidīsim līdz vakaram. Tad iesim...

Abi atspiedās pret mūra sienu un aizsmēķēja cigaretes. Migels savīstīja kaklu šallē līdz pat rūsganajai bārdai. Tālumā varēja redzēt sniegotus kalnus un, neraugoties uz spožo sauli, sniegs bija krietni zemu. No

rītiem kalni iezīmējās skaidrāk un šķita pievirzījušies tuvāk. Vēlāk, pēcpusdienas cēlienā tie atkāpās, un tad nogāzēs augošās priedes un takas starp tām vairs nebija saskatāmas. Dienas beigās kalni izskatījās kā violets vienlaidus blāķis.

Bet šajā dienasvidū Migels ar samiegtām acīm pavērās saulē un teica:

— Ja nebūtu dzirdama lielgabalu dārdoņa un šauteņu blīkšķi, varētu domāt, ka nekāda kara nav. Ziemas dienas ir tik jaukas. Paskaties, cik zemu kalnos nobrucis sniegs!

Viņš pavērās uz gaišajām un dziļajām grumbām, kas Migelam no acu kaktiņiem stiepās lejup pa bārdainajiem vaigiem — tās bija kā biedra vaigos sagūlušas sniega sīpas. Tās bija jo uzkrītošākas tāpēc, ka Migela sejā viņš bija paradis redzēt prieku, drosmi un niknumu vai rāmu apskaidrību. Reizēm viņi bija piedzīvojuši arī uzvaras, bet pēc tām drīz vien atkal vajadzēja atkāpties. Reizēm bija tikai sakaves. Taču jau pirms katras uzvaras vai zaudējuma Migela vaibstos bija izlasāms, kāds būs vispārējais noskaņojums. Migela sejā viņš daudz ko bija redzējis. Vienīgi raudam viņš to nekad vēl netika redzējis.

Izbārstot sīku dzirksteļu spietu, viņš ar papēdi nodzēsa cigareti un iejautājās Migelam, kāpēc viņus pavada sakāves. Migels ar roku norādīja uz kalniem un paskaidroja:

— Tāpēc ka mūsu ložmetēji netika tur tālāk.

Tad arī Migels nodzēsa savu smēķi un sāka dudināt:

Četri šie ģenerāļi, četri šie ģenerāļi, četri šie ģenerāļi, ak, māmiņ, dumpoties sāka .,.

un viņš, tāpat ar muguru pret smilšu maisiem atspiedies, piebalsoja:

Pirms pašiem Ziemas svētkiem, ak, māmiņ, pakārti būs tie, pakārti būs tie ...

Lai nosistu laiku, viņi dziedāja ilgi. Tā tas bieži mēdza būt, ka, postenī stāvot, nekas nenotika, un tad viņi aiz garlaicības dziedāja. Iepriekš nekad netika norunāts, ko īsti dziedās. Arī citu klātbūtne viņus netraucēja dziedāt skaļā balsī. Gluži tāpat kā toreiz, kad viņš ar tēvu Kokuijas pludmalē bez iemesla smējās,

draiskodamies lauzās un kopā ar zvejniekiem dziedāja. Tikai tagad viņi dziedāja, sevi uzmundrinādami, lai gan dziesmiņas vārdi skanēja kā izsmiekls, jo četrus dumpīgos ģenerāļus neviens nebija pakāris un paši dziedātāji šajā pilsētiņā bija ielenkti un piespiesti pie kalniem. Viņiem vairs nebija kur iet.

Saule tagad rietēja agri, jau ap pulksten četriem. Lorenso noglāstīja savu milzīgo garstobreni ar dzelteno laidi, uzlika galvā cepuri un tāpat savīstīja kaklu šallē kā Migels. Jau kopš vairākām dienām viņš gribēja Migelam izsacīt kādu priekšlikumu. Lorenso zabaki gan bija jau apvalkāti, taču visumā bez vainas. Toties Migels staigāja vecās sandalēs, kas bija notītas ar lupatām un sasietas ar auklu. Tāpēc viņš gribēja ierosināt apavus pēc kārtas nomainīt: viņš valkātu zabakus vienu dienu, bet Migels — otru. Taču Lorenso neiedrošinājās par to ieminēties. Grumbas biedra sejā brīdināja to-labāk pagaidām nedarīt. Tagad viņi abi pūta uz rokām elpu, jo zināja, ko nozīmē pavadīt ziemas nakti uz jumta. Bet tad tālumā uz ielas, it kā no šāviņa izrautas bedres izlēcis, parādījās kāds karavīrs, mūsējo — republikāņu, kurš joza šurp, rokas vēcinādams, un beidzot nokrita kņūpus. Aiz viņa skrēja vēl citi republikāņu karavīri, ar zābakiem dārdinādami šāviņu izrakņāto ietvi. Granātas, kuru sprādzieni bija šķituši tik tāli, pēkšņi plīsa jau pavisam tuvu, un pa ielu skrēja kāds kareivis, kliegdams:

— Ieročus! Dieva dēļ ieročus!

— Ātrāk, ātrāk! — sauca kāds vīrietis, kurš gāja republikāņu kareivjiem pa priekšu. — Tā jūs te visus apšaus!

Apakšā pa ielu karavīri steidzās garām un tālāk, bet viņi uz jumta pavērsa ložmetēju tā, lai segtu biedru atkāpšanos, jo drīz vien vajadzēja parādīties ienaidniekam, kurš vajāja bēgošos.

— Tepat viņiem vajag būt, — Lorenso ieminējās.

— Ņem uz grauda, meksikāni, ņem labi, — Migels viņam piekodināja, rokās turēdams vēl pāri palikušo patronu lenti.

Taču viņiem priekšā aizsteidzās cits ložmetējs. Divu vai trīs kvartālu attālumā nomaskējies fašistu ložmetējs bija gaidījis republikāņu atkāpšanos, un tagad tas

šaltīm kapāja ielas bruģi, sēdams visapkārt nāvi. BeE republikāņu komandieris, zemē nokritis, sauca:

— Lieniet uz vēdera, uz vēdera! Neko jums nevar ieskaidrot!

Lorenso un Migels uz jumta mainīja savas pozīcijas, lai turētu zem uguns ienaidnieka ložmetēja ligzdu. Saule jau grima aiz kalniem. Ložmetējs Lorenso rokās kratījās, purinādams visu viņa augumu, bet Migels no* burkšķēja:

— Ar vīra aknām vien nepietiek. Baltie mauri ir labāk apbruņoti.

Virs viņu galvām šajā brīdī iedūcās lidmašīnu motori.

— Itālieši arī klāt.

Viņi cīnījās plecu pie pleca, taču tumsā viens otru vairs neredzēja. Migels pastiepa roku un pieskārās biedra elkonim. Itāliešu aviācija šodien jau otro reizi uzlidoja pilsētiņai.

— Ejam, Lorenso! Itālieši atkal klāt.

— Bet kur mēs lai ejam? Un ko lai darām ar ložmetēju?

— Tas nekam vairs neder. Nav taču patronu.

Arī ienaidnieka ložmetējs bija apklusis. Apakšā pa ielu garām soļoja sieviešu bariņš. To varēja nosacīt pēc balsīm, jo viņas, par spīti visam, gāja, dziedādamas spalgās balsīs.

Kad vada mūs Listers un Kampesīno vai Galāns, Modesto un Karloss, tad droši mēs izejam kaujā ...

Šīs balsis bumbu sprādzienos skanēja tik neparasti un spēkā tos vēl pārspēja, jo eksplozija nodārdēja tikai laiku pa laikam, bet dziesma skanēja nepārtraukti. «Nevarētu, tēt, teikt, ka šīs balsis būtu bijušas visai kareivīgas, drīzāk tās lika domāt, ka dziedātājas ir iemīlējušās. Viņas dziedāja republikas cīnītājiem kā saviem iemīļotajiem. Augšā uz jumta, aiziedami no ložmetēja, mēs ar Migelu neviļus pieskārāmies viens otra rokai, jo abiem reizē mums ienāca prātā, ka viņas dzied tieši mums, Lorenso un Migelam, mūs mīlēdamas ...»

Tad sabruka bīskapa mītnes fasāde un viņi abi, putekļu mākoņa segti, pieplaka pie jumta. Lorenso šajā

brīdī atcerējās Madridi, kāda tā izskatījās, viņam tur ierodoties, — ar ļaužu pārpildītajām kafejnīcām, kas bija atvērtas līdz diviem un trim naktī; tur dzirdēja runājam tikai par karu, un visi bija ļoti mundrā noskaņojumā, jo neviens nešaubījās, ka republika uzvarēs. Madride turpināja pretoties arī vēl šobrīd, un madridietes cirtu ieveidošanai bija iemanījušās izlietot patronu čaulas ...

Viņi aizrāpās līdz kāpnēm. Migelam ieroča nebija. Bet Lorenso stiepa savu smago garstobreni. Šautene bija tikai katram piektajam kareivim. Tāpēc to nedrīkstēja pamest.

Lejā viņi nogāja pa vītņukāpnēm.

«Man likās, ka dzirdu kādā telpā raudam bērnu. Nezinu, kāpēc gaisa trauksmes sirēnas man aizvien atgādina bērna raudas.»

Viņam rēgojās pamests raudošs bērns. Lejā vajadzēja kāpt, ar rokām tumsā taustoties. ТД bija tik bieza, ka, tiekot laukā uz ielas, likās ataususi diena. Migels uzsauca: «No pasarān!» — un sievietes viņam atbildēja: «No pasarān!» Naktī nespēdami orientēties, viņi droši vien bija devušies nepareizā virzienā, jo viena no sievietēm skriesūs abus panāca un tiem uzsauca:

— Turp neejiet! Nāciet mums līdzi!

Kad acis bija pieradušas pie nakts, viņi redzēja, ka visi sagūluši uz ietves. Aizberot ielu, sprādziens viņus bija nosedzis no ienaidnieka ložmetējiem. Viņš gulēja, ieelpodams putekļus. Tuvumā jautās līdzās nogulušos meiteņu sviedru smaka. Pagriezis galvu, viņš mēģināja saskatīt viņu sejas, taču neredzēja neko vairāk kā vien kādu bereti un adītu cepurīti. Kad tuvākā meitene pacēla galvu, viņš ieraudzīja tās klaidā izjukušos kastaņ-krāsas matus, kas bija izraibināti ar baltām kaļķu sabirām. Meitene teica:

— Es esmu Doloresa.

— Bet es — Lorenso. Un tas ir Migels.

— Migels esmu es.

— Mēs esam atpalikuši no savējiem.

— Bet mēs bijām ceturtajā korpusā.

— Kā lai izkļūstam no šejienes?

— Jāapmet līkums un jāpāriet pāri tiltam.

— Vai apkārtne jums pazīstama?

— Migels to pazīst.

— Jā, es pazīstu.

— Bet no kurienes esi tu?

— Es esmu meksikānis. „

— A, tad jau mums būs viegli sarunāties.

Kad lidmašīnas aizlidoja, visi piecēlās. Meitenes nosauca savus vārdus — Nuri galvā bija berete, bet Marijai — adīta cepurīte. Savus vārdus vēlreiz pasacīja arī abi puiši. Doloresa bija ģērbusies biksēs un jakā, bet abas pārējās — kombinezonos, ar mugursomām. Visi gāja rindiņā pa vientuļo ielu, turēdamies pēc iespējas tuvāk augsto namu sienām zem balkoniem, kuru logi bija atvērti gluži kā vasarā. Šauteņu spraksti neaprima ne uz brīdi, taču nebija iespējams nosacīt no kurienes tie nāk. Palaikam zem kājām nostrinkšķēja stikli vai arī Migels, kurš gāja pirmais, brīdināja no saraustītiem kabeļiem. Ielu krustojumā ierējās sun3. un Migels tam svieda ar akmeni. Galvu šallē savīstījis, uz kāda balkona šūpuļkrēslā sēdēja sirmgalvis. Uz gājējiem viņš pat nepaskatījās, un tie nesaprata, ko vecais vīrs tur dara — gaida kādu atgriežamies vai grib redzēt uzlecam sauli. Bet uz gājējiem sirmgalvis tā ari nepaskatījās.

Lorenso dziļi ievilka elpu. Pilsētiņa jau bija palikusi aiz muguras, un priekšā pletās ar kailām papelēm apaudzis klajums. Šoruden neviens nenovāca nobirušās lapas, mitrumā tās bija nomelnējušas un tagad čaukstēja zem kājām. Lorenso paskatījās uz lupatās savīstītajiem Migela stilbiem un atkal grasījās piedāvāt biedram savus zābakus, bet tas tik naski soļoja ar savām slaidajām, spēcīgajām kājām, ka likās nevietā uzplīties ar kaut ko tādu, kas it kā nemaz nebija vajadzīgs. Tālumā viņus gaidīja kalnu tumšās nogāzes. Varbūt tur Migelam ievājadzēsies stingrāku apavu. Bet tagad ne. Klāt jau bija arī tilts, zem kura mutuļoja dziļa un strauja upe. Visi apstājās.

— Es domāju, ka tā būs aizsalusi, — nepatīkam! pārsteigts, Lorenso atmeta ar roku.

— Spānijā upes nekad neaizsalst, — Migels nomurmināja. — Tās vienmēr ir vaļā.

— Un kas par to? — Doloresa viņam jautāja.

— Ja upe būtu aizsalusi, mums nevajadzētu iet pa tiltu,

— Un kāpēc ne? — tagad apjautājās Marija, un vl-sas trīs meitenes izskatījās pēc ziņkāriem bērniem.

— Tāpēc, ka tilti parasti tiek mīnēti, — Migels paskaidroja.

Jaunieši stāvēja kā sastinguši. Viņus bija apbūrusi strauji mutuļojošā, baltām putu lēkšķēm klātā upe. Neviens pat nepakustējās. Līdz beidzot Migels pacēla galvu, ar roku norādīja uz kalniem un ierunājās:

— Ja mēs pāriesim tiltam, nokļūsim kalnos un no turienes līdz robežai. Ja nepāriesim, mūs nošaus...

— Tātad? — Marija ierunājās ar apslāpētu šņukstu, un abi vīrieši pirmo reizi ievēroja, ka meitenes acis aiz noguruma ir gluži stiklainas.

— Mēs esam sakauti! — Migels iekliedzās, dūres sažņaudzis un drudžaini vērdamies melnajās lapās, kas sedza zemi, it kā gribētu tur sameklēt šauteni. — Atceļa mums nav. Mums vairs nav ne lidmašīnu, ne lielgabalu, nekā mums nav!

Lorenso stāvēja nekustēdamies un noskatījās uz Mi-gelu, līdz Doloresa ar savām nule padusē sasildītajām delnām satvēra viņa pirkstus. Un tad viņš saprata. Doloresa ielūkojās viņam acīs, un arī Lorenso savukārt pirmo reizi paskatījās meitenei tieši acīs. Viņa plakstiem samirkšķinoties, Doloresa redzēja zaļas acis, līdzīgas jūrai, kas apskalo dzimtās zemes krastus. Bet viņš vēl aizvien vērās meitenē — tā bija ar izpūru-šiem matiem, neizskaistinājusies un neuzposusies, ar aukstumā piesārtušiem vaigiem un sulīgām, sasprēgājušām lūpām. Pārējie trīs cits uz citu nelūkojās. Bet viņi abi, rokās saķērušies, jau uzgāja uz tilta. Lorenso mirkli vilcinājās. Bet viņa ne. Desmit cieši kopā sakļāvušies pirksti sildīja cits citu. Un tas bija pirmais siltums, ko viņš izjuta visos šais mēnešos, kopš šeit bija ieradies.

«... vienīgais siltums, ko izjutu šajos mēnešos, ga^ rajā atkāpšanās ceļā uz Kataloniju un Pirenejiem...»

Viņi dzirdēja lejā šalcam upi un tilta dēļus nobrakšķam zem kājām. Ja arī Migels un pārējās meitenes kaut ko no krasta sauca, viņi to nedzirdēja. Tilts šķita tik bezgala garš, it kā sniegtos pāri okeānam, nevis šai mutuļojošai upei.

«Sirds man satraukti lēkāja. Tas laikam bija sajūtams arī rokā, ko Doloresa pacēla un piespieda pie savām krūtīm, tā ka es saklausīju viņas spēcīgos sirdspukstus ...»

Pēc tam abi jau bez bailēm, cieši kopā sakļāvušies, gāja pāri tiltam, un tas likās daudz īsāks.

Upes otrā krastā viņi ieraudzīja kaut ko tādu, kas līdz šim nebija redzams. Tur auga liela, skaista un balta goba, kurai tagad nebija lapu. To klāja nevis sniegs, bet gan mirdzoša sarma. Tāpēc koks naktī margoja kā dārgakmeņiem nosēts. Plecos viņš juta šautenes smagumu, smagas, kā ar svinu pielietas bija arī kājas, kuras vilkās pa tilta dēļiem, un tāpēc jo liegāka, spožāka un baltāka šķita goba, kas abus gaidīja viņā krastā. Viņš ciešāk saspieda Doloresas pirkstus. Saltais vējš cirtās acīs, un viņš tās samiedza.

«Es, tēt, aizmiedzu acis, bet tūlīt atvēru, jo baidījos, ka zaigojošais koks varētu pazust...»

Tad zem kājām viņi sajuta zemi, uz mirkli apstājās un, atpakaļ nepalūkojušies, skrēja pie gobas, nedzirdēdami, ko sauca Migels un pārējās meitenes, nedzirdēdami arī savu biedru kāju dunoņu, kad tie metās pāri tiltam. Pieskrējuši pie gobas, abi apskāva kailo, balto, sarmas klāto stumbru un sapurināja tā, ka viņiem uz galvas bira saltas pērles. Rokas, kas turēja stumbru aptvertu, saskārās, tad palaida koku vaļā un abi metās viens otra apskāvienos; puisis maigi glāstīja Doloresas pieri, bet meitene bužināja viņam pakausi; pakāpusies atpakaļ, lai Lorenso labāk saredzētu viņas valgās, zaļās acis un pavērto muti, meitene atkal metās uz priekšu un piekļāva galvu viņa krūtīm, tad pacēla to un steidzās sniegt viņam savas lūpas. Bet klāt jau bija ari viņu biedri, kuri ij nedomāja apskaut koka stumbru, kā to bija darījuši Lorenso un Doloresa..,

«... cik silta tu esi, Lola, un cik ļoti es tevi jau mīlu.»

Atpūtai viņi apmetās kalnu atzarēs, netālu no sniega robežas. Migels ar Lorenso sameklēja žagarus un iekūra uguni. Lorenso apsēdās blakus Lolai un atkal satvēra meitenes roku. Marija no savas mugursomas izņēma ieplacinātu skārda trauku, savāca tajā sniegu un uzlika uz uguns. No somas viņa vēl izvilka kancīti kazas siera, bet Nuri smiedamās no ņiebura izņēma saņurcītu Liptona tējas paciņu, un visi smējās, ieraudzīdami uz iesaiņojuma angļu jahtas kapteiņa attēlu.

Nuri pastāstīja, ka pirms Barselonas krišanas amerikāņi tur bija atsūtījuši tabaku, tēju un kondensētu pienu. Jautrā resnīte Nuri pirms kara strādājusi kādā tekstilfabrikā, bet Marija atcerējās tās dienas, kad Madridē bija studējusi, dzīvojusi kopmītnē, piedalījusies pret.Primo de Rivēru vērstās demonstrācijās un lējusi asaras Lorkas lugu izrādēs.

«Es tev rakstu, papīru uzlicis uz ceļgaliem. Ieklausos biedru sarunās un mēģinu tiem ieskaidrot, cik dārga man ir Spānija. Taču iznāk pastāstīt tikai par pirmajiem iespaidiem Tolēdo. Es to biju iztēlojies tādu kā E1 Grēko gleznās — zibens apmirdzētu, zem zaļganiem negaisa mākoņiem, platās Taho upes krastā. Es šo pilsētu bija iedomājies — kā lai tev to labāk pasaku? — karojam it kā pašai ar sevi. Bet ieraudzīju to saules spozmes pielietu, saulainu un klusu, ar uzlidojumos sagrautām senlaicīgā cietokšņa vēsturiskajām celtnēm. Bet E1 Grēko gleznā — es mēģināju viņiem paskaidrot savu domu — taču ir ietverta visa Spānija, un, ja Taho^43 pie Tolēdo nemaz nav tik plata, tad Spānijas «taho^43» sniedzas no vienas jūras līdz otrai. Es pats to savām acīm biju redzējis. Un mēģinu viņiem paskaidrot ...»

Pēc tam kad Lorenso biedriem visu to bija izklāstījis, Migels sāka stāstīt, kā viņš iestājies pulkveža Asensio brigādē un cik grūti bijis apgūt karotprasmi. Visi tautas armijas karavīri bijuši drosmīgi, taču ar to vien uzvarēt nav iespējams. Vajadzējis iemācīties karot. Bet tikko armijā ieskaitītiem puišiem nav bijis viegli ieskaidrot, kā pasargāties un palikt dzīviem, lai varētu turpināt cīņu. Bet pēc tam, kad viņi iemācījušies aizstāvēties, tiem vēl trūkusi prasme uzbrukt. Un tad, kad viņi visu jau bija apguvuši, vajadzējis iemācīties vēl pašu grūtāko — izcīnīt vislielāko uzvaru — uzvaru pašiem pār sevi, pār saviem paradumiem un iegribām. Slikti Migels atsaucās par anarhistiem, kuri pēc Migela vārdiem patiesībā esot bijuši sakāvnieki, un tikpat skarbiem vārdiem viņš runāja par komersantiem, kuri republikai apsolījuši jau Franko dumpiniekiem pārdotos ieročus. Bet vislielākās bēdas, kuras neaprimšot līdz pat kapa malai, viņam sagādājot tas, ka vispasaules darbaļaudis nesaprotamā kārtā neesot ķērušies pie ieročiem, lai palīdzētu saviem brāļiem, jo sakāve Spānijā esot visu kopējs zaudējums. Tā prātodams, Migels pārlauza cigareti divās daļās, no kurām vienu pasniedza meksikānim, un viņi abi sasmēķēja. Lorenso sēdēja blakus Doloresai un izsmēķi pasniedza meitenei, lai ari viņa ievilktu kādu dūmu.

Bija dzirdami tāli, dobji bumbu grāvieni. Pie ugunskura sēdošie redzēja ik pa mirklim pamalē noplandām dzeltenīgu vēdekļveida atblāzmu.

— Tas ir Figērasā, — Migels paskaidroja. — Met bumbas uz Figērasu.

Visi skatījās uz to pusi. Lola sēdēja-cieši viņam blakus. Tas, ko meitene teica, nebija domāts visiem. Ieklausīdamās tālajos grāvienos un vērodama ugunīgo atblāzmu, viņa klusā balsī stāstīja par savu dzīvi. Viņai esot divdesmit divi gadi. Tas bija par trim gadiem vairāk nekā Lorenso, tāpēc viņš apgalvoja, ka esot divdesmit četrus gadus vecs. Viņa esot no Albasetes un gājusi karā līdzi savam līgavainim. Abi kopā studējuši ķīmiju, tāpēc viņa sekojusi savam līgavainim, bet marokāņi Ovjēdo pilsētā to nošāvuši. Tad Lorenso savukārt pastāstīja, ka viņš atbraucis no Meksikas, kur dzīvojis karstā, ar augļiem bagātā apvidū, netālu no jūras. Doloresa lūdza, lai viņš pastāsta tuvāk par tropiskajiem augļiem, un smējās par to dīvainajiem, nekad nedzirdētajiem nosaukumiem. Viņa teica, ka vārds «mameijs» drīzāk varētu būt kādas indes apzīmējums, bet «gvanābana» labāk piederētos kādam putnam. Lorenso stāstīja, ka viņam patīkot zirgi un pēc ierašanās Spānijā viņš tūlīt esot ieskaitīts kavalērijā, bet tagad vairs neesot ne zirgu, ne arī kā cita. Lola teica, ka nekad neesot sēdējusi zirga mugurā, un viņš pūlējās meitenei ieskaidrot, cik jauka esot izjāde, jo sevišķi pludmalē, agrīnā rīta stundā, kad gaiss smaržo pēc joda un ziemeļu vējš jau pierimst, taču mazdrusciņ vēl līņā lietus, kurš sajaucas ar zirga pakavu uzšļakstīta-jām jūras putām, aprasinādams jātnieka kailās krūtis, bet uz lūpām jūtams okeāna sāļums. Jā, tas Doloresa» patika. Un meitene ieminējās, ka varbūt viņa lūpās vēl saglabājies šis sāļums, un noskūpstīja Lorenso. Viņu biedri pie ugunskura bija jau aizmiguši, un viņš piecēlās, lai to sarušinātu, uz lūpām vēl sajuzdams Lola3 skūpstu. Pārliecinājies, ka pārējie trīs guļ dziļā miegā, cieši kopā sakļāvušies, lai saglabātu siltumu, viņš atgriezās pie Lolas. Meitene atpogāja jaku, kuras iedrēbe bija no jēra vilnas, un viņš, pabāzis rokas viņai zem padusēm, apskāva to virs rupjās blūzes, tā ka delnas saskārās viņai uz muguras, bet Doloresa apsedza ar jaku viņam plecus. Pēc kāda brītiņa viņa tam iečukstēja ausī, ka vajadzētu norunāt kādu vietu, kur sastapties, ja viņi neviļus viens otru pazaudētu. Lorenso sacīja, ka viņi varētu satikties kādā viņam zināmā kafejnīcā Sibēlesas laukuma tuvumā Madridē pēc tam, kad galvaspilsēta būs atbrīvota, bet Lola atbildēja, ka tikšanos labāk gan nozīmēt Meksikā; viris tam piekrita un teica, ka piemērota vieta būtu ostas laukums Verakrusā, kur zem arkām atrodas kafejnīca «La Parrokija». Tur viņi varētu iedzert kafiju un uzkost jūras vēzīšus.

Doloresa pasmaidīja, arī Lorenso. Tad viņš sacīja, ka gribētu viņai izbužināt matus un noskūpstīt. Meitene paliecās uz priekšu, noņēma viņam cepuri un sajauca matus, bet viņš, pabāzis rokas viņai zem blūzes, noglaudīja meitenes muguru, tad sameklēja tvirtās, ne ar ko nesaturētās krūtis un sāka tās glāstīt. Tagad jau viņš vairs nedomāja ne par ko, tāpat laikam arī Doloresa, tāpēc ka viņas nesakarīgajos šļupstos vairs nebija vārdu, bet tajos viedās visas dvēseles atklāsme, kas reizē šķita gan pateicība, gan mīlas apliecinājums, gan aicinājums neaizmirst un atnākt...

Viņi raušas augšup pa kalna nogāzi, un tagad pirmo reizi nomanāms, ka Migels virzās uz priekšu ar lielu piepūli. Taču vainīgs nav stāvais kāpiens, lai gan arī tas ir grūts. Kājas piesmagušas ar salto drēgnumu, to pašu drēgnumu, kurš ar asiem zobiem visiem kožas vaigos. Doloresa atbalstās uz sava mīļotā rokas. Kad viņš uz meiteni paveras iesāņus, tā izskatās noraizējusies, bet, kad palūkojas tieši sejā, viņa smaida. Lorenso ir viena vienīga vēlēšanās, un tā ir arī visiem pārējiem — kaut tikai neuznāktu negaiss. Viņam vienīgajam ir šautene, taču tajā nav vairāk kā divas patronas.

«Мал nav nekādu bažu. Tepat netālu ir robeža, un šovakar mēs jau būsim Francijā, kur gulēsim zem jumta, gultā. Un ieturēsim arī krietnas vakariņas. Es atceros tevi un domāju, ka tev par mani nevajadzēs kaunēties, jo tu taču būtu darījis to pašu ko es. Tu arī cīnījies, un tev būs patīkami apzināties, ka vienmēr ir

kāds, kurš turpina cīņu. Zinu, ka tev būs patīkami to apzināties. Tomēr pašreiz mūsu ciņa izbeidzas. Kad būsim pārgājuši pāri robežai, internacionālo brigāžu pēdējās paliekas izformēsies un sāksies jauns posms. Es, tēt, nekad neaizmirsīšu, ko esmu šeit pieredzējis, jo no tā esmu mācījies visu, kas ir mans. Tas ir ļoti vienkārši. Kad pārbraukšu mājās, es tev visu izstāstīšu. Šobrīd man trūkst vārdu.»

Ar pirkstiem viņš krekla kabatā sataustīja vēstuli. Šādā aukstumā nebija* iespējams pavērt muti. Viņš elpoja, aizgūtnēm tvarstīdams gaisu. Caur sakostajiem zobiem plūda balti garaiņi. Viņi tik gausi virzījās uz priekšu. Bēgļu virtene bija milzīga, un gals tai nebija saredzams. Viņiem pa priekšu vilkās ar labību un lopbarību piekrautas ores, ar kurām uz Franciju devās zemnieki. Ar matračiem un segām apkrāvušās, soļoja sievietes. Citi stiepa gleznas un krēslus, mazgājamās bļodas un spoguļus. Zemnieki teica, ka arī Francijā viņi apstrādāšot zemi un sēšot. Kolonna virzījās ļoti lēnām. Tajā bija arī bērni, to skaitā pat zīdaiņi. Kalnu ceļš bija nelīdzens, nosēts ar akmeņu sabirām, gar malām apaudzis ar dzelkšņainiem krūmiem. Viņi lēni rausās augšup pa nogāzi, to it kā uzardami. Doloresa dū-rīti slepšus bija iespiedusi Lorenso sānos, un viņš sajuta, ka viņa pienākums ir rūpēties par meiteni un to glābt. Šodien viņš to mīlēja vairāk nekā vakar. Un zināja, ka rīt mīlēs vairāk nekā šodien. Un tāpat Doloresa viņu. Nebija nekādas vajadzības to pasacīt vārdos. Viņiem kopā bija tik labi. Tas nebija noliedzams. Mums abiem tik labi. Un abi prata kopīgi smieties. Un viņiem bija tik daudz ko viens otram pastāstīt.

Doloresa pēkšņi pameta viņu un aizskrēja pie Marijas, kura, pie kādas klints apstājusies, turēja roku pie pieres. Marija paskaidroja, ka viņai nekas nekaišot, esot vienkārši nogurusi. Abām meitenēm vajadzēja paiet sāņus, lai garām tiktu citi bēgļi ar aukstumā sasarkušām sejām, nosalušām rokām un smagi piekrautām orēm. Marija vēl piebilda, ka mazliet viņai reibstot galva. Doloresa paņēma biedreni pie rokas, lai turpinātu ceļu, un tieši šajā brīdī, jā, tieši šajā mirklī viņas izdzirda virs galvas motora dūkoņu un apstājās. Taču lidmašīna nebija redzama. Ar acīm to meklēja visi, bet debesis klāja balta miglas sega. Migels pirmais pamanīja pavīdam tās melnos spārnus ar kāškrustu uz korpusa un pirmais visiem uzsauca:

— Gulties! Uz zemes!

Bēgļi nokrita zemē, starp klintīm, - zem orēm. Visi, atskaitot garstobreni, kurā bija tikai divas patronas. Bet tā, sasodītā pagale, nekrietnais slotaskāts, negribēja šaut, lai arī kā viņš, kājās stāvēdams, spaidīja tās sprūdu. Lidmašīna ar dārdoņu aiztraucās pāri bēgļu galvām, visus nosegdama ar ašu ēnu un ložu lietu, kas kapāja zemi, ar spindzienu atsizdamies pret akmeņiem ...

— Gulsties, Lorenso! Gulsties, meksikāni!

Gulsties, gulsties, gulsties, Lorenso; bet tu jau ar

saviem jaunajiem zābakiem guli uz akmens šķembām noklātās zemes, un turpat, meksikāni, ir arī tavs šaujamais rīks, un tev iekšā kaut kas sagriežas tā, it kā tur uzbangotu vesels okeāns, un zemei pieplakusi jau tava seja ar plaši pavērtām zaļajām acīm, un tu jau kā sapnī šūpojies starp dienu un nakti, bet Doloresa kliedz, un tu vēl atskārsti, ka beidzot tavi labie zābaki nonāks pie šā nabadziņa Migela ar viņa rudo bārdu un baltajām grumbām sejā un pēc mirkļa Doloresa noslīgs pie tevis, bet Migels, pirmo reizi mūžā raudādams, viņai sacīs, ka tas ir veltīgi, ka jāiet tālāk, jo dzīve ir viņpus kalniem, dzīve un brīvība, jā, tieši šos vārdus Lorenso bija uzrakstījis. Viņi paņēma vēstuli, izvilka to no asinīs samirkušā virskrekla kabatas, un Lola to sažņaudza rokās — cik tā karsta! — bet, ja uznāks sniegs, tas viņu apbedīs, tā nodomāja Doloresa, mirušajam piekļaudamās un vēlreiz to noskūpstīdama, bet viņš bija gribējis tevi aizvest pie jūras un uzsēdināt zirgā —- vēl iekāms izlija viņa asinis un sastinga acis, saglabādamas sevī tavu attēlu... cik tās bija zaļas ... tikai neaizmirsti...

ES pasacītu patiesību, ja nejustu savas nobālušās lūpas, ja es sāpēs nelocītos kā tārps, nespēdams sevi novaldīt, ja mani nežņaugtu segu smagums, ja atkal, uz vēdera apgriezies un līkumos sameties, es nepūlētos izvemt rūgtās žults gļotas, — tad es pasacītu, ka nepietiek atdzīvināt laiku un telpu, kas ir tīri ārēji, es pasacītu, ka kaut kas vairāk, kāda nekad neizsacīta vēlme mani paskubinājusi viņu aizvest uz turieni, — ai, es vairs neko neapjēdzu, domas jūk... jā, es būtu varējis pasacīt, ka esmu viņu piespiedis sasiet pavedienu, ko pats biju pārrāvis, atsākt manu dzīvi, piepildīt manu otro likteni, ko pats nespēju izdarīt, bet viņa, pie mana pagalvja sēdēdama, nepārstāj mani tirdīt:

— Kāpēc tā notika? Saki man — kāpēc? Es viņu audzināju kam citam. Kāpēc tu viņu man atņēmi?

— Vai tad viņš neiedzina nāvē savu mīļoto dēlu? Vai neatrāva no tevis un manis, lai izpostītu viņam dzīvi? Vai tas nav tiesa?

— Teresa, tēvs nedzird, ko tu saki...

— Viņš izliekas. Aizver acis un izliekas.

— Ciet klusu!

Es vairs neko nezinu. Bet viņus es redzu. Viņi ienāk istabā. Atveras un aizveras sarkankoka durvis, bet soļi uz mīkstā paklāja nav dzirdami. Logi atkal aizvērti. Šalkdami aizslīd pelēkie aizkari. Viņi jau ienākuši.

— Es ... es esmu Glorija...

Spirgti un tīkami čaukst jaunās naudas zīmes un vērtspapīri, kad tās rokā paņem tāds cilvēks, kāds esmu es. Liegi uzsāk braucienu luksa automobilis, kurš speciāli pasūtīts ar kondicionēta gaisa ierīcēm, bāru, tālruni, spilveniem muguras atbalstam un kāju soliņiem ... Nu, melnsvārci, kā ir? Vai debesu valstībā arī būs kaut kas tāds, ko?

— Es gribētu atgriezties tur, zemes virsū...

— Kāpēc tā notika? Saki man — kāpēc? Es viņu audzināju kam citam. Kāpēc tu viņu man atņēmi?

Viņa nesaprot, ka ir kaut kas vēl briesmīgāks par līķi, kurš pamests, lai to apbedītu sniegs un saule, par mūžīgi atvērtām acīm, kuras izknābā plēsīgi putni; Katalīna mitējas ar vates skumšķīti berzēt man deniņus un atvirzās tālāk, bet es nezinu, vai viņa raud; mēģinu pacelt roku, lai pieskartos viņai, bet no šīs piepūles griezīgas sāpes man aizviļņo pāri rokām līdz krūtīm un no krūtīm līdz vēderam; ir kaut kas briesmīgāks par līķi, kas pamests uz ceļa, briesmīgāks par sniegu un sauli, kuriem tas jāapbedī, briesmīgāks par mūžam atvērtām acīm, briesmīgāks par putniem, kuri izknāba redzokļus; šīs briesmīgās vēmās, šī tieksme izkārnīties un nespēja to izdarīt, nespēja no uzpūsta vēdera izlaist gāzes, nespēja apvaldīt visu augumu plosošās sāpes, nespēja sataustīt pulsu rokā, nespēja sajust savas kājas, apziņa, ka iekšās mutuļodamas izplūst asinis; jā, es to apzinos, bet viņi ne, un es nevaru viņus pārliecināt, jo viņi neredz tās izšļācamies man no lūpām un cirkšņiem; viņi netic un turpina tērgāt, ka man jau vairs tikpat kā neesot temperatūras, eh, kāda tur temperatūra, ja tagad jau nemitīgi tiek pieminēts kolapss un atkal kolapss, reizēm ierunājoties arī par tūsku un šķidruma uzkrāšanos; un visu laiku es tieku grozīts, spaidīts un iztaustīts, un viņi nevar vien beigt spriedelēt par marmorveida rakstiem uz mana piepūstā vēdera; jā, es dzirdu — mans vēders līdzinoties mēļam marmoram, vēders, kuru es jau vairs nejūtu un neredzu, jo ir kaut kas briesmīgāks par līķi, kurš pamests uz ceļa, briesmīgāks par sniegu un sauli, kuriem tas jāapbedī, briesmīgāks par mūžam atvērtām acīm, briesmīgāks par putniem, kuri izknābā redzokļus — nespēt viņu atcerēties, iedomāties vienīgi pēc fotoattēliem, pēc guļamistabā pamestajām, viņam piederošajām mantām, pēc atzīmēm lasītajās grāmatās — bet vai tad tur jaušama viņa sviedru smarža? — nekas vairs neatgādina viņa ādas krāsu; nē, es nevaru par viņu domāt, neredzot viņu, nesajūtot viņu, jo mēs

taču torīt abi devāmies izjādē,

un vēl es atceros, ka saņēmu vēstuli ar ārzemju markām,

bet domāt par viņu ...

ai, es visādi esmu izmēģinājies, izdibinājis, kā sauc viņa draugus, noklausījies viņu dziesmas, eh, paldies par to pašu, bet — zināt? Kā es varu zināt? Es nezinu neko, nezinu, kāds bija šis karš, nezinu, ar ko viņš pirms nāves sarunājās, kā sauca vīriešus un sievietes, ar kuriem viņš bija kopā līdz pēdējam elpas vilcienam, ko viņš teica, ko domāja, kā bija apģērbies, ko todien ēda, •— neko es nezinu, es iztēlojos ainavas, sagudroju pilsētu un cilvēku vārdus, kuri jau piemirsušies: Migels, Hosē, Federiko, Luiss? Bet varbūt Kon-suelo, Doloresa, Marija, Esperansa, Mersedesa, Nuri, Gvadalupe, Estēbans, Manuels, Aurora? Vai arī Gva-darlama, Pireneji, Figērasa, Tolēdo, Teruela, Ebro, Ger-nika, Gvadalahara? Uz ceļa pamests līķis, sniegs un saule, kuriem tas jāapbedī, mūžam atvērtas acis, kuras izknābājuši plēsīgi putni.,.

Paldies tev, ka esi parādījis, kāda būtu varējusi būt mana dzīve,

paldies tev, ka manā vietā esi izdzīvojis šo dienu,..

lai gan ir kaut kas vēl briesmīgāks ...

Ko? Kas? — Tas viss patiesi pastāv, un tas ir mana tiesa. Tas ir tikpat kā būt dievam, vai ne? Saki man, melnsvārci, kā visu to saglābt, un es ļaušu ar sevi izdarīties, kā vien to prasa tavas ceremonijas, šaustīšu ar dūrēm sev krūtis, uz ceļiem aizrāpšos līdz svētajām vietām, dzeršu etiķi un likšu galvā ērkšķu vainagu. Pasaki, kā to visu saglabāt, jo mans gars .. *

— ... dēla un svētā gara vārdā, āmen...

Ir kaut kas briesmīgāks.

— Nē, tādā gadījumā būtu sataustāms satūkums. turklāt vajadzētu novērot zarnu dislokāciju vai daļēju atmirumu...

— Atkārtoju: zarnu aizsprostošanās. Tādas sāpes var sagādāt tikai zarnu samešanās un ar to saistītā aizsprostošanās...

— Šādā gadījumā vajadzētu operēt...

— Varbūt jau sākusies gangrēna, arī tas mums jāņem vērā...

— Venozo asiņu sastrēgums ir acīm redzams...

— Facies ...

— Hipotermija.. •

— Lipotēmija ...

— Apklustiet... Apklustiet!

— Atveriet logus!

Es nespēju kustēties, nezinu, kurp skatīties, ko vērot. Temperatūru vairs nejūtu, tikai šo saltumu, kurš uzplūst un atplūst no kājām, bet tas ir citāds kā visiem pārējiem, nekad nepiedzīvots un nepieredzēts...

— Nabadzīte... Viņa tā uztraukusies ...

... cietiet klusu ... pats zinu, kāds es izskatos... nesakiet man to... zinu, ka man nomelnējuši nagi un nozilējusi āda... cietiet klusu ...

— Apendicīts?

— Vajadzētu operēt.

— Tas ir riskanti.

— Atkārtoju vēlreiz: nieru vaina. Divus centigramus morfija, un viņš nomierināsies.

— Tas ir riskanti.

— Asins izplūduma tā kā nebūtu.

Pateicos. Es būtu varējis nomirt Perālesā. Nomirt kopā ar ievainoto kareivi. Nomirt istabā ar kailajām sienām, kopā ar drukno policistu. Bet es paliku dzīvs. Toties tu miri. Pateicos.

— Saturiet viņu! Dodiet trauku!

— Vai redzi, kādas ir beigas? Redzi? Tāpat kā manam brālim. Tādas ir beigas.

— Saturiet viņu! Padodiet trauku!

— Saturiet viņu! Viņš aiziet. Saturiet! Viņš vemj. Izvemj smirdoņu, kas līdz šim bija tikai saožama. Viņš vairs nespēj pagriezties. Tāpēc vemj, gulēdams uz muguras. Izvemj izkārnījumus. Tie veļas viņam pār lūpām, notek pa žokļiem. Izkārnījumi. Viņas kliedz.. Lai kliedz. Es to nedzirdu, bet viņām jākliedz. Nē, vēl nekas nebūs. Vēl nav pienācis šis brīdis. Viņām jākliedz, lai tas nepienāktu. Mani satur, nelaiž. Vēl ne. Viņš aiziet. Aiziet kails, gluži kails. Bez savas mantas. Turiet viņu! Viņš aiziet.

TU lasīsi no koncentrācijas nometnes pienākušu vēstuli ar ārzemju markām; to parakstījis Migels, bet tajā ielikta kāda cita, steigā uzšņāpta, un zem tās ir Lorenso vārds. Tu saņemsi šo vēstuli un lasīsi: «Man nav nekādu bažu... Es atceros tevi... Tev par mani nevajadzēs kaunēties... Nekad neaizmirsīšu, ko esmu šeit pieredzējis... Kad pārbraukšu mājās, es tev visu izstāstīšu...» Tu lasīsi un vēlreiz izvēlēsies, bet šoreiz jau citu dzīvi:

tu izvēlēsies atstāt viņu Katalīnas rokās, tu neaizvedīsi viņu uz Kokuiju, neliksi viņam pašam izšķirties, negrūdīsi viņu pāragrā nāvē, kura būtu varējusi būt tava tiesa, neliksi viņam rīkoties tā, kā pats netiki rīkojies, lai gandarītu savu sagandēto mūžu, nepieļausi, lai klinšainā takā šoreiz mirtu tu, bet tava dzīve tiktu paglābta;

tu šoreiz apskausi ievainoto kareivi, kurš bija ieklīdis liktenīgajā audzē, tu viņu noguldīsi, ar šķembām sašķaidīto roku apmazgāsi seklajā, versmes izkveldē-tajā avotiņā, pārsiesi to un paliksi kopā ar ievainoto, lai iedvestu viņā jaunu dzīvību un gaidīsi, gaidīsi, līdz jūs atradīs, sagūstīs un nošaus kādā ciematiņā, kura nosaukums nevienam nebūs zināms, tikpat putekļainā ciematiņā, kāds bija tev tik labi pazīstamais, ar_tādām pašām sakleķētām un palmu lapām apjumtām majelem, nošaus jūs abus, kareivi un tevi, divus nezināmus, kailus cilvēkus, lai apraktu kopīgā brāļu kapā, uz kura nebūs nekādas piemiņas zīmes, un tu būsi miris divdesmit četru gadu vecumā, un tev nepavērsies vairs ne plati, ne šauri ceļi, un tev nevajadzēs vairs izvēlēties, jo tu būsi miris roku rokā ar nezināmo kareivi, kuru tu biji izglābis, miris:

bet Laurai tu atbildēsi ar «jā»

toties druknajam policistam kailajā, zili izkrāsotajā istabā tu atbildēsi ar «nē»

tu paliksi kopā ar Bemālu un Tobiasu un dalīsies ar tiem viņu liktenī, neiziesi ar asinīm aptašķītajā pagalmā, lai meklētu attaisnojumu, iedomādamies, ka ar pulkveža Sagāla nāvi jau esi atriebis savus biedrus tu neieradīsies pie vecā Gamaliēla Pueblā tu netuvosies Lilijai, kad viņa tajā naktī atgriezīsies, un neiedomāsies, ka uz laiku laikiem esi zaudējis spēju mīlēt kādu citu sievieti

tu pārtrauksi nakts klusumu, parunāsi ar Katalīnu, lūgsi, lai viņa tev piedod, pastāstīsi viņai par šiem diviem, kuri nomira tavā vietā, lūgsi, lai viņa pieņem tevi tādu, kāds tu esi, ar visām tavām vainām, lūgsi, lai viņa tevi neienīst un pieņem tevi tādu

tu paliksi kopā ar Lunēro un nekad no turienes neaizbrauksi

tu neaiziesi no skolotāja Sebastjana, būsi tas, kas tu biji, nedosies uz ziemeļiem, lai piedalītos revolūcijā tu būsi zemesrūķis tu būsi kalējs

tu paliksi pie mazajiem ļaudīm, kopā ar viņiem tu nebūsi Artēmio Kruss, tev nebūs septiņdesmit viens gads, tu nesvērsi septiņdesmit deviņus kilogramus, tu nebūsi vienu metru astoņdesmit divus centimetrus garš, tu nevalkāsi zobu protēzes, nesmēķēsi tumšās cigaretes, nevilksi mugurā itāliešu zīda kreklus, nekolekcionēsi aproču pogas, nepasūtīsi kaklasaites Ņujorkas firmā, netērpsies zilajos trīspogu uzvalkos, neaizrausies ar īru kašmiru, nedzersi kadiķogu liķieri ar toniku, nepirksi volvo un kadiljaka limuzīnus vai ramblē mazauto, tu nebūsi redzējis un sajūsminājies par šo Renuāra gleznu, brokastīs neēdīsi mīkstas olas un grauzdētu maizi ar «Blackwell» marmelādi, nelasīsi katru rītu tev pašam piederošu avīzi, nepārlaposi reizēm vakaros «Life» un «Paris Match», neieklausīsies vārdu palos, kas virmo ap tevi, slavinājumos un nopul-gojumā, kas tevi gribētu pirms laika iedabūt kapā un paskubina, paskubina, paskubina, paskubina domāt par to, ko tu vēl nesen varēji iztēloties ar smaidu, bet tagad ar šausmām atvairi:

De profundis clamavi^4 De profundis clamavi

Uzlūko mani, uzklausi mani, apgaismo manas acis, neliec man jemigt nāves miegā /Jo dienā, kad no tā baudīsi, tu mirdams mirsi/ Neielīksmojies par cita nāvi un atceries, ka mēs visi esam mirstīgi/ Nāve un peklē tiks nomestas uguns zaņķī, un tā ir otra nāve / Tas, no kā es baiļojos, notiek, tas, kas mani biedē, kļūst mana tiesa/ Cik rūgtas ir šīs atmiņas cilvēkam, kurš priecājas par savu bagātību/ Vai tev jau pavērušies nāves vārti?/ Bet sieva ir visu grēku iesākums, un viņu dēļ mēs visi ejam nāvē/ Vai esi jau redzējis ēnu valstības vārtus?/ Taisnīgs ir tavs spriedums nabagam un spēkus zaudējušam/ Un kādi būs tavu pūliņu augļi? Tam, kurš tagad kaunā aizsedz vaigu, jo viņa alga ir nāve/ Jo miesas kārības — tās ir nāve:

dieva likumi, dzīve, nāves atzīšana,

de profundis clamavi, dominē,

omnes eodem cogimur, omnium versatur urna

quae quasi saxum Tantalum semper impendet

quid quisque vitet, nunquam homini satis cautum est

in horas

mors tanem inclusum protrahet inde caput nascentes morimur, finisque ab origine pendet atque in se sua per vestigia volvitur annus omnia te vita perfuncta sequentur...

Dziedāšana un kapi, runas un kremācija; apziņas slēptākajos stūrīšos tu visu to redzi — visus šos rituālus, visas ceremonijas, visas atvadas: apbedīšanu, kremāciju, balzamēšanu vai kad tevi izliek augstā tornī, lai tavi pīšļi sairtu nevis zemē, bet gaisā; vai arī iesprosto tumšās kapenēs kopā ar taviem mirušajiem vergiem, kad par tevi vaimanā nolīgtas apraudātājas, aprok kopā ar tavām mīļākajām mantām, taviem pa-

vadoņiem, taviem melnajiem dārgakmeņiem — nakts nomodu un bezmiegu ...

requiem alternam, dona eis Dominē

de profundis clamavi, Dominē ...

Lauras balss, viņa lasa nosēdusies uz grīdas, ar rokām ceļus apskāvusi, mazo iesieto grāmatiņu rokā turēdama ... atgādina, ka viss mums var nest nāvi, pat tas, kas dod dzīvību... atgādina, ka mēs nespējam atvairīt nāvi, postu, gara tumsu, un tāpēc labāk par to nedomāt, bet censties izbaudīt laimi... atgādina, ka jābīstas tikai no pēkšņas nāves, un tāpēc šis zemes vareno mājās aizvien mīt kāds, kuram jebkuru brīdi var izsūdzēt grēkus... atgādina būt vīrišķīgam, bīties nāves nevis briesmās, bet ārpus tām ... atgādina, ka nāves apjausma ir tas pats, kas brīves apjausma... atgādina, ka nāve pielavās klusiem soļiem, ai, šī saltā nāve... atgādina, ka nesaudzēs tevi stundu tecējums, kurš izkremt mūsu mūža dienas... atgādina, ka mūsu attiecību neatrisināmais mezgls ir pārcērtams... atgādina, ka mana dvēsele noslēgta aiz divkāršām dzelzs durvīm ... atgādina, ka mani sagaida simt nāves, tāpēc ka es allaž domāju tikai par dzīvi... atgādina, ka cilvēkam tīkama ir dzīve, bet dievam — nāve... atgādina, ka nav jēgas mantai, tev padevīgiem ļaužu bariem, kalpotāju pūlim.

Kam tas viss? Kam īsti? Lai tevi apstāvētu, apdziedātu, apvaimanātu? Viņu rokās taču nenonāks lieliskās skulptūras, krāšņās inkrustācijas, zelta un ģipša veidojumi, no kaula un rupuču bruņām izgrieztie šķirstiņi, greznie tverekļi un rokturi, pildiņu lādes ar metāla apkalumiem un slēdzenēm, no smaržīgās Meksikas priedes darinātie soli, senlaicīgie luktu sēdekļi, baroka stila kruzuļainie līčloču plakanciļņi, krēsli ar kūkumainām atzveltnēm, virpotās sijas, krāsainās rostras, dekoratīvo bronzas nagliņu raketi, mākslinieciski apdarināti ādas izstrādājumi, mēbeles ar līkām ķetnu un bumbveida kājām, sudraba dzīpariem izšūti gobelēni, ar Damaskas zīdu pārvilkti zviļņi, samta dīvāni, milzīgi dzīru galdi, vāzes un amforas, nošļaupti spēļu galdiņi, gultas ar baldahīniem un smalklinu palagiem, rievoti statņi, ģerboņi ar rakstu rotājumiem, smalkvilnas paklāji, dārgas metāla slēdzenes, ar smalku sprēgājumu klāti senlaicīgi eļļas gleznojumi, zīds un kašmirs, vilnas un tafta audumi, kristāla trauki un lustras, mākslinieciski apgleznoti trauki, kodināti balsti, nē, viņi tam visam nepieskarsies, tā ir tava manta, kurai pāri tu pastiepsi atvairošu roku,

un tad pienāks kāda diena, pavisam neparasta diena; būs pagājuši trīs vai četri gadi, tu to lāgā neatcerēsies, lai kā arī nepūlētos, jo prātā tev būs tikai šī viena sevišķā, ceremoniālā, no citām atšķirīgā, ar sarkaniem skaitļiem apzīmējamā diena; tā būs tāda diena — un tu* pats to apzināsies — kad pagātnes notikumi, kādreiz sastaptie cilvēki un dzirdētie vārdi it kā uzrūgst un piebriest, pārplēsdami zemes čaulu; tas būs vecā gada vakars, kad tu sarīkosi svinības par godu jaunajam un, ar podagras sastindzinātiem pirkstiem pietvēries kāpņu dzelzs margām, otro roku dziļi iebāzis mājas svārku kabatā, gausi meimurosi lejup

un pastiepsi roku.

(1955. gada 31. decembris)

VIŅŠ ar pūlēm satvēra kāpņu dzelzs margas, otru roku dziļi iebāza mājas svārku kabatā un gausi meimuroja lejup, pat nepaskatīdamies uz nišveida sienu iedobēm, kur bija redzami meksikāņu svēto jaunavu — Gvadalupes, Sapopanas un Remēdiosas attēli. Rieta saules stari, ieplūzdami caur vitrāžām, lika spožā mirdzumā iedegties ar zeltu izšūtām drānām un sudraba burām līdzīgiem kupliem svārkiem; sarkanīgi iezaigo-jās kodinātās griestu sijas; ar skaudrām līnijām iezīmējās namatēva profils. Savos sarkanajos mājas svārkos virs biksēm un kreklā ar smokinga kaklasaiti viņš atgādināja vecu, nogurušu burvju mākslinieku. Šovakar sagaidāmajā izrādē vajadzēja atkārtot tās pašas izdarības, kuras viņam kādreiz bija sagādājušas dīvainu patiku, bet tagad viņš ar īgnumu iedomājās, ka vajadzēs redzēt tās pašas sejas un dzirdēt tās pašas frāzes, kas gadu pēc gada bija redzētas un dzirdētas vecgada vakarā viņa milzīgajā Koijoakanas rezidencē.

Soļi dobji nodunēja uz akmens klona. Melnajās lakādas kurpēs viegli iežņaugtās kājas vajadzēja vilkt savādā smagumā, it kā pie tām būtu piestiprināts slogs. Sirmgalvja garais augums ar platajām krūtīm un lejup nokārtām trīsošām rokām, ko izvagoja izspiedušos vēnu tīkls, nedrošā, steberīgā gaitā klunkuroja pa izbalsinātajiem, ar pūkainiem vilnas tepiķiem izklātajiem gaiteņiem, nolūkodamies spožajos spoguļos un senlaicīgo, vēl no kolonizācijas laikiem saglabājušos bufešu dzirkstošajos stiklos; viņa rokas pieskārās grezniem tverek-ļiem un rokturiem, pildiņu lādēm ar metāla apkalumiem un slēdzenēm, no smaržīgās Meksikas priedes darinātiem sēdekļiem, krāšņām inkrustācijām. Sulainis atvēra durvis, kas veda uz lielo viesistabu. Sirmgalvis vēl uz brīdi apstājās pie lielā spoguļa un sakārtoja tau-riņveida kaklasaiti. Pie reizes viņš ar delnu pieglauda retās sirmo matu cirtas, kas bija noslīdējušas uz augstās pieres. Stipri sakodis žokļus, lai stingrāk iegultos zobu protēzes, viņš iegāja plašajā zālē ar spožo grīdu, no kuras bija noņemti paklāji, lai uz tās varētu dejot. Mirdzošās ciedru paneļu sienas greznoja svēto Sebas-tjana, Lusijas, Heronīmo un Migela attēli, ko bija gleznojuši kolonizācijas laika mākslinieki, bet pa logiem varēja redzēt dārzu ar iekoptiem zālājiem un no ķieģeļiem izmūrētām terasēm.

Zāles otrā galā, sapulcējušies ap lielu zaļa zīda atzveltni zem mirdzošas, pie griestiem piestiprinātas lustras ar piecdesmit spuldzēm, viņu gaidīja fotogrāfi. Stundenis uz kamīna dzegas nozvanīja septiņi. Ap kamīnu, no kura šajās saltajās dienās plūda tīkams siltums, bija izvietoti ar ādu pārvilkti sēdekļi. Ar galvas mājienu atbildējis uz sveicieniem, viņš apsēdās atzveltnī un sakārtoja iecietināto krūtežu un piķē aproces. Cits sulainis atveda divus lielus suņus ar rožainām purslām un melanholiskām acīm un pasniedza viņam raupjās ādas siksnas. Ar bronzas plāksnītēm izrotātajās suņu siksnās atvizmoja kamīna liesmas. Viņš pacēla galvu un atkal cieši sakoda zobus. Plandošās liesmas viņa sirmajā galvā iemeta bālganus atspulgus. Fotogrāfi nemitīgi lūdza viņu pagriezties šādā vai citādā pozā, bet pats viņš ik pa brīdim pieglauda matus un centās ar pirkstiem izlīdzināt divas ļenganās ādas krokas, kas no padegunes aizstiepās lejup, līdz grumbainajam kaklam. Tikai platajos vaigu kaulos saglabājās agrākais tvirtums, lai gan arī pār tiem sazarojās acu kaktiņos aizsākušās krunciņas, kurās arvien dziļāk iegrima pa pusei zobgalīgais, pa pusei īgnais skatiens, it kā zaļganie redzokļi censtos aizslēpties aiz vaļīgajiem ādas lēveriem.

Viens no suņiem ierējās un ar visu saiti lēca uz priekšu. Zibspuldzes uzliesmojums apgaismoja saimnieka seju, kad suņa rāviens piespieda viņu mazliet paslieties augšup, un tajā bija izlasāms sapīkums. Pārējie fotogrāfi pārmetoši paskatījās uz savu kolēģi, kurš bija izdarījis uzņēmumu. Vainīgais izvilka no aparāta melno plati un klusēdams pasniedza to kādam citam fotogrāfam.

Kad fotogrāfi aizgāja, viņš pastiepa trīsošo roku un no sudraba etvijas, kas atradās uz stilizētā galdiņa, izņēma cigareti ar filtru. Ar grūtībām izšķīlis uguni, viņš pārlaida skatienu senlaicīgajām svētbildēm un atzinīgi pamāja ar galvu. Tie bija veci eļļas gleznojumi ar saplaisājušu lakojumu; tiešā apgaisme, pieklusinādama centrālās detaļas, izraibināja gleznas ar tumšiem lāsu-miem, toties blāvā zaigojumā izcēla dzeltenīgos toņos ieturētās vietas ar rūsganajām ēnām. Noglāstījis atzveltņu zīdu, viņš ieelpoja filtrētos dūmus. Klusītiņām pienāca sulainis un apjautājās, vai seņjors nevēlētos, lai viņam ko pasniegtu. Viņš piekrītoši pamāja ar galvu un lika atnest vissausāko martini. Sulainis atbīdīja sienā ierīkotās pulēta ciedrkoka durtiņas, atsegdams bāru, kur aiz stikliem mirdzēja bāli zaļgani, sarkani un kristāldzidri dzērieni pudelēs ar etiķetēm «Chartreuse», «Peppermint», «Acquavit», «Vermouth», «Courvoissier», «Long John», «Calvados», «Ar mag пас», «Beherovka», «Pernod», turpat rindās bija sakārtotas kristāla glāzītes un pokāli — gan biezi un masīvi, gan trausli un liegi trinkšķoši. Viņam pasniedza sagatavoto pokālu. Pēc tam viņš lika sulainim no vīna pagraba atnest trīs izmeklētas vīna šķirnes vakariņu galdam. Tad izstiepa kājas un visos sīkumos vēlreiz atcerējās, ar kādu rūpību viņš bija sekojis šo telpu — viņa patieso māju pārbūvei un iekārtošanai. Katalīna varēja mitināties viena plašajā Laslomasas mājoklī, kuram nebija nekādu īpašnieka personības iezīmju, kā tas_ palaikam mēdz būt visās miljonāru mājās, kuras tāpēc līdzinās cita citai. Viņam labāk patika uzturēties šajos divus gadsimtus vecajos tēstā akmens mūros, kuri viņu dīvainā kārtā pietuvināja pagātnes notikumiem un lauku pasaulei, no kuras viņš negribēja galīgi šķirties.

Protams, viņš apzinājās, ka šādā dzīvesveidā ir kaut kas samākslots, kaut kas patiess aizvietots ar atdarinājumu. Un tomēr šī koka un akmens apdare, spraišļi, veidojumi, milzīgie ēdamtelpu galdi, smalkamatnieku izstrādājumi, karnīzes, dzegas un virpotie krēsli kopumā sauca atmiņā jaunībā pieredzēto, sajusto un izbaudīto, uzdvesdami vieglu nostalģijas dūmaku.

Lilija gan nebija apmierināta-, taču Lilija nekad nekā tāda nesapratīs. Ko tādam skuķim varēja nozīmēt senlaicīgas griestu sijas? Vai restoti logi ar aprūsējušiem spraišļiem? Vai pieskāriens krāšņajam, ar zelta un sudraba pavedieniem izaustajam gobelēnam virs kamīna? Vai no smaržīgās Meksikas priedes darinātās lādes? Vai ar zilganām flīzēm izklātās virtuves spodrais mirdzums? Vai arhibīskapa cienīgi krēsli ēdamistabā? Būt šo lietu īpašniekam — tas sniedza tik bagātīgu, tik juteklisku un krāšņu izjūtu, kādu varēja dot vēl vienīgi nauda un citi pārticības atribūti. Ai, kādu pilnes-tīgu baudu, kādu iepriecinājumu varēja sagādāt nedzīvas lietas; kādu līksmi un ne ar ko nesalīdzināmu patiku... Tikai vienreiz gadā uz izdaudzinātajām Jaungada dzīrēm ielūgtie drīkstēja apbrīnot visu šo bagātību ... Jo lielāku patiku tas viņam sagādāja vēl tāpēc, ka viesiem šī vieta bija jāuzskata par viņa īsto mājokli, atceroties vientuļo Katalīnu, kura šajā pašā laikā kopā ar Teresu un Herardo vakariņoja Laslo-masas dzīvoklī... Bet viņš savus viesus iepazīstināja ar Liliju, bet pēc tam atvēra durvis uz zilo ēdamistabu ar ziliem traukiem, ziliem paklājiem, zilām sienām... kur pludo vīns un uz galda saliktas milzīgas, ar retām gaļas šķirnēm, rožainām zivīm, smaržīgiem jūras vēzīšiem, nepazīstamiem dārzeņiem un milzīgām saldumu kaudzēm piekrautās bļodas ...

Kāda velna pēc Lilijai jātraucē šis tīkamais apceres brīdis? Viņa nāk, ar mājas apaviem laiski pa grīdu šļūkādama. Viņas roka — šoreiz bez krāsotiem nagiem — atver viesistabas durvis. Seja biezā kārtā noziesta ar krēmu. Viņa gribot pajautāt, vai rozā kleita būšot piemērota šim vakaram. Negriboties taču izjaukt kopējo noskaņojumu un kļūt par izsmieklu, kā tas noticis pērn. A, viņš jau iemetot! Kāpēc arī viņai nepiedāvājot kādu kraukšķīti? Viņai apriebusies šī neuzticēšanās, ar atslēgu noslēgtais bārs, nekaunīgais sulainis, kurš viņai neļaujot ieiet vīnu pagrabā. Vai viņa garlaikojoties? It kā viņš pats to nezinātu. Viņa gribētu būt veca, pretīga grezele, lai viņš reizi par visām reizēm to padzītu un dotu viņai iespēju dzīvot pašai pēc sava prāta. Neviens viņu ar varu neaizturot? Bet kā tad tā — bez naudas, bez ierastās greznības, bez plašās mājas? Naudas gan šeit esot bez sava gala, tāpat netrūkstot arī greznības, tomēr tas viss bez jautrības, bez īsta prieka, pat kādu lāsīti sirds uztaisīšanai nedrīkstot iedzert. Protams, Lilija dikti viņu mīlot. Tūkstošiem reižu tas jau viņam sacīts. Meitieši pierod pie visa, ja vien pret tām piemīlīgi izturas. Viņas var piesaistīt gan ar jauneklīgu degsmi, gan ar tēvišķīgu mīlestību. Protams, protams, Lilija gauži viņam pieķērusies, kā gan citādi... Kopā nodzīvoti turpat jau astoņi gadi, un viņš tāds -lādzīgs, nekad neceļ tračus, nelamājas... Bet brīvestības gan viņai trūkstat... Palaikam vajadzētu izklaidēties ... Ko? Viņa esot muļķe? ... Nu jā, nekad jau nevarot pajokoties. Tā jau nu esot, bet viņa visu saprotot... Neviens šajā pasaulē nedzīvojot mūžīgi ... Ap acīm jau savilkušās šīs velna krunciņas... Un kur tad vēl viduklis... Bet viņš taču arī pie viņas pieradis, vai ne? Viņa gados nemaz neesot tik viegli visu sākt no jauna. Lai arī naudas kā spaļu, viegli tas nebūšot, turklāt jāizšķiež daudz laika, kamēr atrod kādu sievišķi... Visas tik slīpētas un izmanīgas, ka taisni briesmas... Izlokās kā čūskas, laužas un stiepj gumiju, spēlē tejāteri ar visādām šaubām, cerībām un kārdināšanām... Un tirina savus večukus kā uz iesma... Skaidrs — viņa tāda neesot, tāpēc abi tīri brangi satiekot... Viņa arī negaužoties, kur nu! Jaungada sagaidīšanas greznā balle viņai pat patīkama ... Turklāt viņa dikti mīlot savu vecīti, nudien, un gauži pieradusi... Tomēr cik garlaicīgi!... Liela muiža, ja viņai būtu kāda sirdsdraudzene, pie kuras varētu aiziet, izklaidēties... un reizi nedēļā iemest kādu lāsīti? ...

Viņš sēdēja nekustīgi. Neviens šim meitietim nebija devis tiesības uzplīties ar visādām aplamībām, bet... kaut kāds laisks gurdenums un vārga neapņēmība... kas citādi nemaz neatbilda viņa raksturam ... piespieda viņu sēdēt nekustīgi, ar martini glāzi stīvajos pirkstos... un klausīties visādās nejēdzībās, ko muld šis sievišķis, kurš ar katru dienu kļūst vulgārāks... lai gan... nē, Lilija vēl arvien bija valdzinoša... un tomēr neciešama... Kā lai viņu savalda?... Viņa rīkojumus gan vēl paklausīja, taču it kā ieraduma un inerces pēc, atceroties viņa kādreizējo spēku... Lilija varēja viņu atstāt... to iedomājoties, sirdi kaut kas sažņaudzas... Viņš bija par vārgu, lai pārvarētu šīs... šīs bailes... Nez vai kādreiz vēl radīsies tāda izdevība ... taču palikt vienam... Ar grūtībām viņš pakustināja pirkstus, rokas delmu, elkoni. Pelnu trauks nokrita uz paklāja, izbārstīdams sakošļātos dzeltenīgos cigarešu galus, bālganus pelnus, palsas plēnes, tumšā tabakas pildījuma pabiras. Iesākdamies viņš ar pūlēm mēģināja noliekties.

— Neliecies! Es pasaukšu Serafīnu.

— Labi.

Var jau būt... ka viņai garlaicīgi. Bet riebums, pretīgums ... Vienmēr galvā spraucas visādas aplamības ... Spējš maiguma vilnis lika pacelt galvu un paskatīties uz Liliju ...

Viņa stāvēja pie durvīm... Apvainojusies un tik mīļa ... Mati nokrāsoti gaišā krāsā, melnīgsnēja seja... Arī viņai nav atceļa ... pagājība nebija atgriežama, un •tas viņus vienoja... lai gan gadu starpība un raksturu dažādība atšķir... Kāda velna pēc rīkot scēnas? ... Viņš jutās noguris. Viss taču skaidrs... Tā izlēmis liktenis un pašu griba ... Neviens cits ... Nav vērts atcerēties bijušo, ļauties atmiņām, domāt par kādreiz sastaptiem cilvēkiem, svarīga ir tikai šodiena... Viņš atkal noglāstīja atzveltņa zīdu... Izbirušie cigarešu gali un saltie pelni uzdvesa nepatīkamu, sastāvējušos smaku. Bet tur kvernēja Lilija ar savu noziesto seju.

Viņa — pie durvju sliekšņa, bet viņš — apsēdies ar zīdu pārvilktajā atzveltnī.

Nopūtusies, ar rīta kurpēm šļūkādama, Lilija izgāja guļamistabā, bet viņš, neko nedomādams, palika sēžam un gaidīja, līdz iestājās tumsa un stikla durvīs, kas veda uz dārzu, skaidri iezīmējās viņa atspulgs. Tad ienāca sulainis, ienesdams smokingu, mutautiņu un odekolona pudelīti. Sirmgalvis piecēlās un ļāva sevi apģērbt, bet pēc tam paplēta kabatas lakatiņu, lai sulainis tajā iešļakstītu dažus pilienus smaržīgā šķidruma.

Kad viņš ielika mutautiņu krūšu kabatā, abu skatieni sastapās un sulainis nolaida acis. Nē, nav vērts. Kāpēc minēt, ko īsti varēja domāt šis cilvēks?

— Serafīn, novāc cigarešu galus ...

Ar abām delnām atbalstījies uz atzveltņa roku palik-teņiem, viņš izslējās, paspēra dažus soļus uz kamīna pusi un noglāstīja Tolēdo tērauda ogļu knaibles, sajuzdams sejai un rokām uzplūstam siltumu. Tad pagājās uz priekšu un sadzirdēja no vestibila atskanam pirmās sajūsminātās un iepriecinātās balsis. Bet Serafīns beidza novākt izbārstītās cigaretes un pelnus.

Viņš lika kamīnā sarušināt ogles. Regulesu ģimene ienāca, kamēr sulainis vēl rīkojās ar biguli. Dziļi speltē uzplandīja liesmas. Ēdamzāles durvīs parādījās otrs sulainis ar paplāti rokās. Roberto Reguless paņēma glāzi ar dzērienu, bet jaunlaulātais pāris — Betīna un viņas jauneklīgais vīrs Sebaļjoss —, rokās saķērušies, apstaigāja viesistabu, cildinādami vecās gleznas, zelta un ģipša veidojumus, lieliskās skulptūras, baroka stila kruzuļainos līčloču plakanciļņus, virpotās sijas, krāsainās rostras. Viņš stāvēja, muguru pret durvīm pagriezis, kad uz grīdas sašķīda kāda glāze, nošķindēdama kā ieplīsis zvans, un Lilija spalgā ņirdzīgā balsī kaut ko sauca. Pagriezies viņš ar saviem viesiem ieraudzīja durvīs stāvam izpūrušu sievišķi, kurš, roku uz tve-rekļa turēdams, spiedza:

— Hei, hei, hei! Laimīgu Jauno gadu!... Neraizējies, vecīt, žvingulis pāries... es būšu skaidrā... Gribēju tikai tev pateikt, ka esmu apņēmusies jauno gadu pavadīt vienos priekos.. • vienos baigos priekos...

Savā grīļīgajā, nedrošajā gaitā viņš devās pie Lilijas, bet tā turpināja kliegt:

— Man apriebies cauru dienu tupēt pie televizora ... uh, vecūksni!

Ar katru viņa soli Lilijas balss kļuva spalgāka.

— Es jau no galvas zinu visu par kovbojiem... puh ... puh ... Arizonas maršals ... sarkanādaino apmetne ... puh-puh ... pat miegā es dzirdu šīs balsis ... uh, vecūksni, dzeriet pepsi... līdz riebumam viens un tas pats... uh, vecūksni... drošība un ērtība ir pats galvenais, apdrošiniet dzīvību ...

Kaulainas rokas cirsts pliķis noskanēja uz taukaini ieziestā vaiga, un krāsotās cirtas noslīdēja Lilijai uz acīm. Uz mirkli viņai aizrāvās elpa, tad, ar roku saķērusi vaigu, viņa novērsās un lēnām aizgāja. Viņš atgriezās pie Regulesiem un Haimes Sebaļjosa. Galvu pacēlis, namatēvs ar caururbjošu skatienu kādu mirkli vērās katrā no tiem. Reguless dzēra viskiju un tāpēc varēja paslēpt skatienu aiz pokāla. Betīna pasmaidīja un ar cigareti rokā piegāja pie namatēva, it kā gribēdama aizsmēķēt.

— Kur jūs atradāt šo jauko lādi?

Večuks novērsās, bet sulainis Serafīns aizdedza sērkociņu tik tuvu jaunajai sievietei pie sejas, ka viņa bija spiesta atraut galvu no namatēva krūtīm un uzgriezt viņam muguru. Gaiteņa viņā galā aiz Lilijas parādījās šallēs satinušies, aukstumā dreboši muzikanti. Haime Sebaļjoss noknakšķināja pirkstus un kā andalū-ziešu dejotājs apcirtās uz papēža.

’ Uz galda ar delfīna pleznu formā veidotām kājām zem bronzas kandelabriem bija salikti visdažādākie ēdieni: irbes cūkgaļas mērcē un veci vīni, Tarragonas sinepjaugu lapās ievīstīti merlani, ar apelsīnu mizām klātas meža pīles, karpas jūras vēzīšu ikru garnitūrā, kataloniešu viras tume ar olīvu piedevām, cepti cāļi vīna mērcē, ar artišoku biezeni pildīti baloži, zem šķautnainām bļodām sakrauti ledus kalni, virtenēs sakārtoti un ar citronu daivu virtenēm aplikti rožaini langusti, šampinjoni ar šķēlītēs sagrieztiem tomātiem, Baijonas šķiņķis, cepetis Armanjakas vīna uzlievē, ar cūkas pastēti pildīti zosu kakliņi, kastaņu biezenis un riekstos cepti āboli, sīpolu, apelsīnu, ķiploku, pistāciju, mandeļu un gliemju mērces. Atveroties ar pārpilnības ragiem un tukldibenu eņģelīšiem rotātajām, Kerētaro klosterī izgatavotajām vairākkrāsu durvīm, viņa acīs iedzalkstījās skaudras, netveramas dzirkstis, lai pēc tam katru reizi, kad durvis atkal plaši atdarījās un sulainis, dakšiņām, nažiem un karotēm šķindot pret zilajiem traukiem, kādam no simts ielūgtajiem viesiem Drēzdenes porcelāna bļodā piedāvāja jaunu ēdienu, izirgotu sausu, aizsmakušu smiekliņu, līdz beidzot, neskaitāmu roku pastieptiem pokāliem vēl aizvien pēc sulaiņu iznēsātajām vīna pudelēm sniedzoties, viņš pavēlēja atvilkt portjeras, kas aizsedza logus dārza pusē, kur līdzīgi ēnām ņirbēja plūmju un saldķiršu kailie,

trauslie zari un balti atvizmoja no vicekaralistes pilīm un klosteriem šurp atceļojušās akmenī cirstās lauvu, eņģeļu un mūku skulptūras. Un tad pēkšņi žilbinošos daudzkrāsainos rakstos tur uzliesmoja grandioza uguņošana: dzidrajās un dziļajās ziemas debesīs augstu uzšāvās spožu liesmu kūļu izveidotas pilis, balti dzirkstoši zibens plandi uz vēdekļveidīgi virpuļojoša milzīga sarkana, ar dzeltenīgām līčloču svītrām caurvīta apļa fona, kā fontāns no nakts tumšajām brūcēm uzvirmojošas asins šļāces, visam mirdzot kā ķēnišķīgās * dzīrēs, kad šīs zemes varenie uz tumsas melnā paklāja izbārsta vizuļojošus ordeņus, gaismas karietēs uzauļo-dami līdz nakts sērās tītajām zvaigznēm. Taču namatēvs aiz cieši sakniebtajām lūpām tikai urkšķināja savu aizsmakušo smiekliņu. Iztukšotos traukus aizvāca un uzlika aizvien jaunas, ar putnu, jūras vēžu un sulīgas gaļas kalniem piekrautas bļodas. Visapkārt ņudzēja kailas rokas, bet viņš sēdēja savā dziļajā senlaicīgajā, ar inkrustācijām un kruzuļainiem līčloču griezumiem pārbagātīgi izrotātajā krēslā kā nišā patvēries. Viņš uztvēra sasmaržojušos sieviešu aromātu, redzēja apaļīgos izciļņus tērpu plašajos dekoltē, padušu izskū-tos noslēpumus, ar dārgakmeņiem apkarinātās ausu ļipiņas, slaidos kaklus un iežņaugtos vidukļus, no kuriem uzplīvoja tafts, zīds un brokāts, ieelpoja smarž-ūdeņu un cigarešu, lūpu krāsas un pūdera, sieviešu kurpīšu un izlaistīta konjaka, atraugu un nagu lakas smaku. Ar pokālu rokās viņš piecēlās; sulainis pieveda suņus, kas palika pie viņa visu nakti. Atskanēja Jaungada apsveikuma saucieni, pret grīdu šķīda pokāli, rokas glāstīja cita citu, sakļāvās spiedienā, pacēlās augšup par godu pagājušā laika svētkiem, par godu šīm bērēm, šim atmiņu sārtam, šai atmodai, ko iedvesmoja visi apritējušā gada veikumi, bet orķestris spēlēja atvadu valsi «Bezdelīgas» par godu visiem iepriekšējā gada sasniegumiem, tajā sacītajiem vārdiem un pieredzētajiem notikumiem, reizē ar to svinīgi atzīmējot atlaides pagarinājumu šiem simt vīriešiem un sievietēm, kuri līdz ar to tālāk atvirzīja visus jautājumus un tagad centās cits citam atgādināt — dažkārt gan tikai ar valgu skatienu to pauzdami — ka nedrīkst palaist garām mirkli, pašreizējo brīdi, kura tecējumu apstādināja raķešu ugunis un zvanu dunoņa. It kā piedošanu iz-

l

lūgdamās, Lilija glāstīja viņam kaklu, un viņš, šķiet, atskārta, ka daudz sīku dzenuļu un sīku vēlmju jāapspiež, lai kādā noteiktā brīdī visā pilnībā izbaudītu bez iepriekšējas samaksas gūto, jo Lilija aizvien viņam būs pateicību parādā, — tā, liekas, bija iztulkojama viņa neskaidrā murkšķēšana. Kad vijoles zālē atkal uzsāka āriju no «Parīzes nabaga ļaudīm», Lilija ar viņam tik pazīstamo grimasi sejā piecēlās un satvēra viņu pie rokas, tomēr viņš noliedzoši papurināja sirmo galvu un abu suņu pavadībā atgriezās pie atzveltņa, kur pavadīja pārējās nakts stundas, nolūkodamies dejotājos. Viņam sagādāja patiku vērot visas šīs sejas — viltīgas, piemīlīgas, blēdīgas, ļaunas, muļķīgas, inteliģentas; tas viņu pamudināja domāt par likteni, par viņiem visiem kopīgo un par savu paša likteni. Šīs sejas un augumi, viņam līdzīgo brīvo cilvēku dejošana ... tas viss viņu nomierina ... pa gludi nospodrināto parketu zem mirdzošām lustrām viegli slīdošie soļi iedveš uzticību... blāvākas padara atmiņas, palīdz no tām atbrīvoties... pavedinoši paskubina pienācīgāk izmantot varas un brīvības divvienību ... nē, viņš nav viens ... šie dejotāji ir viņa likteņa biedri... No šās domas augumā ielīst siltums, to caurstrāvo iekšējs apmierinājums... melns karnevāla eskorts, kas pavada viņa ar lielu varu apveltītās vecumdienas, godina sirmo, salīkušo vīru ar podagras izkremstām locītavām... iesmakušā, uz lūpām sastingušā smīna atbalss, kas rod atspulgu katrā zaļo acu skatienā... šeit visiem tikpat necila dižciltība kā viņam pašam ... reizēm pat vēl apšaubāmāka ... viņi virpuļo un griežas dejas mutulī... viņš tos pazīst... rūpnieki... tirgotāji... rīkļurāvēji... iztapoņas... biržas spekulanti... ministri... deputāti ... žurnālisti... laulātas draudzenes... līgavas... savedējas ... mīļākās ... sadzirdami aprauti vārdi, ko izmet garām aizslīdoši pāri...

— Jā... — Iesim vēlāk... — mans tēvs ... — ... es tevi mīlu... — ... brīva?... — Man stāstīja... — ... laika mums diezgan... — Tādā gadījumā... — ... tad jau gan ... — ... Man patiktu... — Kur? — saki... — ... tur es vairs neatgriezīšos... — ... vai tev patika ... — ... grūti gan ... — tas ir zudis ... — ... nerātne ... — brīnišķīgi... — ... — pazudis ... — ... pēc nopelniem ... — ... hmmm...

Hmmm!... viņš spēja uzminēt pēc acīm, pēc lūpu un plecu kustībām ... būtu varējis klusībā viņiem pasacīt savas domas ... pateikt, kas viņi ir... varēja nosaukt, nosaukt īstajos vārdos... ar nolūku sarīkoti bankroti ... mahinācijas pēc zināmām valūtas devalvācijām ... spekulācija... banku kombinācijas... zemes īpašumi... neslavas celšana presē ... līgumi par fiktīviem sabiedriskiem darbiem ... politiskas intrigas un apmelojumi. . .. saņemtā mantojuma izšķērdēšana... kukuļošana un valsts mantas izlaupīšana ministriju līmenī... viltoti uzvārdi: Artūro Kapdevila, Huans Felipe Kouto, Sebastjans Ibarguens, Visente Kastaņeda, Pedro Kaso, Henāro Arjaga, Haime Sebaļjoss, Pepito Ibarguens, Roberto Reguless... Taču vijoles spēlē, dāmu svārki pland, fraku ļipas svaidās... Viņi par visu to neieminēsies... viņi tērzēs par ceļojumiem un mīlestību, par namiem un automobiļiem, par atvaļinājumiem un svinībām, par dārglietām un mājkalpotājiem, par slimībām un garīdzniekiem... Un tomēr visi ir šeit, lai godinātu viņu... pašu varenāko ... kurš ar nedaudz vārdiem savā avīzē var viņus izpostīt vai celt godā... piespiež samierināties ar Lilijas klātieni... kā pēc burvja mājiena paskubina dejot, ēst un dzert... jūt viņus tuvojamies ...

— Atvedu viņu tikai tāpēc, lai viņš pats ar savām acīm redzētu šo erceņģeļa attēlu. Tas. ir kaut kas dievišķīgs ...

— Jā, es arvien esmu sacījis: tikai ar dona Artēmio gaumi...

— Kā lai mēs jums pateicamies?

— Jūs rīkojaties ļoti pareizi, nepieņemdami nekādus ielūgumus.

— Šeit viss tik brīnišķīgs, ka aiz sajūsmas esmu gluži mēma, pavisam, pavisam mēma, don Artēmio! Kas par vīniem! Un pīles ar tik brīnišķīgām piedevām!

... novērsties un izlikties nedzirdam ... pietiek šīs vispārējās jezgas ... nav vērts izdalīt ko atsevišķi... jutekļiem tīkami pieskaras tikai nediferencētā kņada... vispārējais aromāts, smaržas, tēli... Lai jau, ņirdzīgi sačukstoties, dēvē viņu par Koijoakanas mūmiju... lai slepšus pasmīn par Liliju,,, Visi ir šeit un dejo viņa uzraudzībā .,.

Viņš pacēla roku — tā bija zīme orķestra diriģentam — mūzika apklusa takts vidū, un visi pārstāja dejot; tad stīdzinieku izpildījumā ieskanējās austrumniecisku motīvu popūrijs, ļaužu drūzma pašķīrās un, ar rokām un gurniem līganas kustības izdarot, līksmu saucienu sveikta, zāles vidū iznāca puskaila sieviete; ceļos nometusies, viņa sāka šūpoties tamburīnu ritmā, izlocīdama eļļaini spīdīgo augumu, smaidīdama ar apelsīnu tonī nokrāsotajām lūpām un samirkšķinādama balsos plakstus zem zilgajām uzacīm, bet pēc tam pielēca kājās un, likdama vēderam trīsēt aizvien straujākā ritmā, dejas solī virzījās pa izveidojušos apli, līdz beidzot izvēlējās veco Ibarguenu, aiz rokas izvilka vidū, nosēdināja uz grīdas, sakrustoja viņam rokas kā dieveklim Višnu, un pati dejoja viņam apkārt, bet večuks, smieklu šaltīm uzbrāzmojot, nopūlējās atdarināt viņas saldkairās kustības, līdz dejotāja, nonākusi pie Kapde-vilas, lika tam novilkt smokingu un lēkāt aplī ap veco Ibarguenu, bet viesmīlīgais namatēvs, atlaidies savā ar zīdu pārvilktajā atzveltnī un suņu siksnas glāstīdams, aizgūtnēm irgāja; jautrībai pieaugot, dejotāja uzlēca Kouto mugurā un paskubināja pārējās_sievietes sekot viņas paraugam, ko vairākas no viešņām, izraisot varenu smieklu brāzmu, arī darīja: draiskā joņojumā jātniecēm mati izpūra, pāri piesārtušajām sejām straumēm plūda sviedri, svārki saņurcījās un uzrāvās augstu virs ceļiem, līdz vairāki jaunekļi, smiekliem jau pāraugot spalgos spiedzienos, ļumīgajiem lēkšotājiem sāka likt priekšā kājas, un tie uztriecās cits citam virsū, sajukdami vienā gubā ar abiem lēkājošajiem večukiem un plikgūžaino dejotāju.

Viņš palūkojās augšup, it kā pēc balasta nomešanas no ūdens iznirdams: pāri izpūrušo galvu un kailo plecu jūklim pacēlās siju un augsto, balto griestu debesis, septiņpadsmitā gadsimta gleznas un svētbildes ar eņģeļu attēliem uz zeltīta fona... taču modrā dzirde it kā uztvēra milzīga žurku bara kluso skrējienu — meln-ūsainas un smailpurnainas tās mitinājās šā vecā svētā Heronīmo klostera pažobelēs un pagrabos, palaikam gluži nekautrīgā kārtā parādīdamās zāles kaktos; tagad tās šķita tūkstošiem lielos pūļos tumsā virs līksmo dzīrotāju galvām un zem viņu kājām uzglūnam un gaidām savu brīdi... lai pēkšņi mestos tiem virsū... aplaistu

ar sērgām, tā kā visiem piemestos drudzis.. * sāktu sāpēt galva... uznāktu vēmās un salti drebuļi... cirkšņos un padusēs parādītos cieti, sāpīgi uztūkumi... uz ādas izsistos melni plankumi un visi sāktu atraugot asinis... ja viņš atkal paceltu roku... liktu sulaiņiem ar dzelzs aizbīdņiem nosprostot visas durvis... visas izejas no šī nama ar tā amforām un vāzēm... nošļaup-tiem spēļu galdiņiem... ar baldahīniem pārsegtām spodrveļas gultām ... dzelzs atslēgām... lādēm un sēdekļiem ... divkāršām dzelzs durvīm ... mūku un lauvu skulptūrām... un visa šā varza būtu spiesta uz laiku laikiem palikt tepat... un neviens neizkļūtu no bojāejai lemtā kuģa... apslacīt augumus ar etiķi... sakurt ugunskurus no smaržīgas koksnes... uzkārt kaklos timiāna lūgšanu krelles ... laiski atgaiņāt zaļās, uzmācīgi * sīcošās mušas... bet viņš tiem pavēl diet, uzdzīvot, plītēt... Mutuļojošā ļaužu jūrā viņš ar acīm sameklēja Liliju. Vientuļi kādā kaktā sēdēdama, viņa dzēra ar nevainīgu smaidu uz lūpām, muguru pagriezusi pret dejotājiem un viņu sarīkoto pseidoturnīru ... Vairāki vīrieši gāja laukā nolaist ūdeni... rokas pie bikšu priekšas turēdami... bet sievietes steidzās nopūderēties ... rokassomiņas pa ceļam atvērdamas ... viņa sejā atplaiksnījās skarbs smīns: lūk, vienīgais, ko devusi jautrā dzīvošana, un viņš atkal klusām iegulgo-jās, tos iztēlodamies visus kopā un katru atsevišķi rindā stāvam pie tualetes beletāžā... un nolaižam ūdeni no pūšļiem, ko pārpildījuši lieliskie dzērieni... izkārnām cienastus, kuru pagatavošanai bija vajadzējis divas diennaktis ilga, rūpīga, lietpratīga un pārdomāta darba... kuram nebija nekā kopīga ar visu šo pīļu, langustu, biezeņu un mērču bēdīgo, neapšaubāmo galu... hē-hē, tas nu gan bija visu šo nakts dzīru priecīgākais numurs...

Dzīrotāji ātri sāka pagurt. Dejotāja beidza lēkāt, un ap viņu jau pletās pilnīgas vienaldzības gaisotne. Viesi atkal atsāka sarunas, palūdza šampanieti un atsēdās uz mīkstajiem dīvāniem; dažs labs, bikšu priekšu aizpogādams, vēl atgriezās no sava netālā gājiena, bet dāmas nāca, noslēpdamas rokassomiņā pūdernīcu. Viss apsīka. Iepriekš sagatavotā īsā orģija... izplānotā eksaltācija... balsis atkal pieņēma klusu, dziedošu toni... atkal spēkā stājās Meksikas plakankalnei raksturīgā

liekulība... atkal uzpeldēja parastās raizes... it kā atriebdamās par nule aizritējušiem brīžiem, par īso sajūsmas mirkli...

— ... nē, no kortizona man rodas izsitumi...

— ... tu nevari iedomāties, kādu dvēseles mierinājumu sniedz cientēvs Martīness ...

— ...paskat tik, kas to būtu domājis... runā, ka viņi...

— ... man vajadzēja segt izdevumus ...

— ... Luiss pārnāk tik noguris, ka gribas vienīgi...

— ... nē, Haime, viņam tas nepatīk ...

— ... šī ceļ degunu pārāk augstu ...

— ...kādu bridi paskatīties televīzijas raidījumu..*

— ... mūsu dienās ar kalponēm tīrais negals ...

— ... abi satiekas jau gadu divdesmit...

— ... vai patiesi piešķirs balss tiesības indiāņu diedelniekiem? ...

— ... sieva viena sēž mājās, viņš nekad ...

— ...tie ir lielās politikas jautājumi; gan jau redzēsim ... ,

— ... šie ar grūtībām noturas uz ūdens un ...

— ...seņjora prezidenta norādījums pārstāvju palātai ...

— ... bet es iedrošinos ...

— ... Laura ... man liekas, viņas vārds bija Laura...

— ... pastrādāsim kopā ...

— ...ja atkal sāksies runa par income /ах^45...

— ... trīsdesmit miljoni slaistu ...

— ... es laikam savus ietaupījumus noguldīšu Šveicē...

— ... komunisti to vien zina, kā ...

— ...nē, Haime, nevajag viņu apgrūtināt...

— ... tas būs pasakains darīj ums ...

— ... tīrās muļķības ...

— ... jāiegulda simt miljoni...

— ... lielisks Dalī oriģināls ...

— ... pāris gados tas atmaksāsies ...

— ...to manai galerijai piesūtīja aģents...

— ... vismaz ...

— ... Ņujorkā ...

— ...nodzīvojuši vairākus gadus Francijā. Un saka — vīlušies ...

— ... sapulcēsimies dāmas vien .,.

— ... Parīze tikai šķiet žilbinoša ...

— ... un papriecāsimies pašas vien ...

— ... Ja vēlies, aizbrauksim rīt uz Akapulko ...

— ... jāsmej as, šiem esot kāds sakars ar Šveices rūpniecību...

— ... man piezvanīja amerikāņu vēstnieks, lai brīdinātu ...

— ...darbojas, tikai pateicoties šiem desmit miljoniem dolāru...

— ... Laura... jā, Laura Rivjēra, viņa atkal apprecējās ...

— ... mini lidmašīna ...

... kapitāli, kurus mēs, dienvidamerikāņi, tur esam ieguldījuši...

— ... neviena zeme nav pasargāta no graujošas darbības ...

— ... būs gan tiesa, es pats lasīju avīzē «Ехсё/-sior» ...

— ... nudien — viņa dejo dievišķīgi...

— ... Roma, protams, ir un paliek mūžīgā pilsēta...

— ... viņam nav ne graša pie dvēseles ...

— ... bija ko nopūlēties, līdz man izdevās realizēt vilnas krājumus ...

— ... pielūko, viņai nedrīkst ne ar pirkstiņu piedurties ...

— .. .kāpēc gan man vēl jāmaksā nodokļi šai liekēžu valdībai?...

— ... viņu saukā par mūmiju, Koijoakanas mūmiju ...

— ... darling*6, tas taču ir sensacionāls modes drēbnieks ...

— ... kredītus lauksaimniecībai? ...

— ... es tev saku, ka tur viegli var lauzt sprandu .,.

— ... nabaga Katalīna ...

— ... turklāt viss ir atkarīgs no sausuma un salnām ...

— ...bez amerikāņu kapitālieguldījumiem nekas neiznāks...

— ... tā esot bijusi viņa lielā mīlestība...

— ... Madride ir dievišķīga, bet arī Seviļja — jauka...

— ... mēs nekad neizkulsimies no šā purva...

— ... pie mums Meksikā ...

— ... viņi varētu būt piekāpīgāki. Vai tu to uzzināsi? ...

— ... jā, namamāte, ja tikai viņa ...

— ...es uz katra peso nopelnīju četrdesmit sen-tāvo...

— ... viņi dod mums savu naudu un savu knowhow ...

— ...vēl pirms tam, kad es biju aizdevis..,

— ... un tomēr mēs vēl žēlojamies...

— ... pirms gadiem divdesmit...

— ...es piekrītu: iznireļi, pērkami partiju vadoņi^1 un līdzīgi vīri...

— ... es uzposos baltās drēbēs un mirdzēju vienā zeltā, apbrīnojami...

— ... prātīgs politiķis nekad necenšas uzlabot īstenību ...

—. ..seņjors prezidents mani pagodina ar savu draudzību...

— ...jācenšas šo dāmu izmantot un sadarboties ar viņu...

— ... par darījumiem, kas viņam ir ar Huanu Fe-lipi... turklāt pavisam atklāti...

— ... viņš tūkstošiem grūtdieņu palīdzējis, taču par to neviens nerunā ...

— ... es vienīgi sacīju: nav par ko...

— ...mums visiem vajadzētu būt labdarīgākiem, vai ne?

— ... es daudz ko dotu, lai tiktu vaļā!..,

— ... man patiesi žēl, nabaga Katalīna!...

— ... pārdevu mazumtirdzniecībā, bet saņēmu ne mazāk kā desmit tūkstošus dolāru ...

— ... Laura, man liekas, viņu sauca Laura; esot

bijusi ļoti skaista____

— ... ko lai dara, tāds jau vājas sievietes liktenis...

Mutuļojošais deju vilnis gan pieplūda tuvāk, gan

atkāpās tālāk. Bet tagad šī jaunā meitene ar atklāto smaidu un gaišajiem matiem notupās pie vecā vīra un, šampanieša glāzi rokā turēdama, ar otru roku satvēra

viņa atzveltņa paročus... Bet jaunais cilvēks savukārt apvaicājās, vai viņš netraucējot, uz ko namatēvs atbildēja: — Jūs jau visu vakaru nekā cita nedarāt, seņjor Sebaļjos... Uz jauno vīrieti pat nepalūkojies, viņš ar stingu skatienu vērās dejotāju burzmā... tas bija nerakstīts likums... neviens no viesiem nedrīkstēja namatēvam tuvoties... ja nu vienīgi tāpēc, lai īsos vārdos izteiktu apbrīnu par mājas iekārtojumu un pasniegtajām vakariņām... traucēt nedrīkstēja... nesodīti ... tikai pateikties par viesmīlību un patīkami pavadīto laiku... te — skatuve, tur — parters un skatītāji... jaunais Sebaļjoss to acīmredzot bija piemirsis... — Ziniet... Es jūs apbrīnoju... Namatēvs smokinga kabatā sataustīja saņurcītu cigarešu paciņu un nesteidzīgi aizsmēķēja... pat nepalūkoda-mies uz jauno cilvēku... kurš viņam teica, ka tikai karalis varētu nolūkoties uz saviem apakšniekiem ar tādu nicinājumu, kādā viņš bija noskatījies uz saviem viesiem, kad viņi... bet vecais vīrs jauneklim pajautāja, vai tas pirmo reizi piedaloties šādās viesībās... un jaunais vīrietis atbildēja apstiprinoši... — Vai sievastēvs jums neko netika tei... — Kā nu ne, protams, teica... — Nu un? ... — Šie noteikumi izstrādāti, ne-pavaicājot manas domas, don Artēmio... Namatēvs neizturēja... ar gurdām... dūmu aizplīvurotām acīm ... viņš pavērās Haimem tieši sejā, taču jauneklis izturēja skatienu, acis nepamirkšķinājis... un abiem vaibstos bija lasāma viltība... tā viedās lūpās un vaiga muskuļu spēlē ... abiem ... namatēvam un viņa jaunajam viesim... vecais vīrs piepeši jauneklī saredzēja pats sevi... eh ... un tas iztraucēja viņa dvēseles līdzsvaru... — Ko jūs, seņjor Sebaļjos... ko tad jūs upurējāt? ... — Es jūs nesaprotu... Sebaļjoss viņu nesaprata, sacīja, ka nesaprotot... viņš no vīpsnāja. — Kļūt sev neuzticīgam ir grūti, jaunais cilvēk... vai jūs maz zināt, ar ko runājat? Varbūt jūs domājat, ka es mānu pats sevi? ... Haime piebīdīja viņam pelnu trauku... eh, torīt viņi aizjāja pāri upei — ... vai tā būtu taisnošanās? ... viņš pats sev jautāja... — Droši vien arī jūsu sievastēvs un citi jūsu paziņas aizjāja pāri upei, torīt... — ... ka mūsu bagātība iegūta godīgā ceļā, ka esam to sapelnījuši sviedriem vaigā... — ... un tā ir mums taisnīgs atlī-

dzinējums, vai ne?... viņš jautāja, vai kopā neaizjāfi līdz jūrai... — Vai jūs zināt, kāpēc es stāvu pāri visiem šiem sīkmaņām... un valdu pār viņiem?... Haime piebīdīja viņam pelnu trauku, un viņš pieskārās tam ar pusizsmēķēto cigareti... līdz jostasvietai kails viņš izjāja no brasla krastā... — Bet jūs pats pienācāt pie manis, es neviena netiku saucis ... Haime samiedza acis un iedzēra no glāzes... — Vai jūs esat zaudējis visas ilūzijas?... Viņa atkārtoja: «Žēlīgais dievs, es neesmu to pelnījusi,» — pacēla spoguli tuvāk sejai un sev vaicāja, vai patiesi dēlam, kad viņš atgriezīsies, tas viss būs jāredz... — Nabaga Katalīna... Nē, es nemānu pats sevi. Jā, man ir taisnība... otrā krastā virs rītausmas miglas vāliem viņi ieraudzīs dīvainu zemi, jā, patiesi dīvainu... — Kā jums patīk šāvakara bankets?... «dancosim un lēkāsim, eh, cik jauki lēkāsim, ča, ča, ča»... Uzvēdīja banānu smarža. Kokuija... — Man viss vienalga... viņš iecirta zirgam piešus sānos, pavērsās atpakaļ un pasmaidīja... — manas gleznas, mani vīni, manas mēbeles — es pār tiem valdu gluži tāpat kā pār jums... — Vai jums tā liekas?... Atceroties viņu un šīs vietas, prātā nāca jaunība... — Vara pati par sevi ir vērtība, tas man skaidri zināms, un tāpēc jādara viss, lai to noturētu... bet viņam tu negribēji toreiz sacīt, ko tā tev nozīmē, jo tad tu būtu varējis zaudēt viņa pieķeršanos... — Tā rīkojos es, jūsu sievastēvs un visi, kas šeit uzdzīvo... torīt es gaidīju viņu ar prieku... — un, tāpat vajadzēs rīkoties arī jums, ja vien gribēsiet... — Strādāt kopā ar jums, don Artēmio, kādā no jūsu uzņēmumiem, ja tikai jūs... — un jauneklis ar paceltu roku norādīja uz austrumiem, kur lec saule un plešas šī lagūna... Parasti gan to nokārto citādi... zirgi gausā un miegainā riksī, pašķirdami aso zāli, krēpes purinādami un putas uzšļakstinādami, aizrikšoja gabaliņu tālāk... — sievastēvs man zvana un liek noprast, ka viņa znots... — abi palūkojās viens otram acīs un pasmaidīja... — Bet, redziet, man ir citi ideāli... plašajā jūrā, tālajā selgā, kurp ņiprs un straujš, izmērcēdamies līdz viduklim, pretim viļņiem traucās Lorenso... — Pieņēma pasauli, kāda tā ir, kļuva reālists... — Jā, tā ir. Tāpat kā jūs, don Artēmio ... bet viņš jautāja, vai es nekad neesmu domājis par tor kas atrodas viņpus jūras, jo viņam liekoties, ka zeme visur ir viena un tā pati un izmainoties tikai jūra... — Tāpat kā es!... Bet es atbildēju, ka jūrā ir salas... — ... jūs cīnījāties par revolūciju, nežēlojot savu dzīvību, par mata tiesu paglābāties no nošaušanas?... jūra, kura garšoja pēc rūgta alus, smaržoja pēc ķirbjiem, aivām un zemenēm... — Ko?... — Nekas ... es tāpat vien... — Pēc desmit dienām jūrā izbrauc kuģis; biļeti es jau esmu nopircis... — Jūs, godātais, esat ieradies dzīru beigās. Steidzieties uzlasīt drupačas... — Vai tad tu nedarītu tāpat, tēt?... — ... četrdesmit gadu laikā kāpu aizvien augstāk un augstāk, jo mēs bijām kristīti slavas ugunīs ... — Jā ... — ... bet ko darāt jūs, jaunais cilvēk? Vai domājat, ka kaut kas tāds ir iegūstams mantojuma ceļā? Ko gan jūs īsti turpināsiet?... — Tagad fronte ir tur. Citas frontes, šķiet, nav... — Jā... — ... mūsu vara?...

— Es došos turp... — Jūs mācījāt mūs... — Eh, jau teicu, ka jūs esat ieradies pārāk vēlu... es gaidīju viņu ar prieku, torīt... — Lai citi mēģina mani piemānīt, pats sevi es nekad neesmu mānījis un tāpēc šodien esmu šeit... aizjāt pāri upei... — steidzieties ... mielojieties ... jums taču visu ceļ galdā ... viņš jautāja, vai kopā neaizjāt līdz jūrai... — Kāda man tur daļa... jūrā, pār kuru zemā lidojumā aiztraucas kaijas... Es miršu, un man gribēsies smieties... jūrā, kura ar laisku mēli nolaiza liedaga smiltis... un man gribēsies smieties, iedomājoties... ka viņš iedrāzās jūrā, ņiprs un straujš, viļņiem līdz viduklim uzšļak-stot... — ... rūpēties, lai saglabātu pasauli bezmiesī-giem rēgiem... un viņš pieliecās Sebaļjosam pie auss... jūrā, kura garšo pēc rūgta alus... — Vai gribat, lai es jums uzticu kādu noslēpumu? ... jūrā, kura smaržo pēc ķirbjiem un gvaijabām... viņš ar rādītājpirkstu piedūrās jaunā cilvēka glāzei... zvejnieki izvilka savus tīklus krastā smiltīs... patiesa vara allaž sakņojas dumpīgumā... — Vai es ticu dievam? Nezinu. Bet tu mani atvedi šurp, iemācīji man visu...

— Bet jūs ... jūs visi... Seju pret tālo selgu pavērsis, pastiepis rokas ar ieplestiem pirkstiem zem pēkšņi satumsušajām, mākoņu segtajām debesīm.,, — ... jūs visi, jūs visi esat tukšinieki...

Un viņš atkal sāka vērot dejotājus zālē.

— Bet vai es tomēr, — Haime nomurmināja, — ne-varētu atnākt pie jums... kādu dienu?

— Parunājiet ar Padiļju! Ar labu nakti.

Pulkstenis zālē nosita trīs. Vecais vīrs nopūtās un

paraustīja suņu siksnu. Dzīvnieki, kas bija aizsnaudušies, sasmailēja ausis un piecēlās. Ar pūlēm, pret atzveltņa parocēm atbalstīdamies, izslējās arī viņš. Mūzika apklusa.

Viņš aizsteberēja pāri zālei. Viesi visapkārt murmināja pateicības vārdus un nolieca galvas. Cauri drūzmai pie viņa izspraucās Lilija.

— Atļaujiet...

un satvēra viņa stīvo roku. Viņš gāja ar augsti paceltu galvu (Laura, Laura), bet Lilija, ar nodurtu-, ziņkāru skatienu lejup lūkodamās, gāja cauri viesu drūzmai, kas pašķīra viņiem ceļu, garām lieliskām skulptūrām, krāšņām inkrustācijām, zelta un ģipša veidojumiem, no kaula un rupuča bruņām izgrieztiem šķirstiņiem, grezniem tverekļiem un rokturiem, pildiņu lādēm ar metāla apkalumiem un slēdzenēm, no smaržīgās Meksikas priedes darinātiem soliem, senlaicīgiem luktas sēdekļiem, baroka stila kruzuļainiem līčloču pla-kanciļņiem, garām krēsliem ar kūkumainām atzveltnēm, virpotiem balstiem, krāsainām rostrām, dekoratīvo bronzas nagliņu rakstiem, mākslinieciski apdarinātām ādām, garām mēbelēm ar līkām ķetnu un bumb-veida kājām, sudrabā izšūtiem gobelēniem, ar Damaskas zīdu pārvilktiem zviļņiem, samta dīvāniem, garām vāzēm un amforām, nošļauptiem spēļu galdiņiem, smalkvilnas paklājiem, garām sasprēgājušiem eļļas gleznojumiem zem kristāla lustrām un kodinātām sijām, līdz nonāca pie augšup vedošām kāpnēm. Šeit viņš apstājās un noglāstīja Lilijai roku. Palīdzēdama viņam pārvarēt kāpnes, jaunā sieviete noliecās un satvēra veco vīru pie elkoņa. Viņa pasmaidīja.

— Vai tu neesi pārāk noguris?

Viņš noliedzoši papurināja galvu un atkal noglāstīja Lilijai roku.

ES pamodos ... jau atkal... taču šoreiz... jā gan..« tas bija automobilī... šajā karietē... nē... es nezinu ... traucas bez. trokšņa ... tomēr laikam nebūšu nācis pie pilnīgas apziņas ... jo atveru acis, bet nevaru lāgā atšķirt... priekšmetus un cilvēkus... kā balti spīdīgi apļi virmo acu priekšā ... bālgana piena krāsas siena ... atšķir no pasaules ... no priekšmetiem, kurus varētu sataustīt... un svešām balsīm ... esmu no tā atšķirts ... mirstu ... aizeju ... nē, nē ... tā tikai lēkme ... manos gados ... nav nekāds brīnums ... bet tā nav nāve, nav aiziešana... nē, es negribēju to sacīt... gribēju pavaicāt... tomēr pateicu... ja druska piespiestos ... jā ... dzirdu automašīnas signālu ... vairākos toņos ... ātrā palīdzība ... signāla tonis un brēciens, kas izlaužas man no rīkles... aizžņaugtās, smokošās rīkles... plūst slienas... kā no bezdibens akas... jāaiziet... bet kur testaments?... eh, neraizējieties ... ir jau tāds, ir, viss uzrakstīts uz papīra, ar zīmogmarkām, pie notāra apstiprināts... neviens nav aizmirsts ... kāpēc lai es aizmirstu, ienīstu viņus? ... vai tad es viņus neiepriecināju, pēdējā mirklī likdams domāt, ka esmu viņus atcerējies kaut vai tikai tāpēc, lai pazobotos ... ai, cik jocīgi, cik smieklīgi... nē ... es visu atceros vēsā lietišķībā... es izdāļāju savu bagātību, kuru viņi atklātībā piedēvēs manam darbam ... manai neatlaidībai... manai atbildības sajūtai... manām personiskajām īpašībām... turpiniet vien šādā garā... esiet mierīgi... aizmirstiet, ka es šo bagātību guvu riskantā spēlē, tad atkal liku uz spēles — un atkal laimēju... atdot visu, pretim nesaņemot nenieka ... vai tā nav taisnība? ... bet kā nosaukt to ... ja cilvēks atdod visu, pretim saņemot tāpat visu?... nosauciet to, kā jums patīk ... viņi atgriezās, neatzina sevi par uzvarētiem ... es domāju par to un man jāpasmaida... es pazobojos par sevi pašu, pazobojos par jums ... pazobojos par dzīvi... vai man nav tiesību to darīt? ... vai pašreiz nav vispiemērotākais mirklis? ... savas dzīves laikā es nevarēju par sevi zoboties... bet tagad... man ir tiesības to darīt... jums es atstāšu testamentu... jums novēlēšu mirušos vārdus ... Rehīna ... Tobiass ... Paess ... Gonsālo... Sagāls ... Laura, Laura ... Lorenso ... lai jūs mani neaizmirstu ... kad būšu aizgājis ... bet tagad ... es varu domāt par to... un iztaujāt sevi... pats to neapzinādamies... jo tās ir manas pēdējās domas ... es to zinu... es domāju un izliekos... bet tas nepakjaujas manai gribai, patiesi nepakļaujas... it kā manas smadzenes... smadzenes pašas jautātu... un sniedz atbildi... iekāms vēl jautājums izsacīts... varbūt tas ir viens un tas pats... un dzīve nav nekas cits kā šķiršanās... no mulata Lu-nēro ... būdiņā uz upes krasta ... no Katalīnas ... ja mēs būtu parunājuši... cietumā, torīt... nebrauc pāri jūrai, jūrā salu nav, tik tiešām — es tev stāstīju aplamības ... šķiršanās no vecā skolotāja ... Estēbana? ... vai Sebastjana?... skaidri neatceros... viņš man tik daudz iemācīja... tikai tagad vairs to neatceros ... es viņu pametu un devos uz ziemeļiem... jā ... jā... jā ... jā ... dzīve būtu bijusi citāda... ne tāda kā tagad ... citāda ... ne tāda kā tagad, kad mirstu... nē, nē, nav nekāda mirēja, nē, nav... es jums saku — nav, nav, nav... tā ir tikai lēkme... vecam vīram lēkme... es atlabšu, nudien... dzīve būtu bijusi citāda... cits cilvēks... atšķirīgs... un tomēr atšķirtībā... kādas blēņas... ne dzīve, ne nāve ... blēņas ... citu cilvēku vidū ... vientuļa dzīve ... un vientuļa nāve ... liktenīgs brīdis ... nejēdzīgs ... žēlīgais dievs!... Vai tas nevarētu būt mans pēdējais darījums? ... Kas uzliek rokas man uz pleciem? ... kļūt par dievticīgu cilvēku... jā, tas varētu būt izdevīgs kapitāla ieguldījums, nudien ... bet kas mani spiež atpakaļ gultā, neļauj piecelties?... tātad iespējams ticēt, ka viss turpinās pat tad, ja patiesībā tam nemaz netici? ... dievs, dievs, dievs ... pietiek kādu vārdu atkārtot tūkstoš reižu, lai tas zaudētu jebkuru nozīmi un pārvērstos par rožukroni... kas sastāv ... no tukšiem balsieniem ... dievs, dievs ... cik izkaltušas manas lūpas ... dievs, dievs ... apgaismo prātu tiem, kuri paliek pēc manis... liec, lai tie laiku pa laikam ... atceras mani... liec, lai mana piemiņa... galīgi nepazūd ... es domāju, bet... skaidri nesaredzu viņus ... vīrieši un sievietes sērās ... sašķīst tumšas olas čaumala... manu acu priekšā ... es redzu... ka viņi turpina dzīvot... nododas savam darbam ... dīkdienībai ... intrigām ... un neatceras ... nabaga nelaiķi ... kurš dzird, ka ar lāpstām uz viņa saber mitrās smiltis... uz sejas... mudžēdami... mudžēdami... mudžēdami ložņā ... alkatīgi tārpi... rīklē ... rīklē man skalojas ... jūra ... aizcērtas balss ... kas gribētu ... celties augšām ... no miroņiem ... celties augšām ... atkal dzīvot... turpināt dzīvi... no tās vietas... kur tā pārtrūka... nāve... nē, es gribētu sākt... visu no gala ... celties augšām ... vēlreiz piedzimt... celties augšām... visu izlemt... no jauna... celties augšām ... visu izvēlēties ... no jauna ... nē ... kāds aukstums deniņos ... cik zilgi... nagi... cik piepūties ... vēders... jāizvemj... izkārnījumi... tu nedrīksti... nomirt... bezjēdzīgā nāvē... eh, vecās... vecās grezeles... jums piederēja viss, ko sniedz bagātība ... bet galvās... tukšums... ja Jūs... vismaz būtu apjēgušas ... ko tā sniedz ... un kā tā... izlietojama ... bet kur nu ... toties man bija viss ... vai dzirdat? ... bija viss ... kas nopērkams ... un arī tas, kas nav nopērkams... man bija Rehīna... vai dzirdat? ... es mīlēju Rehīnu... viņas vārds bija Rehīna ... un viņa mani mīlēja... mīlēja ... lai gan biju nabags ... nāca man līdzi... atdeva savu dzīvību ... tur lejā... Rehīna, Rehīna... cik ļoti tevi mīlu... cik ļoti mīlu vēl tagad, vēl šobrīd ... kad tavs tuvums ... man nav... nepieciešams ... kāds gandarījums ... ieplūst krūtīs ... kvēls prieks ... mani pāršalc ... tavas senās smaržas ... kuras es esmu aizmirsis ... Rehīna... es atcerējos tevi... vai redzi to?... ielāgo... agrāk es tevi atcerējos ... varēju atcerēties ... tādu, kāda tu biji... kāda tu mani mīlēji... kādu es tevi mīlēju šajā saulē... kur neviens mūs nevar šķirt... Rehīna, tevi un mani... esmu to saglabājis ... un nesu sev līdzi... sargādams ar abām delnām... kā uguns liesmiņu... sīku un žirgtu ... ko tu man dāvāji... sniedzi... bet es to nolaupīju... tev es atzīstos... ai, melnās acis, ai, valgais melnīgsnējais augums, ai, tumšās lūpas, ai, tumšā mīla, neaizsniedzamā, vārdā nenosaucamā, neatkārtojamā; ai, tavas rokas, Rehīna... tavas rokas ap manu kaklu un ... aizmirstība, kurā viss iegrimst... sastapšanās ar tevi... aizmirstībā iegrimst visa pārējā pasaule ... ārpus mums abiem ... Ai, Rehīna ... nedomāt ... un nerunāt... tavu tumšo gurnu bezmēra iepriecinājumā aizmirstot laika tecējumu... ai, mans nesatricināmais pašlepnums... lepnums, ka esmu tevi mīlējis ... bez atbildes palikušais izaicinājums ... ko par mums varētu sacīt ļaudis... Rehīna... ko gan es varētu pie visa tā piebilst.., kādu saprātu meklēt...

mūsu mīlas neprātā? ... kādu? ... balodi, neļķi, zieda zvaniņu, putu gaisīgumu, amola leknumu, noslēpuma atminējumu, lādes noslēgtību, zvaigznes mirdzumu, rēga baismīgumu, miesas iekārojumu.., kādā vārdā lai es tevi nosaucu... mana mīla... kā lai tev pietuvojos ... atkal no jauna... manas dvēseles dvašojums ... kā lai tevi nolūdzos... par neuzticību... kā lai glāstu tev... vaigus ... kā lai noskūpstu ... tevi uz kakla... kā lai atelpoju tavu kāju apskāvumā... kā lai cildinu... tavas acis... kā lai pieskaros... tavam smaržīgumam... kā lai izraujos... no savas vientulības ... un patveros ... mūsu divvientulībā... kā lai atkārtoju... atkal un atkal... ka tevi mīlu... kā man atbrīvoties... no atmiņām par tevi... lai varētu sagaidīt... tevi atgriežamies?... Rehīna, Rehīna ... atkal atsākas sāpju lēkme, Rehīna, es pamostos... Beidzies zāļu izraisītais miegs... es pamostos ... ar drausmīgajām sāpēm... kaut kur dziji, manā iekšienē... Rehīna, sniedz man roku, nepamet mani, es negribu pamosties ... ja man līdzās neesi tu ... mana mīla... Laura ... mana mīļotā sieviete, manas glābējas atmiņas, mans iecietinātais bruncītis... Rehīna, man sāp, mana drostaliņa, mana strupdegunīte, man sāp, Rehīna, mani plosa sāpes... Rehīna, nāc, lai arī šoreiz es paliktu dzīvs, Rehīna, atkal apmaini savu dzīvību pret manējo, Rehīna, mirsti vēlreiz, lai es dzīvotu. Esmu karavīrs. Rehīna. Apskaujiet mani! Lorenso. Lilija. Laura. Katalīna. Apskaujiet! Nē. Kāds saltums ieplūst deniņos... Manas smadzenes nedrīkst mirt... saprāts ... es gribu viņu atrast... gribu ... gribu ... zeme... mana dzimtene... es tevi mīlēju... gribēju atgriezties... neprāta saprāts ... no lielāka augstuma nolūkoties uz nodzīvoto mūžu un neko neredzēt... bet, ja neko neredzu ... kāpēc tad mirt... kāpēc mirt... mirt moku pilnā nāvē ... kāpēc nedzīvot... šo mirušo dzīvi... kāpēc pāriet citā... no dzīvās nebūtības pāriet mirušā nebūtībā ... viss pagaist... pagaist gārdzošā elpā... iegaudojas automašīnas signāls ... līdzīgi suņu baram ... mašīna apstājas ... esmu noguris ... bezgala noguris ... zeme... acīs iespīd gaisma ... ierunājas kāda balss ...

— Operēs doktors Sabīness.

Saprāts? Kur palicis saprāts?

No ātrās palīdzības automašīnas izslīd nestuves. Kur ir saprāts? Un kuram lemts dzīvot? Kuram?

TU nevari vairāk pagurt; lielāks nogurums nav iedomājams, jo tu esi veicis tālu ceļu jāšus, kājām, sagrabējušos vilcienos, un nekad zemei nav bijis samanāms gals. Vai tu atcerēsies šo zemi? Jā, atcerēsies gan, taču tā nav viena, jo kopējs vārds dots tūkstoš atsevišķām zemēm. Šī atskārta tev neies secen. Tu sevī nesīsi rūsganus tuksnešus, vīģu un agavju stepes, kaktusu pasauli, sastingušas lavas un apdzisušu krāteru joslu, mūrus ar zeltītiem kupoliem un šaujamlūku robiem, no akmens šķembām un kaļķa uzmūrētas pilsētas, pilsētas, kas celtas no vulkāniskiem iežiem, kleķu mājeļu ciematus, niedru jumtus, melnu dubļu takas, sausuma izkveldētus ceļus, jūras valgās lūpas, nomaļus čūkslājus, piemīlīgas kviešu un kukurūzas lej ienes, ganības ziemeļos, Bahīno ezeru novadu, augstus smuidro koku mežus, milzīgās siena stirpas, baltās kalnu virsotnes, asfalta ieplakas, ostas ar priekamājām un malāriju, balsnās henekena^47 kaudzes, smiltīs izzūdošas straujas upes, zelta un sudraba atradnes, daudzās un dažādās mēlēs runājošas iezemiešu ciltis — koru valodā, jaki valodā, uičolu valodā, pimu valodā, seri valodā, čontalu valodā, tepeuanu valodā, uasteku valodā, totonaku valodā, nauu valodā, maiju valodā; indiāņu stabules un bungas, vienkāršās dejas, viuelu un ģitāru, spalvu galvasrotas, Mičoakanas šmaugos augumus, Tlakskalas lunkanos vidukļus, Sinaloas spulgās acis, Čiapasas mirdzošos zobus, misteku izrakstītos kreklus, raupjās sukas un kuplās bizes, tsotsilu jostas, svētās Marijas šalles, lauku māj amatnieku ražojumus, Halisko stikla un Oaksakas jašmas izstrādājumus, Čūskas, Melnās Galvas un Lielā Deguna drupas, svētnīcas un altāru rotājumus, krāsas un plakanciļņus, Tonant-sintlas un Tlakočagvaijas elku dievekļus, Teotituaka-nas un Papantlas, Tulas un Usmalas senos vārdus. Tu nesīsi to visu sevī, un to slogs gulsies uz tevi, jo šāda veida kapu plāksnes pārāk smagas vienam cilvēkam; tās uzkārtas tev kaklā, tu salīksti zem to nastas, tu izjūti to smagmi savā iekšienē — tās ir tavi baciļi, tavi mikrobi, tavi virusi...

tava zeme

un tu domāsi, ka šā kara sirojumi ir tikpat kā tavas zemes otrreizēja atklāsme, kad pirmo reizi tiek sperta kāja šajās gravās un šajos kalnos, kas līdzīgi izaicinošai dūrei kavē grūtību pilno, gauso gaitu, kad jāieņem ciemi, sliežu ceļi un telegrāfa stacijas, jo daba necieš, ka to skalda un valda, bet grib pastāvēt skarbā vientulībā, cilvēkam dāvinot tikai dažas lejienes un upes, kur tam apmesties līdzenumos un piekrastēs, bet pati tā turpina būt kraujo, nepieejamo virsotņu, tuksnesīgo klajumu, vientuļo mežu un krastu skarbā saimniece, lai gan cilvēki, kurus apbūris tās bargais diženums, nenovērš no tās acu. Un tad arī notika tā, ka bargā daba pagrieza cilvēkam muguru, bet cilvēks savukārt aizmirsa plašo jūru, novērsās no tās un sāka liet sviedrus audzelīgās zemes svelmē, iztvīkdams un satrusē-dams kopā ar tās zaudētajām bagātībām, un tālab

tavs mantojums būs zeme

nekad tu vairs neredzēsi Sonorā un Čiuauā iepazītās sejas, kuras todien bija miegainas un padevīgas, bet nākamajā — jau saniknotas; daudz nedomādami un nevilcinādamies, šie ļaudis metās sīvā cīņā un apskāva savus brāļus, no kuriem vēlāk tika šķirti, lai gan šobrīd solījās: «Šeit es stāvu un būšu kopā ar tevi, arī ar tevi, un tāpat ar tevi,» — taču drīz vien cits cita vairs nepazina; mīlestība, savāda visu aptveroša mīlestība, kura pati sevi izsmeļ, — tā tu pats sev sacīsi, jo tiki to pieredzējis, taču pieredzēdams neizprati, un vienīgi nāves stundā to pieņemsi, tad jau atklāti atzīdams, ka savos varas gados tu no tās diendienā baidīties, lai gan šāda mīlestība tev nebija saprotama; tu baidījies, ka brālīgā mīlestība atkal pēkšņi varētu izraisīt eksploziju, taču tagad tu mirsti, un tev nav ko bīties, jo zini, ka vairs to nepieredzēsi, bet citus, kuri tāpat no tās bīstas, tu brīdināsi: piesargieties no viltus miera, kuru es jums atstāju mantojumā, piesargieties no šķietamas saskaņas, no apglaimošanas, no likuma aizsargātas iekāres,1* piesargieties no šīs prātam neaptveramās netaisnības; un viņi pieņems tavu novēlējumu, jo viņus

esi padarījis par cienījamiem ļaudīm, izcīnījis viņiem cieņu, un viņi būs pateicīgi vienkāršajam, no tautas

/

dzīlēm nākušajam puisim Artēmio Krusam, kurš tos pacēlis godājamu ļaužu kārtā; būs pateicīgi par to, ka šis puisis nav gribējis savu mūžu pavadīt un nomirt melnādaino būdiņā, pateicīgi par to, ka viņš iedrošinājās mest izaicinājumu liktenim; viņi tevi attaisnos, jo pašiem tiem pietrūks tava attaisnojuma, un viņi nevarēs — kā to dari tu — atsaukties uz kaujām un karavadoņiem, nevarēs paslēpties aiz tiem kā aiz vairoga, lai revolūcijas vārdā attaisnotu savu mantrausību un revolūcijas cildināšanu izmantotu sevis cildināšanai; tu domāsi par to un brīnīsies: kādu attaisnojumu viņi atradīs? kādus aizšķēršļus izvirzīs? Viņi taču paši par to galvas nelauzīs, bet cik vien iespējams ilgi centīsies pārtikt no tā, ko tu viņiem būsi atstājis; viņi dzīvos cepures kuldami, lai gan atklātībā izliksies apbēdināti un noskumuši, bet vairāk jau tu arī neprasīsi, gulēdams zem metru bieza zemes slāņa un nevarēdams vien sagaidīt, kad virs tavas mirušās sejas atkal nodunēs soļi un tu varēsi sacīt:

— Atgriezušies. Neuzskata sevi par uzvarētiem un pasmaidīsi, pazobodamies par viņiem un sevi pašu, un tev tiesības to darīt, jo tevi kremtīs ilgas pēc dzimtās puses, urdīs kārdinājums izskaistināt pagātni, taču tu to nedarīsi:

' tu novēlēsi kā mantojumu veltīgā nāvē aizgājušos, mirušo vārdus, to vārdus, kuri gāja bojā, lai dzīvotu tavs vārds, to cilvēku vārdus, kuri zaudēja visu, lai tavs vārds visu iegūtu, to cilvēku vārdus, kuri nogrima aizmirstībā, lai no aizmirstības tiktu paglābts tavs vārds;

tu novēlēsi kā mantojumu šo zemi, novēlēsi savu avīzi, lišķošanu un glaimus, ar nenozīmīgu cilvēciņu runām iemidzinātu sirdsapziņu, novēlēsi ķīlu zīmes, novēlēsi savstarpējās ķildās novājinātu šķiru, varu bez diženuma, stulbumu, kas kļuvis par normu, sīkmanīgu godkāri, uzpūstus kompromisus, satrunējušu daiļrunību, vispārēju gļēvulību, rupju savtību;

tu novēlēsi kā mantojumu savus zaglīgos partiju līderus, savas uzņēmējiem pakļautās arodbiedrības, savus amerikāņu kapitāla ieguldījumus, savas jaunās la-tifundijas, cietumos ieslodzītus strādniekus, savus spekulantus un lielās preses dižvīrus, savus melnstrādnie-kus, policistus un slepenos spiegus, savus kapitālieguldījumus ārzemju uzņēmumos, savus biržas mahinatorus, savus pakalpīgos deputātus, savus lišķīgos ministrus, savus elegantos parlamenta frakciju vadoņus, savas svētku un piemiņas dienas, blusu apsēstos mazo ļaužu mājokļus un tārpu izkremstos plāceņus, savus lasītnepratējus indiāņus, savus bezdarbniekus, izlaupītās dabas bagātības, ar akvalangiem apgādātos un akcijām nodrošinātos resnvēderus, izdēdējušos, tikai ar nagiem bruņotos trūkumcietējus, un tādu lai tad viņi pievāc savu Meksiku, saņem savu mantojumu,

kurā netrūks vienkāršu, pacietīgu, nevienam nezināmu ļautiņu bez rītdienas, jo visu tie dara šodien, visu pasaka šodien, tagadnībā dzīvodami un paši būdami tagadnība, un, ja viņi ari piemin rītdienu, tad tikai tāpēc, ka tā viņus neinteresē, bet tu būsi nākotne, nemaz par tādu nekļūdams, tu izkvēlosi šodien, domādams par rītdienu, pretstatā viņiem, kuri kļūs par rītdienu tāpēc, ka dzīvo tikai šodienai:

tava tauta

tava nāve — kā dzīvniekam, kurš paredz savu nāvi, apdzied savu nāvi, runā par to, tai dejo un to apglezno, saglabā savā atmiņā, pirms nāve iestājusies:

tava zeme —

tu nemirsi uz neatgriešanos, jo

kalna pakājē ir ciematiņš ar trīssimt iedzīvotājiem, kura kārniņu jumti tikai vietumis pavīd cauri lapu biežņai, tam raušoties augšup pa jauko nogāzi, kur vien augu saknes spēj nostiprināties akmeņainajā kalnājā, lai kopā ar to pavadītu upi un tās tecējumā uz netālo jūru, kuras bālgano seju kā zaļš pusmēness aizsedz Tamiauas un Koatsakoalkosas loks, veltīgi cenzdamies aizsniegties līdz smuidrā viļņojumā izliekto, vietumis šķautnaino klinšu radžu sagraizīto tropisko arhipelāgu, jo pašu šo loku noēno miglas klātās augstieņu virsotnes ar kalnu grēdās ieslēgtām un no ārpasaules norobežotām plakankalnes indiāņu apmetnēm. Bet izkveldētās, nemainībā sastingušās, skumjās Meksikas augstkalnes akmens un sabirzušo klinšu klosteru pastieptajai gurdajai rokai ar Verakrusas pusmēnesi ir cita vēsture: zelta pavedieni šo apvidu piesaista Antiļu salām, okeānam, pat tālajai Vidusjūrai, un patiesībā tas uzvarams, tikai balstoties uz austrumu Sjerra Mad-res kalnu kontrforsiem. Šeit, kur grēdās virknējas vulkāni un kā statujas augšup slienas kaktusi, mirusi vesela pasaule, kas viļņveidīgi šurp atbangojusi ar juteklisku iekāri no Bosfora šauruma un Egejas jūras līčiem, ar vīnogu ķekaru čaukstoņu un delfīnu plakšķiem no Sirakūzas un Tunisas, ar skanīgu atziņas saucienu no Andalūzijas un Gibraltāra vārtiem, ar uzvedīgu un iztapīgu nēģeru cirtaino gurdenumu no Haiti un Jamaikas, ar dejām, bungām, korsāriem un konkistadoriem no Kubas, taču šejienes melnzeme uzsūca bangojošo paisumu: tālīnie viļņi noplaka balkonu dzelzs margās un kafejnīcu nojumēs, bet straujās tērcēs izsīka zemes īpašnieku mājokļu baltajās kolonnās un pagura tvīk-smes pilnos miesas un balss aicinājumos; šeit bija robeža, kur pacēlās ērgļu un klinšu drūmais pjedestāls, nevienam nepārvarama robeža — to pārvarēt nespēja ne Estremadūras un Kastīlijas vīri, kuri pagura jau pirmajās apmetnēs, bet vēlāk, pašiem to nemaz neapzinoties, tika pieveikti augšupceļā uz tiem liegto plakankalni, kur viņi guva tikai šķietamus, virspusējus panākumus, līdz beidzot kļuva par upurieiū sabirzušo klinšu tēlu lemtajai nežēlīgajai akmenscietajai bada nāvei, vai arī tos postā ierāva līča aklas alkatīgas dzelmes, aprīdamas viņu zeltu, viņu kuģus un pašus varmācīgos konkistadorus; to pārvarēt nebija lemts arī nevienam citam: ne korsāriem, lai gan tie savās brigās sakrāva dārgumus, kurus ar zākājošiem smiekliem no kalnu virsotnēm tiem lejup bija nometuši šīs zemes saimnieki; ne mūkiem, dodoties pāri Malinčes kalnu pārkāpei, lai piešķirtu jaunu veidolu nemainīgajiem dievekļiem, kuri gan bija izkaldināti iznīcīgajā akmenī, taču to elpas piestrēgts bija pats kalnāju gaiss; ne šurp atgādātajiem tropisko plantāciju nēģeriem, kurus sagaidīja indiāņu sievietes ar savu kārdinošo, kailo klēpi, to izmantodamas kā reduti uzvaras izcīņā pār kuplmataino rasi; ne aristokrātiem, kuri izkāpa no ķeizara buriniekiem un, piemīlīgās ainavas vilināti, cauri zaļojošām rīcinaugu un augļu koku birzīm, sev līdzi nesdami mežģīņu un parfimēriju kravas, devās uz plakankalni, kur pāri palikušas tikai viņu nocietinājumu mūru drupas; ne ari pat trijstūra cepuru un epolešu lepnie valkātāji, kurus augstkalnes mēmajā blāvumā apkaunojošā kārtā pieveica tur sastaptais nepiekāpīgais noraidījums, kluss izsmiekls, nicinājums;

bet tu būsi bērns, kurš nonācis šai zemē un ticis pieņemts, jo tu tai esi piederīgs pēc savas cilmes un tur atradis savu likteni, lai gan šodien nāvē apvienojas kā tava cilme, tā liktenis, bet tos abus, par spīti visam, vieno brīvības aizvērpts pavediens.

(1903. gada 18. janvāris)

VIŅŠ pamodās, izdzirdējis mulatu Lunēro noņurdam: «Eh, šis sasodītais žūpa, negals ar viņu!» Gaiļi (nožēlojami radījumi, kuri pirms kāda pusgadsimta bija muižas lepnums, jo sacīkstēs tie pieveica pat apvidus dižā saimnieka kaujas gaiļus, bet tagad jau sen pametuši kūtis un mitinās mežā) visi kā viens sveica tropiskā rīta pēkšņo iestāšanos, kas seņjoram Pedrito nozīmēja tikai ieilgušā vakara noslēgumu, — kārtējo reizi viņš vienatnē atkal plītēja ar krāsainām flīzēm apdarinātajā sabrukušās dzīvojamās mājas terasē. Apskurbušā seņjora bļaustīšanās skaidri bija sadzirdama ar palmu lapām apjumtajā būdelē, kur Lunēro ar roku slacināja zemes klonu, pasmeldams ūdeni no krūzes, kas bija nākusi no citurienes un pieredzējusi labākus laikus, par ko liecināja tur attēloto svešzemju pīļu un puķu kādreizējā spožā lakojuma paliekas. Pēc tam Lunēro iekurināja pavardu, lai uzsildītu no vakardienas pāri palikušo zivju viru, un samiegtām acīm kurvī sameklēja gatavākos augļus, lai tos nekavējoties celtu galdā, citādi miklajā tveicē augļi sāktu bojāties un tajos saviestos tārpi. Mazliet vēlāk, kad sakarsušās plīts virsmas izdvestā svelme pamodināja zēnu, aprimās arī dzērāja gaudulīgā aurošana; kādu brīdi vēl bija dzirdama viņa ļodzīgo soļu šļūkāšana, kas aizvien attālinājās, līdz beidzot ar blīkšķi aizcirtās kādas durvis, pavēstot, ka pēc garās bezmiega nakts arī seņjoram Pedrito atausis rīts; kņūpus viņš ievēlās platā ar odu aizsargtīklu pārvilktā sarkankoka gultā uz kaila svītrota matrača, jo guļvietu gan greznoja baldahīns, taču tai trūka palagu. Degvīna krājumi bija izbeigušies, un tāpēc seņjoru Pedrito mocīja izmisums. Lunēro būdiņa zēns pienāca pie uguns, ģērbies tikai īsā krekliņā, zem kura tumšs ēnojums ļāva saredzēt, ka viņš tikko sāk veidoties par vīrieti. Noglāstīdams zēna izpūrušo galvu, mulats atcerējās, ka agrāk, kad seņjoriem piederēja lielas zemes platības, kalpu būdeles atradās tālu no saimnieku dzīvojamās mājas un strādnieki nekad nezināja, kas tur notiek, jo resnās virtuvenes un jaunās jaukto rasu istabenes, kuras rīkojās ar slotām un iecietināja kreklus, neielaidās sarunās ar tabakas plantācijās melni iedegušajiem tēvaiņiem. Bet tagad viss bija sašaurinājies, pēc vecā saimnieka nāves parādu devēji un politiskie pretinieki muižu noplicināja un no tās pāri palikusi tikai dzīvojamā māja ar izdauzītiem logu stikliem un Lunēro būdele. Ka agrāk tur bija rosījies prāvs kalpotāju pulks, liecināja izčākstējusī Barakoa, kura turpināja apkopt zilajā dibenistabā patvērušos saimnieci. Bet mājelē mitinājās Lunēro un zēns, kuri arī bija vienīgie strādnieki.

Mulats apsēdās uz nomīdītā klona un sadalīja zivju strebekli, pusi ieliedams māla bļodā, bet otru atlikdams atpakaļ uz pavarda. Zēnam viņš pasniedza mango koka augli, pats sev nomizoja banānu, un abi klusu ciezdami sāka brokastot. Kad mazā pelnu čupiņa bija izplēnējusi, pāri būdeles vienīgajai atverei, kas reizē bija gan durvis, gan logs, gan slieksnis, kur piestāt apkārt klaiņojošiem suņiem, gan arī aizlieguma robeža sarkanajām skudrām, kuras neiedrošinājās pārkāpt ar kaļķiem novilkto svītru, kā tumšs mākonis pletās ēna, ko meta kuplais tītenāju krūms, ko Lunēro savā laikā bija iedēstījis, lai nosegtu palsās kleķa sienas un visapkārt ap mājiņu plīvotu gareno ziedu liegā nakts smarža. Abi klusēja. Taču kā mulats, tā arī zēns izjuta līksmes pilnu pateicību par to, ka viņi ir kopā, lai gan nekad to neizpaustu vārdos, pat kopējā smaidā ne, jo viņi bija šeit nevis lai viens otram ko sacītu vai sasmai-dītos, bet gan tāpēc, lai kopā ēstu un gulētu un katru rītu ai gaismas svīdumu, kas šeit mūždien bija klusuma apņemts un tropiskās valgmes piestrēgts, kopā izietu laukā un kopā ķertos pie nepieciešamā ikdienas darba un nopelnītu tos naudas gabalus, ko sestdienās vajadzēja nodot indiānietei Barakoai, lai tā sagādātu pārtiku vecajai saimniecei un lielās, ar klūgām appītās degvīna pudeles seņjoram Pedrito. Cik skaistas bija vēderainās zilgās pudeles ar šauro un īso kakliņu, kuras no svelmes pasargāja klūgu pinums ar tam pierī-kotu ādas atsaitīti. Seņjors Pedrito pudeles sarindoja

pie dzīvojamās mājas ieejas, un Lunēro katru mēnesi ar platajiem nēšiem, kuri parasti tika lietoti saimniecībā smago ūdens spaiņu pārvietošanai, devās uz ciematiņu kalna pakājē. Tā kā agrāk šādiem uzdevumiem izlietojamais zirgēzelis bija nobeidzies, Lunēro turp un atpakaļ gāja kājām, bet pie nēšiem plecos viņam līgojās lielās degvīna pudeles. Ciematiņš kalna pakājē ar saviem trīssimt iedzīvotājiem bija tuvākais visā apkaimē. Tā kārniņu jumti tikai vietumis pavīd cauri lapu biežņai, kas raušas augšup pa tīkamo nogāzi, kur vien augu saknes spēj nostiprināties akmeņainajā kalnā visgarām gar upi tās tecējumā uz netālo jūru.

Zēns izgāja no būdiņas un pa paparžu taku, gar kuras malām auga pelēcīgie smuidrie mango koki, skrēja lejup; zem sarkano ziedu un dzelteno augļu nojumes viņš pa avoksnaino nogāzi iznāca upes krastā, kur Lunēro ar mačeti bija izcirtis darbam nepieciešamu klaju laukumiņu. Upe šeit vēl bija strauja, taču tās plūdums kļuva jau manāmi dziļāks. Mulats nāca, izveicīgi uzsiedams darba ūzas, kuras ar savām lejas daļā platajām starām atgādināja senlaicīgas jūrnieku bikses. Zēns paķēra savas zilās īsās bikšeles — tās pa nakti bija žuvušas laukā, uzmestas uz sarūsējušā dzelzs apļa, pie kura tagad pienāca Lunēro. Garas, jau pavērtas un apstrādātas mangrovju krijas gulēja ar galiem iemērktas ūdenī. Ar kājām iestidzis dūņās, Lunēro uz mirkli apstājās. Uz jūru steigdamās un savu tecējumu paplašinādama, upe glaudās gar kupli sazēlušajām papardēm un banānkokiem. Piekrastes čūkslājs šķita augstāks par zemu noplakušajām, spozmes pielietajām debesīm. Abi zināja, kas katram darāms. Lunēro paņēma smilšpapīru un sāka gludināt krijas ar tādu sparu, ka roku muskuļi viņam uzvilnīja ritmiskā līgojumā. Zēns atnesa izļodzītu vecu ķebli un to nolika zem dzelzs apļa, kurš bija iekarināts kupla koka zarā. No desmit aplī izurbtiem caurumiem nokarājās tikpat daudz auklu. Zēns pagrieza apli un tad noliecās, lai aizdegtu uguni zem kastroļa, kur drīz sāka mest burbuļus sveču liešanai sagatavotā masa. Aplis griezās, bet zēns lēja vasku urbumos ar tur novietotajiem degļiem.

— Drīz būs Sveču diena, — Lunēro ieminējās, turēdams zobos trīs naglas.

—• Kad?

Saules un sīkās uguntiņas gaismā iezaigojās zēna zaļganās acis.

— Otrajā, bērniņ Krus, otrajā. Tad mēs pārdosim daudz sveču ne vien tuvumā dzīvojošiem, bet arī tālum-niekiem. Visiem zināms, ka mūsu sveces ir vislabākās.

— Jā, es atceros, kā bija pērn.

Brīžiem vasks spēji uzšļakstīja, tāpēc zēnam stilbi bija izraibināti ar sīkām ieapaļām deguma brūcēm.

— Tā ir diena, kad murkšķis patveras savā alā.

— Kā tu to zini?

— Tā runā tālumnieku ļaudis.

Lunēro apstājās ar rokā paceltu veseri. Piere viņam bija saraukta.

— Bērniņ Krus, kā tev liekas — vai tu pats jau prastu izgatavot kanoe laivu?

Zēna sejā noplaiksnījās plats un gaišs smaids. Upes un paparžu zaļganā vizma izcēla bālās, kalsnās sejas šķautnainos vaibstus. Kuplo matu sprogas, ko šad un tad piegludināja vienīgi upes straume, cirtojās uz platās pieres un tumšā skausta. Saule tās bija izbalinājusi vara rūsganumā, taču matu pamatne saglabājās melna. Zaļganu augļu tonī iekrāsojušās dzīsliņas tekalēja pa smuidrajām' rokām un spēcīgajām krūtīm, kuras bija kā radītas, lai peldētu pret straumi, platajā smai lā zobi atmirdzēja žilbinošā spožumā, un visam tvirtajam augumam piemita upes zāļainā dibena un dūņaino krastu svaigums.

— Jā, prastu gan. Esmu redzējis, kā tu to dari.

Mulats nodūra skatienu vēl zemāk, lai gan viņa

dzidrās, taču piesardzīgās acis jau tā aizvien vērās lejup.

— Vai tu pratīsi visu izdarīt arī tad, ja Lunēro aizies?

Zēns mitējās griezt dzelzs apli.

— Ja Lunēro aizies?

— Ja viņam vajadzēs aiziet...

Nevajadzēja neko sacīt, mulats nodomāja; varētu neko neteikt un aiziet, kā viņu ļaudīm tas parasts, aiziet neko nesakot, jo viņi atzīst nenovēršamo un tam pakļaujas, juzdami, kāds apsvērumu un prātojumu bezdibenis pastāv starp šo atzīšanu un pakļaušanos, no vienas puses, un citiem cilvēkiem raksturīgo atzīšanu un nepakļaušanos, no otras puses. Šie ļaudis taču nezina, kas ir aiziešana svešumā un ilgas pēc mājām. Un, lai gan Lunēro saprata, ka nevajadzētu neko sacīt, viņš zināja, ka zēns ar sāņus pieliektu galvu ziņkāri bija vērojis vakardienas svešo atnācēju šaurajos, pie-sviedrētajos svārkos.

— Tu taču zini visu, kas darāms: jāpārdod ciematā sveces un krietni daudz to jāsagatavo Sveču dienai, katru mēnesi jāsavāc tukšās pudeles un pilnās jānoliek pie durvīm... Tāpat jātaisa kanoe laivas un ik pa trim mēnešiem tās jānogādā lejup pa upi... Jā, un neaizmirsti, ka nauda jānodod Barakoai, sev paturot tikai kādu mazumiņu ... Tepat jāzvejo arī zivis ...

Mazajā klajumiņā upmalā vairs nebija dzirdama ne sarūsējušā dzelzs apļa čirkstēšana, ne mulata apdomīgie vesera klaudzieni. Tikai spēji pieaugusī, savā zaļajā gūstā iesprostotās straujās upes burzguļošana, kas traucās, līdzi nesot dažādas pabiras, līganus zāles vīšķus no augšteces laukiem, reizēm pat veselus, iepriekšējās nakts negaisā nogāztu koku stumbrus. Virs upes virmoja melni un dzelteni tauriņi, pavadīdami tās tecējumu uz jūru. Zēnam noslīga rokas, un viņš cieši pavērās mulatā, kas stāvēja ar nodurtām acīm.

— Tu iesi prom?

— Tev nav zināms, kas teitan agrāk noticis. Kādreiz visa šejienes zeme līdz pat kalniem piederēja mūsu seņjoriem. Bet tad viņi to pazaudēja. Vecais seņjors nomira. Bet seņjoru Atanāsio viltīgā uzbrukumā nogalināja, un zeme palika neapstrādāta. Vai arī pārgāja citu rokās. Paliku tikai es. Mani lika mierā četrpadsmit gadu. Bet tad bija jāpienāk arī manai stundai.

Lunēro apklusa, jo nezināja, kā turpināt. Upē uz-dzirkstošie atspīdumi viņu traucēja, arī rokas prasīt prasījās pēc darba. Bija pagājuši četrpadsmit gadu, kopš viņam nodeva mazo zēnu un viņš grasījās to aizsūtīt tālāk pa tauriņu aplidoto upes straumi, kā tas balto ļaužu nostāstos bija noticis ar senlaiku ķēniņu, lai tad sagaidītu viņu atgriežamies lielu un varenu. Taču Atanāsio nāve Lunēro bija devusi iespēju bērnu paturēt, pat nesanīstoties ar seņjoru Pedrito, kurš nespēja neko ne apjēgt, ne izdarīt, tāpat nesaķildojoties arī ar veco saimnieci, kura jau tolaik dzīvoja ieslēgusies zilajā istabā ar mežģīņu aizkariem un negaisa laikā plīvojošām sveču liesmiņām, neievērodama, ka bērns aug dažu metru attālumā no viņas vientuļā mājokļa. Jā, jaunais saimnieks Atanāsio bija ņēmis galu īsti laikā, jo citādi viņš zēnam būtu uzsūtījis slepkavas. Bet Lunēro bērnu paglāba. Jaunais kasiks pievāca pēdējās tabakas plantācijas, atstājot neskartu tikai brikšņu nostūri upmalā un veco dzīvojamo māju, kas līdzinājās tukšam, saplīsušam podam. Visi kalpi tagad strādāja jaunā saimnieka tīrumos, plantācijās parādījās arī citi, no augstkalnes šurp atvesti vai no citiem ciemiem un saimniecībām pārvilināti strādnieki, bet viņam, Lunēro, vajadzēja ķerties pie sveču un kanoe laivu izgatavošanas, lai nopelnītu nepieciešamo iztiku, turklāt vēl vajadzēja rūpēties, lai viņu nepadzītu no neauglīgās, starp upi un pussabrukušo dzīvojamo māju iespiestās zemes strēmelītes. Bet nevienu jau arī neinteresēja brikšņos dzīvojošais mulats un viņa zeņķis. Jaunais kasiks četrpadsmit gadus nelikās par viņu ne zinis, taču pienāca laiks, kad visa apkaime bija iztaustīta tik pamatīgi, ka neatrasta nepaliktu pat adata salmu stirpā. Un tāpēc vakar pēcpusdienā bija ieradies šaurā svārkā iespīlējies, sviedros caurcaurēm izmirkušais muižtura sūtītais pārraugs un paziņojis, ka jau rīt pat, tas ir, šodien, Lunēro jādodas uz kādu citu seņjora muižu, kas atrodas štata dienvidos, kur tabakas plantācijās trūka strādnieku. Viņš, Lunēro, taču veselus četrpadsmit gadus nodzīvojis dīkā, appuišodams vienu žūpu un prātā jukušu veceni. Bet Lunēro visu to nevarēja pasacīt Krusam, jo domāja, ka tas daudz ko nesapratīs. Zēns taču nekā cita nezināja kā vien darbu upmalā, spirgtās rīta peldes pirms brokastīm, gājienus uz piekrasti, kur varēja pamieloties ar jūras vēžiem un dzīviem krabjiem, kā arī apmeklējumus tuvējā, indiāņu apdzīvotajā ciematiņā, bet tur neviens ar viņu nerunāja. Turklāt Lunēro gluži labi atskārta, ka pietiktu sākt risināt vienu pagātnes pavedienu, lai viss audums izirtu, viņš nonāktu pie pirmsākuma un pazaudētu savu audzēkni. Bet viņš taču zēnu mīlēja — pie nogludinātām krijām notupies, sev atzinās šis mulats ar garajām rokām —r mīlēja kopš tā brīža, kad viņa māsu Isabelu Krusu aizvāca, bet tās bērnu nodeva viņam. Būcenī viņš to dzirdināja ar pienu, ko izslauca no vecās kazas, kura vienīgā bija palikusi pāri no kādreizējā Menčaku plašā ganāmpulka, bet vēlāk tam dubļos zīmēja burtus, kurus pats bērnībā bija apguvis, kalpodams pie francūžiem Verakrusā, kā ar! mācīja peldēt, pazīt un novērtēt augļus, rīkoties ar mačeti, izgatavot sveces un dziedāt dziesmas — tās Lunēro tēvs bija atvedis sev līdzi no Kubas pilsētas Santjāgo, kad sākās karš un daudzas ģimenes ar visiem kalpotājiem pārcēlās uz Verakrusu. Tas bija viss, ko Lunēro vēlējās zināt par savu audzēkni. Varbūt vairāk arī nemaz nevajadzēja zināt, atskaitot vienīgi vēl to, ka arī zēns savukārt mīlēja Lunēro un negribēja dzīvot bez viņa. Bet zudušās pasaules rēgi — seņjors Pedrito, indiāniete Barakoa un vecā saimniece tagad viņiem bija kā nazis pie rīkles, kas draudēja viņus izšķirt. Tie viņu kopdzīvei bija svešs un naidīgs spēks. Citādi tas nebija domājams un izprotams.

— Pielūko, lai nepietrūktu sveču, citādi baznīckungs būs dusmīgs, — sacīja Lunēro.

Uzkārtie degļi spējā vēja pūsmās salīgojās, saskaroties cits ar citu, bet biežņā kā pēkšņā nobīlī savu diendusas saucienu izbrēca papagailis.

Lunēro piecēlās un iebrida upē, kur straumes vidū bija izlikts tīkls. Viņš ienira un atkal parādījis, rokā turēdams ķeseli. Zēns norāva bikses un arī metās ūdenī, ar katru miesas šūniņu izjuzdams spirdzinošo valgmi. Ieniris viņš atvēra acis: virspuses straujais, ņirbīgi spožais viļņojums plūda pār zaļganajām dūņām. Tālāk krastā — tagad zēns jau kā bulta ļāvās straumes joņo-jumam — stāvēja vecā māja, kurā viņš trīspadsmit gadu laikā nekad nebija kāju spēris un tur dzīvojošo vīrieti redzējis tikai no tālienes, bet veco saimnieci pazina vienīgi pēc vārda. Zēns pacēla galvu augstāk virs ūdens. Lunēro jau cepa zivi un ar mačeti atvēra papaijas augli.

Tikko dienasvidus bija pagājis, saules stari no rietumu puses sāka spraukties cauri blīvajam, ciešajam tropisko augu lapu jumtam. Tā bija zaru atdusas stunda, kad pat upe šķita apturējusi savu skrējienu. Zēns kails bija izstiepies zem vientuļas palmas, sajuzdams siltos saules starus, kuri aizvien tālāk aizvirzīja ēnas. Saule jau sliecās uz rieta pusi, taču likās, ka tās slīpi krītošie stari, tiekdamies pakāpeniski izgaismot visu zēna augumu, pamazām slīd augšup. Vispirms tie apspīdēja pēdas, atstādami kailo vidukli stumbra pavēnī. Tad pavērtās kājas, starp kurām snauda vēl nepamodusies vīrietība, pēc tam plakano vēderu un diendienā upes ūdens apskalotās tvirtās krūtis, šmaugo kaklu un cieši sakostos žokļus, lūpu kaktiņos jau sākdamas iešķelt dziļas, kalsnajos vaigos lokveidā iegulušas ēnas, kuras it kā pasvītroja diendusas dziļajā un mierīgajā atpūtā iegrimušo acu nomoda spulgumu. Zēns bija aizmidzis, bet Lunēro, turpat līdzās uz vēdera izlaidies, ar pirkstiem bungoja pa nokvēpušo kastroli. Bungojuma ritms kļuva aizvien straujāks. Guļošajā, šķietami laiskajā augumā pamazām iestrāvoja pirkstu pagaidām vēl atturīgais sasprindzinājums, taču, izvilinādami no necilā virtuves trauka virmojošas skaņas, tie ar savu aizvien straujāk pulsējošo ritmu katru pēcpusdienas cēlienu atmiņā ieskandināja tālu bērnības dziesmu, sen aizritējušu mūžu skaņas, kad senči, uzlikuši galvā ar zvārguļiem pušķotas cepures un rokas ar degvīnu ieberzējuši, pulcējās ap seibas koku, kur, galvu ar baltu drānu pārklājis, uz krēsla sēdēja godājamākais vīrs un viņi visi kopā tukšoja kukurūzas un apelsīnu .skāņā dzēriena traukus līdz pašam dibenam, tā ka kļuva redzamas melnās cukura mieles, pie reizes piekodinādami bērniem, ka vakaros neklājas svilpot: eh, tā ...

Jejē skuķis ...

vīra kāro ... visas kāro ...

eh, tā Jejē škuķis vīra kāro, visas kāro ...

Ritms kļuva aizvien straujāks. Lunēro pastiepa rokas, ar pirkstgaliem pieskārās valgajai zemei un ar plaukstām turpināja bungot pa to, notriepdams sev vēderu ar dubļiem, bet kalsnajā sejā, kur āda izskatījās kā uzspīlēta uz kauliem, iezagās plats un greizs smaids: vīrakārovisaskāro... Pēcpusdienas saules atspulgi krita viņam uz apaļās sprogainās galvas, taču piecelties viņš nespēja, bet sviedri straumēm plūda pāri pierei, gar ribām un kājstarpā, un dziesmas skanējums kļuva klusāks un dobjāks. Taču, jo mazāk viņš dziesmu sadzirdēja, jo spēcīgāk to izjuta un jo ciešāk piekļāvās zemei, it kā tā būtu atdevīgas sievietes augums. Ehtājejēskuķis ... Sejā uzliesmoja smaids, un tā pēkšņajā uzplaiksnījumā aizmirsās melnajos svārkos iespīlētais vīrs, kuram pievakarē vajadzēja atnākt, lai gah šī pievakare jau bija klāt, taču Lunēro bija iegrimis savā dziesmā un savā guļus dejā, kura lika atcerēties franču dejoto tumbu un nodegušās muižas dzīvojamā mājā iesprostotās sievietes.

Aizmugurē lapu biežņa un muižas dzīvojamās mājas drupas, kuras aizmigušajam, saules spozmes apmirdzētajam zēnam palaikam rādījās sapnī. Apkvēpušās sienas bija saglabājušās no tiem laikiem, kad savā uzvarošajā karagājienā pret impēriju, jau pēc Maksimi-liāna^48 nāves, šeit bija ieradušās liberāļu vienības, lai izrēķinātos ar muižtura ģimeni, kura pie sevis bija uzņēmusi franču karaspēka pavēlnieku, kā arī ierādījusi telpas konservatīvo armijas kareivjiem. Saņēmuši Kokuijā proviantu un uz saviem zirgēzeļiem sakrāvuši konservu kārbas, pupiņas un tabaku, Napoleona III karavīri bija devušies kalnos, lai satriektu huāristu partizāņu vienības, kuras rīkoja pēkšņus uzbrukumus franču garnizoniem līdzenumā un Verakrusas novada nocietinātajās pilsētās. Tāpat muižas apkaimē franču karavīrus vakaros iepriecināja viuelas un arfas spēlmaņi, dziedādami «Balahū karā gāja, mani līdzi nepaņēma», bet naktis tiem saldināja indiāņu un mulatu meitenes, lai pēc tam dzemdētu gaišmatainus jaukteņus, mulatus ar gaišām acīm un melnīgsnēju ādu, kurus nosauca par Garduņjo un Alvaresiem, lai gan patiesībā tiem būtu vajadzējis dēvēties franču vārdos Dibuā un Garnjē. Jā, un šajā pašā saules izkveldētajā pēcpusdienā vecā Ludi vīni ja, kā aizvien, ieslēgusies savā kambarī ar izdzeltējušiem mežģīņu aizkariem un muļķīgajām sveču lustrām — divas no tām karājās pie kailajiem, izbalsinātajiem griestiem, bet viens svečturis bija novietots pie gultas ar rievotajām kājām — un ļaudamās, lai tai ar vēdekli dzestrāku gaisu uzvēdī indiāniete Barakoa, kura bija zaudējusi savu īsto vārdu un tikusi nodēvēta šajā viņas ērgļa degunam un taukainajām matu pinkām tik nepiemērotajā muižas kalpotāju nēģeru iesaukā, — vecā Ludivīnija ar vaļējām acīm dūca šo nolādēto dziesmu, kuru viņa, taisnību sakot, nemaz lāgā neatcerējās, taču gribēja notrallināt, kaitinādama ģenerāli Huanu Nepomusēno Almonti — sākumā ģenerālis bija skaitījies viņu mājas draugs, tuvs biedrs Ireneo Menčakam — Ludivīnijas nelaiķa laulātajam draugam un turējies santannistu^49 pusē, bet vēlāk, kad no kārtējās trimdas gribēja atgriezties pazīstamais Meksikas glābējs un dedzīgais Menčaku muižas un ģimenes labklājības aizstāvis Santa Anna, kurš bija jau nokāpis no kuģa un aizkavējās tikai tāpēc, lai izārstētos no dizentērijas, — tad Nepomusēno nodeva vecos draugus, lika, lai franči atbraucēju aiztur un atkal aizved uz kuģa, jā, tāds bija šis atkritējs, šis San Huans de Nepomusēno. Ludivīnija iedomājas Huana Nepomusēno Almontes — baznīckunga Morēlosa tūkstoš piegulētāju dēla tumšo seju un savaigsta žļebīgo bezzobu muti, atcerēdamās nolādētās dziesmas tēlaino pantu, lai gan to bija dziedājuši sasodītie huāristi, kuri ar saviem pazemojumiem iedzina nāvē ģenerāli Santa Annu: «... tad svētīgs pienāks brīdis, kad atsteigs vīri stipri, tie tavu veču dīdīs, raus gaisā brunčus ņipri...» Ludivīnija aiz smiekliem ieklukstējās un pamāja indiānietei, lai tā ašāk vicinātu palmas zara vēdekli. Neuz-postajā, ar kaļķiem balsinātajā guļamkambarī, kuru neviens nevēdināja, mitrais tropu gaiss bija sasmacis un sastāvējies. Taču vecajai Ludivīnijai valgie traipi uz sienām patika, jo tie izraisīja atmiņas par laikiem, kad gaiss bija pavisam citāds, par bērnību pirms apprecēšanās ar leitnantu Ireneo Menčaku un vēlākām dienām, kad viņu dzīve un labklājība jo cieši sasaistījās ar ģenerāli Antonio Lopesu de Santa Anna, ar kura gādību viņi bija ieguvuši plašās un leknās zemes platības no upes līdz pat kalniem un jūras krastam. «Franču zemē tālajā, raidairīdirā, Huāress Benito nomirst, līdzi viņam brīve izirst...» Tagad Ludivīnija savelk īgnu viepli, viņas seja it kā sadrūp tūkstoš sīkās krunciņās, ko sasaista tikai zilgano vēnu raksts. Trīsošā, ķetnai līdzīgā roka atkal pastiepjas pret indiānieti, savicinādama melnā zīda piedurknes un noplukušās mežģīņu aproces. Mežģīnes un stikls, bet ne tikai tas: pulēta papeļkoka galdiņi ar draiskām bumbveidā izvirpotām kājām un smagām marmora virsmām, kur zem stikla jumoliem atdusas stundeņi; uz ķieģeļklona grīdas pīti šūpuļkrēsli, pārklāti ar nevienam vairs nevajadzīgiem pārvalkiem: nošļaupti spēļu galdiņi, bronzas dekoratīvo nagliņu raksti, pildiņu lādes ar dzelzs apkalumiem un slēdzenēm, ar laku klāti ovāli portreti, kuros redzami nepazīstami, svinīgi sastinguši kreoli — vīrieši ar stalti izslietām krūtīm un uzbužinātām vaigu bārdām, bet sievietes — ar augstajās sasukās saspraustām bruņurupuču ķemmēm; svētbildes metāla ielo-gosr Jēzus bērna attēls vecā, apdrupušā brokātā, kurā maz vairs kas saglabājies no sākotnējās zeltījuma kārtiņas, ar lapveida griezumiem, baldahīnu un rievotiem balstiem greznota gulta — izgulēta, piesmirdusi, ar notrieptiem palagiem un nodriskātu, sagumzītu matraci, no kura pa plīsumiem laukā spraužas pildījums.

Ugunsgrēks šo telpu nebija skāris. Tāpat arī vēsts par zaudētajām zemes platībām, viltīgā uzbrukumā nogalināto dēlu, nēģeru būdiņā piedzimušo bērnu. Par visu to šeit bija tikai neskaidra noģieda.

— Atnes man krūzi ūdens.

Tikko kalpone bija izgājusi, Ludivīnija, pārkāpdama visus noteikumus, atvilka aizkarus un samiedza acis, lai labāk saskatītu ārā notiekošo. Aiz mežģīnēm paslēpusies, viņa pa logu bija vērojusi šo svešo bērnu augam aizvien lielāku. Viņa bija redzējusi tā zaļās acis un aiz patikas irgojusi, zinot sevi iemiesotu šajā jaunajā veidolā, viņas pašas smadzenes taču bija saglabājušas veselu gadsimtu vecas atmiņas, bet savītušo vaigu grumbās jaudās sensenas gaisa, zemes un saules pēdas. Viņa bija izdzīvojusi. Un pastāvējusi. Aizklun-kurot līdz logam nebija viegli — vajadzēja vilkties gandrīz vai rāpus, ar acīm urbjoties sev ceļgalos, ar rokām uz gurniem atbalstoties. Galva ar sirmajām matu lēšķēm bija ierukusi dziļi plecos, kas dažbrīd sniedzās pat pāri galvai. Bet viņa bija izdzīvojusi. Un turpināja šeit dzīvot, savandītajā gultā atdarinādama kādreizējās skaistās un ziedošās meitenes kustības, ar kādām tā atvēra durvis Kokuijas prelātiem, neskaitāmajiem spāņu un franču komersantiem, skotu inženieriem, britu vērtspapīru mākleriem, spekulantiem un pirātiem, kuri šeit iegriezās, pirms devās uz Mehiko, pretim iespējām, ko pavēra jaunā, anarhistisku juku pārņemtā zeme ar savām baroka stilā celtajām katedrālēm, zelta un sudraba raktuvēm, no vulkāniskiem iežiem un kalta akmens celtajām pilīm, ar savu pērkamo garīdzniecību, nemitīgo politisko maskarādi, parādos iestigušo valdību un lišķīgam ārzemniekam viegli iegūstamajām muitas nolaidēm. Tās bija spožas dienas, kad Menčaku ģimene atstāja muižu vecākā dēla Atanāsio pārziņā, lai tas, nopūlēdamies ar kalpiem, bandītiem un indiāņiem, gūtu vīra rūdījumu, un pārcēlās uz galvaspilsētu viņa gaišās augstības galma spožumā. Kā gan lai ģenerālis Santa Anna būtu izticis bez sava vecā biedra, tagad jau pulkveža Menčakas, kurš bija tāds lietpratējs gaiļu cīņas un skatuves daiļavu jaukumu izvērtēšanā, turklāt spēja augas naktis dzīrot, atcerēdamies senās kauju g aitas, ieskaitot arī karā pret iebrucējiem jenkijiem pieredzētās sakāves, par kurām ģenerālis izteicās ar cinisku jautrību, koka kāju pret grīdu klaudzinādams, pokālu cilādams un savas jauniņās, vēl gluži meitenī-gās sievas kuplās melnās cirtas glāstīdams, — to viņš bija pasteidzies ievest siltajā laulības gultā, kad iepriekšējās sievas pirmsnāves gārdzieni vēl lāgā nebija apklusuši. Bet tad pienāca grūtas dienas, jo liberāļu bandas viņu pavēlnieku aiztrenca no Meksikas, un Menčaku ģimene atgriezās savā muižā, lai nosargātu saraustās bagātības. Tur bija tūkstošiem hektāru zemes, ko savam draugam bija piešķīris klibais gaiļu cīņas cienītājs, varmācīgi to atsavinot iezemiešiem, kuri tika padarīti par kalpiem vai arī aizdzīti tālāk kalnu piekājē, bet tīrumus sāka apstrādāt no Kārību jūras salām atvestie lētie melnie laukstrādnieki. Lielie zemes īpašnieki nostiprināja savu varu, iegrūžot parādu jūgā visus apkārtējos sīkzemniekus. Viņiem piederēja veseli kalni tabakas. Ar banāniem un mango koku augļiem piekrautas ores. Milzīgi kazu bari Sjerra Madres priekškaļņu ganībās. Bet pašā centrā — ar košu tornīti rotāts vienstāvu dzīvojamais nams, zirgu zviedzieniem pieskandināti staļļi, ekipāžas un kuteri pastaigas izbraucieniem. Un tepat arī viņu vecākais dēls Atanāsio ar zaļajām acīm, ieģērbies baltā uzvalkā, sēdēdams baltā zirgā, kuru arī bija dāvinājis ģenerālis Santa Anna, ar jājampātagu rokā auļoja pa visiem skarbās zemes nostūriem, gatavs jebkuru brīdi savai brutālajai iekārei pakļaut lauku meičas vai arī ievesto nēģeru bara priekšgalā aizstāvēt muižas zemes pret huāristu uzbrukumiem, kuri notika aizvien biežāk. «Lai dzīvo mūsu Meksika, lai dzīvo mūsu nācija, lai svešam ieliktenim gals...» Bet impērijas pēdējās dienās, kad vecais Ireneo Menčaka uzzināja, ka ģenerālis Santa Anna atgriežas, lai izsludinātu jaunu republiku, viņš savā melnajā ekipāžā steidzās uz Verakrusu, kur viņu pie mola jau gaidīja laiva, bet naktī no «Virdžī-nijas» 'klāja ģenerālis un viņa vācu pirāti raidīja signālus Sanhuanai de Ualai. Taču uz tiem neviens neatbildēja, jo ostas garnizons bija impērijas pusē un visādi izsmēja gāzto tirānu, kurš izmisis skraidīja pa klāju zem mastos izkārtajiem vimpeļiem, pāri savām gaļīgajām lūpām izgrūzdams negantus lāstus. Pēc tām vējš atkal piepūta buras, un abi vecie draugi nokāpa jenkiju kapteiņa kajītē, lai uzspēlētu kārtis, kamēr kuģis braukāja pa rāmo, silto jūru, no kurienes tālā krasta līnija tveices izraisītajā ņirbā bija tikko samanāma. Diktatora niknās acis no uzpostā kuģa klāja urbās Sisalas gaišajās aprisēs. Kopā ar savu veco biedru viņš izcēlās krastā, izdeva uzsaukumu Jukatā-nas iedzīvotājiem un atkal sāka sapņot par kādreizējo varenību. Kerētaro pilsētā Maksimiliāns nule bija notiesāts uz nāvi, un, pēc ģenerāļa domām, republikai bija tiesības paļauties uz sava īstā dabiskā vadoņa un nekronētā monarha patriotisko sparu. Bet drīz vien Ludivīnija uzzināja, ka Sisalas komandants licis abus aizturēt un nogādāt uz Kampeči, kur tie ar savažotām rokām kā vienkārši noziedznieki vesti pa ielām, pie kam sardze apcietinātos atklāti grūstījusi. Pēc tam abi ievietoti cietumā, kur neesot bijis pat ateju. Vēlāk pavasarī vecais pulkvedis nomiris ar smirdīgu ūdens tūsku, bet ģenerālim Santa Annai — kā to zināja vēstīt Ziemeļamerikas laikraksti — un tāpat nevainīgajam Triestes princim huāristi izpildījuši nāves sodu. Taču tā nebija patiesība: kapsētā pie jūras līča bija aprakts vienīgi Ireneo Menčakas līķis, un tā šeit noslēgumu atrada viņa nemierīgais piedzīvojumiem bagātais mūžs, kas bija tikpat vētrains kā viņa zemes vēsture, bet Santa Anna, seju saverkšķījis lipīgajā mūžīga neprāta vieplī, atkal devās kārtējā trimdā.

Atanāsio, kā stāsta, šajā svelmainajā pēcpusdienā vēl redzējis veco Ludivīniju, bet kopš tā laika viņa vairs nav iznākusi no savas istabas, kur bija sev līdzi paņēmusi labākās mantas, ēdamzāles lustru, pildiņu lādes un spožāk lakotās svētbildes. Šeit viņa cerēja sagaidīt nāvi, kas viņas romantiskajā iztēlē šķita neatvairāmi tuva, taču vilcinājās veselus trīsdesmit piecus gadus. Taču tas nav nekāds garais laika sprīdis deviņdesmit trīs gadus vecai sievietei, kura bija dzimusi pirmās sacelšanās laikā, kad ar mietiem un akmeņiem bruņojušies nemiernieki plosījās Doloresas baznīcas novadā un mātei viņu vajadzēja dzemdēt mājā, kur izbailēs bija aizsprostotas visas durvis. Kalendārs viņai bija zudis, un šis 1903. gads šķita piederam pie nāvei atņemtā laikā, jo pēc pulkveža bojāejas arī viņai aiz ilgām taču drīz vien vajadzēja mirt. 1868.' gada ugunsgrēks, kurš apstājās pie viņas guļamistabas slēgtajām durvīm, jau sen bija aizmirsts. Toreiz dēli — viņai bez Atanāsio bija vēl otrs dēls, bet sirdī vietu atrada tikai pirmais — sauca, lai māte glābjas, bet viņa, klepodama dūmos, kas iespiedās' pa visām šķirbām, ar krēsliem un galdiem aizsprostoja durvis. Neviena cilvēka viņa vairs negribēja redzēt, un tikai indiānietei bija atļauts ienest viņai nepieciešamo pārtiku un salāpīt drēbes. Nekā viņa negribēja zināt un nodevās vienīgi pagātnes atmiņām. Savās četrās sienās patvērusies, viņa zaudēja interesi par visu, atskaitot pašu būtiskāko — savu atraitnību, pagātnes dzīves spožumu un palaikam arī šo zēnu, kurš mūždien tepat netālu skraidelēja, mīdams uz papēžiem svešajam mulatam.

— Barakoa, atnes krūzi ūdens!

Taču durvīs parādījās nevis indiāniete, bet šis dzeltenīgais rēgs. Ludivīnija klusībā iekliedzās un parāvās cik vien iespējams tālāk gultā: dziļi dobuļos iegrimušās acis izbailēs viņai bija ieplestas un no blaugznaini ap-plēksnējušās sejas it kā uzvirmoja putekļi. Nācējs apstājās uz sliekšņa un pastiepa trīsošu roku.

— Tas esmu es, Pedro ...

Ludivīnija nesaprata. Pārbīlī drebēdama, viņa nespēja parunāt, taču vēl aizvien vicināja pastieptās rokas, it kā atvairīdamās, liegdamās un melno lupatu kaudzē slēpdamās, bet bālais rēgs jau nāca tuvāk un pavēra muti.

— Es... Pedro... es... — viņš svepstēja, šķidro, piesušķēto bārdeli knibinādams. — Es ... Pedro ...

Bet plaksti viņam satraukti mirkšķinājās. Taču paralizētā veča nedzirdēja, ko saka miegainais, pēc sviedriem un lēta alkohola smirdošais cilvēks. — Eh... viss izput... vai jums tas zināms?... viss... pie velna... un tagad... — viņš šļupstēja, bez asarām šņukstēdams... .— tagad ņem miims nost pat šo nēģeri ... Bet jūs jau, māt, nezināt...

— Atanāsio ...

— Es... Pedro ... — un piedzērušais vīrietis atzvē-lēs šūpuļkrēslā, kājas ieplezdams, it kā pēc ilga ceļojuma mājās pārradies. — Mums ņem nost nēģeri... kurš mūs uztur... jūs un mani,..

— Nav nekāda nēģera... Ir mulats. . • un šis bērns...

Ludivīnija klausījās, taču neskatījās uz šo rēgu, kurš runājās ar viņu, tomēr šeit, aizliegtā vietā, atskanošai balsij nekāda redzama iemiesojuma nevarēja būt.

— Jā, jā, mulats... Bet kas tas tāds par bērnu... ko?

— Tas pats, kurš teitan apkārt skraidelē. Esmu viņu redzējusi. Bet man nav iebildumu. Tas ir zēns.

— Pārvaldnieks ieradās, lai man to paziņotu... Pamodināja mani vissaldākajā nomiedzi... kad tik jauki spīdēja saulīte... Nēģeri ved prom... Ko mēs iesāksim?

— Ved prom nēģeri? Muižā nēģeru bez sava gala... Pulkvedis teica, ka tie izmaksājot lētāk un esot strādīgāki. Bet, ja viņš tik vērtīgs, neatdod lētāk kā par sešiem reāliem.

Viņi abi atgādināja sastingušus sāls stabus, u.n abiem prātā bija tikai viens — tas, ko viņi būtu gribējuši sacīt, kad viss jau būs nokavēts un bērna šeit vairs nebūs. Ludivīnija mēģināja uzmest acis šim rēgam, kura klātieni viņa liedzās atzīt. Kas viņš tāds varētu būt — šis vīrietis, kurš ar nolūku un. tieši šodien nopurinājis putekļus no saviem labākajiem kankariem, lai ierastos ©izliegtajā vietā? Tropiskajā tveicē apļekusi un nosmulēta krūteža, uzspīlētas, pārlieku šauras b.ikses, kuras negāja ciet uz viņa izkāmējušā auguma bungveidīgi izspīlētā vēdera. Šis goda tērps nesaderējās ar pierasto tabakas un alkohola smirdīgo dvingu, tāpat arī blāvās duļķainās acis bija pretrunā ar svinīgo iznesību, ko šādam uzvalkam vajadzēja apliecināt: tās bija gļēva plenča un dzērāja acis, kurām jau vairāk nekā piecpadsmit gadu sveša jebkāda pašcieņa. — Ai, — savā sa-vandītajā gultā ierāvusies, nopūtās vecā Ludivīnija, beidzot pieļaudama, ka šai balsij varētu būt arī sava seja, — tas jau nav Atanāsio, kurš bija savas mātes turpinājums vīrišķīgā veidolā, šis taču ir tāds pats kā māte, tikai ar bārdu un biksēs ieslēptiem ārējiem vīrišķības atribūtiem, — Ludivīnija murgoja, — un nevis mātes vīrišķīgais iemiesojums, kāds bija Atanāsio;

tāpēc jau arī es mīlēju vienu dēlu, — viņa nopūtās, — bet otru ne, mīlēju to dēlu, kurš bija laidis saknes mums piešķirtajās zemēs, bet nemīlēju to, kurš pat pēc sakāves, kad viss gāja uz postu, vēl gribēja baudīt agrākās priekšrocības, gozēdamies augstākajās aprindās un to pilīs, kur viņam vairs nebija ko meklēt, lai gan — par to viņa bija pārliecināta — šajā laikā, kad viss sabruka, būtu vajadzējis censties to atgūt, uzspiežot valstij savu gribu, bet pēc tam, kad viss jau galīgi zaudēts, — un par to viņa gan šaubījās, — vīrieša vieta būtu šeit, šajos četros mūros.

Apjauzdami, kāda nepārvarama siena viņus šķir, abi, māte un dēls, vērās viens otrā.

(— Vai tu ieradies, lai paziņotu, ka mums vairs na v palikusi pāri ne zeme, ne diženība, ka citi mūs noplicinājuši tāpat, kā paši to tikām darījuši ar agrākajiem, ar sākotnējiem šejienes bagātību saimniekiem? Vai tu ieradies, lai man pastāstītu to, ko es savā sirdī sen biju nojautusi jau kopš pirmās laulības gultā pavadītās nakts?)

(— Es ierados tāpēc, ka man vajadzēja to darīt. Ierados tāpēc, ka vairs negribēju palikt viens.)

(— Man gribētos atcerēties tavas bērnības dienas. Es tevi tolaik mīlēju, jo jaunībā mātei jāmīl visi bērni. Vēlāk mēs visu saredzam labāk. Un neviena mēs nedrīkstam mīlēt bez iemesla. Bet asinsradniecība nav uzskatāma par šādu iemeslu. Šāds iemesls ir vienīgi — bez iemesla mīlamas asinis.)

(— Arī es esmu gribējis būt spēcīgs kā mans brālis. Ar dzelžainu roku esmu izrīkojies ar šo mulatu un zēnu, esmu viņiem aizliedzis spert kāju lielajā mājā. Tāpat kā to darīja Atanāsio, vai atceries? Taču viņa laikā mums bija daudz kalpu. Vēlāk palika tikai šis mulats un zēns. Bet tagad aiziet arī mulats.)

(— Tu esi palicis viens. Ieradies tāpēc, ka negribi palikt viens. Tu domā, ka esmu vientuļa; saredzu to tavās līdzjūtīgajās acīs. Cik muļķīgi un gļēvi, kā allaž. Nē, mans dēls, nevienam es neesmu lūgusi līdzjūtību, vienīgi pati sev, savās jaunajās dienās, kā tikko apprecēta sieva. Bet tagad vairs ne, jau sen vairs ne. Tagad man biedros ir viss mans mūžs, un es vairs nevaru kļūt veca. Vecs esi tu, ticēdams, ka viss beidzies ar taviem sirmajiem matiem, tavu žūpošanu un gribas trūkumu.

Es tevi pazīstu, pazīstu tavu plukatību! Tu esi tāds pats, kāds biji toreiz, kad kopā ar mums pārcēlies uz galvaspilsētu, tāds pats, kad ticēji, ka mūsu bagātība ir pietiekama, lai nodotos plītēšanai un uzdzīvei ar sievietēm, neapjēdzot, ka drīzāk vajadzētu to vairot, nostiprināt un izmantot kā pātagu; tāds pats kā toreiz, kad iedomājies, ka bagātības zudumam nav sevišķas nozīmes un tu bez mūsu atbalsta vari palikt virsotnē, lai gan mums vajadzēja atgriezties šajā svelmīgajā zemē, kas bija visa pamatu pamats, šajā peklē, no kurienes bijām izsitušies uz augšu, kur mums viss bija arī jāzaudē ... Pamēģini saostīt šo smaku! Tā ir_skaudrāka par zirgu sviedru, augļu un pulvera smārdu... Vai esi kādreiz iepazinis vīrieša un sievietes savienošanās smaku? Tā ož šejienes augsne — mīlas gultas palagu smakā, bet tu jau nekad neesi to izbaudījis ... Ai, paklausies, es tevi apmīļoju, tikko tu biji piedzimis, baroju tevi ar savu krūti un teicu «dēliņ manu, manu dēliņ», bet prātā man bija vienīgi tas brīdis, kad tēvs tevi radīja savas mīlas degsme, kas nemaz nebija domāta tevis laišanai pasaulē, bet vienīgi manam priekam. Tas ir saglabājies, bet tu esi izgaisis... Tur ārā, vai dzirdi...)

(— Kāpēc jūs nerunājat? Bet ir jau labi... ir labi... klusējiet vien, jau tas ko vērts, ka jūs uz mani tā nņ- ^ lūkojaties; katrā ziņā kaut kas vairāk nekā šī neklātā gulta un bezmiegā pavadītās naktis ...)

(— Tu kādu meklē? Bet vai šis zēns tur ārā ir dzīvs?)

(— Man liekas, tu domā, ka es neko nezinu, ka es no šejienes nekā nesaredzu... It kā būtu iespējams nepamanīt to, ka šeit apkārt skraidelē kaut kas no manis pašas, Ireneo un Atanāsio jaunā veidola, vēl viens no Menčaku dzimtas, vēl viens tāds vīrietis, kādi bija viņi, un tas tepat ārā, vai dzirdi... Tā kā tu viņu neesi meklējis, tad tas neapšaubāmi pieder man... Lai pamostos radnieciskas asinis, nemaz nav nepieciešama tuvība...)

— Lunēro, — zēns ierunājās, no diendusas pamodies, redzēdams nogurušo mulatu guļam turpat uz sa-vilgušās zemes. — Man gribētos ieiet lielajā mājā.

Vēlāk, kad viss jau būs beidzies, vecā Ludivīnija salauzīs klusuma loku. Kā bezspārnu krauklis viņa ķērks, klunkurodama pa papardēm aizaugušajām takām; ar

acīm izmeklējusi čūkslāju, viņa beidzot pacels tās augšup, pretim kalnam un pastieps rokas, ilgodamās satvert cilvēku, kurš šķiet pavīdējis tepat tuvumā, taču patiesībā nekā neredzēdama, jo garajās bezmiega naktīs acis kļuvušas neredzīgas, un tikai zari šaustīs viņas grumbaino, mirušām vēnām izvagoto seju. Samanījusi zemes tuvības smārdu, viņa savā aizsmakušajā balsī izkliegs gan sen aizmirstus, gan nule uzzinātus vārdus un niknumā kodīs bālās lūpas, jo dvēselē viņai kāds iečukstēs — un tie būs aizritējušie gadi, atmiņas, pagātne, par kādu pārtapusi visa dzīve — ka ārpus šas, tikai no atmiņām sastāvošās, it kā tālos gadsimtos aizsākušās dzīves, ir vēl kāda cita, kura piedāvājusi iespēju būt patiesi dzīvam un mīlēt citu, pēc asinīm tuvu radniecisku būtni, cilvēku, kurš nav miris, nāvē aizejot viņas vīram Ireneo un dēlam Atanāsio. Bet šobrīd, iepretim seņjoram Pedrito, savā guļamkambarī, no kura viņa trīsdesmit piecu gadu laikā ne reizi nav izgājusi, Ludivīnija tic, ka viņa ir mezgla punkts, kurā sasaistās pagājība un tagadnība. Seņjors Pedrito noglaudīja šķidro bārdeli un nu jau skaļā balsī atkal atsāka:

— Māt, jūs nezināt...

Vecās Ludi vīni j as skatiens kā ledaina ūdens šalts noslāpēja dēla balsi.

(— Ko lai es nezinātu? Ka nekas nevarēja būt mūžīgs? Ka šī vara dibinājās uz greznu ārišķību, uz netaisnību, kurai bija lemts iet bojā no citas netaisnības? Ka ienaidnieki, kurus likām nošaut, lai mēs paši paliktu noteicēji, ka ienaidnieki, kuriem tavs tēvs pavēlēja izgriezt mēles, lai pats paliktu noteicējs, ka ienaidnieki, kuru zemes sagrāba tavs tēvs, lai pats kļūtu par saimnieku, — ka šie ienaidnieki kādu dienu uzvarēs, nodedzinās mūsu māju un atņems mums to, kas nemaz nebija mūsu, to, kas piederēja mums uz varmācības, nevis tiesību pamata? Ka, par spīti visam, tavs brālis liedzās atzīt mūsu sakāvi un mūsu varas sabrukumu un turpināja būt tas pats agrākais Atanāsio Menčaks — ne tur, augstākajās aprindās, tālu no draudīgajiem notikumiem, kā to darīji tu, bet gan tepat, lejā, savu vergu vidū, skatīdamies briesmām vaigu vaigā, izvarodams indiānietes un mulates, nevis līdzīgi tev pavezdams paļāvīgas dāmas? Ka no šiem neskaitāmajiem tava brāļa varmācīgajiem, nevērīgajiem, steidzīgajiem sakariem vajadzēja rasties sekām, turklāt sekām visai prāvā skaitā, kuras apliecināja viņa gājumu šās zemes virsū? Ka no visiem Atanāsio Menčakas bērniem, kurus viņš bija izsējis pa mūsu plašajiem īpašumiem, kādam vajadzēja piedzimt arī tepat tuvumā? Ka tajā pašā dienā, kad vienā no nēģeru būdelēm piedzima viņa dēls — piedzima tā, kā tam vajadzēja notikt — pašā lejā, lai vēlreiz apliecinātu sava tēva spēku, ka šajā dienā Atanāsio ...)

Seņjors Pedrito neizlasīja šos vārdus vecās Ludivī-nijas acīs. Viņas skatiens, atraisīdamies no gurdās sejas, kā ledains vilnis aizskalojās tveicīgās istabas sastingušajā gaisā. Šaurajās drānās iespīlētajam seņjoram Pedrito nemaz nevajadzēja ieklausīties viņas balsī.

(— Nepārmetiet man neko. Es tāpat esmu jūsu dēls... Man ir tās pašas asinis, kādas bija viņam, Atanāsio ... Tad kāpēc man pārmest šo nakti?.., Man pateica vienīgi to: «Vecā santannistu karaspēka seržants Robaina Kampečes kapsētā atradis pulkveža Menčakas līķi, kuru jūs tik ilgi meklējāt. Kāds kareivis bija redzējis, kur slepšus, bez piemiņas plāksnes apraka tavu tēvu un par to pastāstīja seržantam, kad viņu no garnizona pārcēla uz ostu. Bet seržants, apmānīdams komandantūru, naktī izracis pulkveža mirstīgās atliekas un panācis, lai viņu sūta uz Halisko, tā ka viņš pa ceļam var iegriezties šeit un mirušā pīšļus nodot ģimenei. Tevi un tavu brāli šonakt pēc pulksten vienpadsmitiem gaidīs meža laukumiņā, kas atrodas divus kilometrus no ciemata, pie staba, kur agrāk tika pakārti dumpīgie indiāņi.» Vai kādam varēja nākt prātā, ka tā ir krāpšana? Atanāsio noticēja tam visam tāpat kā es; izdzirdot šo vēsti, acīs viņam saplūda asaras, un nevienu mirkli viņš nešaubījās, ka tiešām mums pasniegs tēva mirstīgās atliekas. Eh, kāds nelabais mani toreiz attrenca uz Kokuiju! Tiesa, dzīvei galvaspilsētā man sāka pietrūkt naudas, bet Atanāsio jau nekad neko man neliedza, viņš pat vēlējās, lai es no šejienes aizvāktos kaut kur tālāk, jo vēlējās šeit būt vienīgais Menčaku ģimenes pārstāvis, jūsu vienīgais sargs. Kad mēs aizjājām līdz norādītajai vietai, spīdēja karstā gadalaika sarkanais mēness. Pret savu rumaku atspiedies, tur stāvēja seržants Robaina, kuru mēs

pazinām jau kopš bērna kājas. Baltie zobi viņam mirdzēja kā rīsa graudi, tāpat arī kuplās ūsas. Atcerēja mies viņu no bērnības. Viņš aizvien bija ģenerāļa Santa Annas pavadoņos, tika daudzināts kā izcils jaunu zirgu iejādītājs un mūždien smaidīja tā, it ka viss viņam būtu tikai viens milzīgs joks. Bet tagat viņš bija atjājis, lai netīrā somā mums pasniegtu to, ko tik ļoti gaidījām. Atanāsio viņu apskāva, bet seržants smējās tā, kā nekad vēl to nebija darījis, līdz viņa smiekli izvērsās svilpienā, un tad no brikšņiem, mēnesnīcas balti apmirdzēti, iznāca četri vīri. «Svētīgi tie garā vientiesīgie!» savā zobgalīgajā balsī iesaucās ser žants, «svētīgi tie garā vientiesīgie, kuri negrib samie rināties ar to, ka ir zaudējuši, bet nopūlas zaudēto atgūt!» Un vairs neizlikdamies, arī viņš pavērās pret Atanāsio. Man neviens nepiegrieza vērību, patiesi tikai nāca tuvāk brālim, it kā manis nemaz tur nebūtu, es pat lāgā neatceros, kā man izdevās aizbēgt no šiem četriem vīriem, kuri, mačetes izvilkuši, mācās virsū Atanāsio. Bet viņš savādā, tādā kā aizsmakušā, tādā kā skanīgā balsī uzsauca: «Bēdz, brāl, tikai neaizmirsti!» Un tad es sajutu pret ceļgalu dauzāmies bises laidi, bet - vairs neredzēju, kā viņi pienāca pie Atanāsio, sasēja viņam kājas un tad sakapāja gabalos, un tas viss notika pilnīgā klusumā, spožā mēnesnīcas vizmā. Kādu palīdzību es būtu varējis meklēt muižā, ja zināju, ka brālis jau miris, turklāt jaunā kasika rokaspuiši agrāk vai vēlāk tā kā tā būtu Atanāsio nogalinājuši, lai novāktu viņu no ceļa. Kurš gan pēc tam vēl būtu iedrošinājies stāties viņiem pretim? Neko es negribēju zināt arī par patvarīgo izrīcību nākamajā dienā, kad jaunais varasvīrs sagrāba mūsu zemes. Kāda tam būtu bijusi jēga? Kalpi bez kurnēšanas pārgāja pie viņa, jo ļaunāk kā pie Atanāsio viņiem nevarēja klāties. Turklāt, it kā mani brīdinot, veselu nedēļu uz mūsu kādreizējās zemes uzturējās federālā karaspēka vads. Ko es būtu varējis iesākt? Vajadzēja būt vēl pateicīgam, ka viņi mani lika mierā. Turklāt pēc kāda mēneša apgabala jaunās lielās muižas namā ieradās pats ģenerālis Por-fīrio Diass. Savu ņirgāšanos viņi nepārtrauca. Reizē ar Atanāsio sakropļoto līķi man izsniedza govs kaulus — milzīgu galvaskausu ar ragiem, ko seržants bija atvedis savā mugursomā. Es varēju vienīgi pie mājas durvīm

uzkarināt pielādēto bisi — kā sava veida piemiņas zīmi nabaga Atanāsio. Nudien — tonakt... man pat prātā neienāca, ka pašam ir šautene, lai gan tās laide man sitās pret ceļgaliem visu šo garo ceļu, es zvēru, māt, tik bezgala garo...)

— Nekad tu nedrīksti tur savu kāju spert, — Lunēro noteica un piecēlās pēc šīs neparastās dejas, kurā izpaudās gan viņa izbīlis, gan kvēla ilgošanās un ar kuru viņš bija atvadījies no zēna. Pulkstenis varēja būt jau pusseši, un jebkuru mirkli viņš gaidīja ierodamies pārvaldnieku.

— Pamēģini tikai slapstīties, — tas vakar bija teicis. — Pamēģini vien! Mums nevajadzēs pēdu dzīšanai pat suņus. Netrūkst diedelnieku, kuri izbēgušu kalpu labāk nodod mums nekā ļauj tam paglābties no visiem kopējā likteņa.

Nē, Lunēro tas nenāca ne prātā, jo viņa domas, ko bija savažojuši draudi un dzimtenes ilgas, tiecās uz jūru. Cik neaptverami liels viņš šķita zēnam, kad mulats, kājās piecēlies, nolūkojās upes straujajā tecējumā, tai plūstot uz Meksikas līci! Cik augstu sniedzās viņa trīsdesmit trīs gadus vecais kanēļkrāsas augums ar sārtajām delnām. Lunēro acis vērās uz jūras pusi. Viņa plaksti šķita balti, taču tos nebija iekrāsojuši gadi, kuri savā plūdumā tādas vērš viņa rases piederīgo acis, bet gan dzimtenes ilgas, kuras patiesībā nomāc tāpat kā vecums, tikai tās ir vēl senākas, ar vēl dziļāku sakņojumu. Tur tālumā pletās sēres, kas aizkavēja straumes plūdumu un jūras piekrastes ūdeņus ietonēja palsā krāsā. Tālāk sākās salas, bet aiz tām pletās Lielā cietzeme — tur viņš varētu atrast patvērumu mežā un sacīt, ka beidzot ir atgriezies mājās. Aizmugurē paliktu kalnu grēdas, indiāņi, augstiene. Turp lūkoties viņš nevēlējās. Dziļi ievilcis elpu, Lunēro vērās jūras virzienā, ļaudamies brīvības un tāles burvestībai. Zēns pārvarēja kautrību, kas viņu līdz šim bija atturējusi, un pieskrēja pie mulata, taču apskaut spēja tikai lielā vīrieša vidukli.

— Lunēro, neej prom ...

— Bērniņ Krus, dieva dēļ... Ko lai es daru?

Apmulsušais mulats glāstīja zēna matus, nespēdams

atvairīt laimes un pateicības izjūtu, no kuras viņš

aizvien tik sāpīgi bija vairījies. Zēns palūkojās augšup Lunēro sejā.

— Es ar viņiem parunāšu, pateikšu, ka tu nevari nekur aiziet...

— Ar ko tu parunāsi — vai tur, pie viņiem?

— Jā, lielajā mājā.

— Viņi negrib mūs redzēt, bērniņ Krus. Tu nedrīksti tur kāju spert. Ķersimies labāk pie darba. Vēl jau dažas dienas es būšu šeit. Kazi, man vispār nevajadzēs nekur iet.

Čalojošā upe ieskāva Lunēro augumu, kurš bija ieniris, lai nevajadzētu runāt un just viņam piekļāvušos zēnu, ar kuru tik ilgi bija kopā nodzīvots. Zēns atsāka rosīties ap savām svecēm un pasmaidīja, redzēdams, ka pret straumi peldošais Lunēro ķepurojas, izlikdamies slīkstam, tad līdzīgi bultai izšaujas no ūdens, apmet kūleni, atkal iznirst, zobos turēdams kādu stumbeni, beidzot iznāk krastā, smieklīgus rēcienus izgrūzdams, nopurinās, bet tad, ar muguru pret zēnu pagriezies, nosēžas pie savām krijām un paņem āmuru un naglas. Atkal uzmācās drūmas domas, bet pārraugs varēja parādīties jebkuru brīdi. Saule jau bija paslēpusies aiz koku lapotnes. Bet Lunēro nemaz negribējās domāt par to, ko apsvērt bija nepieciešams, jo rūgtuma asmenis bija pāršķēlis īso, jau pagaisušo laimes mirkli.

— Atnes no būdas man smilšpapīru! — Lunēro norīkoja zēnu, pārliecināts, ka tie ir viņa pēdējie atvadu vārdi.

Viņš varēja aiziet tāpat kā vienmēr, tikai kreklā un biksēs. Ko gan vēl vairāk? Tagad, kad saule jau bija pazudusi, vajadzēja uzmanīt taku, lai cilvēks garajos svārkos nepienāktu pārāk tuvu būdai.

— Jā, — Ludivīnija teica, — Barakoa man visu pastāstīja. Ka mūs uztur šis bērns un mulats. Vai tu neatzīsti to? Ka mums ir maizes kumoss, tikai pateicoties viņiem. Un tad tu vēl nezini, kas darāms.

Večas īstā balss bija grūti saprotama. Pieradusi pie murmināšanas vientulībā, viņa izdvesa aprautas, sēravota burbuļošanai līdzīgas skaņas.

— ... ko būtu darījuši tavs tēvs un brālis.., gājuši un aizsargājuši mulatu un zēnu, nepieļautu, ka viņus aizved... ja vajadzīgs, nežēlotu dzīvību, nepieļautu, ka tiekam kājām mīdīti... vai tu darīsi to jeb man būs jārīkojas, plukata tāds?... Atved šurp zēnu.,, man ar viņu jāparunā...

Taču zēns balsis neatšķīra un pat sejas nesaredzēja: aiz loga mežģīnēm pavīdēja tikai neskaidri apveidi, bet tad Ludivīnija ar nepacietīgu rokas mājienu lika seņjoram Pedrito aizdedzināt sveces. Zēns atrāvās no loga un uz pirkstgaliem aizlavījās līdz mājas priekšpusei ar apkvēpušajām kolonnām un nolaisto terasi, kur kā vientuļas uzdzīves liecinieks rēgojās vienīgi šūpuļtīkls. Bet turpat bija vēl kaut kas cits: pie durvju palodas uz diviem aprūsējušiem āķiem karājās bise, kuru seņ-jors Pedrito 1889. gadā, mājās pārjājot, bija atvedis sev līdzi un kopš tā laika uzglabājis kā savas gļēvulības simbolu — labi ieeļļotu un pielādētu, lai gan zināja, ka nekad to nelietos.

Abi bises stobri iezīmējās gaišāk par balsināto palodu. Zēns zagās pāri priekštelpai — kādreizējai muižas zālei vairs nebija ne grīdas, ne griestu: pirmo novakares stundu zaļganās vizmas šaltis pludoja pār pelnos un plēnēs vietumis saaugušo zāli, kur kvakšķēja vardes, bet telpas nostūros bija sakrājušās ūdens paltis. Tālāk pavērās ar nezālēm pieaugušais iekšējais pagalms, bet aiz tā kādās durvīs atplaiksnījās gaismas svītra no apdzīvotās istabas. Tur dzirdamās balsis kļuva skaļākas. Pretējā pusē, no kādreizējās virtuves galvu pabāza indiāniete Barakoa ar izbrīnītām acīm. Zēns parāvās ēnā, bet tad izslīdēja uz terases un pāri sabirzušajām flīzēm lavījās uz palodas pusi, kur karājās bise. Balsis bija kļuvušas vēl skaļākas, un juceklīgajā vārdu burzmā viedās tā kā vārgs niknums, tā kā šļupstīga aizbildināšanās. Bet tad no dzīvojamās istabas iznira kāda augsta ēna, satraukti noplīvoja svārku lēveri un zem ādas apavu zolēm nobrakšķēja gaiteņa flīzes. Zēns vairs nevilcinājās, bet deva kājām ziņu, ar šauteni rokās jozdams pa labi pazīstamo taku uz mulata būdas pusi.

Lunēro šajā brīdī atradās jau krietnu gabalu kā no lielās mājas, tā no sava būceņa, krustojumā, kur saplūda rūsganās zemes ceļi. Pulkstenis varēja būt ap septiņiem. Tagad vairs vilcināties nedrīkstēja. Viņš uzmanīja plato ceļu abos virzienos. Pārvaldnieka zirgs varēja uzvirmot pamatīgu putekļu mākoni, bet ne izraisīt patālo blīkšķi, kurā saplūda divi rībieni Lunēro aizmugurē. Tos izdzirdis, mulats sastinga, brīdi nespēdams ne pakustēties, ne ko domāt.

Ar bisi rokās zēns bija ieniris lapu biežņā, bīdamies, ka nopakaļ dunošie soļi viņu panāks. Garām pazibēja izmīdītās kurpes, biksēs iespīlētie stilbi, noplīvoja svārku stērbeles — tie paši jau vakar redzētie svārki. Nekādu šaubu nevarēja būt, jo mazāk vēl tad, kad vīrietis, kura seja zēnam nebija redzama, iemetās būdā un uzkliedza: — Lunēro! Šajā nepacietīgajā balsī zēns sadzirdēja to pašu īgnumu un draudus, kas jaudās vakar atnākušā vīra izrīcībā, kad tas meklēja Lunēro. Bet Lunēro kāds varēja meklēt tikai tāpēc, lai viņu aizvestu. Bise bija tik smaga, ka zēna klusais niknums kļuva vēl skaudrāks. Tagad viņš jau zināja, ka dzīvē jāsacērtas ar ienaidniekiem un ka tā nepavisam nav tikai upes nerimtīgais plūdums un ikdienas darbs. Ir vēl niknums, kuru izraisa atskārta par šķiršanos. Bet svešais iznāca no būdas, acu priekšā vīdēja bikses ar iespīlētajiem stilbiem un pelēkie svārki. Zēns notēmēja un nospieda divstobrenes sprūdu.

— Krus, bērniņ! Manu zēn! — Lunēro iekliedzās, piesteidzies tuvāk un ieraudzījis seņjora Pedrito sašķaidīto, kā greizā vīpsnā saverkšķīto seju un sarkani notriepto krūtežu. — Krus!

Zēns drebēdams iznāca no biežņas. Ar asinīm un putekļiem klāto seju viņš nevarēja pazīt, jo bija redzējis seņjoru Pedrito vienmēr tikai no tālienes, pusapģērbu-šos, ar lielo pudeli rokā, nodriskātā kreklā, kas atsedza viņa bālās, ieplakušās krūtis. Bet mirušais nebijā tām līdzīgs. Un tāpat viņš neatgādināja no Mehiko pārradušos uzposto, eleganto vīrieti, kādu viņu atcerējās Lunēro, ne arī bērnu, kuru pirms sešdesmit gadiem bija glāstījusi .Ludivīnija Menčaka. Tagad bija tikai sadragāta seja, asiņaina krūteža, saverkšķīts nejēdzīgs vieplis. Un visapkārt cikāžu dziesma. Lunēro ar zēnu stāvēja nekustēdamies, taču mulats visu saprata. Saimnieks bija miris viņa dēļ. Arī Ludivīnija pavēra acis, ar siekalām saslapināja rādītāja pirkstu, nodzēsa sveci gultas galvgalī un gandrīz četrrāpus aizvilkās līdz logam. Kaut kas bija noticis. Lustra atkal bija.ietrinkšķējirsies. Kaut kas nemūžam neatsaucams. Šā divkāršā šāviena uzvandīts. Viņa ieklausījās tālajās balsīs, līdz tas

apklusa un nakts kukaiņi atsāka savu dziesmu. Visapkārt atkal atskanēja cikāžu čirpstoņa. Barakoa bija ierāvusies virtuvē, nodzēsusi gaismu un bailēs drebēja, domādama, ka atgriezušies tie laiki, kad visapkārt oda pēc pulvera. Arī Ludivīnija stāvēja nekustīgi, līdz klusumā viņā sāka urdīties vārgs niknums, neļaudams aprimties guļamistabas noslēgtībā. Klupdama un krizdama viņa iztenterēja laukā. Sīka un sakņupuši zem tukšajām nakts debesīm, kas vērās pa visām nodegušās mājas mūru ierobēm, viņa klunkuroja uz priekšu, atgādinādama bālganu sakrokojušos zemes tārpu. Rokas izstiepusi, Ludivīnija meimuroja, lai sataustītu dzīvu bērna augumu. Veselus trīspadsmit gadus tas bija atradies tepat līdzās, taču tikai tagad viņa alka tam pieskarties un saukt vārdā, nemaz nenojauzdama, kādā īsti, jo Kruss, Kruss nebija ne patiess vārds, ne uzvārds, tā bija tikai nēģeru dota iesauka, kādā dēvēja viņa māti Isabelu Krusu jeb Krusu īsabelu, kuru Atanāsio bija licis novākt, pirmo sievieti tepat tuvumā, kura viņam bija dāvājusi dēlu. Tumsā viss šķita tik svešs, taču Ludivīnija ar ļodzīgām kājām, rokas iepletusi, rausās uz priekšu, lai pēdējo reizi mūžā kādu apskautu. Bet pretim joņoja tikai pakavu duna un putekļu mākonis. Sviedros izmirkušais zirgs iezviegdamies apstājās, kad sakumpušais Ludivīnijas augums šķērsoja tam ceļu, bet pārvaldnieks, seglos sēdēdams, viņai uzbrēca:

— Kur, vecā ragana, aizbēga nēģeris ar puiku? Saki ātrāk, pirms neesmu tiem pa pēdām palaidis suņus un zaldātus!

Bet Ludivīnija, tumsā dūri vicinādama, spēja atbildēt tikai ar savu parasto lāstu.

— Suņa mēsls, — viņa iemeta tam sejā, lai gan augstu sedlos sēdošo vīrieti nemaz neredzēja. — Suņa mēsls, — viņa atkārtoja, juzdama zirgu nosprausloja-mies turpat pie izslietās dūres.

Jātnieka pātaga nosvilpa Ludivīnijai uz muguras, un • viņa pakrita. Zirgs, apkārt cirzdamies, uzrausa vecajai sievietei putekļu mākuli un aizauļoja tālāk.

ES zinu, ka man priekšdelma ādu pārdur ar adata, un iekliedzos, vēl nekādu sāpju nejuzdams; vēsts par sāpēm nokļūst smacizenes ātrāk nekā tās sajūt āda... ai... un brīdina, ka tās sagaidāmas ... liek piesargāties un apzināties... lai jo skaudrāk tās izjustu... jo... apzināties... tā ir vājība... pārvērš mani par upuri... kad apzinos ... spēkus.., kas... no manis neatkarīgi... ar mani... nerēķinās; sāpju apziņas orgāni ... gausāki... nomāc refleksus ... sāpes... no injekcijas... vēl nav... tikai pašas par sevi... es jūtu... pieskaras vēderam... piesardzīgi... tas uzpūsts ... lipīgi mikls ... zilgans ... nevaru noturēties ... pieskaras ... ar saziepētu roku... skuveklis noskuj... zemāk... es nevaru ... noturēties ... es kliedzu... man jākliedz... man satur... rokas ... plecus ... kliedzu ... lai liek mani mierā ... Jauj nomirt ... lai neaiztiek... es neciešu... ka man aizskar ... sāpošo vēderu ... tas jutīgs ... kā slima acs... es neciešu ... es nezinu ... mani satver... atbalsta... manas zarnas ... nedarbojas ... tās ir nekustīgas, tagad skaidri jūtu, zinu... gāzes sakrājas, netiek laukā, paralizē ... nenoplūst šķidrums, sakrājas ... plēš mani pušu ... es zinu to ... temperatūra zema ... es zinu... nezinu, pie kā griezties, lūgt palīdzību, padomu, lai pieceltos un ietu... es sasprindzinos ... sasprindzinos ... asinis nenāk ... nenāk, kur vajadzīgs ... tām jānāk pa muti... pa tūpļa zarnu... nenāk ... neko viņi nezina ... pūlas uzminēt... iztausta mani... izklausa trīsošo sirdi... pulsu ... tā nav... es saliecos... saliecos divkārši... mani satver zem padusēm... es iemiegu... mani atbalsta... saliecos divkārši... iemiegu ... saku viņiem ... tas jāpasaka, pirms iemiegu ... saku viņiem ... nezinu, kas viņi tādi... «Pārjāsim... pāri upei» ... saožu savu elpu ... tā nelabi smako ... mani atbalsta... durvis atveras... atveras logi... es skrienu ... mani grūž... redzu debesis... redzu izplūdušus gaismas plankumus, kas aizņirb gar acīm... es pieskaros ... saožu... redzu ... nogaršoju... dzirdu... es aiztraucos ... tuvu garām ... tuvu... pa greznu gaiteni ... aiztraucos ... tuvu garām ... es sataustu, saožu, sajūtu, saredzu, saožu lieliskās skulptūras — krāšņas inkrustācijas — zelta un ģipša veidojumus — no kaula un rupuču bruņām izgrieztos šķirstiņus — greznos tve-rekļus un rokturus — pildiņu lādes ar metāla apkalumiem un slēdzenēm — no smaržīgas Meksikas priedes

darinātos solus — senlaicīgos luktu sēdekļus — baroka stila kruzuļainos līčloču plakanciļņus — krēslus ar kū-kumainām atzveltnēm — virpotās sijas — daudzkrāsainās rostras — dekoratīvo bronzas nagliņu rakstus — mākslinieciski apdarinātās ādas — mēbeles ar līkām ķetnu un bumbveida kājām — ar Damaskas zīdu pārvilktos zviļņus — sudraba dzīparos izšūtos gobelēnus — samta dīvānus — milzīgos dzīru galdus — vāzes un amforas — nošļauptus spēļu galdiņus — gultas ar baldahīniem un smalklinu palagiem — rievotos statņus — ģerboņus ar rakstu rotājumiem — smalkvilnas paklājus — dārgās metāla slēdzenes — ar smalku sprēgājumu klātos senos gleznojumus — zīdu un kašmiru — vilnas un tafta audumus — kristāla traukus un svečturus — mākslinieku apgleznotās bļodas — kodinātos balstus — viņi tam visam nepieskarsies... tā nebūs viņu manta ... plaksti... jāatdara plaksti... lai atver logus ... virpuļo ... lielas delnas ... milzīgas pēdas ... es iemiegu... gaisma aizstrāvo gar atvērtajiem plakstiem... debesu gaisma... lai paveras zvaigznes ... es nezinu ...

TU apstāsies šeit, pirmajās virsotnēs, kuras tev aiz muguras varenā elpojumā pacelsies aizvien augstāk un augstāk... Tev pie kājām lejup sniegsies lapaino zaru biežņas aizsegtā, nakts trokšņu piešalktā nogāze, tālāk pāriedama tropiskās stepes līdzenumā, pār kuru kā zilgs paklājs izplešas bezgalīgā, visuaptverošā nakts... Satrauktā neizpratnē tu apstāsies pirmajā klinšu terasē, nespēdams aptvert notikušo, jo būsi redzējis izbeidzamies dzīvi, kuru tu klusībā uzskatīji par mūžīgu... Dzīvi tīteņaugu apvītajā būdiņā, ar peldēm un zveju garāmplūstošajā upē, ar ikdienas darbu, izgatavojot no miršu sveķiem sveces, kopā ar mulatu Lunēro... Taču reizē ar iekšējo saviļņojumu... tevī kā adatas smaile iedursies ne tikai pagātnes atskārsme, bet arī neskaidra nākotnes noģieda... tev pavērsies šajā kalnu naktī apjaustā jaunā pasaule, un tās tumšā gaisma pamazām uzausīs tavās acīs, kuras jau arī būs pārvērtušās un guvušas jaunu iekrāsojumu, jo tas, kas agrāk bija dzīve, tagad kļūst par atmiņām, un kādreizējais bērns nonācis jaunu un svešu, līdz šim nepazīstamu plašās zemes spēku varā... Atbrīvojies no liktenīgās nolemtības, ko šķita nosakām pati piedzimšana un agrākā dzīvesvieta... nokļuvis cita, jauna un nezināma, aiz zvaigžņu spozmes apmirdzētajiem kalniem apslēpta likteņa varā. Tu apsēdīsies šeit uz klints, un tavām acīm pavērsies bezgalīgais, zvaigznēm nosētais, reizē tuvais un mūžīgais debesu plašums... Negrozāmā gaitā Zeme griezīsies ap savu asi un pavēlnieci Sauli... kopējiem gravitācijas spēkiem pakļaudamies, Zeme un Mēness griezīsies paši ap sevi un tuvāko debess ķermeni... Viss saules pavadoņu pulks kustēsies tās baltās gaismas lokā, un reizē ar to sīkā putekļu plūsmā trauksies uz mūžīgiem kosmosa sablīvējumiem, pāri tropiskās nakts gaišajam debesu jumam kā nerimtīgā dejā, pirkstiem saslēdzoties un klusai sarunai risinoties Visuma telpā, kurai nav ne gala, ne malas... Bet pāri tev liesies trīsoša gaisma, apspīdēdama tevi, līdzenuma stepi un kalnus, un tās nemainīgums liksies tik atšķirīgs no zvaigžņu kustīguma un Zemes joņo-juma, debess ķermeņiem, to pavadoņiem, galaktikas un miglājiem, atšķirīgs no berzes, no molekulu saistībām un elastīgajām kustībām; tās vieno un sakļauj spēkus, kuri iemīt pasaulē, klintī un tava paša rokās, kuras tu šobrīd esis saskāvis kā izbrīna saucienā ... Tu gribēsi vērties vienā vienīgā zvaigznē, lai uztvertu visu tās gaismu, salto un plašai saules spozmei līdzīgo, neredzamo krāsojumu..,, taču sejā šī gaisma nav samanāma ... Tu pievērsi acis un ne naktī, ne dienā neredzēsi patiesās, cilvēka acij nesaskatāmās pasaules krāsas... Tevi pārņems mulsa, un tu vērosi balto gaismu, kura ņirbošā, stateniskā ritmā skar tavu redzokli ... No saviem avotiem izstrāvodama, gaisma aiztrauks lokveida ceļos, un tā tikai uz mirkli apmirdzēs snaudā iegrimušos kosmosa ķermeņus ... Cauri taustāmās vielas sabiezējumiem gaismas loki saslēgsies un atkal atdalīsies, savā nemitīgajā joņojumā izveidojot kopuma aprises, Visuma apveidus... Tu jutīsi atspīdam pasaules telpas mirdzumu un tajā pašā laikā ... tepat gluži tuvu samanīsi kalnu un pļavu liego elpojumu: mirtes un papaijas koku, nakts princeses un tabakas ziedus, ananasus un tulpveida lauru koku, vaniļas un tekoteues augu, savvaļas vijolītes, mimozas, tīģerziedus... tu skaidri redzēsi tos atkāpjamies, at-

virzāmies aizvien tālāk, salto salu viļņveida atplūdo. aizvien tālāk un tālāk no sākotnējās uzplauksmes un ziedēšanas krāšņuma ... Gaisma iestrāvos tavās acīs un tajā pašā mirklī aiztrauksies visneaizsniedzamākajās telpas tālēs.... Ar rokām tu ieķersies klints šķautnē, uz kuras esi nosēdies, un aizvērsi acis... Un tad atkal tu sadzirdēsi cikāžu tālo čirkstēšanu un nomaldījušos avju ganāmpulka blēšanu... Un šajā aizvērto acu mirklī viss šķitīs joņojam uz priekšu, atpakaļ, pretim Zemei, uz kuras mājojam... līdzīgi vanagam, kurš lidinās šķietami piesaistīts Verakrusas upes visdziļākajam izlokām, bet pēc tam nometas augsto klinšu stingajā nekustībā, tomēr gatavs jebkuru mirkli atkal pacelties lidojumā, lai tumšos apļos šķeltu zvaigžņu šķietamo pamirumu... Un neko tu tad nesajutīsi ... viss pārakmeņojies nakts mierā, un pat vanaga lidojums neizjauks vispārējo klusumu... Tavās gurdajās acīs, kājās un plecos vairs nebūs jaušams Visuma joņojums, tā skrējiena apļi, nebeidzamā traukšanās ... Tu vērosi iemigušo Zemi... Ar savām klintīm un minerālu dzīslām, kalnu masīviem, uzarto tīrumu plašumiem, upju tecējumu, ar cilvēkiem un to mitekļiem, zvēriem un dzīvniekiem un neizdibinātiem pazemes uguns noslāņojumiem tā pretosies nenovēršamajam un neapturamajam joņojumam, taču nenieka neiespēs... Bet tu, gaidīdams atnākam Lunēro ar zirgēzeli, rotaļāsies ar klints šķembu. Tu aizmetīsi to lejup pa nogāzi, lai tā kā sīciņa maldu saule ar kaleidoskopiskiem uz-dzirkstījumiem uz brīdi uzburtu strauju un sparīgu dzīves mirkli... Tā nozibsnīs no nekustīguma izšķiltās uguntiņas uzliesmojumā, bet tūlīt apdzisis kā kalna piekājē nokritis zvirgzds, bet zvaigžņu blāzmojums turpināsies nemainīgs un mūžīgs savā neizprotamajā, visu aptverošajā trauksmē ... Ar acīm tu sekosi šķautnes ripojumam pa stāvo nogāzi... Tavs profils ar rokā atbalstīto zodu iezīmēsies virs nakts apvāršņa līnijas... Tu esi kaut kas jauns šajā ainavā, kuru drīz vien vairs neredzēsi, Jo tu aiziesi pāri kalnam meklēt savas dzīves^ nezināmo nākamību... Bet jau tagad, vēl tepat šaja vieta ta no pagājības pavēršas uz nākotni... Tava vientiesība ies bojā, taču to nogalinās nevis noziedzības varmācīgas, bet gan izbrīnās laipnās rokas ... Tāds augstums... Nekad tu vēl tik augstu neesi bijis...

Nekad neesi redzējis krustojamies ceļus tādās tālēs... Ierastā upmalas šaurā pasaulīte kļūst tikai šā neiedomājamā plašuma viena daļiņa ... Taču, nebeigdams vērot nezināmās, rāmās bezgala tāles, pamales mākoņu kalnus, līdzenuma viļņaino klajumu un debesu straujo kāpumu, nekad tu nejutīsies sīks un’niecīgs... Tu jutīsies pat brīvāk ... izkārtotībai pakļauts ... tāls ... Un ne prātā tev nenāks, ka stāvi uz jaunas Zemes, kas pavisam nesen, tikpat kā nule iznirusi no jūras dzelmēm, mezdama vienu kalnu grēdu pret otru un sakro-kodamās kā pergamenta lapa, ko saņurcījusi terciārā perioda varenā roka... Tu stāvēsi augstu kalnā, tālu pāri līdzenuma laukiem, pacelts līdztekus apvāršņa aplocei ... Visapkārt pletīsies nakts, saules zuduma leņķis — laika tecējums... Un tāluma dzīlēs — zvaigznāji. Ar neapbruņotu aci nolūkojoties, tie liekas pavisam tuvu cits citam. Bet varbūt patiesībā tos šķir neiedomājami laika slāņi? ... virs galvas tev griezīsies kāda cita planēta ar tikai tai pašai piemītošu laika tecējumu, bet tad tās tumšais un tālais rotējums pierims — tieši šajā brīdī, vien vienīga gada vienvienīgā dienā, kas citādi nosakāma un gluži atšķirīga no tava gada dienām... Un šis brīdis jau nesakritīs ar tavējo, tāpat kā tavai uztverei neatbildīs to zvaigžņu tagad-nība, kuras tu biji nupat vērojis, nolūkodamies to strāvojošā gaismā no cita, varbūt jau apritējuša zvaigžņu laika... Spožums, ko redzēs tavas acis, varbūt būs mirušas gaismas atblāzma, kuras izstrāvojums sācies jau pirms vairākiem gadiem, vairākiem gadsimtiem, salīdzinot ar tavu laika uztveri. Bet vai šī zvaigzne vēl dzīva? ... Tā šķitīs dzīvojam, kamēr vien tavas acis to redzēs... Un tikai tad, kad kādu nakti tās gaisma mitēsies atspīdēt tavās acīs, tu uzzināsi, ka tā bija mirusi jau agrāk, kamēr tu vēl tajā nolūkojies, domādams, ka redzi tās pašreizējo, tagadnīgo izstarojumu, bet patiesībā vēroji un pat vārdu biji devis tās agrākajam mirdzumam ... Ko tavi jutekļi bija uztvēruši kā dzīvu, īstenībā bija miris. Pats gaismas avots zudis un izsīcis, bet tā mirdzums, atrauts jau no sava pirmcēloņa, cauri tālēm kādu citu nakti atstaros citā laikā dzīvojoša zēna acīs ... Cits laiks... Ar savu dzīvi, saviem notikumiem, savām idejām, taču nekad tas nekļūs par vienotājas plūsmas saikni starp pagājības pirmo un nākamības pēdējo ceļa zīmi... Tikai no visa cita atrautu atmiņu un vēlmju konstruētais laiks, kurš pagaist, izsīkstot tām dzīvības iespējām, kuras iemiesojušās vienreizējā būtnē, kāda biji tu — jauns zēns un tagad jau mirstošs sirmgalvis, kurš ar šīs nakts noslēpumaino rituālu vienotā saiknē sasaista kā sīkos, pa kraujām klintīm rāpojošos kukainīšus, tā arī bezgalīgajā izplatījumā klusi joņojošos milzīgos debess ķermeņus... Nekas netraucēs klusumu, kurš apņēmis Zemi, Visumu un tevi... Viss pastāvēs kustībā un izmaiņās, plūstot nemitīgai pārgrozību upei; viss izirs, novecos un sabruks, nepaceļoties nevienai trauksmes balsij. Saule izdeg nerimtīgā liesmojumā, dzelzs izjūk putekļos, enerģija bezmērķīgi izklīst telpā, masas izirst radiācijā, Zeme ieslīgst saltuma nāvē... Bet tu gaidīsi atnākam kādu mulatu ar zirgēzeli, lai dotos pāri kalniem un sāktu tur dzīvot, aizpildot laiku ar nepieciešamiem gājieniem šai baismīgajā spēlē, kur dzīves uzplaukums ir reizē arī tās nāve, visam virpuļojot neprāta dejā, laika plūsmai aprijot pašai sevi un nevienam nespējot apturēt iznīcības neatgriezenisko skrējienu... Bērns, Zeme un Visums — visos viņos kādu dienu vairs nebūs ne gaismas, ne krāsu, ne dzīvības... Būs tikai totāla vienveidība, aizmirstība bez vārda un bez cilvēka, kurš tai spētu vārdu piešķirt: iznīcībā sakausēta telpa un laiks, matērija un enerģija... Un visam būs viens vienīgs vārds... Nebūtība... Taču ne jau tagad... Tagad vēl dzimst cilvēki... Tagad vēl atskan Lunēro gari stieptais sauciens: «A-ū-ū-ū...» un pakavu klau-dzoņa pret akmeņiem... Tagad vēl tava sirds palecas straujā ritmā, atskārzdama, ka ar šodienu sākas tavs gājiens pretim nezināmajam, pasaule tev paveras un laiks tev atklājas... Tu dzīvo... Tu esi pielēcis kājās, uz klints... Tu ar svilpienu atbildi Lunēro saucienam ... Tu vīkšies dzīvot... Vīkšies kļūt par Visuma kārtības un sajēgas saskarsmes punktu... Tavam augumam ir sajēga... Tavai dzīvei ir sajēga... Tu esi, būsi un būsi bijis Visuma iemiesojums... Tevis dēļ iedegsies galaktikas un liesmos Saule... Lai tu mīlētu, dzīvotu, būtu... Lai tu sastaptos ar neapģiedamo, bet tu mirtu, nepaguvis to atskārst, jo tas tev atklāsies vienīgi tad, kad tavas acis aizvērsies uz mūžu. Tu, Krus, kas šeit stāvi trīspadsmit gadu vecumā, kad dzb ves pavediens tikai aizsākas... Tu, ar savām zaļajām acīm, smuidrajām rokām, saulē rūsgani izbalējušiem matiem ... Tu, aizmirsta mulata draugs ... Tu būsi pati pasaule... Tu dzirdēsi Lunēro stiepto saucienu: «A-ū-ū-ū...» Tu apliecināsi Visuma bezgalīgo, neaptveramo dzīvessparu... Tu izdzirdēsi pakavu klau-dzoņu uz klints... Tevī sastapsies zvaigznes un Zeme... Tu dzirdēsi šāvienu tūlīt pēc Lunēro sauciena... It kā atgriežoties no ceļojuma, kuram laika ziņā nav ne sākuma, ne gala, pāri tavai galvai nobruks mīlas un vientulības, ienaida un piepūles, varmācības un maiguma, draudzības un vilšanās, laika un aizmirstības, sirdsskaidrības un salta aprēķina solījumi... Tu ieklausīsies nakts klusumā, kurā vairs nedzirdēsi ne Lunēro saucienu, ne pakavu klaudzoņas... Tavā sirdī, kura šonakt atsegsies dzīvei; tavā atsegta ja sirdī...

(1889. gada 9. aprīlis)

VIŅŠ sīciņš un sakņupis, mātei dzemdībās konvulsīvi spiežoties, ar asinīs notrieptu, nokarenu melnu galviņu; tikai vārga saikne viņu vēl saista ar māti — viņš beidzot pavēries dzīvei. Lunēro cieši saturēja savas māsas Isabelas Krusas jeb Krusas Isabelas rokas un aizvēra acis, lai neredzētu, kas notiek starp plaši ieplestajām māsas kājām. Seju novērsis, viņš jautāja: «Vai tu labi saskaitīji dienas?» — bet viņa nespēja atbildēt, jo, lūpas sakniebusi un zobus sakodusi, kliedza, kliedza klusām, pati sevī, juzdama, ka bērna galviņa jau parādījusies un nāk laukā. Bet Lunēro turēja dzemdētāju pie pleciem un vienīgi Lunēro bija šeit, ar verdošu ūdeni podā uz uguns, asi trītu nazi un jau iepriekš sagatavotām tīrām lupatām. Bērns, mates vēdera aizvien ašāko konvulsīvo kustību dzīts, nāca laukā, bet Lunēro vajadzēja turēt Isabelu Krusu j.eb Krusu Isabelu pie pleciem, tad nomesties ceļos starp māsas atplestajām kājām, viņš saņēma bērna mitro melno galviņu un lipīgo sīko ķermenīti, kas vēl aizvien bija saistīts ar Isabelu Krusu jeb Krusu Isabelu. Beidzot sīkais augumiņš bija atšķīries no mates, un Lunēro to turēja rokās, bet dzemdētāja beidza kunkstēt, gari nopūtās un ilgi izdvesa elpu, ar savām gaišajām delnām norausdama no sejas sviedrus, bet tad, rokas pastiepusi, sāka taustīties pēc bērna. Lunēro pa to laiku pārgrieza nabas saiti, aizsēja tās galu, nomazgāja jaundzimušā ķermenīti un seju, noglāstīja to, nomutēja un gribēja jau pasniegt māsai, taču Isabelai Krusai jeb Krusai Isabelai jau atkal sākās konvulsijas, bet ārpusē atskanēja smagu soļu dipoņa, kas tuvojās būdiņai, kur uz nomīdītā klona zem palmu lapu nojumes gulēja jaunā sieviete. Soļi tuvojās, bet Lunēro turēja jaunpiedzimušo ar muti uz leju un uzšāva tam ar delnu, lai bērns ieraudātos. Un tas arī ieraudājās, kamēr smagie soļi vēl tikai tuvojās; viņš bija ieraudājies — ieraudājies un sācis dzīvot...

ES nezinu... nezinu... vai viņš esmu es... vai tu biji viņš... jeb es esmu es, tu un viņš... Tu... es tevi ietveru sevī, un tu mirsi reizē ar mani... Žēlīgais dievs... Viņš... es to ietvēru sevī, un viņš mirs reizē ar mani... visi trīs... kuri runāja... Es... es tevi ietveršu sevī, un tu mirsi reizē ar mani.,, viens...

TU jau vairs to neuzzināsi; neredzēsi savu atsegto sirdi... šajā naktī savu atsegto sirdi... Viņi saka: «Skalpeli, skalpeli» ... Es vēl tos dzirdu, tāpēc ka turpinu apzināties, kad tu pats to vairs nespēj ... es, kurš biju viņš un būšu tu... es vēl dzirdu — zem šā stikla, aiz spoguļa, dziļumā, apakšā, virs tevis un viņa... «Skalpeli» ... tevi uzšķērž ... tad piededzina ... pārgriež vēderu... tā sienas pāršķeļ skaudrs, vēss, drošs asmenis ... tur sakrājies šķidrums ... vēdera dobums atvērts... atsegts iekaisušais, izspīlētais zarnu mur* skulis, ko satur sacietējusi, asiņaina apzarņa plēve... atklāts smirdošos puvekļos mirkstošais, cirkulārās gangrēnas sastrēgums... vairāk lāgus dzirdu atkārtojam «infarkts» ... «apzarņa infarkts» ... viņi noraugās tavas pietūkušajās, sarkanīgajās, gandrīz melnajās iekšās ... vairāk lāgus atkārto «pulss»... «temperatūra» ... «perforācija» ... tevi saēd, plosa... asiņains šķidrums izplūst no tava uzšķērstā vēdera... viņi atkārto «nekas nav līdzams» .., «nav līdzams» ... to dzird visi trīs... recekļa skumšķis sabiezē, sastrēgs melnajās asinīs ... aizsprauksies tālāk... apstāsies ... apstājās... tu klusē... acis atvērtas... taču tās neredz ... pirksti salti... tie neko nejūt... nagi zilgan-melni... žokļi nodreb... Artēmio Kruss ... viens vienīgs vārds... «nav līdzams» ... «sirds» ... «masāža» ... «nav vērts»... tu jau vairs to neuzzināsi... es tevi ietveru sevī un miršu reizē ar tevi... mēs visi trīs ... mirsim ... Tu... mirsti... esi miris... es miršu.

Havannā, 1960. gada maijs.

Mehiko, 1961. gada decembris.

PIEZĪMES

1 Rajons Mehiko pilsētā.

2 Nesmēķēt! Piestipriniet drošības jostas! (Angļu vai.)

8 Meksikas valsts prezidenta Migela Alemana valdīšanas laiku (1946—1952) raksturo izdabāšana Amerikas Savienoto Valstu reakcionāriem elementiem.

4 Ģenerālis Lāsaro Kārdenass — izcils Meksikas politisks un sabiedrisks darbinieks. Būdams valsts prezidents (1934—1940), realizēja vairākus progresīvus pasākumus, ar to izraisīdams naidu reakcionārās aprindās.

6 Pircējam vienmēr taisnība (angļu vai).

6 Pazīstama amerikāņu kinoaktrise.

7 Pārstāvis (angļu vai).

8 Viss kārtībā (amerikāņu izteiciens).

9 Son of bitch. Kuces dēls (angļu vai).

10 Fešenebls rajons Mehiko pilsētā.

11 Benito Huāress (1806—1872) — ievērojams indiāņu cilmes Meksikas valsts darbinieks. Būdams valsts prezidents, uzvarēja vairāku Eiropas lielvalstu izraisītajā intervences karā. Uzstājās pret katoļu baznīcas un lielo zemes īpašnieku visvarenību.

12 Venustjāno Karransa (1859—1920) — Meksikas politisks darbinieks, revolūcijas dalībnieks, valsts prezidents (1915—1920). Sakumā sadarbojās ar partizāņu armiju vadītājiem Viļju un Sapatu, bet vēlāk vērsās pret tiem un noorganizēja Sapatas nogalināšanu. Pats nošauts ģenerāļa Obregona izdarītā valsts apvērsuma laikā 1920. gadā.

13 Vai esat noguris, mister Krus? (Angļu vai.)

14 Jūs izskatāties lieliski (angļu vai).

15 Es uzmanīgi klausos, mister Krus (angļu vai).

16 Par «federāļiem» sauca federālās valdības piekritējus, kurus šajā laika posmā vadīja reakcionārais ģenerālis Viktorjāno Uerta (1845—1916). 1913. gadā viņš gāza revolūcijā izvirzīto likumīgo valsts prezidentu Madēro, nogalināja to un sagrāba valsts varu savās rokās. Pret Uertas diktatūru cīnījās revolucionārais partizāņu karaspēks, ko valsts dienvidos vadīja Emiljāno Sapata, bet ziemeļos — Fransisko Viļja, kā arī «konstitucionālistu» armija, kura atbalstīja Venustjāno Karransas radīto valdību. Vēlāk Karransa uzstājās pret saviem bijušajiem sabiedrotajiem Sapatu un Viļju.

17 Fransisko Madēro kļuva par Meksikas valsts prezidentu, kad 1910. gadā izcēlās revolūcija. 1913. gadā ārzemju imperiālistu ieliktenis ģenerālis Uerta izdarīja apvērsumu, gāza Madēro un viņu nogalināja. Pančito — pamazināmais vārds no Fransisko.

18 Dievs kungs, es neesmu cienīgs (latīņu vai),

19 Trīs miljonus peso katrs (angļu vai).

20 Tev piedodu tavus grēkus (latīņu vai).

21 Par teuliem Meksikas acteku iedzīvotāji dēvēja spāņu konkis-tadorus.

22 Plus mūsu komisijas nauda (angļu vai).

23 Vienkārša saaukstēšanās (angļu vai).

24 Nelādzīgi, nelādzīgi (angļu vai).

25 Nerentabli, noteikti nerentabli (angļu vai).

26 Protams, ja jūs sakāt, ka tie ir komunisti. Mans pienākums darīt visu, kas mūsu spēkos (angļu vai).

27 Mēs nekad neiejaucamies (angļu vai).

28 Čikāga, Čikāga, šī grīļīgā pilsēta (angļu vai).

29 Ar tonizējošu dzērienu atšķaidīts džins (angļu vai).

80 Atsvaidzinošs krēms (angļu vai).

81 Fransisko Viļja (1877—1923) — meksikāņu tautas varonis, aktīvs revolūcijas dalībnieks, partizāņu Ziemeļu armijas komandieris. 1915. gadā Viļjas komandēto armiju sakāva prezidenta Karransas karaspēks. Pats Viļja tika nodevīgi nogalināts 1923. g.

82 Alvaro Obregons (1880—1928) — meksikāņu militārs un politisks darbinieks. Kādu laiku bija Karransas piekritējs un vadīja tā karaspēka operācijas pret Viļjas partizāņiem, bet vēlāk, 1920. gadā, piedalījās apvērsuma realizēšarci, kura rezultātā Karransa zaudēja varu un tika nogalināts. Obregons pa divi lāgiem bija republikas prezidents (1920—1924 un 1927—1928).

83 Nicinoša iesauka Karransas piekritējiem. •

84 Ģenerālis Porfīrio Diass bija Meksikas diktators no 1877. līdz 1910. gadam. 1910. gadā viņu gāza Meksikā izcēlusies revolūcija.

85 Sapatisti — meksikāņu tautas varoņa Emiljāno Sapatas piekritēji. Sapata vadīja zemnieku sacelšanos Meksikas dienvidos. 1914. gadā, sadarbojoties ar Viļjas vadīto partizāņu Ziemeļu armiju, ieņēma Mehiko. 1919. gadā rakstīja vēstuli Ļeņinam. Prezidenta Karransas uzdevumā 1919. gadā tika uzaicināts uz militāri politiskām pārrunām un tur nodevīgi nogalināts.

86 Okei. Skaidra bilde. Redziet, mūsu sūtniecības vecais zēns grib turēt runu, lai salīdzinātu Kubā notiekošās jukas ar meksikāņu revolūcijas sākuma posmu. Vai jums nederētu sagatavot vajadzīgo noskaņu ar piemērotu ievadrakstu jūsu avīzē? (Angļu vai)

87 Tas varētu iet. Vai jums būtu kādi ierosinājumi? (Angļu vai)

88 Lieliski. Uz redzēšanos, mister Krus, aizvien priecīgs... (Angļu vai.)

89 «Vācu Gramofonu sabiedrība» (vācu vai).

40 Georga Fridriha Hendeļa darbi (vācu vai).

41 Zodiaka zīmju latīniskie nosaukumi.

42 Verakrusas lauku apvidos izplatīts stīgu instruments.

43 Vārdu spēle: Taho — upe Spānijā, pie kuras atrodas Tolēdo; tajo (spāņu valodā izrunā «taho») — griezuma brūce,

44 No dziļuma es tevi piesaucu (lūgsna latīņu vai).

45 Ienākuma nodoklis (angļu vai).

46 Dārgumiņ (angļu vai.).

17 Henekens — agavju šķiedras, ko izmanto virvju un rupju audumu izgatavošanai.

48 Pēc ilggadīgā diktatora ģenerāļa Santa Annas gāšanas 1855. gadā, kad pie varas nāca liberālā politiķa Benito Huāresa valdība, Meksikas pirmās revolūcijas notikumos iejaucās vairākas Eiropas lielvalstis. Ar Francijas ķeizara Napoleona III gādību Meksika tika izsludināta par «ķeizarvalsti» un uz tās «troņa» (1864—1867) nāca Austrijas princis Maksimiliāns. Meksikas republikāņi Maksi -miliānu sagūstīja un kopā ar diviem tā ģenerāļiem Kerētaro pilsētā nošāva.

49 1855. gada Meksikas revolūcijā gāztā diktatora ģenerāļa Santa Annas piekritēji.

KARLOSA FUENTESA ROMĀNI

Pirms divdesmit pieciem gadiem meksikānis Karloss Fuentess publicēja savu pirmo stāstu krājumu. Kopš tā laika ikviena viņa grāmata izraisa dzīvu interesi ne tikai Fuentesa dzimtenē, bet arī aiz tās robežām. Būdams prozaiķis, kritiķis esejists, kinoscenārists. dramaturgs, politisks publicists, Fuentess ar katru savu darbu, vienalga, kādā žanrā, cenšas uztvert laikmeta pulsējumu. Viņš ir nemierīgs rakstnieks, nerimtīgs meklētājs, kurš veic patstāvīgus atklājumus, bet reizēm nonāk arī strupceļā. Fuentesa māksliniecisko meklējumu daudzveidību un spriegumu lielā mērā nosaka sarežģītība un haoss, kāds valda tajā pasaulē, kuras izpētei viņš veltījis savus spēkus, — tā ir mūsdienu Meksika ar tās dziļajām sociāli vēsturiskajām pārvērtībām.

Karloss Fuentess dzimis 1928. gadā. Tas bija laikmets, kad Meksikā neviens vēl nebija paguvis aizmirst nesenās buržuāziski demokrātiskās revolūcijas negaisus (1910—1917), zemnieku vadoņus Emil-jāno Sapatu un Pančo Viļju, kuri ar savu noskrandušo karaspēku kā uzvarētāji iegāja galvaspilsētā. Zemniecību, kas cīnījās ļoti varonīgi, nodeva tā saucamie «jaunbagātnieki», ļaudis, kuri piesavinājās tautas iekarojumus. Taču zeme vēl elpoja pārdzīvoto sociālo apvērsumu neatdzisušajā versmē — vēl aizvien uzliesmoja dumpji, un cits citu vajāja ģenerāļi, kuri sacentās cīņā par prezidenta krēslu...

Bet, kad jaunais rakstnieks pēc gadsimta ceturkšņa uznāca literatūras arēnā, viņa acīm pavērās jau pavisam cita īstenība. Uz laiku laikiem pagātnē bija aizgājuši militārie dumpji un sociālās dzīves provinciālisms. Meksika bija guvusi krietnus panākumus valsts industrializācijā un politiskā ziņā kļuvusi par vienu no Latīņ-amerikas stabilākajām valstīm, kur jaunā buržuāzija bija izveidojusi un nostiprinājusi savu kundzību. Kādreiz eksotiski provinciālā galvaspilsēta kļuva par vienu no lielākajiem mūsu planētas centriem. Straujie attīstības tempi uzskatāmi izpaudās Mehiko ārējā veidolā, kur līdzās pastāvēja baroka stilā celtās kolonizācijas laika celtnes un debesskrāpji, indiāņu svētnīcu drupas un moderni industriālie kompleksi, greznas savrupmājas un grau*sti pilsētas nomalēs. Dažādu laikmetu un civilizācijas atribūtu sajaukumā ārēju izpausmi radusi tā daudzveidība un struktūru dažādība, kas bija raksturīga zemei, kurai progresa celtni vajadzēja veidot nenosusinātā atpalicības un nabadzības purvā.

Meksikāņu inteliģencei piecdesmitie gadi bija saspringtu idejisku meklējumu laiks, kad tā mēģināja apjēgt savas valsts jauno vēsturisko īstenību. Filozofi Leopoldo Sea un Oktāvio Pass šajos gados pirmo reizi publicēja pētījumus par meksikāņu nacionālās tapšanas īpatnībām, ar to izraisīdami asas diskusijas. Spriegi, lai gan palaikam arī sholastiski tā saucamās «meksikāņu būtības» meklējumi nosacīja piecdesmito gadu intelektuālo gaisotni, kas atstāja lielu ietekmi uz jauno Fuentesu. Precīzi viņš to atveidojis savā pirmajā

romānā, likdams tā varoņiem kvēli diskutēt par Meksikas īpatni* bām un tās likteni.

Būdams profesionāla diplomāta dēls un vēlāk ari pats darbodamies diplomātiskajā dienestā, Karloss Fuentess daudzus gadus nodzīvoja ārzemēs. Citās zemēs gūtie iespaidi un iepazīšanās ar cit-tautu literatūru paplašināja viņa redzesloku. Kā cilvēks, kurš skaudri izjuta laikmeta virzību, un kā meksikānis, kurš redzēja savu zemi ne tikai tuvplānā, bet ari no tālienes, Fuentess sevišķi jūtīgi uztvēra īstenības sarežģītos dinamiskos un paradoksālos procesus. Viņu iedvesmoja diži mērķi — izpētīt tagadējo, revolūcijas rezultātā dzimušo Meksiku, iedziļināties tās pagātnē — gan talaja, gan arī tuvējā, iepazīt realitāti ne tikai tās acīm redzamajās izpausmēs, bet ari slēptajos impulsos. Vēlāk viņš pats par to sacīja: «Mani aizvien pievilkušas divas tēmas — noslēpumainā un reizē atbaidošā Mehiko pilsēta un valsts sociālā īstenība. Un abas šis tēmas manā uztverē nav atdalāmas no senatnes paliekām.»

Ar «senatnes paliekām» tad nu ari Fuentess sāka, dodams savam pirmajam stāstu krājumam simbolisku nosaukumu «Maskētās dienas» (tā seno acteku kalendārā saucās gada pēdējās piecas dienas — nenoteiktības un bezdarbības periods, kurš sasaistīja aizejošo gadu ar nākamo). Fuentesa konkrētā iecere bija uztaustīt pagājības un nākamības saikni, lai «paceltu» masku, aiz kuras slēpjas vēl neiepazītā īstenība.

Karlosa Fuentesa nākamais darbs — romāns «Visdzidrākā gaisa apvidus» (1958) bija drosmīgs mēģinājums visā kailumā atsegt meksikāņu galvaspilsētas komplicētās sociālās pasaules būtību ar tās daudzajiem, cits uz cita nogulsnētajiem uzslāņojumiem. Šis romāns bija polemisks ne tikai attieksmē pret attēlojamo īstenību, bet ari pret agrāk izveidotajām literārajām tradīcijām. Ķerdamies pie Meksikas pēcrevolūcijas perioda vēstures analītiska, plašā panorāmā izvērsta attēlojuma, jaunais rakstnieks nevarēja un arī negribēja sekot jau izkoptajiem tā saucamā «revolūcijas romāna» principiem. Šie romāni par revolūciju bija radušies divdesmitajos un trīsdesmitajos gados kā nule pārdzīvoto sociālo satricinājumu atainojums, un tā autorus iedvesmoja tikai viena vēlme — likt izjust pārdzīvotā tautas stihiskā uzbangojuma vilni. Tie pat netiecās sniegt meksikāņu nacionālās dzīves vēsturisko likumsakarību iztulkojumu. Kā pareizi atzīmējis pats Fuentess, tas ari nemaz nebija iespējams rakstniekiem, kuri «zirgu mugurā bija auļojuši līdzi Pančo Viļjam». Turpretim Fuentess apzināti nostājās citās pozīcijās, tādās, kādas viņam nosacīja viņa laikmets, un ķērās pie darba, lai, kā viņš pats izteicies, uzrakstītu cita veida romānu par meksikāņu revolūciju.

Jau ar sava jaunā romāna nosaukumu vien — «Visdzidrākā gaisa apvidus» — rakstnieks cieši sasaistīja divus Meksikas vēstures posmus: mūsdienu un sen jau pagātnē aizgājušo. Šis nosaukums lasītāja atmiņā pamodināja Meksikas augstkalnes dzidrā gaisa pārsteigto konkistadoru apokrifisko jzsaucienu, tajā pašā laikā atveidodams arī oficiālās propagandas trafaretus («Jūsu iemīļotā raidstacija runā no visdzidrākā gaisa apvidus»). Bet vēl lielāku nozīmību romāna virsraksts iegūst vēstījuma kontekstā, jo rakstnieks ir attēlojis patiesību, kuru nepavisam nevarēja dēvēt par tīru, ir atsedzis prezidenta Migela Alemana tā saucamās «konstruktīvās» valdīšanas gaisotni, kas iezīmējās ar krasu pavērsienu kapitālistiskās attīstības virzienā. Tā laika varonis ir Federiko Robless — bijušais algādzis un revolūcijas kareivis, kurš izkūņojas par varenu kapitālistisku uzņēmēju. Savu bagātību un uzplaukumu viņš uzskata par dabisku un likumīgu revolūcijas rezultātu. Rakstnieks šeit radījis tipisku kapitālista tēlu, kurš, uzurpēdams revolūcijas ieguvumus, pacēlies tās viļņa virsotnē. Fuentesa pirmais romāns līdzinājās kaleidoskopam; ar savu saspringti dinamisko, bieži vien haotisko vēstījumu autors gribēja parādīt, cik straujas un sarežģītas bija vēsturiskās pārvērtības, kas tolaik risinājās Meksikā, cik atšķirīgas idejiskās un sociālās tendences vienlaicīgi tajā pastāvēja.

Romāna pēdējās lappusēs vietumis pavīd literārs personāžs — vārdā Haime Sebaļjoss. Tas ir jauns advokāts, kurš apprecējis izdarīga veikalnieka meitu. Fuentesa nākamajā romānā «Mierīga sirdsapziņa» (1959) Haime Sebaļjoss jau parādās kā galvenais varonis. Šī grāmata kritiķiem sagādāja zināmu pārsteigumu; pārāk liels šķita kontrasts starp nesteidzīgo, rūpīgi reālistiskā garā izstrādāto sastingušās provinciālās dzīves gleznojumu šajā romānā un to galvaspilsētas dinamisko panorāmu, kuru rakstnieks bija sniedzis lasītājiem iepriekšējā romānā. Pats Fuentess šo jauno manieri izskaidroja ar vēlēšanos apgūt reālisma korifeju Balzaka un Gaidoša tehniku.

Romāns «Mierīga sirdsapziņa» uzrakstīts ar nobrieduša meistara roku. To iezīmē struktūras precīzs veidojums un psiholoģisko raksturojumu trāpīgums. Provinciālās mietpilsonības sasmakusi- pasaulīte, kura neskarta pratusi izkļūt no visām vēsturiskajām kataklizmām, atveidota plastiski un izteiksmīgi. Uz revolūcijas un tai sekojošā laika posma fona nesteidzīgi risinās Sebaļjosu tirdzniecības nama mantinieku dzīvesstāsts. Ar apskaužamu veiklību viņi pielā gojas cits citu nomainošiem režīmiem un saukļiem, saglabājot uzti čību saviem sociālajiem un ģimenes dzīves pamatbalstiem. Privāt-īpašnieciskās tradīcijas, liekulīgā buržuāzijas šķiriskā morālo, mietpilsoņu nesatricināmā pārliecībā, ka viņi pieder pie izredzētajiem, — tāda ir vide, kurā aizrit Haimes bērnība, zēna gadi un jaunība.

Ar lielu rūpību rakstnieks izseko sava varoņa tapšanai un izpēti tā iekšējo pasauli — šaubas, meklējumus un dziļo dvēseles krīzi, kura beidzas ar kapitulāciju. Fuentess šā vienpatņa likteni aplūko plašā vēsturiskā perspektīvā. Viņa romāns nepavisam nav pievērst s atsevišķai psiholoģiskai epizodei — autors stāsta par to, kā meksikāņu buržuāzija, kura laimīgi pārdzīvojusi revolūciju un pratusi izmantot tās augļus, nostiprina savu kundzību un apspiež savu dēlu sacelto dumpi.

Haime Sebaļjoss, cenzdamies vienā paņēmienā aizsniegt kristietības ideāla augstumus, pilnīgi atraujas no konkrētās īstenības. Apspiedēji un apspiestie, bendes un upuri viņa apziņā savstarpēji izlīdzinās, un būtībā viņš ir pret visu vienaldzīgs, jo viņu nodarbina vienīgi norēķini ar paša sirdsapziņu. Un tāpēc, pārliecinājies, ka viņa sapņi nav izpildāmi, Haime ne tikai vienkārši, bez jebkādiem noteikumiem padodas buržuāziskajai sabiedrībai, bet ari kļūst — ja tā varētu sacīt — par visai kareivīgu konformistu. «Velns lai parauj visus pazemotos, visus grēciniekus, visus pakļāvīgos, visus dumpiniekus, visus atstumtos, visus tos, kurus pastāvošā kārtība izmetusi pāri bortam...» Individuālismu, kurš ieslēptā veidā bija nosacījis viņa dumpi, Haime tagad pieņem par savas rīcības apzinātu vadlīniju. Kristietības priekšraksti pagaist no viņa apziņas un to vietā stājas nīčeiskas tirādes par pārcilvēku. Par tādu cilvēku grib kļūt arī pats Haime.

«Zaudēto ilūziju» klasiskā shēma šeit parādās mazliet negaidītā rakursā. Skarbās īstenības spiests, «Mierīgās sirdsapziņas» varonis nevis zaudē savu patieso «es», bet gan to atgūst. Par Haimes kapitulāciju autors vēlāk raksta, ka «tā ir godīga, vienīgais — lai cik paradoksāli tas arī neizklausītos — godīgas izrīcības akts, kuru viņš izdara visā romānā; vienīgais gadījums, kad viņš ir godīgs pats pret sevi».

Haime Sebaļjoss sastopams ari Fuentesa romānā «Artēmio Krusa nāve» (1962), kurš uzskatāms par visnozīmīgāko rakstnieka darbu.

«Artēmio Krusa nāve» — tas ir stāstījums par vienkāršu klai-ņotāju puisi, kurš kļūst par miljonāru un vienu no kapitālistiskās Meksikas likteņa noteicējiem. Šā darba centrālajā varonī kā fokusā centrējas galvenās vēsturiskās attīstības tendences pēdējo piecdesmit gadu laikā. Artēmio Krusa tēls savā ziņā ir kā tāds Meksikas sociālā organisma nervu mezgls.

Lasītājs ar romāna varoni iepazīstas^ tā dzīves pēdējās stundās, kad tiek izvērtēts viss mūža guvums. Ārkārtējā situācija it kā nojauc visus aizsprostus un paver ceļu nevaldāmu domu un izjūtu, grēksūdzes un nožēlas brāzmojumam, izraisot niknus strīdus pašam ar sevi. Atsedzas tā iekšējā sašķeltība, kura varonim bijusi raksturīga visus viņa apzinātos mūža gadus, lai gan viņš pūlējies par to nedomāt. Bet tagad tā ierunājas pilnā balsī. Artēmio Kruss nekad nebija ļāvies apcerei, pārdomām, pašanalīzei, viņš aizvien bija rīkojies. Tagad viņš vairs rīkoties nespēj, un tieši šajā brīdī ari sākas tiesas spriešana pašam par sevi. Viņš pats ir gan apsūdzētais, gan prokurors, gan tiesnesis, bet advokāts viņam nav vajadzīgs. Un atrisinājumu jau iepriekš nosaka slimības fatālais iznākums.

Sā romāna struktūra ir sarežģīta, taču ne haotiska, drīzāk taisni pretēji — rūpīgi izkārtota. Mēs lasām Artēmio Krusa iekšējo monologu, kuru gan pareizāk būtu nosaukt par «iekšēj.o dialogu»: varoņa balss gandrīz tūlīt sadalās vairākās atsevišķās, savstarpēji strīdīgās balsīs. Atainojot šo strīdu, vēstījums secīgi risinās trīs dažādās laika plāksnēs, un katrai no tām atbilst sevišķs vēstījuma noslāņo jums, kuriem par atslēgu noder vietniekvārdi — es, tu, viņš. ^

Pirmais noslāņojums — tagadnība, pirmsnāves stundas. Šeit stāstījums sniegts pirmajā personā; varoņa apziņu apmiglo gan bailes, gan arī tā koncentrējas uz nāves simptomiem, gan ari aizvien vairāk pieaugošā atsvešinātībā fiksē apkārt notiekošo. Fiziskās ciešanas un nenovēršamā gala šausmas iedragā pašpārliecinātības bruņas. Pamostas un balsi atgūst šķietami sen jau it kā neglābjami pamirusī sirdsapziņa. Un tad tā sāk sarunāties ar Krusu uz «tu».

Šajā otrā vēstījuma slānī valda gramatiskais nākotnes laiks — pat tajos gadījumos, ja sastopamies ar pagājību. Pamodinādama

Artēmio atmiņā viņa izrīcību un atsegdama tās patiesos motīvus, sirdsapziņa runā ne tikai par to, kas bijis, bet tāpat.arī par to, kas būtu varējis būt. Un šo Nepiepildījušos iespēju vārdā, tā netapušā cilvēka vārdā, kuru Artēmio Kruss sevī nogalinājis, sirdsapziņa tavi arī spriež savu taisnīgo tiesu par mirēju.

Sirdsapziņas pamodinātas, nāvei nolemtā acu priekšā virknēja* atsevišķas viņa dzīves epizodes, veidodamas vēl vienu vēstījuma slāni, kur Artēmio Kruss figurē jau trešajā personā, bet darbību risinās pagātnē. Ikviena epizode veltīta kādai noteiktai konkrētai dienai, kurai bijusi izšķīrēja nozīme Artēmio Krusa evolūcijā, un ikvienai no šīm dienām uzrādīts noteikts hronoloģisks datums. Taču tās nepavisam nav izkārtotas hronoloģiskā secībā: tā, piemēram, 1941. gada 6. jūlijam seko 1919. gada 20. maijs, bet 1955. gada 31. decembrim — 1903. gada 18. janvāris. Atsacīdamies no secīga notikumu izklāsta, autors cenšas atsegt sava varoņa dzīves slēptās likumsakarības ar viņa mūža šķērsgriezumu kontrastējošas montāžas palīdzību.

Šādā veidā preparēdams Artēmio Krusa personību un izjauk dams tās mānīgo nedalāmību, rakstnieks reizē ar to sagrauj arī Meksikas revolūcijas oficiālo mītu. Šo mītu taču bija radījuši tieši Kruss un viņam līdzīgi ļaudis, kuri sevi pasludināja par revolucionāro tradīciju mantiniekiem. Bet kā tad bija patiesībā?

Uz šo jautājumu atbildi sniedz jau pati pirmā Artēmio Krusa atmiņā uznirstošā epizode. Tajā viņš, piecdesmit divus gadus vecs veikalnieks, uzsāk pārrunas ar ziemeļamerikāņiem, ciniskā neatlaidībā nopūlēdamies izkaulēt sev krietnu žūksni naudas par palīdzību, kādu viņš saviem partneriem sniedz koncesiju ieguvē. Krusu neuztrauc doma, ka viņš svešzemnieku rokās atdod nacionālās bagātības; viņam svarīgi tikai tas, lai viņš uz saviem kompanjoniem atstātu vajadzīgo iespaidu.

Taču nacionālo interešu ignorēšana ir tikai viens no pēdējiem' posmiem veselā virknē zemsirdīgu nodevību, kuras Artēmio Krusu padarījušas par tādu, kāds viņš ir šobrīd. Sākums tam jau tika likts jaunībā, kad revolucionārās armijas leitnants Kruss, savu dzīvību glābdams, pameta mežā bez palīdzības smagi ievainoto kareivi. Turklāt viņš to nenožēloja, bet samierinājās ar savu nekrietnību, saprazdams, ka viņam galvenais ir — par katru cenu palikt dzīvam.

1915. gads. Kapteini Artēmio Krusu sagūstījuši ienaidnieka karavīri. Kopā ar viņu nošaušanu gaida jaki cilts indiānis, kā arī licen-ciāts Gonsālo Bernāls — muižnieka dēls, kurš nostājies revolūcijas pusē. Viltīgā izmanībā Kruss izvairās no nošaušanas, taču tā paātrina viņa biedru nāvi... Bernālu pirms nāves urda mokošas pārdomas par revolūcijas krīzi un tās ideālu likteni. Bet Krusam vispār nav nekādu ideālu, un pirmo reizi viņš atskārst, ka tā ir nenoliedzama priekšrocība zvērišķīgajā eksistences cīņā, kuras likumi kopš šā brīža kļūst par viņa paša likumiem.

Kad revolūcija beigusies, Artēmio Kruss ierodas Bernālu mājā, apprec sava nošautā biedra Gonsālo māsu un pievāc tā ģimenes zemes īpašumus. Tagad viņš dzenas vairs ne tikai pēc tā, lai paliktu dzīvs, bet lai par katru cenu triumfētu un kļūtu par vienu no jaunajiem Meksikas saimniekiem. Kā rupjš un varmācīgs ierau-sējs viņš citu pēc cita pieveic savus sāncenšus. Pielietodams gan ieročus, gan politisku demagoģiju, Kruss panāk, ka viņu izvirza parlamentā. Ar savas avīzes palīdzību viņam dota iespēja ietekmēt sabiedrisko domu. Pēcrevolūcijas laikmeta īstenība paver plašas perspektīvas tādam cilvēkam, kurš nonācis pie secinājuma, ka ikviens cits ir potenciāls ienaidnieks, jo kļūst par šķērsli viņa vēlmju piepildei.

Artēmio Krusa iekšējā pasaule gan nav reducējama uz viņa sociālo funkciju, taču ikviens solis, kuru sper Kruss, tiecas pielīdzināt viņu šai funkcijai, nogalinādams viņā cilvēku un ierobežodams tā personisko brīvību. Paceldamies aizvien augstāk pa sociālajām kāpnēm, Kruss līdz ar to uz visiem laikiem zaudē iespēju izvēlēties citus ceļus, citas dzīves vērtības. Pamazām jau pati šī izvēlētā ceļa loģika sāk kategoriski nosacīt viņa izrīcību. Bet rakstnieks spiež savu varoni apzināties, ka viņam jāuzņemas personiska atbildība pašam par savu likteni, atgādina neaizmirst, «ka jebkurš tavs ap’ stiprinājums varēja kļūt par noliegumu un jebkurš noliegums — par apstiprinājumu... Ka tavs mūžs saausts no visdažādākajiem metiem un audiem tāpat kā jebkuram citam cilvēkam. Ka tev ne pietrūka, ne pāri palika kāda no iespējām veidot savu dzīvi pēc paša iegribas. Un, ja tā izrādījusies šāda, bet ne citāda, tad tikai tāpēc, ka, neraugoties uz visu, tev bija izvēles iespēja. Tava izvēle nenoliedz citas iespējas dzīves veidojumā, nenoliedz to, ko tu izvēloties tiki atmetis, vienīgi tā aizvien vairāk un vairāk sašaurinājās, līdz beidzot šodien tava izvēle un tavs liktenis kļūs par vienu un to pašu.»

Tomēr doma par atmestajām iespējām, par visu, ko Artēmio Kruss nodevis un pārdevis, kaut kādā viņa apziņas nostūrī vēl saglabājusies. Patiesībā tā ir nevis doma, bet gan neskaidra, neatvairāma noģieda, taču izrādās tik spēcīga, ka Artēmio Kruss savu dēlu uzaudzina starp vienkāršiem, vīrišķīgiem, dabai tuvu stāvošiem cilvēkiem, tālu no tā zaņķa, kurā pats iestidzis. Vēl vairāk — slēpdams no dēla savu neapskaužamo lomu valsts dzīvē (līdz trīsdesmito gadu vidum tas vēl bija iespējams), Kruss dara visu, lai viņa dēls Lorenso uzaugtu to brīvības ideālu garā, no kuriem viņš pats jau sen atteicies. Ar kādu nolūku viņš tā rīkojies? Kruss to atskārst tikai īsi pirms nāves — viņš gribējis piespiest dēlu sasiet pavedienu, ko pats pārrāvis, atsākt viņa dzīvi, piepildīt viņa otro likteni, ko Kruss pats nebija spējis.

Dēla nāve — tā ir robeža, aiz kuras Krusa ceļš neatvairāmi ved uz vientulību un pamirumu. Trijos fragmentos, kuri seko pēc šā notikuma un attiecas uz 1941. 1947., un 1955. gadu, vientulības tēma savijas ar citu tēmu, kura veltīta mantas varai pār cilvēku. Pārtrūkstot Artēmio Krusa cilvēciskajām saitēm ar īstenību, iekšēji iztukšotais, bet ārēji triumfējošais veikalnieks Kruss dziļā vientulībā mājo lietu nedzīvajā pasaulē.

1955. gada 31. decembris ir pēdējā epizode Artēmio Krusa dzīvē. Pēc četriem gadiem viņš mirs, bet tagad bagātākais cilvēks visā valstī sarīko skurbinošas dzīres. Ne jau tāpēc, lai pats gūtu prieku, vienīgi nolūkā apžilbināt klātesošos ar sava nama neaptveramo diženumu un krāšņumu, pakļaut tos sava spēka nomācošai varenībai.

Līdzīgi augstajam priesterim pagānu rituālos svētkos Kruss lepni sēž zvilnī, ar saltām acīm vērodams lišķīgo un viņam pretīgo viesu baru. Tiesības uzturēties saimnieka tuvumā ir tikai diviem milzīgiem suņiem: neviens cits no uzaicinātajiem nedrīkst pārkāpt aizliegto zonu. Vienīgais, kurš iedrošinās neievērot šo aizliegumu, ir mums jau pazīstamais Haime Sebaļjoss.

Godbijīgajā un neatlaidīgajā jaunajā vīrieti Kruss pazīst pats sevi. Tā ir rūgta atziņa. Runādams ar Haimi, miljonārs neslēpj savu nicinājumu pret cilvēku, kurš gājis viņa pēdās. Ne jau velti viņa sarunā ievijas domās risināts dialogs ar Lorenso — Artēmio Krusa būtības labāko, taču paša kājām samīdito centienu iemiesojumu, Meksikas revolūcijas mantinieku. Ar neslēptu ļaunu prieku, kurš jo indīgāks tāpēc, ka vērsts pret pašu Artēmio Krusu, viņš savam viesim atgādina, ka patiesu spēku rada tikai dumpības gars.. «Bet jūs, godātais, esat ieradies dzīru beigās. Steidzieties uzlasīt drupačas!»

Artēmio Kruss, kurš nodevis revolūciju, bet tajā pašā laikā atzīst, ka tikai tā viņam pavērusi ceļu augšupt ar asu skatienu saredz no tautas saknēm atrāvušās meksikāņu buržuāzijas jaunās paaudzes nespēku. Par savas šķiras vēsturisko nolemtību viņš pārliecinājies, iekāms vēl bija atskārtis pats savu nolemtību. Un viņā izraisās neskaidra noģieda, ka nākotne pieder nevis tādiem kā Haime, bet gan tādiem kā Lorenso.

Tas apstāklis, ka tieši romāna beigās uznirst ainas no Artēmio Krusa bērnības, kad viņš bija bez pajumtes, dzīvoja nabadzībā un tika izglābts, pateicoties vienīgi cilvēciskai solidaritātei, jo skaidrāk pasvītro šo vēlīno, jau bezcerīgo atskārtu. «... Mīlestība, savāda visu aptveroša mīlestība, kura pati sevi izsmeļ, — tā tu pats sev sacīsi, jo tiki to pieredzējis, taču pieredzēdams neizprati, un vienīgi nāves stundā to pieņemsi, tad jau atklāti atzīdams, ka savos varas gados tu no tās diendienā baidījies... taču tagad tu mirsti, un tev nav ko bīties, jo zini, ka vairs to nepieredzēsi, bet citus, kuri tāpat no tās bīstas, tu brīdināsi: piesargieties no viltus miera, kuru es jums atstāju mantojumā, piesargieties no šķietamas saskaņas, no apglaimošanas, no likuma aizsargātas iekāres, piesargieties no šīs prātam neaptveramās netaisnības ...»

Tuvojoties finālam, vēstījums izvēršas aizvien lielākā plašumā Mirstošā Artēmio Krusa apziņā līdzās bērnības atcerēm ielaužas meksikāņu zemes ainavas, tās daudzus gadsimtus ilgās, apbrīnojamās vēstures notikumi — konkista, indiāņu pretestība kolonizatoriem, Meksikas nerimtīgā cīņa pret apspiedējiem un interventiem. Šīs vēstures likumi — tie ir tautas pretestības un solidaritātes likumi. Artēmio Kruss tos bija pārkāpis. Pārvilcis svītru savam mūžam, kā bēgulis un atkritējs nebūtībā aiziet Karlosa Fuentesa varonis, taču Meksikas tauta un zeme dzīvos mūžu mūžos.

Romāns «Artēmio Krusa nāve» kļuvis par vienu no augstākajiem sasniegumiem mūsdienu Latīņamerikas prozā, lai gan Karlosa Fuentesa daiļrades ceļš ne jau vienmēr bijis taisns un gluds. Būdams nerimtīgs meklētājs, kurš nekad nesamierinās ar jau sasniegto un un kāri uztver visu jauno, rakstnieks palaikam ļāvies riskantiem eksperimentiem. Tādos darbos kā «Ādas nomaiņa», «Svētā zona» (1967) un «Dzimšanas diena» (1969) viņš maksājis meslus neoavan-gardismam. Toties viņa jaunākais monumentālais darbs «Terra Nostra» (1975), kurš apbalvots ar kontinentālo Romulo Gaļjēgosa prēmiju, atkal iezīmē svarīgu posmu rakstnieka attīstības ceļā.

Karlosa Fuentesa daiļrades vadošais spēks ir aktīvā, kvēla attieksme pret dzīvi. Tā padarījusi viņu par vienu no redzamākajiem reālisma meistariem mūsdienu Latīņamerikas literatūrā. Šo savu attieksmi pats Karloss Fuentess kādreiz izteicis šādos vārdos: «F.s ticu tādai mākslai ’ un literatūrai, kura nostājas pretim īstenībai, uzbrūk tai, atkailina to, pārveido un apliecina to.»

V. Kuteiščikovu (No priekšvārda

K. Fuentesa 1974. gada «Izlasei» krievu valodā)

SATURS

ARTĒMIO KRUSA NĀVE (Romāns) . PIEZĪMES « . . . * . .

KARLOSA FUENTESA ROMANI ,

Карлос Фуэнтео

СМЕРТЬ АРТЕМИО КРУСА

Роман

Издательство «Лиесмя Рига 1978

На латышском языке

Перевод с испанского Вольдемара Мелиновского Художник Антония Лутере

И Б JVS 1568 Karloss Fuentess ARTĒMIO KRUSA NAVE

Redaktore G. Ramosa Mākslinieciskais redaktors A. Galevluss Tehniskā redaktore V. Brālēna Korektore J. Indāne

Nodota salikšanai 31.05.78. Parakstīta Iespiešanai 13.11.78. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs Л» 3. Latiņu garnitūra. Augstspiedums. 15,96 uzsk. iespiedi.; 17,61 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 1535. Cena I rbl. 90 кар. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 561/ 29412/D-736. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40,

Content

Fuentess Karloss Artemio Krusa nāve

PIEZĪMES

KARLOSA FUENTESA ROMĀNI

SATURS