Finks Viktors

Ārzemnieku leģions

Viktors Finks

Ārzemnieku leģions

.

LUM-LUMS

Otrajā rotā es nokļuvu nejauši. Tūkstoš deviņi simti piecpadsmitā gada februārī mēs, neliela viena pulka leģionāru grupa, atgriezāmies no hospitāļa uz fronti. Ceļā mēs bijām priecīgi un dziedājām dziesmas. Vilciens gāja lēni, ilgi stāvēja stacijās, un divi simti kilometrus mēs braucām turpat veselu diennakti.

Tuvojās vakars, kad mūs izsēdināja Fimas stacijā, kilometrus divdesmit no Reimsas.

Tā! Pirms pieciem mēnešiem mēs caur Fimu ieradāmies frontē, caur Fimu mūs evakuēja pēc ievainošanas, un caur Fimu mēs atgriežamies atpakaļ. Likās, pulks vēl arvien atrodas vecajā vietā.

Bija jau tumšs, kad mēs pārgājām Enū tiltu. Pēc tam ilgi slampājām pa dubļiem un stigām cukurbiešu lauka mālainajā augsnē. Virsnieks neprata orientēties kartē, neatrada ceļu un lādēja pavadoni. Tas klausījās vienaldzīgi: viņš bija no Leģiona, slikti saprata franciski un murmināja kaut ko savā valodā, kuru savukārt nesapratām mēs, — manuprāt, grieķiski.

Beidzot atskanēja komanda: «Rota — stāt!» — un mēs apstājāmies. Oda pēc kūtsmēsliem. Mirkli uzzibsnīja kabatas laternas gaisma, un mēs ieraudzījām plašu, vairāku ēku ielenktu pagalmu. Tā bija ferma. Mūs izkārtoja pa siena kaudzēm. Klusumā mēs pavisam tuvu sadzirdējām dobju lielgabalu dārdoņu un ložmetēju tarkšķēšanu. Karš vārījās tepat dažu kilometru attālumā, smagi elpodams un grozīdamies no vieniem sāniem uz otriem.

Līdz rītausmai vēl bija tālu, kad mūs pamodināja, sadalīja nelielās grupās, nostādīja ierindā un nokomandēja: «Soļos — marš!» Mēs gājām cits aiz cita, katrs turēdamies pie iepriekš ejošā biedra šineļa stūriem: bija necaurredzama tumsa, un mēs nevarējām samanīt ne soli uz priekšu. Tālumā paretam uzliesmoja raķetes, un to ga- rāmskrejošā bālajā atspīdumā pavīdēja drupas. Tā bija Borjē. Mēs atgriezāmies vecajā vietā.

Aiz žoga atradās plats, bumbu izārdīts dzelzceļš. Gandrīz pusstundu bijām bridusi pa dubļiem, kad beidzot ieraudzījām vientuļu krucifiksu. Labajā pusē no tā reti krūmi likko aizsedza ieeju grāvī. Grāvi stāvēja kareivji. Pavēlējis sameklēt rotas rakstvedi, pavadonis aizveda pie viņa četrus cilvēkus, to skaitā arī mani, izsniedza dokumentus un kopā ar pārējiem aizgāja. Jautāju, kādā rotā esmu iedalīts. Man atbildēja, ka otrajā.

Pamazām svīda gaisma. Svina pelēks un skumīgs atausa rīts. Priekšā uz lauka ieraudzīju vientuļu stirpu un četrus nožēlojamus, nokaltušus kokus. Tagad es atcerējos šo apkārtni. Sagrautais ceļš, kuru mēs tikko šķērsojām, bija Sinen dc Dam. Kilometrus četrdesmit pa labi atradās Rcimsa un tādā pašā attālumā uz kreiso pusi — Suasona, bet priekšā — ne tālāk par kilometru — ienaidnieka ieņemtā Kraonas pilsētiņa.

Man iešāvās prātā, ka vienreiz, pirms ievainojuma, kad es vēl dienēju ceturtajā rotā, mūsu komandieris, nežēlastībā kritušais marķīzs M., pārliecināts rojalists, mums sacīja, ka uzskatītu par lielu laimi aizstāvēt Smen de Dam — Dāmu ceļu, tāpēc, ka tas bija būvēts par godu Francijas dāmas Ludviķa XV meitas braucienam.

— Jūs tomēr nokļuvāt šajā nemirstīgajā vietā, mani draugi, — viņš sacīja. — Sinī plato starp Reimsu, Laonu un Suasonu risinājušies senās Francijas lielākie vēsturiskie notikumi. Seit Jūlijs Cēzars sakāva gallu- beļģu leģionus. Seit Kloviss sakāva latiņu gaiļus. Seit cīnījās Kārļa Lielā pēcteči un Francijas hercogi. Seit Ilugo Kapets nodibināja karalisko dinastiju.

Noskatījis mūs savām tuvredzīgajām acīm, viņš piebilda: — Jūs šeit esat atnākuši pēc Romas leģioniem, viduslaiku bruņiniekiem, Zannas d'Arkas zemessargiem un Mazarīni musketieriem… Jūs apsargājat Francijas šūpuli un viņas sirdi!…

Ak dievs, cik skaisti skanēja šie vārdi!

Pēkšņi sarunā iejaucās viens no mūsējiem, kāds students vēsturnieks.

—    Leitnanta kungs, tieši pirms simt gadiem šinī pašā vieta pie Kraonas Platova kazaki sakāva Napoleona gvardi.

Marķīzs atbildēja kaut ko nesaprotamu: atgādinājums bija ne sevišķi smalkjūtīgs. Un tomēr tas mūs saviļņoja: cik negaidīts bija šis likteņa solis, cik pēkšņi pār mums atmirdzēja krievu ieroču slava, cik tuvu mēs šobrīd sajūtām tālās dzimtenes elpu!

Es vēl arvien nodevos šīm romantiskajām atmiņām, kad mani un pārējos trīs jaunpienācējus pie sevis izsauca rotas rakstvedis. Es lūdzu, lai iedala mani ceturtajā rotā, kur jau tiku dienējis.

—    Tur ir mani biedri, — es paskaidroju.

Rakstvedis bija neliela auguma melnbārdains leģionārs ar virsdienesta uzšuvēm uz piedurknēm. Lūkodamies manī smejošām acīm, viņš paklusām sacīja:

—    Mīļais draugs, ja frontē katrs varētu izvēlēties sev vietu pēc patikas, mūsu otrajā rotā nepaliktu neviena karotāja, visi aizmuktu mājās kopā ar biedriem. Un ne tikai no mūsu slavenās otrās rotas, bet no visas ugunslīnijas — kā no franču, tā no vāciešu puses. Par to es varu zvērēt ne tikai pie Muhameda, bet arī pie savas personīgās bārdas.

Un pēc brīža vēl piebilda:

—    Varat iet! Ja dievs gribēs, otrajā rotā jums noraus galvu tikpat labi kā ceturtajā!

To viņš sacīja smiedamies un spēcīgos zobus spīdi- nādams.

Kad es jau atrados pie izejas, viņš mani apstādināja un teica:

—    Ņemiet vērā — kaujās kritušo otrās rotas taisnīgo muļķu dvēseles atgriežas rotā jaunu muļķu izskatā. Tagad jus būsiet leģionārs līdz pašai pastardienai. Varat ieti

Tā es paliku otrajā rotā.

Tomēr arī šeit es sastapu divus studiju biedrus — Naumu Beiļinu no Odesas un Renē Deridī. Renē bi ja dzimis francūzis, bet Ārzemnieku leģionā nokļuva tāpēc, ka pēc papīriem skaitījās pa pusei grieķis, pa pusei portugālis.

Mans kaimiņš pie šaujlūkas tranšejā bija pirmās klases kadru leģionārs Pjērs Blanšārs — gadus trīsdesmit vecs, kalsnējs, gara auguma vīrietis, ar platiem pleciem un lielām, spēcīgām rokām.

Blanšāru iesauca par Lum-Lumu. Adriens Bovs, kurš arī bija kadru leģionārs, man paskaidroja:

—    Tā viņu iesauca sievišķi. Bārdas dēļ.

Lum-Lumam bārda bija tiešām varena: tā sākās no

pašām acīm, sadalījās uz pusēm un sniedzās līdz jostas vielai.

Bovs man paskaidroja, ka vienā no arābu vai nēģeru izloksnēm par Lum-Lumu saucot āzi.

To visu Bovs stāstīja paklusām, un man likās, ka viņš baidās no Blanšāra. Viņa čukstā izskanēja pat zināma godbijība:

—    Šodien viņam ir paģiras. Vai zini, ko tas nozīmē? Grūtsirdība … Viņam ir īstas paģiras …

Tobrīd ienāca rotas komandieris — gados pavecāks milzīga auguma kapteinis.

—    Kam ir paģiras? — viņš jautāja sulīgā, stieptā basā.

—    Blanšāram, — atbildēja par Spuraino Makaronu dēvētais itālietis Pepino Antonelli.

—    Blanšāram? — kapteiņa balsī varēja saklausīt līdzjūtību. — Tev ir paģiras, Lum-Lum?

—    Ir iemesls, — Blanšāra vietā atbildēja neliela auguma resnītis Franši. kuru rotā sauca par Pūsli. — Aizmugurē domā, ka mēs esam varoņi, savainoti un pārguruši. Bet mums tikai tik daudz rētu, cik utis sakodušas! Nagu nepietiek priekš kasīšanās!

Kapteinis stāvēja atspiedies pret plauktu. Tas bija vecs Leģiona vilks. Viņš mēģināja izturēties nepiespiesti, taču arī viņa acīs bija jaušama grūtsirdība.

—    Jūs laikam domājat, — viņš pēc ilgāka klusuma brīža pēkšņi izgrūda, — jūs domājat, ka jūsu kapteinis ir vecs ēzelis, kas nezina ceļu pie ienaidnieka?

Leģionāri klusēja.

—    Jūs laikam domājat, — karš nozīmē pārgājienus pa gleznainām vietām, kur katrā ceļa līkumā jūs sagaidīs glīti sievišķi? Jūs domājat, karš — tās ir karstas un trokšņainas kaujas, uzvaras un ordeņi! Bel mēs pūstam tranšejās un netiekam tālāk par nakts apšaudēm.

Bridi klusējis, viņš turpināja: — Man žēl manu krietno leģionāru, ar kuriem kopā minām Āfrikas tuksnešu smiltis. Vai ne tā, draugi? Ne jau pie tāda kara mēs bijām pieraduši! Arī algotņu man žēl! Viņi atnāca Leģionā ar skaistām un cēlām idejām — cīnīties par brīvību un civilizāciju. Viņiem taču jāredz, kādā krāsā vācietim iekšas. Bet vācietis pat deguna nerāda.

Pēc īsa klusuma brīža kapteinis atkal atsāka:

—    Tā, lūk, bērniņi, es jums pateikšu pavisam jocīgu lietu: tas jau ir mūslaiku karš! Tagad drošsirdības vietā vajadzīga pacietība. Sapratāt? Nedrīkst paļauties skumjām. Grūtsirdība — tā ir kareivja juras slimība. Nedrīkst tai paļauties. Sapratāt? Tuvojas pavasaris, un pavasarī mēs iesim ciemos pie vāciešiem. Jo labāk tiem, kurus mēs neatradīsim mājās!

Kapteinis aizgāja. Viņa runa, acīm redzot, neatstāja nekādu iespaidu.

—    Viņu pašu moka grūtsirdība! — sacīja Bovs. — Stāv un dīc, stāv un dīc … Bet pašam grūti! Vai tad es neredzu?

Visus māca garlaicība. Un visa diena bija garlaicīga: vāja apšaudīšanās ar kājniekiem, pēc tam v āja artilēristu divkauja, pēc tam sitām kārtis un gulējām. Naktī sākās trauksme. Tranšejā ieklupa seržants.

—    Pie ieročiem! Visi pie ieročiem!

Lum-Lumam, acīm redzot, negribējās celties.

—    Kas noticis? — viņš noņurdēja. — Ko tu atkal trako? Ko tu neļauj gulēt, sātan?

Apgriezies uz otriem sāniem, viņš no jauna aizmiga.

Tad ieradās kapteinis Millē un piegrūda viņam ar kāju.

—    Celies augšā, vecais zirgs! Uzbrukums! — viņš kliedza. — Vācieši!

Mēs izskrējām ierakumā un ieņēmām kaujas vietas.

Nakts bija tumša. No neapsētā lauka pa vējam at- plūda svaiga elpa. Smaržoja pēc magonēm.

Ienaidnieka pusē bija saklausāms neskaidrs troksnis. Vāru rota droši vien nāca nostiprināt dzeloņstieples priekšējās līnijās. Seržants deva komandu atklāt uguni. Savām un pēc tam dzirdējām ievainoto kliedzienus. Taču pēc dažām zalvēm mūs iedzina atpakaļ tranšejā un pie šauj- lūkām atstāja vienīgi dežurantus: nebija nekāda uzbrukuma, tikai parastā apšaudīšanās, kas notika katru nakti un sen jau bija apnikusi.

Lum-Lums izrādījās tālredzīgāks par visiem — viņš mierīgi gulēja savā vietā.

Leģionāri nepievērsa viņam ne mazāko vērību, tikai kaprālis zaudēja pašsavaldīšanos:

—    Kauns! — viņš kliedza. — Nelaimīgā Francija, cik daudz tev ir slaistu un gļēvuļu! Tikko pienāk bīstams brīdis, viņi liekas gulēt! Biedri iet pretī ienaidniekam, bet tādi guļ un sapņo par eņģeļiem! Un allaž viņi ir vieni un tie paši! Kas nolikās garšļaukus Tonkinas krogā, kad vajadzēja aizstāvēt Francijas godu? Blanšāra kungs! Kas gulšņāja Aman-Islamā, kad uzbruka arābi? Blanšāra kungs! Vienmēr Blanšāra kungs!

No visām pusēm atskanēja saucieni: — Pievaldi mēli! Lum-Lumu māc grūtsirdība!

Taču kaprālis nerimās.

—    Nelaimīgā Francija! — viņš murmināja. — Tu baro kareivi, tu viņu apģērb un dod tam ieročus, tu viņam uzticies, paļaujies uz viņu. Bet viņš tevi apmāna …

Kaprālis bija neliela auguma, rūpīgi noskuvies, zilacains gaišmatis, uzskrullētām ūsiņām, stalts un brašs, ar cepuri uz vienas auss. Viņa āriene bija viens vienīgs izaicinājums, jo leģionāri staigāja netīri, apauguši ar bārdu un utaini.

No visām pusēm atkal atskanēja saucieni: «Apklusti!», «Pievaldi mēli!», «Ļauj viņam gulēt!». Bet kaprālis nepaklausīja. Tiesa, viņš runāja klusākā balsī, taču visu laiku par to pašu: viņš paskaidroja savam kaimiņam, ka ceturtais vads esot pats neveiksmīgākais, ka visus līdz pēdējam apšaušot, tāpēc, ka vadā esot tādi leģionāri, kas vienmēr trīcot par savu ādu.

—    Viņš meklē kautiņu, kamielis tāds! — Bovs man pačukstēja. — Viņš saprot, ka Lum Ļumam uzbrukušas skumjas, grūtsirdība, tāpēc arī piesienas viņam. Vai tas ir godīgi?… Nešpetnais kamielis ar ūsiņām! Lūk, kam vajadzētu sadot pa purnu!

Leģionāri iekārtojās ērtāk un taisījās uz gulēt iešanu. Lum-Lums gulēja. Vismaz man tā likās. Taču izrādījās, ka esmu maldījies. Viņš pēkšņi piecēlās, paņēma savu katliņu, piegāja pie runā iesilušā kaprāļa, noliecās pār

viņa pagalvi un, pielicis tam katliņu pie mutes, sacīja:

—    Izspļauj pie viena visu, ko tu zini par gļēvuļiem, un pēc tam apklusti.

Blanšārs runāja lēni un klusi, bet viņa nesteidzīgajās kustībās, rāmajā balsī un visā viņa izskatā jaudās kaut kas briesmīgs. Mēs sastingām. Tranšejā iestājās kapa klusums, bet šis klusums bija sasprindzināts un drūms.

—    Pērkons, simts velnu un virve! — nočukstēja Adriens Bovs. — Tūlīt līs asinis …

Taču asinis nelija. Lum-Lums piegrūda kaprālim ar katliņu, bet kaprālis tikai aizgriezās un ar rokām atbīdīja to nost. Lum-Lums diezgan skaļi iesita ar trauka malu kaprālim pa zobiem, bet tas tikai noņurdēja: «Pietiek, I.uni Lum! Pietiek! Ej gulēt, vecais!» Viņš mēģināja šo sadursmi pārvērst jokā. Bet leģionāri redzēja, ka kaprālis nobijies, un pielēca kājās. Katram gribējās redzēt kaprāli tāda brīdī, kad viņš pats pierādījis savu gļēvulību. Es lūlīt to sapratu.

—   Cienījamās dāmas un kungi, netirdiet taču kaprāli! — nodārdēja leģionāra Kinza bargais un izsmiekla pilnais bass. — Iespējams, ka viņam jāpārmaina veļa.

Leģionāri skaļi un priecīgi smējās. Nesmējās tikai Lum-Lums. Viņa acis pauda dziļas mokas. Lum-Lums pievēra plakstus, lai tās neredzētu citi. Tad pagriezās, nesteigdamies aizgāja līdz savai vietai un apgūlās. Pēc mirkļa viņš jau krāca. Iespējams, ka šoreiz viņš tiešām bija aizmidzis.

Nakts pagāja mierīgi. No rīta Lum-Lums piecēlās sa- drūmis. Viņš apstaigāja leģionārus un no katra izkaulēja pusapstrādāto konjaku, kādu mums izsniedza parastajā devā, piedzērās un visu dienu nosēdēja drūms un nerunīgs.

Arī kaprālim nebija par ko priecāties: naktī viņš bija cietis smagu sakāvi — pazaudējis prestižu. Pie tam arī lūpa bi ja sapampusi. Jā, tas bija kauna traips.

Tā kā šajā dienā izsniedza maizi un pēc tam maksāja algu, kaprālis nevarēja paslēpties un visu dienu bija spiests apgrozīties rotā leģionāru acu priekšā.

—    Paklau, tu zivs āda! — viņam atkal uzsauca Kinzs. — Cik gadus es tevi jau pazīstu, vēl no Tonkinas laikiem, bet nekad nebi ju ievērojis, ka augšlūpa tev krietni biezāka par apakšējo. Atvaino mani, lūdzams!

Viņa pērkonīgie smiekli dārdēja tā, it kā viss vads rībinātu bungas.

Millē drūmi klusēja.

—    Šakāļa un hiēnas krustojums, - - sacīja Adriens Bovs.

—    Kurš?

—    Millē.

Es jautājoši palūkojos viņā. Bovs paskaidroja:

—    Gadās, ka tu saliec puisi un nodomā: tīrais lops un suņa bērns… Bet pēc tam izrādās, ka las ir cilvēks un pie tam kārtīgs cilvēks. Dažs arī pats neapzinās sevi par cilvēku. Dzīve viņu tik daudz mētājusi un malusi, ka viņam nekad nav bijis laika padomāt par to, ka viņš taču ir cilvēks. Bet ļauj tu viņam padzīvot bez rūpēm un briesmām, ļauj apskatīties, un tu redzēsi, ka tā ir zelta dvēsele. Tāds ir Lum-Lums. Tagad viņu moka grūtsirdība, tagad tu viņu labāk neaiztiec, bet gan lu vēl redzēsi, kas tas par puisi! Bet kas attiecas uz kaprāli …

Pēc brīža Bovs turpināja:

—    Es vēl atceros, ka viņš Sidi Bel-Abesā klauvēja pie pulka vārtiem, bet jau pēc pusgada nokļuva cietumā: iznāca saraušanās ar kādu Sidi krodzinieku, kurš no ievainojuma nomira. Pēc tam viņš atgriezās rotā, un Aunamā Millē dabūja kaprāļa uzšuves: viņš ir taisīts no lās suņa ādas. no kuras parasti iznāk kaprāli un seržanti. Taču drīz vien viņš atkal nokļuva aiz alslēgas: pāragri nomira kāda dievticīga un cienījama atraitne. Sai atraitnei piederēja kareivju atklātais nams, un viņai turējās nauda. Pierādījumi liecināja pret Millē. Bet viņu šoreiz atbrīvoja pirms termiņa — viņš pieteicās aktīvajā armijā.

—    Tādus, lūk, vajadzētu pa naktīm sist arābu kapos, — Bovs turpināja pēc drūma klusuma brīža. — Ar to vajadzētu sākt. Vispirms izvest kapos un apsist… Vai tu zini, ka viņš ir vācietis? Iedomājies tikai — vācietis, bet pats pieteicās karot pret savu tēvzemi… Kāpēc? Tāpēc, ka viņam vienalga, pret ko karot. Vai tu domā, ka tādu Leģionā mazums? Ak vai! Dažs labs Francis vai Fricis nodienēs savu laiku Vāci jā un tūlīt būs klāt pie mums, Leģionā. Kāpēc? Tu jautā, kāpēc? Tāpēc,

ka strādāt, rokas nodarbināt viņam garlaicīgi. Viņam patīk nēsāt ieročus, komandēt un skrullēt Osiņas, patīk, ka sievišķi trīc par viņiem un skrien pakaļ. Sķaidrs, tas ir vieglāk nekā stāvēt pie skruvgalda. Galvenais — ierocis, astoņas lodes stobrā! Vienā rāvienā var aizsūtīt pie Pētera astoņus cilvēkus! Ar to viņš lepojas. Domā, ka tas viņu paceļ galvas liesu augstāk par citiem.

Bovs aizsmēķēja pīpi un, it kā nobeigdams, piebilda:

—    Tie, lūk, ir lielākie ķildnieki, visus viņi pamāca, allaž viņi sevi uzskata par lieliem zinātājiem jautājumos par drošsirdību un gļēvulību. Pēc manām domām, pati dievmāte, svētā jaunava Marija ar Lum-Luma roku deva viņam pa purnu. Tā ir viņa, kas pierādīja ceturtajai rotai, ka nav vērts baidīties no uzpūtīgiem un ūsainiem kliedzējiem. Tādiem tik iekraut pa zobiem — un miers mājās!

Pēc vakariņām, kad sāka krēslot, kareivjus uzaicināja brīvprātīgi pieteikties izlūku gājienam. Pirmais atsaucās Lum-Lums.

Mums pavēlēja izlūkot uzbērumu, kas, tā runāja, pēkšņi bija izaudzis starp vācu un mūsu ierakumiem. Varēja domāt, ka aiz uzbēruma izrakta bedre, kurā sēdošais kareivis mūs apšauda.

Klusēdami līdām uz vēdera un drīz vien pazaudējām cits citu no redzes loka.

Aiz uzbēruma neviens neslēpās. Tur aizlīdis, es pielēcu kājās, augstu atvēzu šauteni un ar sparu nolaidu lejā. Izrādījās, ka tur neviena nav.

Raķetes uzliesmojumā seržants bija samanījis manu siluetu un pēc tam draudēja mani iesēdināt aiz restēm par to, ka biju izslējies visā augumā.

—    Viņš varēja jūs paņemt uz durkļa kā sardīni! — seržants kliedza. — Tā, protams, ir jūsu darīšana. Es nedomāju šūt zābakus no jūsu ādās, bet jūs taču varējāt nodot visu rotu, muļķi! Jūs tēlosiet drosminieku, bet es lai jūsu dēļ visu vadu pazaudēju?!

Varonis! Viņš nekad neuzzināja, ka spēki mani atstāja tajā brīdī, kad nolaidu šauteni bedrē. Sajā neaptverami īsajā sekundes daļā man pēkšņi ienāca prātā, ka bedrē sēž tāds pats jauns un spēcīgs piedzīvojumu meklētājs kā es. Es nespētu viņu nogalināt. Bezspēcīgi kā slota durklis nošļuka bedrē.

Izlūkošana bija garlaicīga. Mēs atgriezāmies pārsaluši, netīri un nikni. Lum-Luma nebija. Viņš ieradās tikai minūtes desmit pēc pārbaudes un klusēdams likās gulēt. Otrā rītā Luīn-Lums auroja pa visu nometni:

—    Pajautājiet Millē, kur viņa cepure? Vai tu to nodzēri? Atbildi! Tu taču izlūkošanā nebiji. Kur gan varēja palikt tava cepure?

Millē jau sen šķendējās, ka viņam pazudusi cepure. Viņš izmeklējās pa visām iespējamām vietām, taču bez panākumiem. Lum-Lums rēca pilnā rīklē.

—    Vai nav bēdīgi redzēt leģionāru, pie tam vēl kaprāli, kuram Francija tik daudz kā cepuri nevar uzticēt? — viņš ņirgājās. — Kā tu gan tagad iztiksi bez cepures? Iedomājaties tikai, kara kungi, — tāda augsta persona, pats kaprālis Millē, jaunkundzīšu mīlulis, visas Francijas un tās koloniju ielas meitu dieveklis, prāta spīdeklis, cūkas purna miesīgais brālis — un pēkšņi bez cepures? Kur tu tagad glabāsi utis? Vai par to tu esi padomājis?

Pēkšņi viņš izgrūda Millē no grāvja tranšejā, satvēris aiz rokas mūs ar Bovu, pasauca pārējos.

—    Skatieties, puiši! — viņš kliedza. — Skatieties tieši uz vācu tranšeju! Divu pirkstu attālumā pa labi no malējā koka! Vai redzat?

Tālumā pie pašām vāciešu, dzeloņstieplēm mēs ieraudzījām uz durkļa uzmauktu franču cepuri. Durklis bija iesprausts vācu kareivja līķī.

—   Vai tu redzi, Millē? Lūk, kur cepure! — Lum-Lums auroja. — Lieku galdā divus litrus pret tukšu glāzi, ka šī cepure tev derēs! Tev tikai mazliet jāpapūlas un jāaiziet tai pakaļ. Sīkums priekš tevis!

Millē drūmi klusēja. Bet Lum-Lums priecājās:

—    Tikai, pirms tu ej, neaizmirsti kādam atstāt glabāšanā savas bikses, citādi sabojāsi kroņa mantu.

Arī šī diena pagāja mierīgi. Smidzināja sīks lietus. Māca garlaicība.

Vakarā Lum-Lums atkal piedzērās un kļuva sērīgs … Sēdēdams uz maizes maisiņa, viņš kādā ziemeļafrikāņu kolonijas žargonā drūmi dziedāja dziesmu ar piedziedājumu: «Iebāz dibenu katlā! Pēc tam pateiksi, vai tev bij karsti.»

Pagājušo nakti viņš negribēja atcerēties. Kad Millē atgriezās no dežūras, Lum-Lums izvilka no kabatas vācu jefreitora uzšuves un pasvieda viņam.

— Se, balodīt, — viņš sacīja. — Ej un atdod šīs uzšuves vācietim un paņem no viņa savu cepuri.

Pārlaidis visapkārt skumju skatienu, Lums-Lums izdzēra atlikušo vīnu un likās gulēt.

Viņu atkal mocīja grūtsirdība.

DZĪVS VĀCIETIS

Mazā gaismiņā bataljons devās kārtējā atpūtā Blan-Sablonas mežiņā. Satiksmes ejās notika spiešanās un drūzmēšanās.

Pēkšņi atskanēja vientuļš šāviens. Bija dzirdams aizžņaugts kliedziens.

—    Mūsējie saimnieko! — kāds ieteicās. — Izlūki!

Pēc dažām minūtēm paklīda runas, ka izlūki atgriezušies bez zaudējumiem un atveduši arī gūstekni. Izejot no tranšejas uz ceļa, es ieraudzīju daļas priekšgalā soļojam trīs kareivjus. Viens no tiem gāja bez ieročiem. Tātad tur veda gūstekni. Viņa seju mēs nevarējām saskatīt — gaismiņa tikko svīda …

Atstājis mugursomu Blan-Sablonā, es devos uz aizmugures ciematu Kirī pie zobārsta. Arī Lum-Lumam bija norīkojums, un mēs gājām kopā.

Pie paša ciemata Lum-Lums iegriezās šķērsieliņā pa labi no baznīcas.

—   Mazliet jāuzpošas, — viņš teica, — viņi te aizmugurē staigā uzcirtušies, bet kādi mēs izskatāmies!. . .

Uzkāpis pa diviem akmens pakāpieniem, viņš atvēra durvis, kuru viesmīlību bi ja baudījuši visi šeit garāmejošie pulki. Jauna atraitne steidzīgi salūkoja ēdamo. Uz galda parādījās divas vīna pudeles, līdzās apsēdās saimniece, un pavisam nemanāmi un pēkšņi dzīve kļuva skaista. Lum-Lums apskāva saimnieci, pakutināja viņu un noskūpstīja aiz ausīm, pēc tam pieteicās saskaldīt malku, un viņi abi mani atstāja un atgriezās tikai pēc stundas. Pēc tam mēs izdzērām vēl pa pudelei vīna. Lum-Luma labsajūta auga augumā. Viņš mani lūdza nekautrēties un lika atzīties, ka es, tāpat kā visi krievi, savā dzimtenē esmu pārticis no tauku svecēm un piedzēris petroleju.

Viņš mani zvērināja pie Leģiona karogiem, pie Kamerovā kritušā kapteiņa Danžū koka rokas un kritušo biedru piemiņas. Galu galā es ari atzinos. Saimniece bija ārkārtīgi sajūsmināta.

—   Cik brīnišķīgi, ka pat mežoņu tautas nāk aizstāvēt Franciju! — viņa iesaucās un atnesa vēl litru sarkanvīna.

Taču skaisti brīži nemēdz būt ilgi. Mēs atcerējāmies zobārstu un devāmies tālāk.

—   Tā ir nepaspējām uzposties, — es sacīju Lum- Lumam.

Taču viņu tas neuztrauca.

—    Es spļauju uz aizmugures švītiem, — viņš nicinoši noteica. — Lai redz, kādi izskatās ugunslīnijās sēdošie bārdaiņi.

Mūs ieraugot, ārstam viss bija skaidrs.

—    Esat gan jūs veikli leģionāri! — viņš teica. — Jau no agra rīta paspējuši piedzerties!

—    Rīkle taču mazliet jāizskalo, ārsta kungs! — Lum- Lumam mežģījās mēle. — Karsts, smiltis lien mutē. Rīkle izkaltusi! Vai skaidrs?

—    Karsts? Smiltis lien mutē? Leģionār, vai jūs neesat ievērojis, ka pagalmā ir dubļi?

—    Protams, doktora kungs, — Lum-Lums jau žagojās, — protams, dubļi. Es taču nestrīdos. Kad es runāju par karstumu un smiltīm, es to attiecinu uz Bel-Abesu Ziemeļāfrikā, kur atrodas mūsu garnizons. Bet šeit, protams, ir dubļi. Lūk, šis otrās klases leģionārs, — viņš norādīja uz mani, — viņš, saprotiet, sapņo nolikt galvu par Franciju. Sī iemesla dēļ viņš arī iestājās Leģionā. Ko jūs gribat, viņš ir krievs, pat uzvārds viņam īsti krievisks, viņu sauc par Patvāri. Viņiem tas ir apmēram tas pats, kas mums Žans vai Pjērs. Un cēlies viņš ir no baltā lāča. Viņu ģimenē visi bērni ir lāči. Seši gabali! Un visi balti! Nav nekāds brīnums, ka viņam karsti mūsu klimatā. Tāpēc es arī atļāvu viņam iedzert malku sarkanvīna, žēl skatīties, ka puisis beidzas nost aiz slāpēm.

Katram būtu pilnīgi skaidrs, ka mūs sagaida vismaz divu nedēļu arests un ka savas pirmās klases kareivja uzšuves Lum-Lums nēsā pēdējo reizi.

Taču ārsts izrādījās ērmīgs puisis. Viņš izrāva mums abiem pa zobam un vēl iedeva katram trīs frankus vīnam.

Bez tam viņš mums ieteica iegriezties kādā viesmīlīgā mājā, kas atrodoties no baznīcas pa labi… Mājā ar diviem akmens pakāpieniem dzīvojot lāga sievišķis, un tur mēs varēšot iestiprināties …

Tā mēs atkal nokļuvām pie atraitnes. Viss sākās no gala. Uz galda atkal parādījās vīns, un Lum-Lums atkal aizveda atraitni malku skaldīt.

Uzsviedu uz sola savu šineli un paspēju krietni izgulēties, pirms viņi atgriezās. Piepildījuši ar vīnu savas divlitrīgās afrikāņu blašķes, mēs beidzot gājām atpakaļ uz rotu.

Lum-Lums bija piedzēries. Bez tam viņš bija galīgi zaudējis spēkus, aiz noguruma un sajūsmas. Viņš apskāva mani, skūpstīja un klaigāja pazīstamo koloniju kājnieku dziesmu.

Reiz mazgātāja kāda Bij šajā pasaulē. Un vīrs tai palīdzēja Gan ziepēt, stērķelēt. Bij šuvēja reiz kāda, Un visiem šuva tā, Un virs tai palīdzēja Gan šūt, gan metināt. Ar sievām pīties neprāts, Ja laimīgs gribi būt, Tev, kareivi, tā jāmīl, Lai pasmieties nav grūt! Lai dzīves straumē ašā Sirds kaujās mieru gūst, Lai šautene gulst delnā Un dziesma skaļāk plūst!

Tā nebija nekāda dziedāšana, drīzāk jau bļaustīšanās.

Izskatījās viņš ne sevišķi labi. Pa ceļu mums bija neizdevīgi iet: pirmais pretimnākošais seržants varēja mūs arestēt. Nolēmu, ka jāiegriežas mežā.

Mežā Lum-Lums vairs nedziedāja. Man pat likās, ka viņam pārgājis viss reibums. Domīgs un saīdzis viņš sāka man stāstīt par sevi. Uz šādu atklātību viņu uzvedināja atmiņas par viesmīlīgo atraitni.

— Saproti, viņa tik ļoti līdzīga manai sievai Luizei, kuru es gandrīz nositu ar cirvi. Jā, vecais, es arvien vairāk pārliecinos, ka tā no manas puses bija liela muļķība. Mēs abi dzīvojām Belvilā kā divi balodīši un varējām vēl simt gadus tā dzīvot, ja nebūtu itālieša. Saproti, uzklīda itālietis. Tikko es no mājas ārā — viņš mājā iekšā! Tikko es no mājas ārā — viņš mājā iekšā! Iekrāvu viņam pa purnu vienu reizi, otru reizi. Bet es taču nevaru katru dienu viņu uzmanīt un piekaut — kaut kad arī jāstrādā. Es biju namdaris, saproti? Un ko domā? Pārnāku vienreiz vakarā mājās un ieraugu abus balodīšus kailus un samulsušus. Asinis man sāka vārīties dzīslās, paķēru cirvi un kā sāku cirst … Es cirtu un cirtu, kamēr atsteidzās policija un mani aizveda. Pat neievēroju, ka viņus bija aizvilku.ši kaimiņi un ka es cērtu tikai mēbeles. Viņiem, balodīšiem, palaimējās. Kaut gan slimnīcā pavāļāties viņi tomēr dabūja. Protams, mani tiesāja. Taču piesēdētāji saprata, ka es neesmu ļaundaris, — katrs manā vietā būtu rīkojies tāpat … Mani atbrīvoja.

Es jau biju paspējis iemīlēt Lum-Lumu. Mani valdzināja viņa dvēseles taisnīgums, viņa vīrišķība, karavīra rupjībai piemītošās apslēptās ciešanas. Es iemīlēju Lum- Lumu.

—    Apsēdīsimies un uzpīposim, vecais, — es ierosināju.

—    Lai notiek! — Lum-Lums piekrita, tūlīt smagi nogāzdamies zemē. — Starp citu, pasaki man, — kāpēc tu iestājies Leģionā? Tu un pārējie krievu algotņi? Kur gan dievam radušies tik daudz muļķu kā jūs? Ja vēl tu būtu viens, nu, teiksim, trīs … Bet jūsu taču šeit ir tūkstoši. Vai tiešām Krievijā visi ir tādi paši idioti? Pastāsti man sīkāk.

—    To tik ātri nevar izstāstīt, — es atbildēju.

—    Nu tad atbildi kaut uz vienu jautājumu: vai tiesa, ka jūs cīnāties par tiesībām un civilizāciju?

—    Tiesa.

—    Un tādēļ jūs gribat redzēt, kādā krāsā vācietim iekšas?

—    Tā tas apmēram ir.

Pēc īsa apmulsuma brīža Lum-Lums iejautājās:

—    Bet kādēļ tad es kvernu šajā kautiņā? Tiesību man nekādu nav. Bet civilizācija? Es nemaz nezinu, kas tas par jocīgu vārdu … Tiešām, kādēļ es kvernu šajā kautiņā?

—    Nu tad nekverni! — es sacīju.

Mani kaitināja viņa muļķīgie jautājumi. Toreiz es nepratu atbildēt pat sev. Tikai pirms dažiem mēnešiem, 1914. gada augustā mums iegalvoja, ka tagad, lūk, beidzot sācies svētais karš par Tiesībām, Civilizāciju un Brīvību, par Cilvēces atbrīvošanu, lielākais un pēdējais karš tautu vēsturē. Mēs tam noticējām. Bet pagāja laiks, un daudzi sāka šaubīties. Mēs gan vēl īsti nesapratām, ka tiekam apmānīti, tomēr daudzus jau mocīja šaubas. Lum-Luma jatļtājumi mani kaitināja.

—    Bet tu? — es jautāju. — Kas tevi sauca? Kāds velns tevi attrieca uz Leģionu?

Viņš ilgi un drūmi klusēja. Beidzot izgrūda:

—    Es pats sev jau daudzkārt esmu to jautājis. Un atbilde allaž viena un tā pati: vienīgi viņa pie visa vainīga .. .

—    Kāda viņa?

—    Dzīvei Sprāgone, kas nepelnīti nosaukta par dzīvi.

—    Tu man neput dūmus acīs! — es satraukumā sacīju. — Atbildi uz jautājumu: kāds velns tevi attrieca uz Leģionu? Tikai bez liekiem spriedelējumiem!

—    Ko lai es tev atbildu, vecais? — viņš iesāka pēc pārdomām. — Ar mani viss notika savādāk nekā ar tevi. Nekādas civilizācijas… Es tev stāstīju, ka piesēdētāji mani attaisnoja. «Varat iet,» man teica. Bet kurp? Uz māju pie Luizes? Viņa ne reizi mani neapciemoja cietumā. Bet es tur nosēdēju veselu pusgadu. Pat paciņu tabakas neatnesa. Arī uz tiesu neatnāca. Viņa aizbrauca no Parīzes velns zina uz kurieni. Un arī tas Umberto, itālietis, pazuda. Kad mani tiesāja, es biju pārliecināts, ka dabūšu sēdēt vairākus gadus, un par visu vairāk mani mocīja doma, ka pazaudēšu Luizi. Bet, kad viņa pat tiesā neieradās, es sapratu, — tā kā tā esmu viņu jau pazaudējis. Vairāk man nebija ko zaudēt… Iznācu no cietuma brīvībā, aizgāju uz rūpnīcu, kur agrāk strādāju. Uz mani skatījās kā uz noziedznieku. Tādi, protams, nav vajadzīgi. Gāju uz otru rūpnīcu, uz trešo, uz divdesmit trešo — visur viens un tas pats. Tiesas laikā manu purnu varēja skatīt visās avīzēs, visi mani pazina, un kurš gan gribēs laist cietumnieku pār savu slieksni? Ilgi domāju, ko man tagad darīt, kā dzīvot? Priekš kā un kādēļ dzīvot? Zagt es nepratu. Žēl, bet tā nu tas bija. Badojos, bet za^ļt nepratu. Tad es satiku kādu novadnieku — pirmās šķiras blēdi. Ilgi nebijām tikušies, es domāju, ka viņš pūst kaut kur katorgā. Un pēkšņi mēs tiekamies acs pret aci.

Skatos: uzcirties un brašs, kareivja tērpā ar seržanta uzšuvēm.

—   Savādi gan?! — es viņam saku. — Pēc tevis ilgojas karātavas, bet tu esi kļuvis par seržantu?

—    Par seržantu gan, — viņš atbild. — Ārzemnieku leģionā. Novēlu tev to pašu. Varbūt iedzersim pa glāzītei? Iedzērām pa glāzītei un, kad es biju viņam izstāstījis visu par sevi, izdzērām vēl pa pudelei, nākošajā dienā vēlreiz pa pudelei, un iedomājies — visu laiku maksā viņš. Maksā un pierunā nemeklēt citu darbu, bet iestāties Leģionā. «Būsi,» viņš saka, «paēdis, apģērbts un bez jebkādām rūpēm. Te Parīzē tu sajuksi prātā, pirms atradīsi sev darbu. Bet pie mums Leģionā tev no rītiem pienesīs karstu kafiju pie gultas. Un darba nekāda. Vai tad tas ir darbs — pieskatīt, lai arābi sēdētu mierīgi un cienītu franču karogu?»

Nu, un ar šo ratu smēru viņš man smadzenes, aknas un visas iekšas piesmērēja. Es toreiz nevarēju zināt, ka šis hiēnas dzimums ir leģionāru vervētājs un ka viņam par to maksā. Bet es tomēr vēl pretojos. Saproti, es nepanesu kazarmas, dresūru un galvenais — man ir pretīgi stāvēt pamatstājā kaut kāda tresaina stulbeņa priekšā. Bet šis man pierāda, ka pamatstājā es esot stāvējis, stāvot un stāvēšot visu mūžu tāpēc, ka neesmu saimnieks, bet kalps. «Izstiepties saimnieka priekšā tiešām ir pazemojoši,» viņš teica. «Bet stāvēt pamatstājā kazarmās kāda idiota priekšā nav pazemojoši tādēļ, ka tā ir pamatstāja arī tēvzemes priekšā.»

Tā es pamazām sāku svārstīties, kamēr viņš mani apvārdoja. «Protams,» viņš sacīja, «ja tu būtu no turīgajiem un republikas prezidents tev piedāvātu savas meitas roku, es pirmais tev ieteiktu: precies, vecais, un neaizmirsti arī mani ielūgt kāzās.» Ar to pašu šis nelietis mani pielauza. Tobrīd es skaidri sapratu, ka neesmu vajadzīgs ne prezidentam, ne pēdējam republikas sunim. Uzspļāvu visām savām cerībām un aizgāja uz Kara ministriju. Pēc nedēļas jau devos uz Āfriku, uz Ārzemnieku leģionu.

Viņš apklusa un nolieca galvu, acīm redzot, atcerēdamies kaut ko ne visai priecīgu.

—    Nu, un ko tad tu Leģionā atradi, ķirbi? — es jautāju.

Viņš laikam nesadzirdēja manu jautājumu un domīgi klusēja. Tad pielēca kājās un ierēcās:

—    Bet tu man pasaki, rusko, — kas gan tā piegānījis dzīvi? Kad cilvēks nomirst badā, neviens par to neuztraucas. Bet lai tikai viņš pamēģina nozagt gabalu maizes! Tad saskries visi: policija, avīzes, tiesa un advokāti. Tad uztraucas visi, tad visi vēro slīkstošā ķepurošanos un, tiklīdz tas cenšas kaut kur pieķerties, atskan brēcieni: «Nedr-rīkst-t!», «Ne-drīkst-t!», «Nedrīkst-t!». Nozagt gabalu maizes — grēks! Par to gaida cietums zemes virsū un mūžīgā pastardienas uguns debesīs. «Nezodz!» Atceries bausli! Labāk ņem šauteni un brauc uz kolonijām. Nogalini Alžīrijas arābus, Indoķīnas anamilus un Madagas- karas malgašus, nogalini, ko un kur tev pavēlēs nogalināt! Tad tevi uzskatīs par labu kristieti un tēvzemes cienīgu dēlu. Kas gan tā iekārtojis dzīvi, Patvāri? Un kā viņu sauc, šo labdari? Ko? Vai tu vari man pateikt?

—    Labi, — es sacīju. — Es visu saprotu. Kas notika ar Luizi? Tu kaut ko zini par viņu?

—    Lai viņa trīskārt nolādēta! — Lum-Lums grieza zobus. — Par viņu es negribu ne domāt. īsta kuce. Taisnību sakot, vairāk man žēl tā nabaga itālieša Umberto. Nesaprotu, kādēļ man vajadzēja viņu toreiz ar cirvi ievainot kājā. Ko viņš man nodarīja? Līda pie svešas sievas? Bet kurš tad nelien pie svešas sievas? Vai tu neesi līdis? Vai es neesmu līdis? Kurš katrs ar prieku līdīs pie svešas sievas. Kas gan tur sevišķs? Es rīkojos muļķīgi, uzbruk- dams viņam ar cirvi. Starp citu, — viņš pēc brītiņa piebilda. — tagad par vēlu domāt par to. Nav vērts. Labāk nogulēsimies mazliet. Kad man iegribēsies dzert, pamodini mani.

Taču Lum-Lums neaizmiga. Ilgi viņš grozījās no vieniem sāniem uz otriem, nopūtās, krekstēja un kaut ko murmināja. Man jau uznāca snaudiens, kad izdzirdu viņa kluso un, kā man likās, samulsušo balsi:

—    Nesaprotu, nudien nesaprotu, ko itālietis bija atradis viņā … Viņa taču bija neglīta …

—    Par ko tu runā?

—    Par ko? — viņš pēc brīža mulsi pārjautāja. — Par Luizi. Viņa bija neglīta. Deguns kā kartupelis, pie tam ar baku rētām. Ko gan viņš bija atradis Luizē?

—    Bet tu? — es iejautājos. — Ko tu viņā atradi?

Viņš izbrīnā mani uzlūkoja:

—    Es? Es? — viņš pārjautāja. — Es taču viņu mīlu. Tā pavisam cita lieta …

Es neatbildēju. Es domāju par mīlestību.

Bet Lum-Lums teica:

—    Tu droši vien nemaz nesajēdz, ko nozīmē mīlēt savu sievišķi. Viņa vienmēr smaržo, sevišķi rītos, kad tu viņu izcel no gultas. No viņas plūst sievišķīgs siltums, un viņa atgādina svaigu veģi …

Viņš atkal nogrima domās, bridi klusēja un pēc tam piebilda:

—    Viņa ir karsta no mīlestības. Tā vis nav kareivja maize, kas ar malku uzsildāma …

Viņš pielika blašķi pie lūpām un ilgi dzēra. Vīns nokļuva uz vecā rauga, un mana drauga acis iemirdzējās kā vara pogas parādes laikā; viņš atkal mēģināja dziedāt, bet no tā nekas neiznāca, un Lum-Lums nolikās zālē, palika blašķi zem galvas un tūlīt sāka krākt. Arī es aizmigu. Taču gulēt mēs nedabūjām ilgi. Mani uzmodināja šāviens. Lum-Lums stāvēja kājās un. mežonīgi kliegdams, šāva biezoknī:

—    Meža cūkas! Meža cūkas! Rota — uguni!

Es domāju, ka viņam ir baltā drudža lēkme.

Bet biezoknī tiešām iešmauca meža cūkas. Tanī laikā mežu iemītnieki, cilvēku darbu satraukti, atstāja savus midzeņus un joņoja pa zemi, patvērumu meklēdami.

Vienu meža cūku mēs nošāvām. Bērnišķīgā priekā aizvilkdamies, Lum-Lums iztēlojās, cik tas būs lieliski, kad mēs ieradīsimies rotā ar tādu ieguvumu:

—    Gājām zobus raut, bet atnesām meža cūku!

Vienu brīdi gan viņam iešāvās prātā doma pārdot dzīvnieku intendantūrai, bet no tādiem sīkiem apsvērumiem viņš tūlīt pat atteicās.

—    Pārnāksim rotā un teiksim: «Rijiet, barojieties!» Šķiņķi, protams, pievāks kapteinis, bet gan jau pietiks arī mums.

Meža cūka izrādījās smaga. Sasējām dzīvniekam kājas, izvērām caur tām jauna kociņa stumbru un, saliekusies zem lielā smaguma, sākām stiept.

—    Tā tik būs dāvaniņa! — krekstēja Lum-Lums.

Pēkšņi nezin no kurienes uzklīda arlilēristi un ar nikniem saucieniem metās pie mums. Izrādījās, ka mežā stāvējusi nomaskējusies baterija. Mūsu šaušana bija sacēlusi trauksmi visā līnijā.

Es biju pārliecināts, ka šoreiz mums no aresta neizsprukt un ka Lum-Lumam tomēr būs jāzaudē savas uz- šuves. Taču mūs izglāba šķiņķis. Pavēlējuši nogādāt meža cūku baterijā, artilēristi ar lamām un kāju spērieniem mūs padzina, bet priekšniecībai neziņoja.

Ar to bija sabojāta tik jauki iesākusies diena. Noguruši, izsalkuši un satriekti mēs vilkāmies uz bivaku. Domājām atgriezties kā varoņi, bet ieradāmies ar nepamatotu piecu stundu novēlošanos. Kas gan ticēs, ja stāstīsim, ka mums uzbruka vesels meža cūku bars, ka mēs izcīnījām īstu kauju un nošāvām rotai pamatīgu cienastu, bet to pievāca artilēristi. Tam neviens neticēs, toties katrs redzēs, ka mēs tikko turamies kājās un ožam pēc vīna. Visprātīgākais bija pēc iespējas ātrāk nokļūt vadā un likties gulēt — gan jau pēc tam nemanot iešmauksim pusdienot …

Taču arī pusdienas mēs nokavējām — visi jau bija paēduši. Vadā pašreiz cīnījās ar utīm. Pļavā, šāviņa izrautā bedrē, kur bija sakrājies lietus ūdens, nodevušies ģenerāltīrīšanai, sēdēja leģionāri. Virs ugunskuriem bija sakārti visi virtuves trauki — katliņi, spaiņi un mazgājamās bļodas. Vads ziepjūdenī vārīja veļu. Izģērbusies karavīri tīrīja virsdrēbes. Bikses, blūzes un šineļi tika apgriezti uz kreiso pusi: ar šķiltavu degļiem, gruzdošām skaidām vai degošiem papīriem leģionāri izdedzināja vīlēs paslēpušos parazītus. Te bija visi mūsējie: par Pūsli iesauktais Franši, Beiļins, Renē, Millē, Pepino Antonelli, kuru gan rotā parasti sauca par Spuraino Makaronu un par Kar- mensitu dēvētais spānis Ilozē Aijala. Mūs sagaidīja nievājoši izsaucieni:

—    Lūk, kur balodīši!

—    Ak, pārnācāt gan!

—    Ciemos nav slikti, bet mājās tomēr labāk!

—    Ei, jūs, parādiet zobus! Vai visus izrāva? Pa šo laiku ari jauni varēja izaugt!

Lum-Lumam ienāca prātā palaist apkārt blašķes ar vīnu, un tūlīt mūs lika mierā. Mēs ievērojām, ka vadā ir jaunpienācējs. Pie ugunskura sēdēja nepazīstams milzīga auguma lumzaks ar gaišsarkanu bārdu. Izbijies viņš paskatījās uz mums.

Tas bija sagūstītais vācietis. Trešā vada leģionāram Karborū bija pavēlēts viņu nogādāt štābā, bet tūlīt pēc abu aiziešanas sāka sprāgt šrapneļi. Nesen vācieši bija ierīkojuši novērošanas punktu, no kura tie varēja pārredzēt ceļu. Karborū ievainots nogāzās zemē. Vācietis izrādījās apzinīgs gūsteknis: uzvēlis sev plecos ievainoto konvoju, viņš to nogādāja bivakā.

—    Smieklīgs tips! — viņu novērtēja Lum-Lums.

Rotņieks bija pavēlējis atstāt gūstekni pie mums ceturtajā vadā un naktī ar intendantūras transportu nogādāt aizmugurē. Klusēdams viņš visu dienu nosēdēja pie mūsu puišiem un kopā ar viņiem paēda pusdienas. Viņu sevišķi neapsargāja — vācietis bija pierādījis, ka nedomā bēgt. Bez tam — uz kurieni gan lai viņš bēgtu? Kad visi izģērbās, arī gūsteknim lika darīt to pašu. Tā viņš sēdēja — kluss un nobijies, iztapīgi uzlūkodams mani un Lum- Lumu.

—    Smieklīgi! Pirmoreiz redzu pliku vācieti, — runāja Lum-Lums. — Iedomājies tikai, Patvāri! Bez kaskas un šineļa viņu nemaz nevar atšķirt no mūsējiem. Neviens nepateiks, ka tas ir ienaidnieks. Iedomājies tikai! Un no Āfrikas šurp mani attrieca tieši tādēļ, lai es viņu nogalinātu? Dieva vārds, smieklīgi!

Nosēdies blakus gūsteknim un plikšķinādams tam pa kailo muguru, Lum-Lums centās iebāzt blašķes kakliņu vācietim mutē.

—    Dzer, boš, dzer! — viņš kliedza. — Pagaidi, arī es tūlīt izģērbšos!

Viņš žigli norāva šineli un mundieri un apsēdās blakus gūsteknim. Es darīju to pašu. Nu mēs visi sēdējām kaili un trijatā dzērām vīnu no vienas blašķes. No sākuma vācietis kautrējās, bet pēc pāris krietniem vīna malkiem viņš apkampa kailo francūzi, apreibušām acīm kaut ko murmināja, reizi pa reizei iešņukstēdamies.

Toties Lum-Lumam bija īsti kareivīgs un jautrs noskaņojums. Viņš uzsāka to pašu dziesmu:

Ar sievām pīties neprāts, Ja laimīgs gribi būt, Tev, kareivi, tā jāmīl, Lai pasmieties nav grūti

Bet, lā kā vīns atkal nokļuva uz vecā rauga, drīz vien arī Lum-Lums sāka liet dzērāja asaras un muldēt kaut ko arābu valodā.

Vads labsajūtā zviedza kā zirgu bars.

—    Āzis lauvai blakus gulēt likās … — citēja Pūslis.

Viņu pārtrauca Millē:

—   Un muļķis stulbeņiem … Nekā smieklīga tur nav. Par tādu familiaritāti Blanšāram vajadzētu noraut pirmās klases uzšuves.

Millē visu laiku turējās sāņus un vienīgais nepiedalījās vispārējā jautrībā.

—    Kas par uzšuvēm? — atcirta Lum-Lums. — Pašreiz es esmu kails, un uz miesas man nav nekādu uzšuvju, izņemot dzimumzīmes. Es tev parādīšu tās, kad piecelšos. Pagaidām es uz tām sēžu …

Pa to laiku krūmos parādījās artilēristu feierverkers.

—   Vai jūs nemanījāt divus piedzērušos leģionārus? — viņš jautāja.

Mēs ar Lum-Lumu sastingām.

—    Nelieši, zirgu ievainojuši! Neredzējāt?

Lum-Lums neapmulsa, tikai aizsedza ar kreklu savu garo bārdu un teica:

—    Jūs esat nošāvis greizi, seržant. Te nav leģionāru. Te ir astoņpadsmitais linijpulks. Leģionu meklējiet pa labi aiz mežiņa.

Pārsteigti un sajūsmināti klausījāmies Lum-Luma uzjautrinošos melus. Artilērists noticēja un, vēl arvien lādēdamies, aizgāja. Kad viņš nozuda aiz kokiem, mēs vai plīsām no smiekliem. Visskaļāk smējās Lum-Lums un vārtījās pa zemi.

—    Vai redzat, puiši? — viņš kliedza. — Pat leģionāru nevar pazīt, kad viņš kails. Es šo artilēristu pazinu pēc ordeņa un uzšuvēm. Tas bija viņš, kas iespēra Patvārim! Bet viņš mūs nepazina, jo kails cilvēks taču nav leģionārs. Tur ir ko padomāt…

Lum-Lums bija sajūsmā. Gulēdams uz muguras augstu saslietām kājām, viņš rēca pilnā balsī.

—    Millē! Nāc iepazīties ar manām dzimumzīmēm! Tas tev var noderēt dzīvē!

Beidzot apģērbs bija kaut cik patīrīts un mēs sākām ģērbties. Arī gūsteknis apģērbās. Ar katru mirkli pieauga saspīlējums. Vācieša pelēkās bikses ne sevišķi atšķīrās no mūsu netīri zilajām, bet viņa stulmu zābaki pavisam nelīdzinājās šņorzābakiem, kādus mēs nēsājām. Vācietis uzvilka svārkus, un tie izrādījās krietni garāki nekā mūsējie. Un, kad viņš beidzot sajoza šineli un uzlika galvā kasku, iestājās neveikls klusums. Pie ieejas tranšejā viņu drūmi palaida pirmo. Gūsteknis ievilkās stūrī un klusēja.

Leģionāri rīkojās uz gulēšanu. Vācietim guļasvietas nebija. Lum-Lums pasvieda viņam salmus. Vācietis padevīgi pateicās. Kad bijām apgulušies, Beiļins gūsteknim piedāvāja uzsmēķēt. Vācietim bija sava tabaka, viņš to savukārt pasniedza Beiļinam.

Ienāca seržants Urkads. Izdarījis pārbaudi, viņš nolika sargu pie izejas un, atgādinājis, ka, ierodoties pārtikas vezumiem, gūsteknis jānodod konvojam, aizgāja. Vācietis gulēja netālu no manis.

—   Parunā ar viņu, — lūdza Lum-Lums. — Uzzināsim, kā viņu zaldāts dzīvo.

Vācietis labprāt ielaidās sarunā. Izrādījās, viņš bija paņemts no rezerves daļas. Ļoti baidījies nakts izlūkgājienu, jo neilgi atpakaļ slēpnī nogalināts viņa biedrs. Un pie tam viņam vēderā iedurts paša durklis, kura galā uzsprausta franču cepure. Viņam norautas arī uzšuves. Runājuši, ka tas esot leģionāru roku darbs, ka franču pozici- jās atrodoties leģionāri, tāpēc arī visi baidoties.

Kad es to visu pārtulkoju Lum-Lumam, viņš skaļi iesmējās.

—    Blēņas! — viņš kliedza. — Nieki! Tādas lietas nenotiek! Saki viņam, ka tās ir blēņas! Kam leģionāram vācu nozīmes? Vai tad mums savu trūkst? Tu, Patvāri, viņam apskaidro, ka arī franču kājniekiem dod uzšuves. Cepuru gan šad un tad nav pietiekošā daudzumā. Bet svešas uzšuves mums nav vajadzīgas. Ieskaidro to viņam, Patvār!

Kaprālim veltītā dzēliba atdzīvināja patīkamās atmiņas par to, kā Lum-Lums viņu apkaunoja. Vads uzjautrinājās. Vācietis Šķibi pasmaidīja un apjautājās, par ko mēs priecājamies. Es viņam pārtulkoju Lum-Luma vārdus. Tagad vācietis smaidīja skumji. Nezinādams, kā izturēties, viņš teicās saprotam, ka bailes bijušas veltīgas, jo mēs visi esot ļoti mīļi un jauki puiši.

Drfz sāka sprāgt šāviņi. Viens nokrita kancelejas tuvumā.

—    Dievs ir visvarens, — noņurdēja Kinzs.

Nogāzās vēl trīs šāviņi.

—    Trīs šāviņi nokrita virtuvē, bet dievs ir visvarens, — noskaitīja Kinzs.

Pēc pusminūtes atkal sprāga divi šāviņi.

—   Divi šāviņi nokrita pie izejas, bet dievs ir visvarens, — Kinzs turpināja skaitīt.

Izrādījās, ka šie šāviņi bija pirmās retās lāses, īstas lietusgāzes vēstneši. Pēc minūtes ar neparastu spēku uznāca lietusgāze.

—    Laiks sāk apmākties, — piezīmēja Lum-Lums. — Izskalos ceļu.

Uguns tiešām bija koncentrēta uz ceļu. Vācieši, acīm redzot, zināja, ka mēs gaidām pārtiku. Visu nakti kā tropu lietusgāze pār šoseju lija dzīva uguns. Uz rīta pusi mūsu bivakā atkal nokrita pāris šāviņu.

Pirms ausmas viss apklusa. Paskatījāmies ārā un ieraudzījām cits citu. Pelēkas, uzpampušas sejas, pusār- prātīgas acis, trīcošas rokas.

Pēc baigās nakts kareivjus pārņēma atvieglojums. Diena sākās priecīga un gaiša. Caur vieglo rīta miglu pie mums steidzās saule.

Vācietis atkal netika projām. Pēc kapteiņa pavēles viņš strādāja kopā ar mums. Apraka kritušos, sacirta kokus un ierīkoja sētiņas ap atejām, laboja virtuvi.

Vācietis izrādījās čakls puisis. Darbs viņam šķīrās no rokas, bet varēja redzēt, ka viņš visu laiku jūtas par kaut ko vainīgs.

Dzīve rotā ritēja kā parasti atpūtā. Dzērām vīnu, tīrījām ieročus, atcerējāmies dažādus notikumus un sitām kārtis.

Gūsteknis sēdēja stūrī un klusēdams smēķēja. Ieraudzijis Franši cauros zābakus, viņš paņēma tos salabot. Vācietis bija kurpnieks.

—    Vai redzi, — Lum-Lums man sacīja. — Gluži kā Umberto. Viņš arī bija kurpnieks.

Par liestu vācietis izmantoja salauztu šautenes laidi. Kādam atradās liela adata, no kuras vācietis ātri vien sameistaroja īlenu, bet piķa drāts bija viņam pašam. Ātri un veikli gūsteknis salaboja Franši zābakus. Pēc tam pasūtījumi nāca viens pēc otra, drīz vien vajadzēja ievērot rindu. Kaklā nolīdušais biklais un tramīgais vācietis kļuva par vajadzīgu cilvēku.

—    Nolādēts! — Lum-Lums man sacīja. — Neesmu redzējis jocīgākus ļaudis par kurpniekiem! Ja Umberto, kurš manu nabaga Luizi padarīja par staiguli, vēl dzīvo, tad viņš tagad karo itāliešu armijā — tātad šis nelietis skaitās mans draugs un sabiedrotais! Bet, luk, fricis, kurš visam vadam salaboja zābakus — no intendantūras mēs to nekā nevarējām panākt, — skaitās mans ienaidnieks!

Lum-Lums nosauca vācieti par frici — tā visā franču armijā dēvēja vācu kareivjus.

—    Vareni, frici! Vareni, boš! Malacis!.. .

Lum-Lumam iepatikās vācietis. Viņš kļuva par gūstekņa aizstāvi un uzstāja, ka nedrīkst izmantot friča pakalpojumus bez atlīdzības. Apstaigājis visus pasūtītājus, viņš savāca gūsteknim gan tabaku, gan vīnu un maizi.

Darba devēji atradās arī citos vados. Fricis sagrieza kritušajiem novilktos vecos zābakus un ādu izmantoja ielāpiem un papēžiem. Arī kapteiņa zābakiem izrādījās nošķiebti papēži. Jaunais kurpnieks tos salaboja.

Fricis strādāja bez kaskas un blūzes. Ap kājām viņš aptina lupatas, tā ka nevarēja redzēt ne viņa pelēkās vācu bikses, ne arī zābakus. Tranšejā sēdēja un strādāja vienkārši kurpnieks.

Kad atnesa pusdienas, vācietis droši nostājās rindā kopā ar mums. Viņam bija arī katliņš — mantojums no kāda kritušā. Kad izsniedza papilddevu, viņš, negaidot uzaicinājumu, pasniedza arī savu katliņu. Pēc pusdienām vācietis parādīja savu tukšo tabakas maku, un viņam labprāt deva piebāzt pīpi, bet Lum-Lums apstaigāja mūsu un trešo vadu, no kurienes arī nāca pasūtītāji, un atnesa fricim pilnu tabakas maku. — Danke schon! — Smaidīdams novilka vācietis un iebāza maku kabatā. Tagad viņš to darīja bez jebkādas padevības un neveiklības. Fricis nejutās kā ienaidnieks, nejutās vainīgs pie nelaimes, kas bija mūs piemeklējusi. Kurpnieks jutās kā kurpnieks.

Kad sapieri atjaunoja telefona līniju, štābā apjautājās, kāpēc nesūta gūstekni. To mēs uzzinājām no kapteiņa gaitnieka.

—   Vai saprotiet, puiši? — viņš sacīja. — Pēc šīs nakts mūzikas fricis tur jo sevišķi vajadzīgs. No viņa mēģinās uzzināt, kas un kā.

—    Nekas neiznāks! Mēs jau arī mēģinājām viņam piebraukt. Fricis neko nezina, — atbildēja Lum-Lums.

Augstprātīgi nosaucis Lum-Lumu par atejas vietu stratēģi, gaitnieks smiedamies aizgāja. Fricis nezināja, ka runāts tika par viņu. Viņš strādāja.

Vācieti tomēr nācās sūtīt uz štābu. Kad no turienes sāka pārāk neatlaidīgi zvanīt, kapteinis asi atbildēja, ka viņam nav konvoja komanda, bet karaspēka rota un ka viņam pietiek ar Karborū zaudējumu. Viņš neupurēšot savus kareivjus kurpnieku pārvadāšanai pat tādā gadījumā, ja to pieprasītu pats komandieris. Lai nākot vācietim pakaļ tie, kam viņš vajadzīgs, bet zaudēt savus kareivjus nieku dēļ viņš neesot ar mieru.

Beidzot nosprieda, ka atnāks artilērists un aizvedīs vācieti tieši uz novērošanas punktu, — lai tad no turienes lemj par tālāko. Bet artilērists neatnāca. Vēlāk uzzinājām, ka pirmais uz ceļa izgājušais kareivis ievainots un divi citi nogalināti. Vācieši pārredzēja ceļu un šāva bez kļūdīšanās. Friča nogādāšanu štābā vajadzēja atlikt līdz tumsai.

Bet, tikko sāka krēslot, atjaunojās uguns viesulis. Šoreiz šāva abas puses. Tā bija viena no bezgalīgajām Enū divkaujām. Divas uguns straumes krustojās virs mūsu galvām. Debesis liesmoja visu nakti.

Ar rītausmu uguns arvien vairāk koncentrējās astoņpadsmitā basku pulka sektorā. Tās vēstīja uzbrukumu. Astoņpadsmito pulku no mūsējā šķīra neliels mežiņš. Arī tas nokļuva apšaudes joslā. Bija skaidrs, ka ienaidnieks grib nogriezt astoņpadsmitajam pulkam atkāpšanos un atraut tam mūsu palīdzību.

Pēkšņi artilērija apklusa. Ieklakšķējās ložmetēji, un sāka sprakšķēt šautenes. Sākās uzbrukums. Pagāja vēl dažas minūtes, un šāvieni apklusa. Līdz mums atskanēja svinīgas dziesmas skaņas. Dziedāja franči. Viņi ar himnu sagaidīja vācu uzbrukumu. Bet šajā dziedāšanā bija kaut kas smeldzošs.

—    Leģion! — iesaucās Lum-Lums. — Leģioni Mūsu cienījamie kaimiņi zaudējuši prātu!

Bet pēc tam pats uzsāka dziesmiņu ar piedziedājumu:

7.em Marscjjezas skaņām Mēs atdevām dzīvības savas. Lūk, tādē| Republiku mīlu es!

Dziedāšana astoņpadsmitajā pulkā aprima. Acīm redzot, sākās tuvcīņa. No tuvējā mežiņa atskanēja gari stiepta, vienbalsīga gaudoņa.

Seržanti izziņoja gatavošanos uzbrukumam. Steidzīgi sakārtojāmies un izgājām no ierakuma.

Šautenes novietojām sastatnēs un gaidījām svilpienu. Stāvējām, savas klusēšanas nomākti.

Pēkšņi starp kokiem parādījās vācu gvards. Viņš bēga, satvēris rokās divus durkļus, bet viņam sekoja kāds basks no astoņpadsmitā pulka. Viņš skrēja gandrīz pilnīgi aizmiegtām acīm, sēkdams un aizelsdamies.

—    Redzi? — Pūslis man čukstēja. — Vācietis izrāvies. Tas būs mans!

Viņš steidzīgi izņēma savu šauteni no sastatnēm, taču nepaspēja to pielikt pie pleca, kad vācieti ķēra baska šautenes resgalis. Klusēdams basks metās vācietim virsū. Mēs redzējām, kā viņš raustīja, sita un kratīja jau nedzīvo ķermeni.

—    Ej, tu! — Lum-Lums viņam uzkliedza. — Diezgan! Atstāj kaut ko arī rītdienai!

Taču basks viņu nedzirdēja. Abām rokām sakampis mirušo vācieti, viņš vārtījās pa zemi.

Ar lielām pūlēm Lum-Lums un Beiļins viņu norāva no miroņa. Basks. nikni sēcot, spēra ar kājām un kliedza:

—    Māt! Māt!

Viņam tā trīcēja rokas un zobi sitās pret krūzes malu, ka viņš nevarēja norīt manis piedāvāto vīna malku. Tikai kad Lum-Lums satvēra viņa galvu abām rokām, es varēju ieliet vīnu baskam mutē.

—    Jā! — viņš mazliet nomierinājies sacīja. — Pie mums astoņpadsmitajā iet karsti. Ieroči jau salauzti. Puiši cīnās kailām rokām.

Sakarā ar visiem šārita notikumiem mēs pavisam bijām aizmirsuši savu vācieti. Viņš sēdēja tranšejas stūrī un sabozies lāpīja zābakus. Kad seržants izsauca mūs ārā, mēs vienkārši aizmirsām viņu. Katrs paļāvās uz to, ka par vācieti parūpēsies priekšniecība.

Fricis pats iznāca uz laukuma. Viņam to nevajadzēja darīt.

Basks tūlīt viņu pamanīja.

—    Pagaidiet! — viņš iekliedzās. — Kas tad tas?! Kājnieki, es zaudēju prātu! Lcģion, es zaudēju prātu! Māt, es zaudēju prātu!

Pie tranšejas izejas pilnā formā — šinelī un kaskā — stāvēja fricis, mulsi mūs noskatīdams.

—    Kas tas par vācieti? — turpināja kliegt basks.

—   Kur te radies vācietis?

Ar spēku basks rāvās uz priekšu, un mēs tikai ar lielām pūlēm viņu noturējām.

—    Tas taču savējais! — kāds no mūsējiem iesaucās.

—   Tas ir mūsu fricis, gūsteknis!

Sajā brīdī vācieti pārņēma šausmas. Viņš sāka svaidīties pa pļaviņu. Ieskrēja mežā, bet, neiedrošinādamies paslēpties biezoknī, sāka riņķot ap zemajiem lazdu krūmiem. Kāpēc viņš to darīja! Kāpēc viņš to darīja! Viņa šausmas mūs kaitināja un atsauca atmiņā visu to, ko jau bijām paspējuši aizmirst. Tagad neviens vairs neredzēja vācieti tikai svešā formā apģērbtu kurpnieku. Tagad ikviens atcerējās, ka viņam ir tiesības nogalināt šo vācieti, ka tas jānogalina tāpēc, ka ir karš. Bija patīkami apzināties šīs tiesības un pienākumus, jo mūsos jau bija pamodusies vēlēšanās nogalināt vai nu šo, vai kādu citu cilvēku, un šī vēlēšanās pārgāja mokošā dziņā.

Mēs ķērāmies pie šautenēm.

Fricis aizslēpās aiz koka.

Es pat nepamanīju, ka basks izrāvās uz priekšu. Vienā mirklī satraukumā vēroju, kā viņš ar vājprātīgā maigumu noglauž savas šautenes laidi. Un tad viņš izrāvās. No mugurpuses redzēju, kā skrējienā noplīvoja viņa šineļa krokas.

Izlēcis no savas paslēptuves, stingām acīm un nāves bālumā stāvēja vācietis. Ieraudzījis viņam tuvojošos baskn ar šauteni rokās, fricis metās pie koka. Stingri ieķēries resnā zarā, viņš sāka rāpties augšup. Bet šajā brīdī basks viņu panāca. Pacēlis šautenes laidi, viņš atvēzējās. Redzēju, ka tā nolaidās un vācietis bezspēcīgi sabruka zemē. Viņš bija miris.

Pie kapteiņa zemnīcas ieejas stāvēja viņa gaitnieks — melnīgsnējs marokānis ar krāšņu bārdu.

Viņš vēroja notiekošo bez jebkādas intereses. Pēkšņi viņš izstiepās un, pēc austrumnieku parašas sakrustojis rokas uz krūtīm, nolieca galvu, un sastinga: no zemnīcas iznāca kapteinis.

—    Leģionāri! — aizpogādams labās rokas cimdu, skaļi iesaucās rotas komandieris. — Lai zāle neaug tajās vietās, kur pāri gājis Leģions! Neaizmirstiet to! Pa vadiem — kārtoties!

Atskanēja seržantu svilpieni, īsa komanda, ieroču šķinda, joslu sprādžu klakšķi un katliņu graboņa. Mazliet līgodamies pa šauro taciņu aizgāja pirmais vads. Tam sekoja otrais un trešais. Pienāca arī mūsu, ceturtā vada kārta.

Basks pievienojās mūsu vadam. Notīrījis zālē savas šautenes laidi, viņš nāca kopā ar mums.

—    Nu, lūk, viņš jau ir beidzis karot… šis jocīgais tips! — sacīja Lum-Lums, kad mēs pagājām garām nogalinātā vācieša līķim.

EMĪLA VAN DEN BERGE NEVEIKSME

Pirms manis rotas velosipēdista amatā bija melnkalnietis. Viņu sauca par Ņikitu. Tā kā viņš bija Melnkalnes lielkņaza vārdabrālis, tad viņu rotā dēvēja par «lielkņazu Ņikitu». Citreiz viņu sauca vienkārši par «hercogu».

Reiz, kad viņš brauca uz Berzeni pēc vīna, viņu saplosīja granāta. Mēs ar Emīlu van den Bergē mantojām hercoga īpašumu: katliņu, rezerves zābakus, mantu maisu un ieroču eļļu. Mēs sadalījām šo mantojumu, un mūsu draudzība kļuva vēl ciešāka.

Visu laiku, kamēr bataljons atradās pozicijās pie Reimsas Brimonas nocietinājumā, mēs ar Emīlu gulējām blakus.

Flāmietis Emīls van den Bergē bija gadus divdesmit četrus vecs, sauss un izdēdējis gaišmatains puisis. Neatceros, kad viņš ieradās mūsu rotā — laikam toreiz, kad mēs stāvējām Gertebizā. Viņam bija labsirdīgas, bezkrāsainas acis un kaklā allaž guldzēja aizsmakuši smiekli.

Van den Bergē mīlēja stāstīt savus piedzīvojumus, bet neviens viņā neklausījās, jo notikumi bija ļoti garlaicīgi: vai nu par to, kā viņš Namirē apvedis meistaru ap stūri un aizšmaucis no darba stundu agrāk, vai arī par to, kā Fortē apcēlis kādu virēju, bet, tā kā viņa saimnieces lielās skopulības dēļ nav varējusi Emīlu ēdināt ar kungu labumiem, viņš virēju pametis.

—    Izbeidz! Apnicis! — viņam kliedza no visām pusēm.

Reiz Emīls man pastāstīja, ka Flandriju viņš bijis

spiests atstāt tādēļ, ka nav varējis atrast darbu.

—    Vai tu saproti? — viņš paskaidroja. — Tas ir smieklīgi, bet pie mums Hkai slaistiem bija darbs, un strādnieki bezdarbībā mētājās apkārt pa visu zemi. Vai tas nav smieklīgi? Manam saimniekam bija dēls. Arī viņš saucās Emīls, tāpat kā es — Emīls van den Meijers. Mēs kopā augām. Un es tev zvēru, Patvāri, zvēru pie Jēzus Kristus ciešanām, ka šis pats Emīls van den Meijers augām dienām bija aizņemts. Vai nu viņš sita bumbu ar rokām vai kājām, vai spēlēja laukumā vai baseinā, šis dīkdienis ne minūti neatpūtās. Bet es, vai tu saproti, biju gan galdnieks, gan namdaris, varēju strādāt apmetēja darbu un labot apavus — es protu visu, bet es, lūk, klaiņoju pa Flandriju brīvs kā putns vai, labāk sakot, kā traks suns, nezinādams, kur dēties. Vai tev neliekas, ka tas ir ļoti smieklīgi, Patvāri?

Bezdarbs viņu no Beļģijas bija atdzinis uz Franciju. Seit Emīls sāka strādāt šahtās pie Lilles. Taču viņš vēl nebija paspējis nopelnīt sev bikšu pāri, kad sākās karš. Tā kā Emīls bi ja ārzemnieks, viņš nokļuva Leģionā.

—    Ko tu esi izdarījis? — sarunā iejaucās Beiļins, kurš vienmēr prata uzdot indīgus jautājumus. — Ko tu esi izdarījis? Pie beļģu saimnieka tu dzīvoji bez maizes, "pie franču saimnieka tu staigāji bez biksēm, bet Leģionā tu atnāci, lai vācietis tev norautu galvu?

Atņirdzis zaļganos zobus, Emīls iesmējās.

—    Nu jau tu pļāpā! Jūs visi krievi …

—    Ko mēs visi?

—    Kaut gan tas, protams, ir smieklīgi.. .Vai ne, Patvāri? Tavs Belēns ir tik jocīgs… Man šķiet, mēs taču karojam par tiesībām un taisnību? Bet viņš aizmirst.. .

Beiļins bija nervozs un ātri uzliesmoja. Viņš atcirta:

—    Tu, smirdošā zivs, labāk pasaki, kas tas par ēdienu — tiesības un taisnība? Vai tu to esi redzējis?

—   Nē, — atbildēja Emīls. — Neesmu redzējis. Neviens nekad to nav redzējis.

Pēc brītiņa viņš piebilda:

—    Bet, kad mēs norausim ķeizara Vilhelma ūsas, tad visi ieraudzīs . . .

Ar kādu pārliecību viņš izsacīja šos vārdus!

Bet Beiļins atkal uzliesmoja:

—    Ko tad «visi» ieraudzīs?

—    Nu kaut vai, piemēram, to, ka Emīlam van den Meijeram vajadzēs strādāt, un Emīls van den Bergē vienmēr varēs alrast sev darbu. To tu ņem vērā! Kaut gan esi izglītots, tomēr muļķis, jo nesaproti, par ko tauta karo.

Pārnākuši no vakariņām, dežuranti stāstīja, ka mums būšot jauns rotas komandieris. Naktī ierakumos parādījās izģindusi un plakana figūra virsnieka mēteli. Jaunais kapteinis apstaigāja šaujlūkas un pārbaudīja sardzi. Emīls van den Bergē snauda ar ieroci rokās. Šī bija jau sestā nakts, ko mēs pavadījām lietū bez miega. Kapteinis ar revolvera spalu iesita Emīlam pa zodu un klusēdams aizgāja tālāk. Drīz mūs nomainīja, un mēs abi ielīdām zemnīcā. Tumsā es nevarēju saredzēt Emīla seju, bet balss viņam trīcēja. Laikam viņam trīcēja arī rokas, jo šautene nokrita zemē.

Ilgi Emīls nevarēja izrunāt ne vārda, viņam klabēja zobi. Tikai pēc vairākām minūtēm viņš atguva valodu. Tad pār viņa lūpām gāzās vissmalkākie lamu vārdi gan flāmu, gan franču valodā: Emīls lādēja kapteini.

Es nevarēju aizmigt un lūdzu Emīlu atlikt lādēšanos uz'rītdienu, taču viņš nerimās. Viņš man paskaidroja, ka dāvinot savu ādu Francijai ne tādēļ, lai Francija viņam gāztu pa purnu.

—    R»t tu apskaties manu durkli, — viņš rūca. — Es tam izsitīšu robus, uztīšu uz tiem kapteiņa zarnas un aiz tām vazāšu viņu pa visu tranšeju. Tas ir tikpat skaidrs kā tas, ka esmu kristīts Brigā, Svētā Medara baznīcā.

Pēc divām stundām mūs nomainīja cits bataljons. Mēs atpūtāmies pusotra kilometra attālumā no pirmās linijas nelielā mežiņā. No rīta mūs nostādīja ziņojumam. Ziņoja seržants Urkads.

Negaidot parādījās kalsnējais kapteinis ar pelēko, dzīslaino seju. Nesasveicinādamies viņš iegāja karē un paklusi sacīja:

—    Naktī es vienu uzmodināju. Nākošo nošaušu.

Lūpas viņam tikko kustējās un gandrīz nemanāmi no

raustījās ūsiņas. Apgriezies uz papēža, kapteinis aizgāja.

Pat seržants Urkads bija nomākts. Viņš nokomandēja: «Brīvi!» — un mēs izklīdām. Lum-Lums atspiedās pret koku un sāka sukāt savu vaigubārdu. Tas nozīmēja, ka viņš ir satraukts.

—   Ak mani bērniņi! —- viņš murmināja. — Es viņu pazīstu, šito skaistuli! Pretīgs skaistulis! Sūra maize mūs gaida. Tas ir Pcrsjē, zuavietis. Ap Lum-Lumu sāka pulcēties pārējie. Vistuvāk viņam stāvēja Emīls.

—    Redziet, vilcēni, — iesāka Lum-Lums, — kādreiz Balnojā sabojājās klimats. Citiem vārdiem runājot, arābiem bija apnikusi Francija ar tās tirgotājiem, kareivjiem un ierēdņiem, nodevas un nodokļi, kāju spērieni pa sēžamvietu, darbs, par kuru nemaksā naudu, un meitenes, kuru dēļ nopūst deguni. Arābi rādīja zobus.

Lum-Lums pastāstīja, ka apspiest sacelšanos atsūtīts mūsu pulka bataljons un zuavu rota. Kādā oāzē zuavi nolēmuši izpeldēties, taču sardzi nav nolikuši, jo kapteinis tādu piesardzību uzskatījis par lieku un kareivju necienīgu. Nu, un kamēr šie muļķīši kā zivis plunčājušies pa ūdeni, nezin no kurienes atjoņojuši arābi uz zirgiem un apšāvuši turpat vai visu rotu. Visbēdīgākais tas, ka viņi nebija pamanījuši kapteini. Tas bija turējis zem sava goda peldēties kopā ar kareivjiem un sēdējis zem koka. Tā bija skumja kļūda, ka arābi viņu neredzēja …

Stāstīdams Lum-Lums ķemmēja un atkal sajauca savu bārdu.

Tālumā parādījās jaunais kapteinis.

—    Lūk, viņš! — nomurmināja Lum-Lums. — Priecājieties! Toreiz viņu no zuaviem izsvieda un norīkoja Leģionā. Kā nekā lētāka gaļa …

Kapteinis nozuda aiz kokiem.

—    Kāpēc viņš nēsā sarkanas bikses un cepuri? — jautāja Emīls. — Kāpēc nestaigā aizsargtērpā?

—    Izrāda drošsirdību, — piezīmēja Kinzs.

Emīls noņurdēja:

—    Varbūt viņš sēro pēc saviem zuaviem? Ja nu mēs viņam palīdzētu? Ko? Ja nu uzbrukuma laikā…

—    Man nepatīk tādi morālisti kā tu, flāmiet! — smiedamies teica Lum-Lums. — Jūs visi, mans mīļais, esat cūkas! Jums patiktu karot sieviešu klosteros, un par komandieriem jūs izvēlētos vecmātes. Jums gribētos katru dienu baroties ar bifštekiem un lai komandiere pēc ēšanas noslaucītu jums mutes mežģiņu salvetēs. Jūs gribētu, lai tranšejās nebūtu ne dubļu, ne utu, bet būtu tikai meitenes. Un lai jūs karā nenošautu, bet tikai laiku pa laikam piespraustu pa ordenim vai medaļai. Tad jums karot patiktu!

Beidzis runāt, Lum-Lums pasauca Emīlu sāņus un pusbalsī piemetināja:

— Muļķi! Tu, protams, vari izdarīt, ko nodomājis, bet par to taču nav jārunā …

Rotā sāka valdīt jaunais kapteinis. Plakanā figūra prata tikpat kā no zemes izlīst tieši tādos brīžos, kad viņu vismazāk gaidīja. Tiklīdz sākās kanonāde, viņš nāca pārbaudīt, vai mēs esam savās vietās. Kad pakrita kāds ievainotais, viņš neatļāva ilgi ar to noņemties. Kad nomierinājām prātu zaudējušos, viņš nicinoši aizgriezās. Pamanījis kāda acīs skumjas par kritušu biedru, viņš saknieba lūpas un, augstprātīgi klusēdams, aizgāja. Nevienu reizi viņš neaprunājās ar kādu no mums. Ar ierindniekiem viņš vispār nerunāja: tikai seržantam viņš izmeta pa piezīmei un to pašu caur sakostiem zobiem un tikko lūpas kustinādams. Viņš seržantiem pārmeta mūsu nepietiekami kareivīgo izskatu, pārmeta, ka mēs neesam leģionāri, bet velns zina kas, ka mēs neprotam afrikāniski nēsāt šalles, un, ja mēs nokļūtu Indoķīnā, tad puse Sai- gonas mūs drīzāk noturētu par klejojošiem komediantiem nekā par leģionāriem.

Jā, tanī laikā mūsu izskats bija nepatīkams. Šineļi bija aplipuši ar māliem, jostas nodriskātas, pogas iztrūkušas, apavi nonēsāti. Arī paši bijām pietiekami apbružāti. Tie, kuri bija izturējuši nedēļu bez miega un zem atklātas debess un palikuši pie pilna prāta, kurus neap- šāva un nenogādāja lazaretēs un ārprātīgo namos, — tie staigāja apkārt uzpampušām sejām un pusārprātīgām acīm. Viņi tikpat kā vairs nedzirdēja, ko tiem jautā, un nesaprata, ko atbild paši.

Seržanti parasti iznāca slapji no kapteiņa Persjē zemnīcas. Zem šrapneļu sprādzieniem, granātu dārdoņas un ievainoto vaidiem skanot, kapteinis Persjē pirmās līnijas ierakumos nodibināja Bel-Abesas garnizona disciplīnu. Piesiešanās un sodi bira pār mūsu galvām.

Kareivji ienīda kapteini.

Kevras ciemā viņš pārstaigāja lielās fermas pagalmu, kur mēs bijām apmetušies, kad no sardzes mītnēm atskanēja šāviens. Lode nosvilpa pār kapteiņa galvu, taču neskāra viņu. Lode tikai kaut ko pačukstēja viņam un aizlidoja tālāk.

Kapteinis apstājās un ar svilpienu izsauca sardzes komandas priekšnieku.

—    Jūsu kareivji neprot šaut. Desmit diennaktis aresta.

Sabāzis rokas kabatās, viņš aizgāja. Pār viņa plecu

šūpojās bambusa pātagas cilpā.

—    Ko tu gribi, mans mīļais Patvāri, tas ir Leģions! — reiz sacī ja Lum-Lums, kad Persjē par kādu sīkumu lika sodīt mūsu Emīlu.

—    Brīvas kustības svaigā gaisā! — smaidīja Urkads.

—    Sakārtojies, van den Bergē! Pilnā kaujas tērpā!

Viņš nostādīja Emīlu miera stājā un, kā tādos gadījumos pieņemts, sāka komandēt.

—   uz labo-o! Uz kreiso-o! Uz la-abo! Uz krei so! Uz labo! Uz kreiso! Uz labo! Uz kreiso! Uz labo! Uz kreiso!

Emīls griezās, cik vien ātri varēja. Drīz viņam sārtojās vaigi. Pēc desmit minūtēm viņa acīs parādījās asaras. Vēl pēc desmit minūtēm viņš kliegdams un raudādams nokrita zemē.

Lum-Lums ar zīmēm rādīja, lai Urkads liek nabaga Emīlu mierā. Renē un Beiļins rādija savas blašķes, ar žestiem aicinādami Urķadu iedzert, cerēdami, ka tad viņš beigs sodīšanu. Bet šajā brīdī starp kokiem parādījās plakanā figūra uzrautiem pleciem. Piegājis seržantam Urkadam, Persjē palūdza sērkociņus, uzsmēķēja un, atdodams kārbiņu, caur zobiem novilka:

—    Ko jūs gaidāt, ka neuzgāžat ūdeni šim leģionāram?

Pēc tam viņš aizgāja. Urkads nostādīja Emīlu uz kājām, bet van den Bergē izskatījās tik briesmīgs, ka seržants nokomandēja:

—    Vācies projām!

Emīls lēnām aizvilkās.

Veselu nedēļu viņš staigāja kā sajucis, raudāja, negulēja un neēda.

Drīz visa rota zināja, ka Emīls van der Bergē nodurs kapteini pie pirmās izdevības.

2

Pļaviņa starp mūsu un vācu ierakumiem bija no vienas vietas pieblīvēta līķiem. Sajā vietā karš bija krietni pieri- jies un tā ēsmas atliekas nenovāktas mētājas visu rudeni un visu ziemu. Franči un vācieši gulēja vienā strīpā. Viņus mērcēja lietus un kaltēja vēji. Mēs pieradām pie miroņiem. Ejot izlūkos pa naktīm, mēs līdām starp viņiem, ar viņiem mēs apmainījāmies šādiem tādiem kareivju sīkumiem: katliņiem, jostām, mugursomām, ieročiem… iVlēs izgriezām pogas no Virtembergas gvardu šineļiem un no vācu šāviņu galviņām izgatavotajos gredzenos iegriezām hercoga kroņus.

No Sinen de Damas līdz Kraonai, līdz pat Vokleras dzirnavām un Gertebizas fermai — cik vien tālu acs varēja saredzēt — visur rēgojās miroņi.

Lauka vidū kvernēja aizmirsta siena stirpa. Līdzās tai stāvēja četri kā kareivja bēdas čokurā sarāvušies un kaili koki, un līdzīgi slikti nodzītiem sariem šur tur no zemes slējās nenopļautas vārpas. Nolādētais lauks līdzinājās mirušam cilvēkam, ko aizmirsuši aprakt.

Pienāca pavasaris.

Pavasarī lauks sazaļoja.

Pavasarī debesīs lirināja cīruļi.

Pavasarī vējš no lauka atnesa smacīgu elpu.

Kāds palaida baumas, ka tur smirdot vācieši. Par sodu. ka viņi sagrāvuši Reimsas baznīcu, viņi neesot ielaisti debesis.

Maijā atveda kaļķus.

Naktīs rotas gāja aiz dzeloņstieplēm aprakt kritušos vai apbērt tos ar kaļķiem,

Mēs ar Emīlu gulējām priekšpostenī. Zeme bija mitra. Ap mums melnēja nakts. Rota strādāja klusi un ātri.

Uz lauka bija arī kapteinis Persjē. Piebakstīdams ar nūju, viņš norādīja sanitāriem, kur bērt kaļķus.

Piegrūdis ar nūju Emīlam, viņš teica:

—    Un tagad uzberiet šim!

—    Pagaidām nevajag, kapteiņa kungs, es vēl esmu dzīvs! — paklusi paskaidroja Emīls.

Kapteinis pagriezās un aizgāja tālāk. Viņš nekad ne- pieliecās un gāja stāvus pat tad, kad uzliesmoja raķetes. Mēs redzējām viņa taisno un plakano siluetu. Emīls man čukstēja:

—    Durklis rūs … Šonakt man kapteinis jānodur.

—    Viņš pats meklē nāvi, — es piekritu.

—    Viņš meklē savu, bet atradīs mūsu nāvi. Vai tu redzi, kā viņi laiž raķetes! Uz lauka pavisam gaišs, bet tas gailis pat nesaliecas. Viņš mūs visus nodos.

Raķetes tiešām uzliesmoja aizvien biežāk un biežāk. Mēs laikam bijām pamanīti, jo pēkšņi no Beri-o-Bakas puses sadzirdējām lidojoša šāviņa svilpoņu. Lauzdams sev ceļu, tas šķēla gaisu un nogāzās kā akmens bluķis.

Tālumā atskanēja kliedzieni. Pēc tam ieslājās klusums. Atkal uzliesmoja raķete, un, ilgi un gausi tuvodamies, otrais šāviņš sprāga netālu no mums. Simts soļus pa kreisi nokrita šrapnelis.

—    Sakurinās mums pamatīgu pirti! — nočukstēja nezin no kurienes allidušais Lum-Lums. — Būs īsta sula!

Vēl viens šāviņš sprāga netālu aiz mums.

—    Es domāju, paliksim šeit, — sacīja Lum-Lums. — Kas grib, var izģērbties.

Kanonāde aizvien pieauga. Raķetes gaismā mēs ieraudzījām kapteini. Viņš vēl arvien stāvēja nesaliecies.

—    Pie visa vainīgs viņš. Tikai viņa dēļ sākās apšaude, — čukstēja Emīls. — Atkārtojas notikums ar zuaviem. Ir laiks! Patvāri, es tev zvēru pie svētās jaunavas Marijas …

šajā brīdī jauns šāviņš uzsvieda gaisā zemes klēpjus un kapteinis Persjē pazuda. Šāviņš nokrita netālu, tātad kapteinis bija nosists.

Van den Bergē pielēca kājās un, kaut ko nesaprotamu kliegdams, skriešus metās uz to pusi, kur bija stāvējis kapteinis Persjē. Attapušies mēs ar Lum-Lumu steidzāmies viņam pakaļ. Mēs viņu atradām pie šāviņa izrautās bedres.

Rokām un kājām Emīls raka zemi. Likās, ka viņš galīgi zaudējis prātu.

—    O, kapteiņa kungs! — viņš sēca. — Kapteiņa kungs! O, kapteiņa kungs!

No zemes parādījās kapteiņa kājas. Emīlu pārņēma sajūsma un niknums. Aizelsdamies un sēkdams viņš atkasa sava ienaidnieka līķi, lai to pēdējo reizi izlamātu.

—    Pagaidi, Lum-Lum! Nelien! Es pats! Es gribu pirmais! Neaiztiec, Patvāri! Galva ir mana! Es gribu ar durkli, ar durkli . . .

Beidzot bija atrakta arī galva. Satvēris to aiz ausīm, Emīls parāva uz savu pusi, pēc tam atlaida vaļā un uzlēca kājās.

—    Kur mana šautene? — viņš gramstījās pa tumsu.

Pa to laiku Lum-Lums piespieda ausi kapteiņa krūtīm un pārliecinājās, ka tas vēl elpo. — Dzīvs! — viņš nesteidzīgi paskaidroja. — Varētu izglābt. Bet man liekas, ka šim flāmam attiecībā uz kapteini ir nopietnāki nodomi. Vai ne, Patvāri?

—    Liekas gan… — es noņurdēju.

—    Nu tad netraucēsim viņu! Ejam!

Viņš mani atvilka sāņus, bet raķešu gaismā mēs tāpat visu redzējām.

Ar durkli zobos Emīls līda pie kapteiņa. Pielīdis tam klāt, viņš nometa durkli un, sagrābis kapteini aiz pleciem, sāka viņu gumzīt. Viņš sēca un vaidēja. — Tūlīt, tūlīt, kapteiņa kungs! — viņš murmināja, tomēr ne reizi neiesizdains kapteinim.

—    Kas tad tas? — nesaprata Lum-Lums. — Ko viņš tur plosās? Pirmo reizi pie dievgalda, vai? Nezini?

—    Nezinu, — es atbildēju.

—    Tur nav ko skatīties, — teica Lum-Lums. — Iesim projām, Patvāri! Man tādi nepatīk.

Sājā brīdī kapteinis atguva samaņu. Atvēris acis, viņš klusi sacīja:

—    Ziņojiet Urkadam, lai aizved rotu …

Kapteinis mēģināja piecelties. Emīls uzlēca kājās un

sastinga miera stājā.

—    Ko jūs gaidāt, leģionār van den Bergē? Kāpēc neizpildāt pavēli?

Viņš lēnām rausās stāvus. Mēs redzējām, ka Emīls viņam palīdzēja, pieturēdams kapteini pie elkoņa. Kapteinis tikko turē jās kājās, un Emīls viņam pasniedza savu šauteni. Atbalstījies uz tās, Persjē izslējās, nopūtās un sāka iet. Emīls nopurināja smiltis viņam no šineļa.

—    Jūs vēl šeit?

Emīls aizskrēja meklēt Urkadu.

—    Patvāri, tu esi draudzējies nevis ar leģionāru, bet ar īstu ķēmu! Tas man ir pilnīgi skaidrs! — nočukstēja Lum-Lums un steidzīgi aizgāja.

Urkads izveda rotu. Lum-Lums visu laiku rūca un lādēja Emīlu. Emīls bija citā vadā un nedzirdēja, bet man apnika Lum-Luma murmināšana.

—    Ko tu galu galā gribi no viņa, vecais vīna maiss? — es aizstāvēju Emīlu. — Viņš ir lāga puisis, un attiecībā uz kapteini viņam bija vislabākie nodomi. Nu, šoreiz neizdevās! Ko var zināt, varbut nākošajā reizē rota tiešām kļūs bārene. Cerēsim!

Lum-Lums man nepiekrita.

—    Tu nemāci mani! — viņš man auksti un diezgan asi atcirta. — Es ari zinu, ka labie nodomi nekad neizdodas tik bieži kā ļaunie. Bet es nevaru ciest balamutes. Cik tādu nav Leģionā! Viens lielās izdauzīt seržantam zobus, otrs solās nodurt kapteini, bet trešajam padomā nogalināt pašu pulka komandieri. Un pie tam viņi visi to apzvēr pie svētās jaunavas un pie Kameronā kritušā kapteiņa Danžū koka rokas. Biedri notic un paļaujas uz viņu solījumiem, bet, kad pienāk izšķirošais brīdis, šiem puņķainajiem balamutēm trīc ceļi kā saimniekmeitai, kad tā pirmo reizi bijusi kopā ar ganu. Es tevi brīdinu, Patvāri, ka Leģionā tādu atliku likām! Pārāk daudz! Daudz vairāk nekā vajadzētu!

Pēc šīs nakts Emīls van den Bergē tiešām nebija pie pilna prāta. Viņš tikpat kā nesaprata, ko ar viņu runā.

Reiz viņš pie manis atnāca dīvaini pārvērties.

—    Saproti mani, rusko, — viņš nospiestā balsi sacīja.

—   Tas notika tādēļ … Saproti, esmu katolis. Saproti mani! Es nevarēju! Tāpēc, ka esmu katolis!

Mēs nebijām pamanījuši, ka turpat tuvumā sēdēja Lum-Lums. Viņš pārtrauca Emīlu:

—    Ilā! Katolis! Viņš esot katolis! Visi taču ir katoļi! Vai tad ir ari kādi citi? Tieši katoļi jau maksā mums sū dienā un baro mūs par to, lai mēs nogalinātu katoļus!

—    Kāpēc tu gribi, lai tieši es nogalinātu kapteini? — iesaucās Emīls ar viņam tik neparastu asumu, kam cauri tomēr varēja saklausīt elsas. — Nogalini viņu pats!

—    Ja es būtu to nolēmis, — atbildēja Lum-Lums, — man pietiktu aizskaitlt līdz trīs, un lieta būtu darīta. Taču es to negribēju. Bet tu nevarēji… Un, lūk, ko es tev sacīšu — vai tu klausies, Patvāri? — kas nenogalina ienaidnieku, tas nodod draugu. Neaizmirsti to! Un sargies no tādiem, PatvāriI To tev saku es, Pjērs Blanšārs, kuru sauc par Lum-Lumu.

Viņš aizgāja. Emīls vairs neuzsāka sarunu. Viņš kļuva vēl drūmāks, aizvien vairāk aiziedams no mūsu kopējās dzīves. Ar katru dienu viņa stāvoklis kļuva ļaunāks.

Tomēr man nekā neizdevās pierunāt rotas feldšeri, lai Emīlu evakuētu sakarā ar nervu satricinājumu. Evakuēja tikai tādus, kuri jau trakoja.

— Vēl jāpagaida! — sacīja feldšeris.

Lielas grūtības man sagādāja Lum-Lums, kurš pastāvīgi tirdīja nabaga Emīlu. Es Lum-Lumam atdevu savu degvīna porciju, lai tikai viņš pārstātu saukāt Emīlu par kontrabasa lociņu, nešķīsto slotu, atejas sargu, sapuvušu zivi, dievmāti un citiem negaidītiem vārdiem, kas nezin kā Lum-Lumam ienāca galvā, kad viņš bija skaidrā prātā.

Pēkšņi Emīlu izsauca uz kanceleju. Viņš uztraucās.

—- Tu redzēsi, — viņš nospiestā balsī man sacīja. — Kāds krabis būs palaidis ziņu, ka esmu draudējis nobeigt kapteini!

Viņš aizgāja pavisam bāls.

Arī es uztraucos.

Taču mēs bijām maldījušies. Rakstvedis nokomandēja Emīlu miera stā jā un apsveica ar ordeni par rotas komandiera izglābšanu. Parastos vārdos pavēlē tika cildināta otrās klases leģionāra van den Bergē drošsirdība, pašaizliedzība un uzticība, zem ienaidnieka uguns glābjot rotas komandiera kapteiņa Persjē dzivibu. Rakstvedis bija viņam pasniedzis ordeni sarkani zaļā lentītē un izsniedzis piecus frankus.

To visu es vēlāk uzzināju no rakstveža. Viņš piezīmēja, ka van den Bergē neizrunājis ne vārda un visu laiku stāvējis kā mēms, it kā viņš neko ne redzētu, ne dzirdētu.

Rotā Emīls tomēr atnesa desmit litrus sarkanvīna. Tas notika Sampaņā. Mēs stāvējām Puijonā. Vads bija iekārtojies vecas, sagrautas pils tornī. Pirms mums šeit bija apmetušies daudzi citi pulki — mēbeles bija salauztas un sadedzinātas, un mums bija palikušas tikai pūču ligzdas, kāda alžīriešu strēlnieka asiņainais burnuss un saplēstu pudeļu kaudzes.

Mēs tikko kā bijām paēduši. Pašreiz bija atpūtas stunda, kad vecie leģionāri mēdza izklāstīt mums savas dzīves gaišās un drūmās lappuses. Lum-Lums atcerējās Āfrikas tuksnešu smiltis, Delkūrs pastāstīja savus mīlestības piedzīvojumus Tonkinā, bet Kinzs lādēdamies un rūkdams aprakstīja kautiņus Saigonas krogos. Tādos brīžos mūsu drūmajā un pelēcīgajā nocietinājumā pār

ugunskuriem atainojās tālas zemes, un lielas kaislības iedegās mūsu sirdīs.

Adriens pašreiz stāstīja par kādu resnu mulati, ar kuru viņam bijušas darīšanas Mostaganemā.

Bija karsti. Pusizģērbušies leģionāri smējās un gremodami zvilnēja nārās. Viņiem gribējās dzert.

Tieši taja brīdī ienāca Emīls ar saviem desmit litriem. Nolicis tos uz nārām, viņš steidzīgi un diezgan nesakarīgi izstāstīja, kādā sakarībā radušies šie desmit litri, un ar mākslotu jautrību pavicināja savu ordeni.

—    Nodzeršu kapteiņa ādu, — viņš glaimīgi mūs uzlūkoja. — Kam ir vēlēšanās! Nāk šurp! Kapteiņa Persjē āda!

Neviens nekustējās.

Man kļuva Emīla žēl.

—    Iedzersim! — es viņu atbalstīju.

Tomēr neviens nepievienojās. Neviens neievēroja ne Emīlu, ne viņa vīnu. Lum-Lums gan mēģināja iebilst, ka, lūk, viena āda nodzerot otru, bet arī tam neviens nepievērsa uzmanību.

Emīls sēdēja pie savām pudelēm un gaidīja. Viņš nedzēra. Bezkrāsainās acis raudzījās vienā punktā. Biedri atraidīja viņa vīnu. Tas bija pēdējais, ko viņš saprata.

Pagāja minūte. Adriens turpināja savu stāstu.

Pēkšņi gaisā uzlidoja pudele un, mezdama augstu loku, sašķīda pret sienu. Tai sekoja otra.

Gluži pelēks Emīls stāvēja telpas vidū, un siekalas viņam tecēja no mutes. Ar kreiso roku viņš plēsa savu blūzi, bet labajā vicināja pudeli. Izrāvu to viņam no rokām. Nogāzis mani zemē, viņš rēkdams paķēra citu pudeli.

—    Viņš izlaistīs visu vīnu! — sacīja Kinzs. — Novāriet pudeles!

Rēkdams un gaudodams Emīls mētājās uz visām pusēm. Lum-Lums, Beiļins un es viņu beidzot satvērām, taču arī trijatā nevarējām noturēt. Izrāvies viņš sāka lēkāt pa nārām. Kāds viņu ar dūres sitienu pa galvu notrieca zemē, bet viņš ātri attapās, uzlēca kājās un, izrāvis durkli, kliegdams metās man virsū.

—    Nu jūs man vairs neizbēgsiet, kapteiņa kungs! O, kapteiņa kungs! Mans labais kapteiņa kungs! …

Es tikko paspēju izlēkt pa logu. Skriedams pār pils pagalmu, es vēl sadzirdēju Emīla kliedzienus un vaidus.

Feldšers spēlēja kārtis. Viņš tūlīt uzminēja, kas noticis tornī.

—    Van den Bergē? — viņš jautāja.

—    Jā!

—    Gatavs?

—    Liekas gan!

—    Nu ko, īstā laikā! Sasējāt?

—    Nezinu.

—    Labi, paskatīsimies …

Nesteigdamies viņš izsmēķēja pīpi un pasauca sanitārus.

PEC KAUJAS

r.oriphi^tiE mūs sakāva, un mēs cietām smagus zaudējumus.

Mūsu rotā pārbaudei nostājās tikai piecdesmit trīs cilvēki.

—    Vai redzi, — Lum-Lums man piegrūda, — nav arī Petrograda, tava novadnieka!

—    Vai tiešām Antoškas nav?

Arī ievainoto vidū viņa nebija.

Tātad kritis! Man kļuva viņa žēl.

Savu dīvaino iesauku Antons Balonists ieguva, pateicoties tam, ka viņa karaklausības grāmatiņā, kur tika ierakstīts kareivja vārds, uzvārds, vecāku vārdi un dzimšanas vieta, piecas reizes atkārtojās Petrogradas vārds.

Lai iestātos Ārzemnieku leģionā, nav vajadzīgi nekādi dokumenti. Cilvēks var sastāstīt par sevi, ko vien vēlas, un rakstvedis to visu ievedīs sarakstos bez jebkādiem pierādījumiem.

Kāpēc gan Balonists deva par sevi tik dīvainus datus? Kad mēs viņam jautājām par to, viņš tikai paraustīja plecus un smaidīdams atbildēja:

—    Kas viņu zina … Vispār es esmu Antoška … Antons Ivanovičs Balonists …

Antonam bija tā ap divdesmit septiņi gadi. Tikai nesen viņš bija dienējis obligātajā karadienestā kaut kur pie Permas. Dzimtajā ciemā viņam nebija ne tēva, ne mātes, neviena tuvinieka — viņš bija apaļš bārenis. Antona dienesta laikā gana vietu pie kunga bija ieņēmis cits puisis, tā ka pēc atgriešanās no pulka Antonam nebija ko darīt.

—    Ilgi es tur nenīku, — viņš stāstīja. — Pāris reižu pārnakšņoju uz lauka un devos pasaulē.

Antonam bija licies, ka pasaule ir liela un arī labuma

tajā netrūkst. Bet drīz vien viņš pārliecinājās, ka pasaule ir šaura, pelēka kārba, kurā grūti gulēt un allaž moca izsalkums.

Pavasarī Antons strādāja Odesas ostā par krāvēju. Daudz vērtīgu mantu viņš pārnesa uz saviem jaunajiem pleciem, bet pašam tikko pietika maizei, bet priekš biksēm tā ir neiznāca.

Antons saklausīja, ka aiz jūras ļaudis dzīvo citādi, ka tur esot labāka kārtība, un ar ilgām sāka nolūkoties lielajos kuģos. Tūkstoš deviņi simti četrpadsmitā gada piecpadsmitajā jūlijā, iekraujot kviešu maisus itāliešu preču tvaikoņa «Cita di Milāno» kravas telpās, Antons ierīkoja sev mierīgu stūrīti starp maisiem. Kad nosvilpa sirēna un sāka žvadzēt enkura ķēdes, viņš aizvēla sev priekšā kviešu maisu. Trīs dienas Antons pārtika no līdzpaņemtās maizes un gurķiem, pēc tam trīs dienas badojās, visu laiku gaidīdams, kad beidzot apklusīs viļņu šalkoņa un viņš varēs nokļūt krastā, bet septītajā dienā, mīņādamies no vienas kājas uz otru, viņš stāvēja vaigu vaigā pretī melnīgsnējam matrozim, kurš pats bija ne mazāk pārbijies, pēkšņi uzdurdamies cilvēkam kravas telpā. Matrozis viņam kliedza kaut ko savā valodā, taču drīz apklusa: sacelt troksni nebija viņa interesēs, jo kravas telpās matrozis slēpa kontrabandas preces. Iegrūdis Antonu atpakaļ starp maisiem un nožogojis izeju, viņš divreiz dienā klusēdams atnesa barību — apglumējušus makaronus. Antons nezināja, kas bija noticis pasaulē pa to laiku, kamēr viņš kvernēja kravas telpas tumsā. Viņš nezināja, kas tā bija pa dienu, kad matrozis viņu izmeta krastā, un viņš nezināja arī, kādas zemes krastā viņu izmeta. Pēc pusstundas viņu ostā arestēja un nogādāja policijā. Tā kā viņš nekā nesaprata un runāja svešā valodā, vakarpusē viņu piekāva un pēc nedēļas aizveda kaut kur pa trokšņainām ielām. Svilināja saule, joņoja automobiļi, zem audekla baldahīniem traucās ormaņi un maršēja kareivji. Antons nezināja, kādā pilsētā un kādā valstī viņš atrodas, viņš nezināja, kādēļ, uz kurieni viņu ved. Bet, kad viņu aizveda pie mājas, kur bija piestiprināta izkārtne ar divgalvaino cara ērgli, Antošam asaras saskrēja acīs. Antons nebija gājis skolā, taču drukātos burtus kaut cik pazina. Viņš nezināja, ko nozīmē vārds «konsulāts», bet tas taču nebija svarīgi! Svarīgi bija divi tam līdzās slāvošie vārdi — «Krievijas impērija». Antons atcerējās Krieviju — tālo, mīļo un saprotamo Krieviju.

Antošku pieņēma uzcirties kungs baltā kostīmā.

—    Ko tad tu, suņabērns?! — kungs sacīja krieviski, un Antons, asarās mirkdams, nokrita ceļos.

—    N-nelietis! — krievu valodā iesaucās švītīgais kungs un pēc tam neveltīja neviena skatiena raudošajam un kaut ko šļupstošajam Antoškam.

Kungs svešā valodā sarunājās ar ļaudīm, kas Antošku bija atveduši. Pēc tam viņš aizgāja.

Antonu aizveda atpakaļ uz cietumu. Viņš mēģināja sarunāties ar apsardzi, bet viņu nesaprata. Antons saniknojās, kliedza, dziedāja, svilpoja, lamājās, lūdza dievu un raudāja. Vakaros viņu piekāva. Beidzot viņš notrulinājās un klusēja. Tā pagāja desmit dienas.

Tad viņu iesēdināja vilcienā.

No vilciena Antošku izsēdināja citā pilsētā un tieši no stacijas aizveda plašā pagalmā, kura dziļumā skalam pavērās liela, skaista māja.

No mājas iznāca stalts, pilnīgs kungs ar bārdu.

—    Kas tu tāds, brālīt, esi? — kungs krieviski jautāja.

—   Kādu ļaužu?

—    Antons Ivanovs Balonists no Saralovas guberņas, Balašovas apriņķa, Lielgraviņu pagasta, Mazgraviņu ciema, — izstfepies noraportēja Anloška un tūlīt skaļi piebilda: — Vainīgs, jūsu augstdzimtība.

—    Nu ko, brāl Anton! — kungs lēni runāja — .. . mēģini panākt! … Pasteidzies! Pārējie jau devušies ceļā … Šodien ir divdesmit pirmais augusts — tieši šodien sāk pieņemt ārzemniekus… Pasteidzies. Piesakies arī tu.

—    Pieteikties, jūsu augstdzimtība?! Vai tad mani ņems? — gandrīz raudādams aiz prieka, jautāja Antons.

—   Vai tiešām ņems? Lūgšu dievu par jums, kungs. Vai tiešām mani ņems?

—    Kāpēc gan tevi lai neņemtu? Vesels taču esi?

—    Tieši tā, vesels.

—    Nu, tad viss kārtībā! Vari iet! — kungs uzmudinoši sacīja.

Kaut gan Antons nezināja, kur īsti viņam jāiet, viņš devās projām, taču tūlīt apgriezās un, izstiepies pēc zaldātu paraduma, nobēra:

—    Padevīgi pateicamies, jūsu ekselence!

—    Nu ej, ej! — kungs, labsirdīgi smaidīdams, noteica.

—    P p prieks censties, jūsu ekselence! — Antons vēl skaļāk nobēra.

Un pēc brītiņa godbijīgi jautāja:

—    Bet kur jāpieteicas, jusu ekselence? Kādā darbā?

Kunga seja izstiepās.

—    Darbā? Kādā darbā? Vai tu, muļķi, driģenes esi saēdies, vai? No kurienes tu esi nokritis? No Marsa?

Ar riebumu noskatījies Antoškā, viņš pagriezās un iegāja mājā.

Antoška palika stāvam pilnīgi apmulsis un nesaprazdams, ko kungs sacījis un kāpēc noskaities.

—    Ejam projām, te nav ko stāvēt, — krievu valodā Antonu mudināja divi no mājas sānu spārna iznākušie puiši.

Antons metās tiem klāt. Puiši steidzās, viņi gandrīz vai bēga no Antona. Viņiem apnika Antona muļķīgie jautājumi par to, kādā valstī viņi atrodoties, kā šeit varot iekārtoties darbā un kur viņi tik ļoti steidzoties. Puiši nevarēja saprast, vai Antons tiešām ir kretīns vai arī par tādu izliekas. Kad viņi bija nonākuši milzīgā ļaužu rindām pārpildītā laukumā, puiši iegrūda Antonu vienā rindā, bet paši iešmauca citā krietni tālāk. Antons nevarēja sarunāties ar saviem kaimiņiem, jo tie viņu nesaprata. Ar vienu ausi viņš tvēra kaut kur attālāk dzirdamus aprautus krievu vārdus.

—    Nē, nē, tagad nebūs vis Pēterburga, bet Petro- grada, — kāds runāja.

Antons metās pie novadniekiem, bet tie pazuda pūlī.

Rindas virzījās uz priekšu diezgan ātri. Drīz vien Antons jau atradās aiz restotā žoga, pēc tam ēkas iekšpusē. Šeit viņš sekoja citu piemēram, izģērbās un ļāva sevi apskatīt un nomērīt. Viņam uzsita pa plecu un izgrūda zem kolonādes. Rakstvedis — flegmātisks, ūsains skaistulis — viņu apbēra jautājumiem nesaprotamā valodā. Antons gan grūda viņam saujā savu notaukoto pasi, bet tas atteicās no viņam pasniegtā dokumenta un vēl joprojām turpināja iztaujāt. Antons rādīja ar rokām, dievojās, sev pie krūtīm sizdams, taču no visa lā, ko viņš runāja, rakstvedis saprata tikai vārdu «Petrograda». Vienaldzīgi aizpildījis ar šo vārdu visas piecas matrikulas ailes, viņš izmaksāja Antonam franku un divdesmit piecus santīmus pārcelšanās naudas ceļam uz pulku, kas atradās Bluā pilsētā.

Tā Saratovas zemnieks Antoška — Antons Ivanovs Balonists — brīvprātīgi iestājās franču armijā un tika ieskaitīts Ārzemnieku leģiona Otrajā pulkā ar vārdu un uzvārdu — Petrograds Petrograds.

Ar šo vārdu viņš gāja kaujā.

Ar šo vārdu viņš, acīm redzot, bija kritis.

— Nu, ko! — sacīja mūsu jaunais rakstvedis Anions. — Tātad kritis. Līdz šim baroja utis, tagad baros tārpus. Tā arī ierakstīsim. Bija jocīgs tips. Vārds vien ir ko vērts — Petrograds.

Pagāja piecas dienas.

Sanitārs Sapinels skrēja pār evakuētā hospitāļa pagalmu Klerjerā. kad pēkšņi kaut kur tuvumā atskanēja šāviens. Lode iecirtās hospitāļa vārtos.

— Kas tad tas? — Sapinels brīnījās.

Atskanēja otrs šāviens, un sanitārs sajuta rokā sāpes.

Pirmajā brīdī viņš domāja, ka viņam kāds iesitis, un pat izlamājās, bel tuvumā neviena nebija, bez tam uz baltā uzsvārča piedurknes parādījās asinis. Sapinels saprata, ka viņš ir ievainots. Tas bija kaut kas neiedomājams!…

Aizmugures iestādēs — hospitāļos, lazaretēs, štābos, kancelejās un intendantūrās — ļaudis reizēm ar līdzjūtību noraugās svešās asinīs, bet, redzot savas asinis, viņi gandrīz vai zaudē prātu. Sapinela rēta izrādījās niecīgs ieskrambājums — lode tikko bija skārusi varoni. Taču Sapinels nebi ja vienīgais bļāvējs. Lazaretē, garnizona komandanta štābā un vezumnieku kancelejā šis noslēpumainais šāviens un sanitāra ievainošana sacēla īstu jezgu. Satraukumā tika aizmirsti pat daudzi smagi ievainotie kareivji, kuri jau sesto dienu bez palīdzības vārtījās Klerjerā.

Aizmugures ļaudis necieš sarežģījumus. Vienā mirklī visi sacēlās kājās.

Kas gan bija iedrošinājies šaut desmit kilometrus no frontes līnijas? Pie tam — šaut hospitāli? …

Skraidīja ziņneši, zvanīja lauku telefoni, štābā runāja, ka vajagot līdz pamatiem nodedzināt tādu bīstamu aizmugures sādžu, tika pieprasīta izmeklēšana, runāja par atriebību un nesaudzību …

Ciema pārmeklēšana nedeva rezultātus. Kaut arī ciemu uzārdīja kā salmu kaudzi, vaininieks neatradās.

Bet garnizona priekšnieks majors Ross nerimās.

—    Jāatrod par katru cenu! — viņš kliedza.

Kāds no vezumniekiem aizrādīja, ka lode nākusi nevis no sādžas, bet no meža puses.

Tad majors pavēlēja izlikt mežā patruļas. Arī mani iedalīja patruļā. Mežmalā seržants mūs sadalīja grupās.

Kopā ar mani palika padzīvojis tuaregs Mesauds no pirmās rotas.

Iegājuši mežā apmēram simts metrus, mēs ieraudzījām nelielu klajumiņu. Pie degoša celma mētājās izšautas patronas. Mēs, acīm redzot, bijām nokļuvuši uz pēdām

Taču izšautās patronas nebija mūsu parauga. Mesauds tās žigli salasīja un noglabāja kabatā. Vienu viņš parādīja man. Jā, tas bija vācu zīmogs!

«Tas nu tiešām ir vareni!» es nodomāju. «Mūsu aiz mugurē pastaigājas vācietis un izklaidējas, apšaudot hos pilali!»

Es neiedomājos, ka no šīs vietas nav redzams ne lios pitālis, ne ciems: Klerjerā atradās ieplakā otrpus ceļa, bet ceļu aizsedza biezi saaudzis krūmājs.

Irdenajā zemē varēja manīt pēdu nospiedumus.

—    Viena pēda mūsu! — sacīja Mesauds, ar pirkstu bakstīdams franču armijas zābaka nospiedumu. — Mūsu kungs te iet, francūzis.

Mīkla kļuva vēl sarežģītāka. Es ātri gāju pa pēdām. Tās veda biezokni. Nebijām nogājuši ne trīssimts soļus, kad Mesauds kļuva uzmanīgs. Pastiepis roku, viņš man atzīmēm lika klusēt un, piespiedis ausi pie zemes, klausījās.

—    Tuvu! — viņš pieceldamies čukstēja. — Nāk divi!

Turēdams šauteni gatavībā, Mesauds nedzirdamiem

soļiem virzījās uz priekšu. Es viņam sekoju.

Drīz vien mēs caur krūmiem ieraudzījām vācieti bez- naģenē ar sarkano krustu uz piedurknes un divām šautenēm pār plecu. Viņš sēdēja uz nogāzta koka ar muguru pret mums.

Mesauds klusēdams uzsvieda šauteni plecā. Es padraudēju ar durkli, lai viņš nešauj. Lavljāmies tuvāk. Vējš šalca, un vācietis nedzirdēja mūsu soļus. Nolēmu to izmantot un saņemt viņu dzīvu. Piegājis viņam piecu soļu attālumā, es vāciski iesaucos:

—    Rokas augšā!

Vācietis pielēca kājās un pagriezās pret mums. Ieraudzījis pret sevi pavērstos šauteņu stobrus, viņš no pārbīļa sastinga uz vietas. Taja pašā brīdī reizē ar viņu no zemes pielēca otrs stāvs, šoreiz sastingu es: tas bija Petrograds. Izslējis galvu, viņš pietupās uz izplestajiem ceļiem. Acis viņam bija miglainas — tur neatspoguļojās pat bailes.

—    Petrograd! — es, priecīgi pārsteigts, iesaucos.

—   Kā tu te nokļuvi? Mēs par tevi jau aizlūgšanas noturējām!

Vācietis no bailēm attapās ātrāk nekā Antoška. Redzēdams, ka es nolaižu ieroci un ne tikai netaisos šaut, bet priecīgi uzsitu Antoškam pa plecu, vācietis ātri nomierinājās. Bet Petrograds vēl ilgi mirkšķināja acis, kamēr atguva runas spējas. Satriektā balsī viņš jautāja:

—    Kur mēs esam?

Petrograda un viņa dīvainā biedra seja bija pelēki bāla, lupas zilas. Viņi izskatījās pavisam pārguruši — bada, noguruma un šausmu nomākti.

—   Kur mēs esam? — Antoška atkārtoja. — Kāds te karaspēks? Savējais? Vai gūstā?

Vācietis jau sen bija nometis ieročus. Pieslējis tos pie koka, viņš mēģināja noturēties miera stājā, kaut bija redzams, ka viņš tūlīt, tūlīt sabruks zemē.

—    Apsēdies, Petrograd, — es uzaicināju, — atpūties!

—    Tu neesi gūstā, bet pie savējiem. Nokļūsi atpakaļ savā pulkā.

—    Savā pulkā, tu saki? — Antoška vienaldzīgā balsī pārjautāja. — Leģionā?

—    Jā, Leģionā! Sēdies taču! Un iedzer!

Nosēdinājis Antonu, es viņam pasniedzu savu blašķi.

Viņš kāri dzēra vīnu, un acis viņam iemirdzējās.

Mesauds bija galīgi samulsis: viņš nevarēja saprast, kāpēc franču kareivis, kurš notvēris vācieti pirms mums, vel arvien nav to nogalinājis, kāpēc ari es vācieti nenogalinu un neizrādu ne mazāko vēlēšanos to darīt.

—    Mans būs bošam galvu nogriezt, — viņš ierosināja, garo bārdu glaudīdams.

—    Pagaidi, Mesaud, — es atvairīju, — pagaidām vēl ne.

Mesauds negribēja piekrist:

—    Kāpēc ne? Karš! Vajag vācietim kupē kabeš iztaisīt …— viņš pusbalsī mēģināja mani pārliecināt.

—    Vēlāk, Mesaud, vēlāk! — es apsolīju, lai tiktu no viņa vaļā.

Ņurdēdams viņš atgāja sāņus.

Ievilcis no blašķes vēl pāris malku, Petrograds atņēma to no izkaltušajām lūpām un sniedza vācietim.

—    Dzer. frici, — viņš teica, rīdams pēdējo malku un dziļi uzelpodams.

Vācietis kāri pieplaka traukam.

—    Kas viņš tāds ir? — es jautāju.

—    Kas viņu zina?! Noklīdis. Sešas dienas kopā pa mežu blandāmies un netiekam ārā. Droši vien savu daļu pazaudējis …

Vairāk neko Petrograds man nevarēja paskaidrot — viņam nebija spēka.

Es pievērsos vācietim.

Vācietis pastāstīja, ka kaujas laikā viņš, būdams sanitārs, skraidījis pa līdzenumu, vācis ievainotos un nogādājis tos pārsiešanas punktā. Mežā viņu apdullinājis šāviņš. Viņš neatceras, cik ilgi nogulējis. Kad viņš nācis pie samaņas, bijis tumšs. Kauja beigusies. Apkārt viss bijis kluss. Viņš gribējis nokļūt pie savējiem, bet nezinājis, kādā virzienā jāiet. Sācis iet uz labu laimi un drīz sadzirdējis cilvēku balsis. Taču tie izrādījušies franči. Meties atpakaļ un mežā apmaldījies. Beidzot galīgi nomocījies, pakritis un aizmidzis. No rīta pamodies un ieraudzījis zālē sev gandrīz līdzās franču kareivi ar šāvienam paceltu ieroci.

—    Tas bija viņš, — vācietis teica, norādīdams uz Antošku. — Arī man līdzās zemē gulēja ierocis. Es to satvēru. Tā mēs abi ar francūzi gulējām viens otram pretī ar šāvienam paceltiem ieročiem. Pēc brīža es viņam sacīju, ka mēs šeit esam tikai divi un mums nevajag vienam otru nogalināt, un nosviedu ieroci zemē. Tad arī viņš nometa ieroci. Apsēdāmies blakus un uzsmēķējām. Viņam bija sava tabaka, man sava. Es sāku runāt ar viņu, bet viņš nesaprata. Es saku: «Mums nevajag nogalināt vienam otru. Labāk,» es viņam saku, «iesim kopā. Vedīsim viens otru gūstā, kurā pusē vispirms nokļūsim.» liet viņš vāciski nesaprot. Un es nesaprotu franču valodu.

Pēkšņi vācietis kļuva nikns.

—    Kā lai es saprastu franciski? Es taču neesmu nekāds leitnants. Esmu dārzkopis. No Saksijas. Dārzkopis! Jūs saprotiet? No Saksijas!

Acis viņam ļauni iemirdzējās un rokas sažņaudzās dūrēs. Ārprātīgās dusmās viņš sāka kliegt vienus un tos pašus vārdus:

—    No Saksijas! No Saksijas! No Saksijas!

Viņš bija nonācis tajā afekta stāvokli, kas tik labi pazīstams katram, kas bijis ierakumos. — stāvokli, kad prāts vairs nevalda pār cilvēku. Bada, utu un netīrumu izmocīts, līdz nāvei noguris, apreibis no šāvienu trokšņa, viņš vairs nedomāja par sevi. Viņu bija pārņēmis pēdējais šausmīgais niknums, kad cilvēks saceļas pret briesmīgo dzīvi, kurā viņš ierauts. Viņš protestēja, žēlojās un draudēja. Taču domas vairs nestrādāja, smadzenēs kaut kas bija satumsis, un viņš kliedza vienu un to pašu.

—    No Saksijas! No Saksijas! — Draudēdams man ar šauteni, vācietis atkārtoja gan skaļā un augstā balsī, gan tikko sadzirdami gārdza.

—    Vai tagad drīkst? — kautrīgi iejautājās Mesauds, domādams, ka pienācis īstais bridis, lai beidzot izpildītu to, ko viņš uzskatīja par savu galveno uzdevumu.

—    Tagad var kupē kabeš taisīt? — Mesauds ar labo roku nozīmīgi pārvilka pār kaklu. Man vēlreiz izdevās viņu nomierināt. Mesaudam par milzīgu izbrīnu es ne tikai nenogalināju vācieti, bet uzliku roku viņam uz pleca.

—   Apsēdieties, — es teicu vācietim. — Saksija ir skaista zeme. Nomierinieties!

Piedāvāju viņam tabaku. Viņš nomierinājās tikpat pēkšņi, kā bija uzliesmojis. Viņš nepamanīja, ka es paņēmu abus ieročus. Sēdējām visi uz celmiem un smēķējām. Abus nelaimīgos pārņēma priecīgs noskaņojums.

—    Viņš ir tik jocīgs, šis puisis, — vācietis norādīja uz

Antošku. — Iedomājieties, viņš visu laiku bakstīja sev krūtīs un atkārtoja: «Rus, rus …» Ko tas nozīmē? Sākumā es domāju, ka viņš ir krievs. Bet mēs taču atrodamies franču frontē? Bez tam es fotogrāfijās esmu redzējis krievu zaldātus — viņiem ir pavisam citāda forma. Es viņam saku: «Neliedzies, tu taču esi francūzis.» Bet viņš tikai savu: «Rus, rus …» Ir gan ērms!

Labsirdīgi smaidīdams, vācietis uzsita Antoškam uz pleca.

—    Ko viņš tur penterē? — Antoška jautāja.

—    Izrādās, — es paskaidroju, — viņš nav sapratis, ka tu esi krievs.

—    Tā arī nav apjēdzis, kāpostgalva! — Antons paraustīja plecus. — Kas par stulbeni! Bet es viņam saku: skaties taču, frici, ka es ne fransē muā, komprenē? Mua rus. Bet viņš, suņabērns, tikai blisina acis. Un pats? Vācietis? Nu, lūk! Es jau gan kaut kā uzminēju. Prašņāju visu laiku: «Tu,» es viņam teicu, «kas tu tāds būsi? Tua boš?» es prasu. Nesaprot. «Tua,» es saku, «vācietis?» Atkal nekā! Vārdu sakot, tumsoņa!

Antoška iesmējās.

—     Es gan arī uzreiz viņu nepazinu. Domāju — francūzis. Kas viņus lai atšķir? Kaujā gāja daudzi pulki, un formas taču ir tik dažādas. Tikai viņš franciski nesaprata. Skatos uz viņu un redzu, ka arī šauteni tur savādāk nekā mēs. Un pati šautene citāda. Domāju, varbūt kāds mūsu sabiedrotais — anglis vai varbūt itālietis? Kas viņus lai atšķir? «Tu,» es viņam prasu, «kādas ticības?» Nesaprot. «Kristīgais?» jautāju un pats pārkrustos. Skaties, arī šis pārkrustās. Tikai ne pa mūsu modei. Tad es domāju, kaut arī krustās ne pēc mūsu modes, tomēr savējais, kristīga dvēsele. «Nu,» es viņam saku, «meklēsim abi kopā ceļu, kur nokļūsim, tur arī būsim.» Bet uz kurieni iet? Izej no mežiņa — visapkārt miroņi, gluži kā pastardienā! Un visvairāk moru. Briesmas, cik viņu, moru, sagāzts! Kur tu iesi gaišā dienas laikā? Nožmiegs kā cāli. Sēžam, gaidām vakaru. Rīt arī gribas, bet nav ko. Turpat aizmigām — visu dienu nogulējām. Vakarā pamodāmies, aizlīdām pie miroņiem un aplasījām no viņiem, kas nu kuram bija — maizi dabūjām, sieru, kuram bija, cukuru, tabaku un arī vīnu, cik varējām, izdzērām. Tā arī, patiesību sakot, turpat pie viņiem, moriem, sēdējām, turpat ēdām, tur dzērām — bijām tā izsalkuši — un turpat pārgulējām. Baigi tas bija! Viņi taču smird! Taisni pēc nāves smird. Bet kur tu paliksi, ja nezini, kurā pusē mūsējie, kurā ienaidnieks? Līdz tumsai nosēdējām, savācām ēdamo, vīnu un atpakaļ mežiņā. No kurienes izgājām, tur ari atnācām. Klaiņojām visu nakti, bet visapkārt tikai mežs un mežs. Atkal apsēdāmies iekost. Redzu, ka fricis nav nekāds dzērājs, vīnu nepanes. «Bet kas tu īsti esi?» atkal jautāju. «Vai tikai nebūsi ķeizars Vilhelms, naidnieka dvēsele?» — «Jā, jā!» viņš man saka. Vārdu sakot, atzīstas, ka vācietis. Nu, es domāju, nav man ar viņu pa ceļam! Varbūt nogalināt, lai viņš pa otram lāgam mūsu Krievzemei neuzklūp? Bet varbūt atstāt dzīvu? Domāju, domāju — biju jau nolēmis viņu paņemt uz durkļa, bet nevarēju. Divas dienas ar tādu domu sastaigāju, viņam pašam sacīju: lūdz dievu, frici, jo tu nedrīksti dzīvs no manis aiziet. Un tā mēs ejam pa mežu, un es domāju savu domu, bet viņš iet pa priekšu, saproti. Noņēmu šauteni no pleca. Domāju, nobeigšu viņu. Bet sirdī tādas kā šaubas. «Un es pats?» domāju. Kāpēc svešā zemē karoju? Kāpēc svešu šineli nēsāju? Par ko nolieku savu galvu? Eh! Apsēdos uz celma, atcerējos Mazgraviņas — vai tu esi dzirdējis par Mazgraviņām? Neesi dzirdējis? Es no turienes. Atcerējos un, saproti, apraudājos. Sirds sažņaudzās. Bet fricis kā ierauga mani raudam, tūlīt metas klāt un šļupst savā valodā: «Vas? Vas? Vas?» Dod man savu tabaku, piedāvā vīnu un visu laiku atkārto savu «vas» un «vas». «Eh, frici, brālīt,» saku. «Kas tu par ķeizaru Vilhelmu, plikā dvēsele! Ir jūs,» es viņam saku, «ir mēs ar vienām bēdām ēdināti, ar vienām nedienām dzirdināti. Es negribu tevi nogalināt, negribu — un viss!» Un, kā to izsacīju, kļuva vieglāk ap sirdi. Gluži kā Lieldienas ienāca krūtīs, kad sapratu, ka es nedrīkstu nogalināt šo vācieti. «Iesim, brālīt,» es viņam saku, «iesim tālāk. Kur nonāksim, tur būsim. Nokļūsim pie jūsējiem — tu mani saņemsi gūstā. Nokļūsim pie mūsējiem — es tevi. Bet vislabāk būtu, ja varētu sagāzt čupā šo leijerkasti, šo karu…» Tā es viņam pateicu, un mēs gājām tālāk. Un, lūk …

Antons aprāvās, nenoteikti paplēta rokas un, kaut ko

līdz galam nepasacljis, turpināja stāstīt savus piedzīvojumus.

Viņi ar vācieti maldījušies vēl četras diennaktis. Aizgājuši no frontes līnijas un galīgi zaudējuši spēju orientēties. Divreiz gadījies tā, ka visu dienu noklaiņojuši pa mežu, vakarā viņi atgriezušies tanī pašā vietā, no kuras izgājuši. Viņi gan dzirdējuši šāviņu troksni un reizi pa reizei lielgabalu tarkšķēšanu un šauteņu sprakšķienus, taču armijas atradās dziļi ierakumos, alās, sapās un virszemē nekas nebija redzams. Viņi arī nezināja, kurā pusē franči, kurā vācieši, nezināja, kurp viņiem iet.

Kādā nakti viņi iznāca no meža. Apkārt bija klusums. Viņi pārgāja nenopļautam laukam, līdz pamatiem nodedzinātam un iedzīvotāju pamestam ciemam un nezālēm aizaugušam vīnogu dārzam. Tad viņi iznāca zaļā pļavā, kuru dažādos virzienos šķērsoja plati ceļi. Kad viņi bija sākuši iet pa šiem ceļiem, izrādījās, ka tās ir artilērijas noslaucītas pilsētas ielas. Gruveši bija aizvākti, laukumi apauguši ar zāli, un tikai vairs nevienam nevajadzīgās platās ielas kā agrāk krustojās, satinās, mijās un no jauna izšķīrās uz dažādām pusēm. Pa tām slaistījās klaidoņi, bet ielas nekur neaizveda.

Tālumā melnēja neskaidrs milzenis. Klosteris? Rūpnīca? Muižnieku pils ?

Klaidoņi virzījās uz to pusi. Milzenis izrādījās meža masīvs. Atkal viņus aprija mežs.

Tas bija tas pats Klerjeras mežs.

Viņi maldījās jau sesto dienu.

Tāpat kā piecas iepriekšējās, arī sestā diena sākās ar badu un bezgalīgu nogurumu.

Ceļiniekus pārņēma izmisums. Arī Petrogradu pārņēma izmisums.

3

Antons sēdēja zemē un smēķēja. Viņš gari nopūtās, elsa, šmaukstināja, un viņam iekritās vaigi.

—    Bet kas šāva, Antoška? — es pārtraucu klusumu.

—    Kas šāva?

—    Jā.

—    Kas gan lai būtu šāvis? Es šāvu.

Antons to pasacīja drūma, nospiesta balsī un nolieca galvu.

—    Melo vien! — es iebildu. — Mes taču atradām vācu patronas.

—    Nu, un kas par to? Es saku, ka šāvu! — Antoška nepiekāpās.

—    Bet kam tu šāvi?

—    Kam?

—    Jā. Kam tu šāvi?

Antoška dziļi nopūtās.

—    Savam draugam šāvu! Fricim! Kam tad lai es būtu šāvis?

—    Kādēļ?

Antoška ilgi klusēja. Pēkšņi viņš sagrāba mani aiz šineļa stūra un sāka raustīt.

—    Par ko mums tā jācieš? Saki! Kādēļ jāmokās? Vai tu dzirdi? Atbildi!

Es sēdēju uz celma, mazliet augstāk par Antonu. Viņš pieķērās man pie kājām, tā ka es gandrīz apgāžos. Es viņu atbīdīju ar šautenes laidi.

—    Tu nemēģini man apvārdot zobus, nelieti! — es sacīju. — Atbildi, kas šāva. Un, ja šāvi vācietim, tad pasaki man, kādēļ. Brāļojies, brāļojies, sirds tev sažņaudzās, bet pēkšņi — šāvi.. .

Antoška strauji pagriezās pret mani un nokrita manā priekšā uz ceļiem. Cepure novēlās viņam no galvas, mati bija izjukuši. Antons skatījās manī briesmīgām acīm.

—    Kādēļ? Kādēļ? Kādēļ? — viņš izbijies atkārtoja. — Kādēļ es esmu kareivis svešā zemē? Un kurš ir manā priekšā vainīgs? Atbildi! Kas ir mans ienaidnieks? Runā, brālīt! Atver man acis!

Dīvaini. Antons, neizskatījās pēc cilvēka, kas būtu spējīgs domāt par lietu cēloņiem. Kad ceļā uz pulku viņš no krieviem bija uzzinājis, ka atrodas Francijā, ka te dzīvo tikai mūsu sabiedrotie franči un ka mēs visi kopā karosim, Antons to bija uzņēmis bez kurnēšanas. Kopā ar visiem viņš bija sēdējis ierakumos. Viņš nesūdzējās arī tad, kad viņu ievainoja šrapnelis. Viņš bija labs kareivis, jautrs zēns, liels balamute un bieži zobojās, ka pa visu ilgo laiku frontē ne reizi neesot redzējis ienaidnieku tuvumā un pat nezinot, kas viņa ienaidnieks īsti esot.

Un tagad šis pats Antoška — tādā stāvoklī, kad es no viņa vispār neko prātīgu negaidīju, — neiedomājamā satraukumā vārtās pa zemi un pieprasa, lai es izskaidrotu, kas viņa priekšā vainīgs.

—    Celies augšā! — es sacīju. — Pietiek muļķoties!

Antons apklusa un pēkšņi sašļuka līdzīgi piepūšamai

rotaļlietai, no kuras izlaists gaiss, viņš pārvērtās par lupatu. Tā viņš arī man nepaskaidroja, kāpēc šāvis uz vācieti, kāpēc viņu nav nogalinājis un kāpēc vācietis atriebdamies ne tikai nav nogalinājis viņu, Antonu, bet nav pat aizgājis projām no viņa. Es redzēju, ka pašreiz iztaujāšana veltīga, tāpēc liku Antonu mierā.

—    Celies un iesim! — es sacīju.

Arī Mesauds un vācietis piecēlās. Viņi nesaprata, par ko mēs ar Antonu runājam. Viņi pat nevarēja iedomāties, kādā valodā mēs runājām. Taču, redzēdami Antona uztraukumu, abi saprata, ka saruna bijusi svarīga, un, neuzmākdamies ar jautājumiem, klusēdami mums sekoja.

Lai pārbaudītu Antonu, es mēģināju no vācieša uzzināt, kurš šāvis. Vācietis apstiprināja, ka šāvis esot Antoška.

—    Francūzis, — viņš stāstīja, — jau no vakardienas staigāja drūmāks nekā parasti, visu laiku sevī kaut ko murminādams. Mēs nebijām ēduši trīs dienas. Es salasīju saknītes. Es gan esmu dārzkopis, bet saprotu šo to arī no meža saknēm. Es ēdu un devu viņam. Šorīt viņš bija pilnīgi bez prāta. Es lasīju saknes, un pēkšņi viņš sāka šaut. Brīnos, kā viņš man netrāpīja — es no viņa atrados tikai simts soļu attālumā. Pieskrēju pie viņa un ar pūlēm atņēmu ieroci. Izrādījās, ka francūzis šāvis no manējās. Viņš bija gluži bez prāta. Es padzirdīju viņu no lietus peļķes, un pamazām viņš nomierinājās.

Izgājām uz ceļa. Sādža vairs nebija tālu. Es pārdomāju, kā pēc iespējas piesardzīgāk paziņot priekšniecībai visu notikušo. Es sastādīju plānu. Kaujā kontuzētais leģionārs Petrograds apmaldījās \m klaiņoja pa mežu. Netālu no Klerjeras sādžas viņš pamanīja vācieti un šāva uz viņu. Vācietis padevās. Tas bija pārbēdzējs. Kad es viņu satiku mežā, Petrograds pašlaik veda gūstekni mūsu karaspēka novietojuma virzienā.

Šī versija varēja glābt abus.

Bet izšautās patronas! Tās taču bija vācu! Tās manu versiju sagrozīja pilnīgi otrādi: spriežot pēc patronām, varēja domāt, ka vācietis šāvis uz mūsu hospitāli. Pie tam viņš nēsāja sarkano krustu — tas nozīmēja, ka viņam vispār nav tiesību lietot kara ieročus.

«Kas par to!» es domāju. «Šauteni var uzdot par Petrograda trofeju: viņš to atrada mežā un pievāca. Bet patronas, patronas! Patronas bija Mesaudam, un viņš man tās negribēs atdot! Tā bija viņa trofeja! Viņš neatdos man noslēpumainā šāvēja pēdu atklājēja godu!

Nē! Mesauds patronas nevienam neatdos! Vienīgi kapteinim! …

Izdomāt jaunu plānu es vairs nepaspēju: sādžā mūs jau bija pamanījuši, un vairāki kareivji un rakstveži nāca mums pretī.

Vācieti es nodevu viņiem, bet Petrogradu man atļāva vest uz rotu.

Pa ceļam es ieskrēju sanitārajā punktā pie sava drauga — jaunākā ārsta studenta Levinsona, steidzīgi izstāstīju notikušo un lūdzu viņu, ja vien iespējams, Antonu evakuēt vai arī atzīt viņu par slimu, vārdu sakot, rīkoties tā, lai priekšniecība pārāk nepiesietos.

Kad atveda vācieti, komandanta kancelejā nebija. Nācās gaidīt. Vācieti ielenca vesels ļaužu pulks. Viņš bija nobijies un kluss. Ar sasprindzinātu un svinīgu sejas izteiksmi viņu apsargāja Mesauds.

—    Kas tu tāds? — viņš atkal un atkal izprašņāja gūstekni. — Mans runāt franciski, tavs nesaprot. Tavs nekā nesaprot?! Tavs būs mežonis?!

Apkārt skanēja smiekli un joki, bet vācietis, neko neaptverdams, klusēja.

Tālākais norisinājās ļoti ātri. Kad ieradās komandants, Mesauds atdeva vācieša ieroci, nolika uz galda izšautās patronas un, noņēmis no gūstekņa piedurknes sarkanā krusta zīmi, atkāpās divus soļus atpakaļ, un sastinga miera stājā.

—    Pārmeklēt! — pavēlēja komandants.

Pārmeklējot vācieti, atrada tikai vēstuli, kas bija

adresēta viņa sievai Martai Deizifkenai.

Tā bija zemnieka vēstule, kurā viņš deva sievai dažādus norādījumus par govs, sivēna un plūmju koka kopšanu, bet galvenokārt par dārzāju sēklām. Vēstules beigās viņš paziņoja sievai par gaidāmo franču uzbrukumu, kas tomēr nebaidot vēstules autoru, jo viņš ticot dieva žēlastībai. Vēstules beigās bija paraksts — Johans Deizifkens.

Komandants izklaidīgi klausījās. Viņš par kaut ko bija norūpējies. Pagāja dažas minūtes, līdz viņš atskārta, ka vēstule jau nolasīta un ka mēs visi — vācietis, Mesauds, tulks, es un rakstvedis gaidām viņa lēmumu.

—    Kas par lietu? Ko jūs gaidāt? — paklusā balsī ierunājās komandants. — Nošaujiet viņu!

Šī pavēle mūs nepārsteidza. To varēja sagaidīt. Taču sākumā mēs it kā nesapratām.

—    Majora kungs! — es sacīju. — Atļaujiet piebilst? Es zinu šī notikuma vēsturi!

Majors lēni pacēla galvu un uzlūkoja mani ar izklaidīgu un neko neredzošu skatienu.

—    Kas jums vajadzīgs? Kas jūs tāds esat?

Tieši šajās dienās es palīdzēju majoram noskaidrot pie kāda krituša krieva atrastos dokumentus. Uzzinājis, ka es pirms kara gatavojies aizstāvēt doktora disertāciju juridiskajā fakultātē, majors man piedāvāja rakstveža vietu kara tiesā. Viņš bija pārsteigts, kad es atteicos.

—    Ak šie krievu ideālisti, slavu dvēseles! — viņš smaidīdams sacīja. — Cilvēkam piedāvā mierīgu darbu aizmugurē, bet viņš atsakās!

Tomēr viņš man paspieda roku un mazliet svinīgā balsī klusi piebilda:

—    Ar tādiem sabiedrotiem mēs varam būt mierīgi!

Tagad majors lūkojās, manī neko neredzošām acīm.

—    Jās noķērāt spiegu. Tas bija viss, kas lika prasīts no jums. Bet, kas attiecas uz advokātiem, tad viņi mēdz būt svaigi kā rozes un muļķi kā zosis, es tādus neciešu. Varat iet . . .

Klātesošie godbijīgi pasmaidīja par majora asprātību. Kāds no rakstvežiem ne pārāk rupji, bet enerģiski un nevērīgi atstūma mani no galda.

Majors sataustīja uz galda nazīti un sāka asināt zilu zīmuli.

—    Jūs vēl šeit? — viņš nepacietīgi pagriezās pret vācieša apsardzi.

Žvadzinādami laides un zābakus klaudzinādami, viņi

steidzīgi izgāja. Rakstvedis izgrūda ari mani. Tas viss notika vienā mirklī.

Vienā mirklī sādžu aplidoja vēsts, ka liks sodīts vācu spiegs, kurš šorīt bija šāvis uz hospitāli. Leģionāri, strēlnieki, artilēristi — visi gribēja noskatīties sodīšanā. Vācietis saprata, kurp viņu ved.

—    Franzosen, gute Kamaraden! — viņš mežonīgi iekliedzās.

Kā krusas graudi viņa pieri pārklāja sviedru lāses, viņš aizelsās, nespēja pakustēties un pakrita. Tad divi strēlnieki paņēma viņu zem padusēm un vilka pa zemi.

—    Iesim uz dārzu kartupeļus rakt! — viens no viņiem smiedamies kliedza. Šī piezīme sacēla vispārēju jautrību.

Smiekli vēl vairāk pārbiedēja vācieti. Viņš zaudēja cilvēka līdzību.

—    Negribu-u-u! — viņš kliedza bez kādas jēgas un dauzīja kājām pa zemi.

Mesauds jutās kā galvenais varonis: tas taču bija viņš, kurš atrada patronas, atklāja ienaidnieka pēdas un pirmais viņu ieraudzīja. Franču kareivis, kurš bija kopā ar ienaidnieku, neiedomājās viņu nogalināt. Otrs franču kareivis, tas, kurš gāja kopā ar Mesaudu, negribēja viņu nogalināt. Bet Mesauds tūlīt sacīja, ka vācieti vajag nogalināt, un, lūk, izrādījās, ka Mesaudam taisnība: pats sahibs komandants pavēlēja vācieti nošaut! Mesauds bija apmierināts.

Gājiena dalībnieku skaits aizvien pieauga. Aiz kareivjiem steidzās sievietes. Viņas bija pametušas saimniecību un pa ceļam priekšautos slaucīja virtuves darbos nosmērētās rokas. Pa priekšu skrēja vesels bars puišeļu. Bērni vai katru brīdi skatījās atpakaļ, lai labi ievērotu tā cilvēka seju, ko ved aiz žoga nošaut.

—    Kelb beni kelb, rah-a-Iina cl hal! — pērkonīgā balsī auroja Mesauds un spēra vācietim ar kāju.

Vācietis nodrebēja un mēģināja izrauties, bet sargi viņu turēja stingri.

Vācieti nošāva kādā pamestā dārzā. No dārza bija palicis tikai putnu biedēklis ar neveikli izplestām dēļu rokām. Ap to plandījās skrandas un plata salmu cepure. Vācietis saļima tieši blakus putnu biedēklim.

Levinsonam nebija laika noņemties ar Antošku. Bija karsts darba laiks. Nepārtraukti pieveda smagi ievainotos. Šķūņos, zirgu staļļos, kūtis, klētis, pagalmos un tieši uz ceļa vārtījās Sudānas un Senegalas nēģeri, arābi, leģionāri, sauszemes jūrnieki un zuavi. Viņu vidū saimniekoja nāve.

štābos ar sīku jo sīku precizitāti tika izstrādāti kaujas plāni. Šajos plānos rēķinājās ar uzvaru, ar virzīšanos uz priekšu, bet aizmugure bija pilnīgi nesagatavota. Kaujā mēs cietām neveiksmi, un divdesmit minūšu laikā tika noguldīti vairāk par trīsdesmit tūkstošiem cilvēku. To, ko bija iesākuši stratēģi, vajadzēja pabeigt ķirurgiem un sanitāriem, bet viņu bija pārāk maz, viņi nevarēja visiem palīdzēt, un ļaudis mira viņu acu priekšā ne tikai no ievainojumiem, bet aiz novājējuma un bada.

—    Liekiet mani mierā ar savu Petrogradu! — Levin- sons dusmojās. — Vai jūs redzat, kas te notiek! Tūkstošiem mirstošo, bet uz visu hospitāli tikai divi termometri! Dienā mēs izdarām simt operācijas! Ievainotajiem mēs dodam dzert tieši no spaiņiem, operējam pa naktīm kabatas lukturīšu gaismā. Es vienkārši sajukšu prātā!

Ārsti nevarēja Antoškam palīdzēt. īstenībā viņam tāda palīdzība arī nebija vajadzīga. Rotā viņu saņēma draudzīgi, paēdinā ja un padzirdināja. Visvairāk priecājās Lum- Lums, kurš bija draugos ar Antošku. Pusstundu pēc An- toškas atgriešanās abi draugi sēdēja ēnā un dzēra. Kad Lum-Lums uzsāka arābu dziesmiņu, jautrāks kļuva ari Antoška.

—    Ei, pareizticīgie! — viņš kliedza. — Ei, vecie bārdaiņi! Ei, resnie brūveri! Ei, žiglie vīna nesēji! Dodiet šurp! Draugi nesaprata viens otru, bet kam gan tas vajadzīgs? Tāpat bija labi.

Antons piedzērās, nolikās gulēt un drīz vien krāca kā motors. Viņš nogulēja visu dienu un visu nakti, bet otrā rītā aizdiedza uz trešo rotu, kur kādam krievam bija harmonikas. Apsēdies saulē, viņš rāva vaļā savas iemīļotās zaldātu častuškas ar paša sacerētu piedziedājumu:

Krievzemīte, Krievremīte, Labā māmulīte tu.

Rdināji, dzirdināji, Kara pulkā sauci lu. Tirlida tirli soldatirli, Ali bravi kompanjoni

Antons nolīda attālākajā pagalma stūrī, kur priekšniecība parasti nerādījās. Kailām kājām, tikai kreklā un biksēs viņš apsēdās uz velēnu sola. Saule sildīja seju, krūtis un kājas. Saule bija līdzīga tai saulei, kas apmirdzēja Mazās Graviņas, un vējš draudzīgi rotaļājās Antoškas gaišajos matos.

—    Ei, kas notika ar frici? — viņš man jautāja.

—    Nosūtīja gūstā uz aizmuguri, — es atbildēju. Antons vēl gulēja, kad nošāva viņa draudziņu. Es negribēju viņam sacīt taisnību.

—    Gūstā? Tas ir labi! — teica Petrograds. — Pat neatvadījās, nelietis! Nu, ir jau labi!

Izspļāvis papirosa galu, viņš turpināja spēlēt un dziedāt par māti Krieviju:

Kara pulkā mani sauci Tālus kara ccļus mīt, Un bez asarām un žēlām Manas kuplas cirtas krīt. Tirlida tirli solidatirli, Ali bravi kompanjon!

Antons sildījās saulē un dziedāja. Viņš bija apmierināts, ka beigušies viņa piedzīvojumi mežā un viņš tik ātri un viegli varējis iekļauties rotas ikdienā.

Taču ne visi rotā bija apmierināti ar otrās klases leģionāra pēkšņo atgriešanos. Vecākais rakstvedis Anions jau sen bi ja izsvītrojis leģionāru Petrogradu no apgādes sarakstiem, ieskaitīdams viņu kritušajos vai bez vēsts pazudušajos. Tagad leģionārs Petrograds bija ieradies. Lai ieskaitītu viņu sarakstos, bija vajadzīga pavēle. Bet kas bija pavēlējis ierasties Petrogradam?

—    Jā! Uz kādas pavēles pamata? Pasauciet viņu šurp!

Antons žigli saģērbās un drīz vien stāvēja Aniona

priekšā izstiepies un krūtis izgāzis, kā bija apmācīts vēl krievu kazarmās.

—    Kas jums pavēlēja ierasties?

Antons neatbildēja: viņš nesaprata jautājumu.

—    Uz kadas pavēles pamata? Izskaidrojiet, lūdzu, šim kretīnam, savam novadniekam, ka Leģionā cilvēku gaida trīs dienas. Tam, kurš ieradies pēc noteiktā laika, nevajadzētu tēlot rēgu ar harmoniku. Viņš ir dezertieris. Punkts. Viss.

Tieši no tā es visvairāk baidījos. Rija tāds moments, kad varēja sagaidīt visu, jo priekšniecība bija sakaitināta par zaudēto kauju. Tikai pirms dažām dienām mums tika iekalts galvās, ka šī būs pēdējā kauja. «Viņpus augstienes gaida miers,» mums stāstīja.

Patiesībā no kaujas lauka atgriezās tikai neliela saujiņa: kurš nebija kritis kaujā, tas bez palīdzības nobeidzās hospitāļos, bet vācu līnija bija un palika neskarta, un, tāpat kā agrāk, kara beigas vēl nebija manāmas.

Lai nedotu iespēju attapties, mūs nogurdināja nakts pārgājienos — mūs trenkāja pa kalniem un purviem, lika vingrināties maršēšanā, šaušanā, salmu kūļu durstīšanā, reglamenta mācībās un goda atdošanā.

Nepārtraukti notika lauku kara tiesas sēdes, kuru mērķis bija iebiedēt kareivjus un atbalstīt priekšniecības prestižu. Kādu zuavu nošāva par to, ka viņš bija atteicies uzģērbt miruša kareivja bikses. Alžīriešu strēlnieku sodīja ar nāvi tādēļ, ka viņš negribēja ēst sasmakušu barību. Kāds artilērists bija sacījis, ka tam apnicis karot, — arī viņu nošāva.

Rotās, krogos un uz ceļiem tā vien meklēja, ko varētu nodot kara tiesai…

—    Lai izlemj kapteinis Persjē! — Anions teica. — Es ziņošu, ka atgriezies leģionārs Petrograds. Nezinu … Kā nekā sestā diena … Tā jau ir dezerlēšana …

—    Klausieties, rakstvedi, — es iebildu, — vai jūs apzināties, ko gribat darīt? Kapteinis Persjē pavēlēs viņu nošaut… Un par ko? Puisis nav nodarījis neko ļaunu. Vienkārši apmaldījies. Viņš taču brīvprātīgi cīnās par Franciju …

Es gudroju, ko vēl varētu pasacīt Antoškas labā, bet Anions neļāva man turpināt.

—    Liekiet mani mierā! — viņš pārtrauca. — Vai es esmu otrās rotas aukle, vai? Vai tiešām man jānoņemas ar katru un jāizdibina, kur viņš blandījies? Tā es drīz vien dabūšu galu!

Viņš devās uz kapteiņa zemnīcu.

Lum-Lums bija dzirdējis mūsu sarunas beigas.

—   Vari būt pārliecināts, ka tev ir par vienu novadnieku mazāk, — viņš man teica.

Atgādinājums bija lieks: arī es sapratu, ka Antoškam dzīvot atlicis pavisam maz, ja viņa likteni izlems kapteinis Persjē.

Antons iegāja kapteiņa zemnīcā, un drīz vien mēs sadzirdējām pazīstamo balsi, ko varēja salīdzināt ar skaņu, kāda rodas koku pie koka berzējot. Mūsu kapteinis runāja pa telefonu.

—    Jā, Petrograds! Jā, jā, atkārtoju: Petrograds! … Nē, nevis Krievijas galvaspilsēta, bet otrās klases leģionāra uzvārds… Velns viņu zina! Bija ierakstīts kritušo sarakstos. Viņu redzējuši līdzenumā. Esot pakritis … Vakar atgriezās kopā ar vācu spiegu, kurš bija šāvis uz lazareti. Viņus aizturēja mežā, abus kopā … Klausos, pulkvedi …

Viņš nolika klausuli.

—    Aizvediet viņu! — kapteinis pavēlēja čīkstošā balsī.

—    Ģērbieties! — Anions īsi uzsauca Petrogradam.

—    Jostu! Bez durkļa!

—    Anion, — es sacīju rakstvedim, kad Antons bija aizskrējis ģērbties. — Vai jūs tagad saprotat, ko esat izdarījis? Viņu nošaus! Bet par ko?

—    Par ko? — īsi atcirta Anions. — Tā kā tā viņš ieskaitīts kritušo sarakstos!

Daudzus satrauca Antona liktenis.

—    Steigsimies pie leitnanta Reināla, — ierosināja Beiļins. — Reināls palīdzēs, viņš ir lādzīgs puisis.

Mūsu pusrotas komandieris leitnants Reināls bija mobilizēts skolotājs. Kopā ar mums viņš pārcieta visas ierakuma dzīves grūtības un kļuva par mūsu biedru.

Uzzinājis, ka kapteinis Persjē sūta Antonu uz štābu, Reināls uztraucās.

—    Tas ir nelietīgi! — viņš teica. — Grūti iedomāties kaut ko nelietīgāku! Viņi tagad vairs neko citu nedara kā tikai meklē, ko varētu nošaut. Cik nelietīgi!

—    Jūs varētu parunāt ar kapteini! — es ieminējos. — Varbūt viņš atceltu savu rīkojumu …

Bet leitnants Reināls tikai kaujās bija varonīgs, no kapteiņa Persjē viņš baidījās.

—    Nav tāds cilvēks, — viņš mulsi sacīja. — Viņš ir pārāk apmierināts, atrazdams vēl vienu puisi, ko var pienaglot pie staba.

Tomēr Reināls bija ar mieru iet pie kapteiņa.

—    Bet jūs abi, — viņš teica,— katram gadījumam aizejiet uz štābu. Varbūt jums izdodas parunāt ar kādu no virsniekiem.

Kaut gan parunāt ar virsniekiem nebija nekādu cerību, mēs ar Beiļinu tomēr devāmies uz štābu.

Reināls teica, lai mēs pusstundu pagaidot uz ceļa. Ja šinī laikā Antons netiks vests uz štābu, viss būs beidzies labi un mēs varēsim atgriezties rotā. Ja viņu tomēr vedīs, mums jāsteidzas uz štābu.

Antons uztraucās, redzēdams, ka viņu pavada divi apbruņoti sargi.

—    Uz kurieni mani vedīs? — viņš man jautāja. Tūlīt viņš pats arī atbildēja uz šo jautājumu: — Droši vien uz štābu. Pratinās par vācieti, — viņš teica. — Bet ko eS par viņu zinu? Plika dvēsele — un viss. Kareivis, tā teikt.

Tomēr viņa sirdī bija iezadzies nemiers. Viņš ilgi kārtoja jostu, pogas un cepuri, lai priekšniecība viņu ieraudzītu vispieklājīgākā izskatā.

—    Pagaidiet, puiši, — Reināls sacīja apsardzei un iegāja pie kapteiņa Persjē.

Pēc piecām minūtēm Antoška konvoja pavadībā aiz- soļoja garām mazam krodziņam, kur mēs ar Beiļinu gaidījām, sēdēdami pie loga. Viņi ātri attālinājās.

Mēs panācām viņus pamestajā dārzā pie putnu biedēkļa. Tepat gulēja arī nošautais vācietis. Antons sa- kumpa un iegaudojās.

—    Ā-a-a-ā! — viņš bezprātīgi vilka. — A-a-aā!…

Vācietim bija tik mierīga seja, it kā viņš būtu aizmidzis. Rokas, ar kurām tas vakar aizklāja acis, lai neredzētu pret sevi pavērstos šauteņu stobrus, tagad it kā aizsargāja Saksijas dārzkopi no saules, kas viņam spīdēja tieši sejā. Kaut kas tīrs un mierīgs bija šajā sejā.

Ti

Bet Petrograds nojauta, ko mēs rotā jau bijām nojautusi un ko ļoti labi zināja kapteinis Persjē un Anions, — protams, to, ka drīz nošaus arī viņu.

Noliecies pār nošauto vācieti un nevērodams ne sargus, kas grūstīja viņu ar šauteņu laidēm, ne arī mūs, Antoška kliedza. Viņš neredzēja un nedzirdēja nevienu. Viņš kliedza.

GODA JAUTĀJUMS

Seržants Boregars gulēja uz salmiem savā parastajā vietā, gandrīz pie pašas izejas. Cepuri viņš bija pārvilcis zemu pār acīm. Renē skaļā balsī lasīja un tulkoja seržanta vēstuli grāfienei Marijai Terēzei fon Erlan- genburgai. Seržants nedzirdēja: viņš bija miris.

Tas notika tā.

No rīta nometnē sprāga šāviņš.

—    No kurienes tad tu, putniņ? — iedīcās Kinzs.

—    Man liekas, virtuvē nogāzās, — piezīmēja Pūslis.

—    Bērniņi, — sacīja Lum-Lums, — šie ļaunie kaimiņi, kas dzīvo mums pretī, sasita mūsu virtuvīti. Šodien mājās pusdienas netiks gatavotas, aizejiet paēst pie vecmāmiņas.

Pēc mirkļa viņš piebilda:

—    Es gribēju teikt — pie velna vecmāmiņas. Tikai esiet pieklājīgi.

Pa durvīm galvu pabāza bakurētains turks — pavāra palīgs Džafars, kuru dēvēja par Džafaru — muļķīti.

—     Ei, jūs! — viņš kliedza. — Ceturtā vada jokdari! Jūs laikam gaidāt, kad kalpone priekšautiņā jums atnesīs kafiju ar krējumu? Kustieties ātrāk un pievāciet savu ser- 'žantu!

—    Seržantu Boregaru? Kur tad viņš ir?

Tiešām, bija pagājis krietns laiks, kopš «garais seržants», kā mēs viņu saucām, izgāja un vēl arvien nebija atgriezies. Es paskatījos ārā. Divus soļus no izejas, visā augumā izstiepies, gulēja seržants Boregars. Viņš bija miris.

Džafars iesvieda mums kartupeļu maisu, kuru viņš uz pleciem bija atstiepis, — tas bija viss, kas palicis sagrautajā virtuve, — un ines divatā ienesam Boregaru zemnīcā:

—    Briesmīgi smags tas jūsu draugs! — sacīja Džafars. — Iedomājieties, jau otro reizi es viņu izvelku no uguns.

—    Šoreiz tu, pavār, viņu mums pasniedz jau gatavā veidā! — piezīmēja Lum-Lums.

Noguldījām Boregaru viņa parastajā vietā, aizspiedām acis. salikām rokas, noslaucījām dubļus no sejas un apsedzām ar šineli. Pēc tam sēdējām un klusējām.

Visu nakti lija. Otrajā līnijā mēs ieradāmies naktī. Cerējām, ka varēsim izmazgāt veļu, pārģērbties un pasildīties saulītē. Un te pēkšņi — lietus! Zeme tā izmirka, ka tikko varējām atvilkties šurp. Sargkareivji atgriezās slapji no galvas līdz kājām un pie krāsniņas gandrīz sa- kāvās. Kas tā vairs bija par atpūtu! Un tad vēl nogalinātais Boregars! Kļuva skumji.

Pēkšņi mēs atskārtām, ka esam mīlējuši Boregaru. Tiesa, viņš ne ar vienu nedraudzējās. Dažreiz likās, ka viņš skatās uz mums no augšas. Bet viņš nekad nevienam nemēģināja iegriezt, nekad nekliedza ne uz vienu un ne- piesējās, ar to atšķirdamies no pārējiem seržantiem. Kādreiz ilgstoša pārgājiena laikā viņš, pamanījis, ka Renē tikko turas kājās, panesa viņa mugursomu. Neviens cits seržants nekad nebūtu palīdzējis kareivim.

Mēs bijām mīlējuši Boregaru. Un sapratām to tikai tagad, kad viņš bija miris.

—   Kas paziņos kancelejā? — aizsmakušā balsī jautāja Beiļins.

—    Jāpaņem viņa dokumenti, — sacīja Lum-Lums.

Džafars izņēma ādas maciņu, kas atradās Boregara

krūšu kabatā. Maciņā bija alumīnija plātnīte ar matrikulas numuru, karaklausības grāmatiņa un papīrā ietīta aploksne. Uz papīra bija uzrakstīts: «Pēc manas nāves nosūtīt adresātam.» Vēstule bija adresēta grāfienei Marijai Terēzei Erlangenburgai Damštatē. Aploksne bija slikti aizlīmēta. Džafars no tās izņēma vēstuli. — Bērni, kurš izlasīs?

Vēstuli lasīja un tulkoja Renē. Pēc tam tā nokļuva pie manis.

Vēstule iesākās tā:

—    «Otrdien, tūkstoš deviņi simti astotā gada astoņpadsmitajā oktobri.

Grāfien!

Šodien ar revolvera šāvienu darīju galir ciešanām, kuru slogu esmu nesis jau desmit gadus.»

Seit Džafars piezīmēja:

—    Tikai desmit gadus mērķēja un jau pagalam!

Džafaru apsauca, un viņš apklusa.

Renē lasīja tālāk:

—    «Tūkstoš astoņi simti deviņdesmit astotā gada ru denī, tas ir, pirms desmit gadiem, Jums, pēc mana aprēķina, vajadzēja saņemt ziņojumu no Vācijas konsula Sidnejā par to, ka grāfs Fridrihs Johans Alberts fon Er- langenburgs miris ar tropu drudzi uz kuģa «Vesta» un viņa miesas pēc jūrnieku tradīcijas apglabātas jūrā. Es jau toreiz Jums sīki aprakstīju, kā man izdevās izkārtot šo mazo mistifikāciju.

Tūkstoš astoņi simti deviņdesmit astotā gada piecpadsmitajā mai jā, tieši divas dienas pēc notikušās izskaidrošanās starp mums, es pieņēmu matroža vietu uz preču tvaikoņa Ķīlē.

Ceļā uz Sidneju nomira matrozis — klaidonis Anrī Boregars. Pie Tasmānijas krastiem viņa līķi iemeta jūrā. Dokumentus vajadzēja nodot franču konsulam Kapteiņa jaunākais palīgs bi ja ar mieru tos apmainīt pret manējiem un par pudeli ruma apsolījās izdzēst manu vārdu no kuģa sarakstiem. Matrozis Anrī Boregars turpināja savu dzīvi manā personā.

Es nerunāšu par turpmākajiem septiņiem gadiem. Tos es pārlaidu dažādos platuma grādos. Boregars peldēja gan ar preču kuģiem no Sidnejas uz Sauthemptonu, ar vergu šoneriem no Džibutas uz El-Jemenu, gan ar kontrabandistu felugām no Trapezundas uz Batumi.»

—    Visi mēs klejojam pasaules ceļos, laimi meklēdami. Vai ne, rusko? — Džafars, pārtraucis lasītāju, pievērsās man.

Beiļins ar zābaku atvēzējās pret viņu, un Džafars apklusa.

Renē turpināja:

—    «Kādreiz Singapurā es notālēm ieraudzīju vācu kara flotes virsnieku grupu. Otrreiz mēs satikāmies imperatora Aleksandra Trešā ostā. Es sapratu, ka nespēšu izvairīties no nepatīkamām nejaušībām un pieteicos Ārzemnieku leģionā. Godīgiem ļaudīm, kuri grib apglabāt savu pagātni, neatrast labākas kapsētas par Leģionu, kas pazīstams ar savu kara katorgas bargo disciplīnu un grūtību un briesmu pilno dzīvi. Es atnācu Leģionā, lai atrastu nāvi vai mierinājumu.»

Lum-Lums pārtrauca lasītāju.

—    Ir jau labi! — viņš laiskā balsī noteica. — Neinteresanti! Vai mēs nezinām, kāpēc ļaudis nāk uz Leģionu! Pietiek!

Zemnīcā atradās vairāki kareivji, kuri bija pārnākuši pie mums no Āfrikas. Viņi kā ozoli pacēlās pāri mums, kara laika brīvprātīgie, šie leģiona vecajie — Lum-Lums, Adriens, Millē, Kinzs, Urkads un pat muļķītis Džafars. Šie ļaudis bija veikuši pārgājienus pie Cada ezera, cīnījušies pie Kongo, Madagaskaras un Gvadelupas, viņi bija iedvesuši šausmas Indoķīnai un nomierinājuši Alžīriju, Ma- roku un Tunisiju. Kas bija šie cilvēki? Kādu dzīves triecienu dēļ viņi bija spiesti kļūt par kara algotņiem?

Viņiem Boregara vēstule, acīm redzot, nelikās sevišķi interesanta. Arī Urkads un Kinzs bija par to, lai lasīšanu pārtrauktu. Taču mūsu grupa palika pie sava, un Renē atsāka lasīt:

—    «Notikumi, kas šorīt norisinājās Sidi-Bel-Abesā, atnesa man mierinājumu. Stāstīšu īsi.

Aman-Islamas fortā, kur atradās mūsu rota, kādu laiku no pulka štāba sāka pienākt kroņa sūtījumi. Rokraksts likās ārkārtīgi pazīstams. Prātā nāca visdažādākās neprātības, un visiem spēkiem es mēģināju tās atvairīt. Nejauši uzzināju, ka šis rokraksts pieder jaunajam seržantam Plaņjoli. Pēc trim mēnešiem viņš pazuda, paņēmis sev līdzi pulka kasi.

Pēc tam klīda baumas, ka Plaņjoli esot vācu aristokrāts un viņa itāliskais vārds bijis izdomāts. Mani satrauca neizskaidrojamas aizdomas.

Vēlāk uzzinājām, ka Plaņjoli organizējot tuaregus, lai uzbruktu mūsu nocietinājumiem un transportam. Es šeit nerunāšu par vajāšanām un sadursmēm. Pastāstīšu tikai to, ka mēs tomēr satikāmies ar Plaņjoli.»

—    Velns lai parauj! — Džafars izsaucās. — Es taču arī lur biju! Vai atceries, Lum-Lum? Tevi toreiz ievainoja! Boregars šim blēdim Plaņjoli iegrūda durkli vēderā, ka dakšas mēslu kaudzē, bet Plaņjoli, kā šaušanas sacensībās sadzina Boregarā veselas sešas lodes. Boregars bija tikko dzīvs, kad es to aiznesu.

—    Netraucē! — viņu apsauca no visām pusēm.

—    Renē, lasi tālāk!

—    «Grāfien! Kad es pacēlu acis, lai paskatītos uz cilvēku, kura ribās rēgojās mans durklis, es pazinu En- gelbertu fon Villeršteinu.

Es ceru, grāfien, ka Jūs šo vārdu atceraties tikpat labi kā es.»

Zemnīcas labajā stūrī kāds smagi un nepacietīgi ierūcās. Tas bija par Karmensitu iesauktais spānis Ilozē Aijala. Kādreiz viņš bija mūks Saragosā, bet, kā viņš stāstīja, sievietes dēj sastrīdējies ar klostera priekšnieku. Lai sakaitinātu priekšnieku, viņš dievkalpojuma laikā ielicis svētnīcā petardi. Ilozē vēl arvien glabāja saliekamo nazi, kas viņam palīdzēja nokļūt Parīzē. Uz lielo pilsētu viņš devās tādēļ, lai, kā viņš izteicās, no šejienes uzsāktu cīņu ar klostera priekšnieku. Bet sākās karš, un ilozē aizgāja Leģionā.

Boregara vēstule ārkārtīgi satrauca Hozē: šajā lietā bija iejaukta sieviete un pie tam vēl grāfiene!

—    Turpini, Renē! Lasi ātrāk! — Ilozē skubināja tulku.

—     «Vairākus mēnešus es pavadīju lazaretē,» — Renē turpināja. — «Blakus palātā gulēja ievainotais fon Viller- šteins. Mēs ne reizi nesatikāmies. Taču nakti un dienu, miegā un nomodā, lai ko es nedarītu un par ko nedomātu, es allaž savā priekšā redzēju to nolādēto rītu, kad En- gelberts caur parku slepšus zagās uz sānu vārtiņiem. Jūs pavadījāt viņu ar ilgu skatienu caur logu.

Toreiz es tūlīt sapratu, kas bija šī padzīvojusī augstākās sabiedrības dāma, ar kuru Engelbertam, kā viņš žēlojās biedriem un arī man, esot garlaicīgas attiecības, kaut arī, pēc viņa vārdiem, šī dāma viņu apberot dārgām dāvanām. Bet otrā dienā notika nelaimīgais atgadījums ar gredzenu! Jūs to lieliski izdomājāt, māt! Ja pasaulē dzīvoja kāds cilvēks, kuram neiebilstot vajadzēja paciest Jūsu apvainojumus, tad tas biju es. Jo es taču nevarēju stāstīt tēvam, ka manai mātei ir mīļākais, ka viņa šai lomai izvēlējusies manu bērnības rotaļu biedru un ka viņa pakalpojumus māte apmaksā ar ģimenes dārglietām.

Es tēvam nevarēju to pasacīt. Es aizgāju no mājas. Es aizgāju no dzīves. Galvenokārt no Jūsu dzīves…»

Auditorijas domas par aristokrata grēksūdzi dalījās. Veterāniem jau sen bija apnicis klausīties ģimenes melodrāmu. Ari Karmensita bija vīlies.

—    Kā? — viņš gari novilka. — Māte? Un es domāju, kāda sieviete!

Taču zemnīcā atradās arī citāda publika. Seit bija pieci seši ebreji — skroderi, kas nākuši no rumāņu geto un no dažādām Krievijas malām. Savā laikā viņi bija slēpušies no nacionālām vajāšanām vai arī, trūkuma spiesti, atstājuši dzimto malu. Parīzē viņi Bastīlijas un Tampla kvartālos šuva vestes un bikses. Bet kādā tveicīgā jūlija dienā viņu šujamais izira. Tas notika todien, kad lielās pilsētas ielās un laukumos atskanēja vārds «karš». Karš viņus aizslaucīja. Starp klausītājiem bija vairāki dažādu tautību studenti. Piemēram, luksembur- dzietis — galantērijas veikala komijs Sen-Mišelas bulvārī, kurš tirgojās ar kaklasaitēm. Taču kaklasaites vairs nebija modē, un komijs aizgāja cīnīties par civilizāciju. Bija arī daži itālieši — akmeņkalēji — no Pjemontas un Lombardijas. Viņi bieži dziedāja dziesmu ar Gabriela d' Anuncio vārdiem, kas bija komponēta Tripoles kara laikā 1912. gadā. Dziesma saucās «Tripolc piederēs itāliešiem».

Itālieši tomēr neieguva Tripoli, itāliešus sakāva, un akmeņkaļiem tas likās pazemojoši un netaisni. Viņi bruģēja Parīzes ielas, kad pa šīm ielām sāka skraidīt avīžu pārdevēji, kliegdami: «Karš! Karš! Karš par taisnību!» Atstājuši likteņa ziņā nepabeigto darbu, viņi pieteicās armijā.

Karš bija atvedis mūsu zemnīcā visdažādākos cilvēkus. Mēs gribējām noklausīties Boregara vēstuli līdz galam.

Vispār Boregara aprakstītais notikums līdzinājās bulvāru romāniem. Katrs bija lasījis romānus par Ārzemnieku leģionāru klizmām un vētraino dzīvi. Šoreiz romāns atkārtoja mums zināma un pazīstama cilvēka dzīvi. Mēs gribējām klausīties līdz beigām.

—    «Vakar vakarā mani izsauca pulka adjutants,» —

Renē lasīja tālāk. — «No republikas prezidenta nebija saņemta apžēlošanas pavēle, un nākošajā rītā Plaņjoli vajadzēja izpildīt nāves sodu.

—    Seržant Boregar, — sacīja adjutants. — Sodu izpildīs jūsu pusvads. Jūs esat pelnījis šo godu.

Engelberts raudāja un izturējās kā gļēvulis, kad viņu veda sodīt. Viņam trīcēja ceļi, kad to nostādīja pie staba. Viņš atļāva sev aizsiet acis. To vajadzēja izdarīt man. Viņš lūdza mani dāvāt tam dzīvību. Tajā brīdī, kad leitnants pacēla zobenu, lai dotu komandu atklāt uguni, atauļoja ordinārs un pasniedza telegramu no Parīzes pulka komandierim, kurš bija gribējis piedalīties soda izpildīšanā.

Es neslēpšu Jums, ka nodrebēju, iedomādamies, ka telegrama var atnest apžēlošanu. Pulka komandieris to neizlasīja un iebāza kabatā. Leitnants nolaida zobenu. Kā jau es biju domājis, Engelberts pakrita tūlīt pēc zalves, kaut gan viņš nebija pat ievainots. Neskatoties uz to, ka ne manā, ne Engelberta stāvoklī ļaudis vairs necīnās divkaujā, es tomēr negribēju, lai mūsu pēdējo rēķinu nokārtotu par Leģionu dēvētais salašņu bars.»

—    Tad lūk, kā?! Salašņu bars? Veči, vai saprotat? — Kinzs ļauni norūca. — Viņam mēs bijām salašņas! Kādēļ tad jūs pie mums atlīdāt, grāfa kungs?

Bet Kinza izlēcienu neviens neatbalstīja. Renē varēja turpināt:

—    «Pielādējot savu divpadsmit kareivju šautenes, es stobros ieliku tukšas patronas. Engelberts bi ja pakritis no izbīļa. Pēc franču reglamenta man, kā dežurējošam apakšvirsniekam, vajadzēja pabeigt šo lietu ar revolvera šāvienu. Franči to sauc coup de grace — un tas nozīmē žēlsirdības šāvienu. Es pateicos atriebības dievam, ciešanu valdniekam un cilvēku priekam par šo mirkli. Tas bija vienīgais laimīgais bridis visu šo desmit gadu laikā.

Jums droši vien būs interesanti uzzināt, ka telegrama, kas tika nodota pulka komandierim pirms soda izpildīšanas tiešām ziņoja par apžēlošanu. Dievs mūsu komandierim bija devis cietu sirdi.

Pieņemiet labvēlīgi, grāfien, Jūsu uzticamā dēla ar Ārzemnieka leģiona Otrā pulka seržanta Anrī Boregara vārdu mirušā grāfa Fridriha Johana Lorenča Alberta fon

Erlangenburga visdziļākos un godbijīgākos cieņas apliecinājumus.»

Lum-Lums sēdēja kluss un sabozies. Urkads noņēmās ar savu milzīgo pīpi. Kinzs un Adriens sēdēja noliektām galvām. Tikai Džafars nespēja nosēdēt mierīgi. Viņš klakšķināja mēli, sita sev uz ceļiem un ķiķināja. Viņš pelnīti nesa Džafara — muļķīša vārdu.

—    Jā, iznāk, ka šis grāfs ir bijis nelaimīgs cilvēks! — es ierunājos.

Džafars atsaucās.

—    Nelaimīgs?! Tu saki — nelaimīgs? Ja man vajadzētu iegādāties mūli, es gribētu, lai tas būtu mazliet saprātīgāks par tevi, Patvāri!

Džafars apklusa, lai dotu man iespēju atbildēt uz savu dzēlību, taču man negribējās ar viņu strīdēties.

—    Lūk, vēl viens, kuru pie mums atdzinis goda jautājums! —- piebilda Adriens Bovs.

Zemnīcā atkal iestājās klusums, tikai kartupeļi čirkstēja un šmakstēja Džafara rokās. Viņš sēdēja blakus Boregara līķim un tīrīja kartupeļus. Mizas viņš meta pār ceļiem uzklātajā maisa drēbē.

Kāds mizas gabals uzkrita Boregaram. Es to noņēmu un izsviedu ārā. Nezinu, kādēļ, bet tas Džafaru ārkārtīgi saniknoja.

—    Ak tu gribi sargāt viņa godu? Viņa ģimenes godu? — viņš ļauni iesaucās.

Džafara bakurētainajā sejā tanī vietā, kur citiem bija acis, rēgojās divas spraudziņas, un šajās spraudziņās sēdēja pa pelei. Nobijušās no Džafara dusmām, peles tā vien skraidīja uz priekšu un atpakaļ. Džafars iekarsa.

—    Par pirmo aunu, ko es nozagu, mani sita! — viņš kliedza. — Bet aunu man atņēma. Par otru nozagtu aunu mani iemeta bedrē. Arī šoreiz aunu atņēma. Viņi vienmēr atņem nozagtos aunus! Bet ko lai mēs rijam? Vecāki bija badā. Māsu pārdevām kādam džentlmenim no Kairas, bet šis džentlmenis mūs apveda ap stūri: māsiņu aizveda, bet naudu nesamaksāja, j^lēs atkal bijām badā. Tad ļaudis sāka runāt, ka mums neesot goda: dēls — zaglis, meita — staigule, bet vecāki — ubagi!

Ar kreiso roku sagrābis lupatu ar kartupeļu mizām,

viņš labajā sažņaudza virtuves nazi. Džafara sejā kvēloja sarkani plankumi.

—    Kā gan mēs nokļuvām Leģionā, veči? Ļoti vien kārši: mēs meklējām maizi un sauli, bet priekš mums nekur nebija ne maizes, ne saules. Tāpēc dzīve mūs sagrāba aiz rīkles un izsvieda ārā. Vajadzēja izvēlēties cietumu vai Leģionu. Lai tikai dabūtu mūs tālāk no bagātajiem, no šim te līdzīgiem grāfiem! Lai mēs nevarētu viņus nogalināt, apzagt un apvainot! Tāpēc, ka viņi ir bagāti! Viņiem taču ir pat gods. Viņu māmiņas ir vecas staigules, bet vai tāpēc viņiem goda trūkst? Tāpēc, ka viņi ir bagāti…

Bija neglīti no Džafara puses tā runāt, kad līdzās gulēja mirušais. Taču vecie viņu nepārtrauca. Kaut kas satraucošs izskanēja viņa vārdos, un vecie klausījās Džafara ar līdzjūtīgu uzmanību.

—    Viņš pareizi runā, — piezīmēja Kinzs. — Dzīve sagrābj cilvēku aiz rīkles un izsviež mēslu bedrē. Cilvēks visādi ķepurojas, lai tikai varētu palikt šajā pusē. Bet pēc tam saprot, ka vienīgais glābiņš ir Leģions.

—    Turks runā pareizi!

—    Turks runā pareizi! — uzķēra Džafars. — Turks saka, ka visi bēg uz Leģionu! Gudrais netic nekam un glābjas no nelaimes, muļķis tic un meklē laimi. Un visi viņi nokļūst tuksnesī un atrod tur šakāļus un čūskas. Jā, un vēl izsalkušus arābus, uz kuriem vajag šaut — bāc, bāc, — lai tic nedumpotos pret māmuļu — Franciju.

Dīvaini, es agrāk nekad nebiju dzirdējis, ka vadā runātu par tādām lietām. Vecie nemīlēja stāstīt par savu dzīvi Leģionā un pārdzīvotajiem triecieniem.

Viņu dzīves bija nelabojamas. Viņu dzīves uz visiem laikiem bija sagrūstas mugursomās un patronsomās, un viņi vairs nekur nevarēja aiziet no krogiem un kazarmām. Viņi bija sakropļoti un samaitāti. Viņus vairs nevarēja pazīt, un grūti bija noticēt, ka tā ir cilvēcīga dzīve, ko viņi dzīvojuši. Bet par to runāt leģionāri negribēja.

Taču tagad šie cilvēki bija uzbudināti un apvainoti. Tam, ka Boregars izrādījās vācietis, tātad ienaidnieka pavalstnieks, viņu acīs nebija nekādas nozīmes. Viņi to uzņēma tikpat vienaldzīgi kā Millē vācisko izcelšanos, šakāli neieredzēja, taču neviens viņu nekad nenosauca par bošu vai frici: priekš tam bija priekšniecība, lai rakņātos papīros.

Man likās, ka vecie leģionāri seržantu Boregaru no savas draudzes izslēdza cita un pavisam sevišķa iemesla dēļ. Karš vilkās jau vairāk nekā gadu. Kareivis sāka just, ka viņu apkrāpj, ka viņu muļķo un pazemo. Kareivja niknums meklēja izeju, — neskaidrs un bezpalīdzīgs tas kaut kā aiztaustījās līdz taisnībai. Džafars un Kinzs gan runāja, ka mēslainē aiz cietuma sienas viņus izmetusi dzīve, taču visi viņi juta, ka ne jau dzīve vien vainojama viņu likstās un nelaimēs, bet nevienlīdzība: bagāto varenība un nabago beztiesiskums. Un Boregars piederēja tiem, kas bija sakropļojuši viņu dzīvi.

—    Kāpēc viņš līda Leģionā? — Džafars izkliedza. — Lai nosargātu savas mātes godu? Viņš neieredzēja un ienīda savu māti! Sinī gadījumā nebija svarīga ne māte, ne viņas gods! Grāfs upurēja sevi, lai glābtu visu bagāto, slaveno un laimīgo godu! Pareizi jau ir — viņu gods stingri jāsargā: tāpēc, ka viņiem ir tiesības rakstīt likumus, sodīt un mest mūs cietumos, piespiest mūs strādāt un sūtīt karā! Nedrīkst taču pierādīt, ka viņu mātes un sievas ir staigules! Bet es … Es uzšķērdu viņiem vēderus! Es gribēju pārliecināties, kas atrodas viņu, bagātnieku, vēderos. Un es tur neatradu nekā vairāk kā kuņģi, kas prasa, lai to piebāztu ar barību. Ko gan nozīmē viņu gods?

Džafars vicināja nazi, purināja galvu, spiedza un vaib- stījās.

—    Gods! Gods! — viņš kliedza. — Kad kādam no mums noraus galvu, viņi rakstīs — «Kritis, godu aizsar- got». Bet mūsu gods ir rauties melnās miesās viņu labā.

Uzmetis mirušajam seržantam nicinošu skatienu, Džafars savāca savus kartupeļus un izsteidzās ārā.

Zemnīcā iestājās klusums.

Renē aizgāja uz kanceleju paziņot par seržanta nāvi. Mēs ar Lum-Lumu uzlasījām kartupeļu mizas. Leģionāri klusēja: tepat blakus gulēja mironis.

—   Džafars nemaz nav tāds muļķis, — negaidīti piezīmēja Lum-Lums. — Ja vien pratis rakstīt, viņš droši varētu ieņemt rakstveža vietu.

PAVASARIS

Agri no rīta bataljons devās ceļā uz Mezi. Priekšgalā soļoja krievi un dziedāja. Fuks uzsāka «Duņu», Ņezametdinovs spalgi svilpoja caur diviem pirkstiem, Beiļins skali auroja, bet koris dārdēja, un kareivji, braši maršēdami, tā vien alkatīgi lūkojās uz visām pusēm, vai kur nepamanīs sievietes. Astoņus mēnešus bataljons bija nosēdējis Blan-Sablonas meža alās. Daudzi bija bārdaini, utaini un mežonīgi — viņi gribēja redzēt sievietes. Bet sieviešu nebija. Bija tuksnesis.

Neatnāca arī sarunātais pavadonis. Mēs ar Lum-Lumu gājām viņu meklēt un atradām pie gruvešu kaudzes, uz kuras vējā plandījās izkārtne, vēstīdama, ka te bijusi tējnīca «Pie gailu gaiļa».

Pavadonis bija piedzēries līdz nesamaņai. Mēs viņu grūstījām un raustījām kā kartupeļu maisu, lai atgrieztu pie samaņas, taču bez rezultātiem.

— Kas par lietu? Ko jūs gribat? — viņš šļupstēja. — Kāda velna pēc jums vajadzīgs pavadonis? Labu dzīvokļu nav, bet sliktus jūs atradīsiet bez manis.

Viņš bija par daudz piedzēries. Mums kļuva viņa žēl, un mēs ziņojām priekšniecībai, ka pavadoni neatradām.

Komandieri lādējās. Bataljons apstājās ciema vidū. Leģionāri kurnēja. Vairākus cilvēkus — to skaitā arī mani un Lum-Lumu — sūtīja sameklēt mītnes pie vietējiem iedzīvotājiem.

Piedzērušais pavadonis bija stāstījis taisnību. Labu dzīvokļu Mezi nebija, bet sliktos nevajadzēja tālu meklēt: visas mājas bija vienādi tukšas, sagrautas un piegānītas. Iedzīvotāji bija jau sen aizbēguši, bet garāmejošie pulki jau sen bija ugunskuros sadedzinājuši visas mēbeles, durvis, logu rāmjus, grīdas dēļus, sijas un jumtu spāres.

Tukšie logi bija melni kā satrudejuša līķa acu dobumi. Draudoši rēgojās izsistās durvis.

Tā kā izvēles nebija, kareivjus izvietoja ļoti ātri: katrs vads ieņēma pirmo mītni, kas gadījās ceļā. Vislielākās grūtības sagādāja apmetnes medicīniskajam punktam un ložmetēju komandai. Mēs atkal devāmies meklēt.

Apkārt neredzēja nevienas dzīvas dvēseles, ne cilvēka balss, ne vismazākā čaboņa nepārtrauca klusumu. Tikai ābeles ziedēja un maigi smaržoja starp gruvešiem. Kam viņas ziedēja?

Pēkšņi kaut kur sānieliņā atskanēja zirga zviedziens.

—   Viss kārtībā, Patvāri! — Lum-Lums nopriecājās. — Kur zirgs, tur cilvēks!

Metāmies šķērsieliņā. Zirgs stāvēja pie samērā veselas mājas — tai bija izsists viens caurums jumtā.

—    Dragūns! — Lum-Lums vīlies piezīmēja, ieraudzīdams kara parauga seglus. — Nav ko priecāties. Es domāju, ka vietējie!

Mājas durvis atvērās. Tās vērās uz mūsu pusi, un mēs neredzējām, kas nāca ārā. Nācējs nevarēja pamanīt arī mūs.

Atskanēja skūpsts un nopūta. Iešķindējās pieši. Uz bruģa nodunēja zirga pakavi. Durvis aizcirtās. Mēs pieklauvējām.

—    Kas tur ir? — sievietes balss jautāja, un durvis atvērās.

Mēs ieraudzījām gadus divdesmit septiņus vecu neglītu sievieti sarpinkas kleitā. Viņa bija iespīlējusies augstā, laucinieciskā korsetē, no kuras ārā spiedās stī- piņas. Mēs sekojām viņai mājā un izstāstījām, kas tādi esam un kādā lietā ieradušies.

—    Kāds pulks? — no istabas kakta atskanēja vāja balss. Tur pustumsā gulēja slima vecīte.

—    Leģions, — es atbildēju.

—    Atkal kājnieki?

Vecītes balsī varēja saklausīt vilšanos, un mēs ar Lum-Lumu apvainojāmies.

—    Jums nepatīk kājnieki? — es aizkaitināts iesaucos.

—    Nē, es ne tāpēc, — pēc īsas vilcināšanās atbildēja vecīte. — Bet pie mums jau visu ziemu stāvēja kājnieki.

Ko es runāju! Visu kara laiku esmu redzējusi tikai kājniekus un kājniekus.

—    Kas gan tur ļauns, gribētos zināt?!

—   Citos ciemos kaut vai artilēristi mitinās, — sacīja vecā.

—    Un ar ko gan viņi labāki par mums? — Lum-Lumu pārņēma dusmas.

—    Es taču nesacīju, ka viņi labāki, mans draugs. Jūs visi esat vienādi varoņi. Jūs visi ziedojat sevi Francijas labā, — vecīte aizstāvējās. — Bet tagad ir pavasaris .. . Lūk, kāpēc…

Es paskatījos uz Lum-Lumu. Nē, arī viņš nebija sapratis, kāda te nozīme pavasarim.

Mūsu sarunā iejaucās jaunā saimniece.

—    Sakiet, — vai jūsu ložmetēju komanda ir ar mūļiem?

—    Jā.

—   Tādā gadījumā novietojiet ložmetējniekus pie mums.

—    Ložmetējniekus? — domīgi pārjautāja Lum-Lums. — Izdevīgāk mums būtu novietot šeit medicīnisko punktu. Ložmetējniekus droši vien iekārtosim pie «Gailu gaiļa». Liekas, tur ir arī nesagrauti staļļi.

—    Pie tēvoča Gastona? Vai viņš jūs lūdza? — jaunā saimniece ātri iejautājās.

—    Kas lūdza? Kas tas par tēvoci Gastonu? Mēs tur nevienu neredzējām. Vispār, izņemot jūs, mēs šai ciemā neesam satikuši nevienu dzīvu dvēseli.

—    Un arī neredzēsiet, — piebilda saimniece. — Mēs ar māti un tēvoci Gastonu esam vienīgie, kas šeit palikuši. Bet tēvocis laikam vēl guļ pagrabā ar savu rudo,— sieviete iesmējās.

—    Tā ir viņa sieva? — es neapdomīgi iejautājos.

—    Viņam nav sievas! — vecā saimniece dobji atbildēja. — Jau pirms sešiem gadiem viņš apglabāja manu nabaga Luizi.

Es sapratu, ka esmu pārsteidzies ar savu netaktisko jautājumu, bet vecā pēc brīža domīgi iesāka:

—    Man tomēr viņas žēl. Jā, žēl tomēr! Protams, man tur nav nekādas daļas un tagad, kad manas Luizes vairs nav, vecais var rīkoties, kā viņam tīk. Bet es tomēr saku, ka ir neglīti turēt viņu visu laiku pagrabā. Tas ir cietsirdīgi … Es to saku visiem, kaut ari dievs zina, ka es nekad neesmu mīlējusi šo rudo.

—    Vai viņa ir skaista? — Lum-Lums sarosījās.

—    Kura?

—    Nu, šī… rudā?

—     Rudā? Viņa ir tik pretīga, ka pat vācieši viņai negribēja pieskarties. Viņa ir liesa kā kaza, visas ribas var izskaitīt. Bet vecais ir galīgi sajucis un nelaiž viņu ne soli no sevis.

Uz brīdi iestājušos klusumu pārtrauca jaunā saimniece un kategoriskā balsī paziņoja:

—    Ložmetējniekus ar mūļiem jūs novietosiet pie mums. Būs staļļi, ūdens, miteklis ļaudīm … Viņi nenožēlos.

Pēc brītiņa viņa ar mākslotu smaidu turpināja:

—    Bet, lai arī jūs nenožēlotu, apsolu jums, puiši, katram pa litram vīna.

Ši piezīme izšķīra visu. Mēs aizskrējām pēc ložmetējniekiem.

—    Sazini nu, kādēļ šim sievišķim vajadzīgi ložmetējnieki? — pa ceļam brīnījās Lum-Lums.

—    Nudien nesaprotu! Pašai savs dragūns, — viņš sev atbildēja. — Bet viņai vajag vēl arī ložmetējnieku! Pie tam visu komandu! Pavasaris! Pavasarī sievas kļūst trakas!

Artilēristi vēl nebija iekārtojušies, un arī mēs vēl nepaspējām izdzert savus divus litrus, kad sadzirdējām lidmašīnas steidzīgo rūkoņu.

—    Balodītis lido, — kāds ieteicās. — Tūlīt mēs saņemsim oliņas uz galvas …

Tā bija vācu lidmašīna- Neganti svilpdami, seržanti mūs sadzina mītnēs, un mēs tikai pa šķirbām varējām sekot tam, kas notika gaisā.

Visapkārt lidmašīnai parādījās šrapneļu mākoņi. Drīz vien tie lidmašīnu ielenca tik cieši, ka pilots velti mēģināja izrauties. Viņš cēlās gan augšup, gan rāvās uz leju un šaudījās uz visām pusēm.

Lielgabali turpināja riet, un baltie sprādzienu mākoņi kā milzīgs kokvilnas lauks aizvien ciešāk ieslēdza lidmašīnu. Vēl pēc dažām minūtēm spārni saļodzījās, un lidmašīna krita lejā. Kā satracināts zvērs krāca motors. Tie vairs nebija manevri, tā bija katastrofa. Mēs redzējām, kā izkrita cilvēks, apgriezās gaisā un, rokas izpletis, kā akmens gāzās zemē.

Dārdot kā neredzēta kalibra šāviņš, lidmašīna nokrita ap simt solu attālumā no mūsu mājas un ar motoru ieurbās zemē. Kādu brīdi viņa stāvēja pilnīgi vertikāli, tad salīgojās un apgāzās. Mēs metātnies tuvāk un ieraudzījām pilotu. Viņš bija miris. Nolikām viņu blakus lidmašīnai.

Daži kareivji aizskrēja meklēt novērotāju. Taču viņu neatrada, — acīm redzot, tas bija iekritis upē un noslīcis.

Atgriezušies mēs kareivju vidū ieraudzījām ložmetējnieku saimnieci un viņas slimo māti. Vecā bija atspiedusies uz nūjas. Pie otras rokas viņu atbalstīja meita. Sievietes strīdējās ar kādu plecīgu neliela auguma večuku saplēstā blūzē un koka zābakos. Viņa seju un lielo degunu vagoja zilas dzīslas.

—    Ko jūs te lienat? Ko jūs te meklējat? — kliedza jaunā saimniece. — Vai jums nepietiek ar savu rudo? Vēl jums vajag, ko?

—   Tu man te nebāz rudo! Rudajai tu liec mieru! — vecais nikni atcirta. — Labāk tu, maita, pasaki, — pie kā dragūni jādelē dienām un naktīm?

Vecais pagriezās pret mums.

—   Sen jau tā viņiem apriebusies! Tas sievišķis jau ir pretīgs kā uts!

Kareivji plīsa aiz smiekliem.

—    Klusu! — sieviete iegaudojās.

Bet vecais turpināja savu.

—    Kā uts! — viņš kliedza. — Es to varu apzvērēt! Bet viņa dragūniem plēš trīs ādas par vīnu, par sieru un par…

—    Klusu!

—    … un pati par sevi!

—    Ciet klusu, vecais nelieti!

—    Un pie tam liek viņiem strādāt saimniecībā.

—    Nemelo, bezgodi! — šoreiz iekliedzās vecā.

Mēs uzjautrinājāmies.

—    Un tadai utij, — vecais griezās pie mums, — tādai greizpurnainai maitai kalpo viss šodaras dragūnu es- kadrons! Viņai ir viss. Bet man …

—    Tu esi vecs žūpa!

—    Es esmu vecs un vientuļš, bet tagad ir pavasaris.

Smiekli dārdēja ar jaunu sparu. Lum-Lums turēja

sānus, viņš bija zaudējis spēkus.

—    Pavasaris! — viņš aizelsdamies sauca. — Ari šis runā par pavasari! Ari viņam asinis sāk trakot!. Nē, es nespēju! Es plīstu, tēvoci Gastunē! Bet ļaudis runā, ka jums esot sava rudā!

—    Un kas par to? Viena rudā! Tagad taču ir pavasaris …

Kareivji jau valstījās pa zemi. Lum-Lumam pār vaigiem ritēja lielas asaras.

—    Ciemā tikai trīs cilvēki, un visiem pavasaris iesities galvā! — viņš kliedza.

Vecais juta, ka kareivji viņu atbalsta, un sāka jaunu uzbrukumu.

—    Spekulantes! Sirotājas! — viņš turpināja kliegt. — Jūs sargājat patriotismu par diviem sū spainī, bet pašas aptīrāt kareivjus! Spekulantes!

—     Ak mēs esam spekulantes? Bet kas ēdināja un dzirdīja vācu princi? Kungi! — pagriezusies pret mums, sieviete iegaudojās. — Kungi! Kad barbari tuvojās Mezi un visi kārtīgi ļaudis aizbēga, šis nelietīgais vecis palika šeit, lai raustu naudu. «Es nevaru kalpot tēvzemei kā kareivis,» viņš sacīja, «bet es kalpošu viņai kā komersants! «Gailu gailis»,» viņš sacīja, «ir mans karogs. Es cinīšos ar barbariem, neizlaižot karogu no rokām.» Tā viņš sacīja. Un ko jūs domājat? Atnāca barbari, bet neko viņam neatņēma. Viņi te nostāvēja trīs nedēļas, un vecais paveica lielus darbus. Pie viņa dzīvoja īsts princis, un vecais mācēja viņam pielīst. Francūzim vajadzētu kaunēties pielīst bošam, kaut arī tas būtu īsts princis. Bet bošs maksāja ar zeltu, un vecais lūdza dievu, lai tas turpinātos pēc iespējas ilgāk.

—    Melo, sprāgone!

Taču sieviete viņam vairs nepievērsa ne mazāko uzmanību.

—    Bet pasaulē ir arī augstāka taisnība, un mēs to ieraudzījām tepat Mezi, — viņa brēca. — Kad mūsu labajam un lielajam Zofrain iegribējās sadot barbariem kāvienu pie Marnas, viņš sāka tos kutināt ar artilēriju, lai tie ātrāk pārvietotu kājas. Un tad viņš pārvērta pīšļos šo pretīgo dzertuvi, kura bija uzdrošinājusies saukties par «Gailu gaili» un devusi patvērumu nolādētajiem bosiem. Un pelnīti! Franču šāviņi to pārvērta par akmeņu kaudzi! Un pelnīti! Franču armi ja izputināja nelieti, kurš iedzīvojās ar ienaidnieka naudu! Tā viņam vajadzēja!

Sieviete runāja zemā krūšu balsī. Viņa stāvēja uzkalniņā un, savus vārdus pavadīdama ar plašiem roku vēzieniem, it kā saujām izbēra savu ļaunumu. Viņas pinkainie mati plandī jās vējā, acis liesmoja un nāsis iepletās. Viņa līdzinājās fūrijai.

—    Kas par lietu? Ko jūs te bļaustaties? — kā no zemes izlīdis, ierēcās rakstvedis Anions. — Kas te notiek?

—    Seržanta kungs! — vecene apņēmīgā balsī uzsāka. — Viņam ir govs, — viņa pamāja ar galvu uz to pusi, kur stāvēja vecais.

Vecais metās uz priekšu.

—    Govs! — viņš kliedza. — Jums vajadzētu redzēt manu rudo, seržanta kungs! Viņa nav lielāka par kazu, visas ribas var izskaitīt. Pat vācieši viņu negribēja. Kāds labums no tādas?

Bet vecene runāja tādā tonī, it kā viņa būtu patriarhs, kam jānodibina taisnība.

—    Lai arī tava rudā govs ir liesa, tomēr kaut cik mēslu tev iznāk. Bet manai meitai nav nekā. Tagad ir pavasaris un nepieciešams mēslojums.

—    Un tad? — Anions uzkliedza. — Mēslojums! Kāpēc jūs te atvilkāties strīdēties par mēslojumu? Vai tad citas vietas nav? Ejiet ārā!

Anions sāka visus trīs grūst uz priekšu, kad uz ceļa parādījās štāba automašīna. Nesteigdamies pie mūsu grupas pienāca kapteinis un divi jauni leitnanti. Kareivji pašķīrās. Sievietes apklusa, bet vecais izstiepās un militāram sveicienam pielika roku pie cepures naga. Virsnieki aizgāja apskatīt nogāzto lidmašīnu.

Izstiepies zemē gulēja mirušais lidotājs. Viņu pārmeklēja un pievāca dokumentus.

—    Aprociet viņu! — sacīja virsnieks.

Tobrīd pie virsnieka piesteidzās vecais.

—    Kapteiņa kungsl — viņš iesāka. — Atļaujiet stādīties priekšā. Es esmu Gastons Masars — kara laika apstākļos sagrautās viesnīcas «Gailu gailis» bijušais īpašnieks. Griežos pie jums ar godbijīgu lūgumu…

Vecā viņam neļāva turpināt un sparīgi atgrūda pie malas.

—    Virsnieku kungi! — iejaucās jaunā sieviete.— Man ir lielākas tiesības. Mans vīrs cīnās frontē, kājnieku pulkā. Pašreiz viņš ir ievainots un atrodas hospitālī…

Vecais viņu pagrūda sānis.

—    Virsnieku kungi! — viņš steidzīgi iesaucās. — Kamēr armijā būs dragūni, viņas vīrs var mierīgi vārtīties hospitālī.

Sieviete iekaucās kā sadzelta. Virsnieki iesmējās.

—    Ko jūs vēlaties? — jautāja kapteinis.

—    Es jūs lūdzu, ļaujiet viņu aizvest uz mūsu zirņiem, — sacīja vecā, ar nūju norādīdama uz mirušo, bet ar galvas mājienu uz dārza stūri, kur pavasarīgi čauganajā un miklajā zemē rēgojās izžuvušu pērngada zirņu stīdziņu apvītas nūjas.

—    Kādēļ jums viņš vajadzīgs? — jautāja kapteinis.

Abas sievietes steidzās paskaidrot. Jaunās nopietnā

balss skanēja spēcīgāk.

—    Redziet, — viņa sacīja, — barbari aizveda visus lopus, un mums nav nekāda mēslojuma. Taisni posts! Visu laiku pie mums stāv kājnieki un nav kur ņemt mēslojumu. Citos ciemos kaut vai artilēristi, viņiem vismaz ir zirgi … Bet pie mums tikai kājnieki un kājnieki! Un tagad ir pavasaris … pats labākais laiks .. . Jūs saprotiet, kapteiņa kungs … Mēs jūs ļoti lūdzam …

TAVERNA TILLĒ

Kampaņā, Til-Siljeri-Puijonas sektorā, mūsu un vāciešu tranšejas atradās viena no otras attālumā, kas nebija platāks par parasto pilsētas ieliņu. Tas padarīja neiespējamas artilērijas apšaudes. Sis sektors likās samērā mierīgs. Taču tranšejās un zem tranšejām nedēļām un mēnešiem vilkās smags, neatlaidīgs un rūpīgs darbs: lika gatavots uzbrukums. Veselām diennaktīm mēs rakām alas. lai varētu nokļūt zem vācu līnijas un uzspridzināt ienaidnieku.

Strādādami gan ar kapļiem, gan lāpstām, mēs lielā dziļumā izcirtām pazemes koridorus un to atzarojumus.

Kad darbs uz brīdi pieklusa, pa labi, pa kreisi un apakšā mēs sadzirdējām līdzīgu kapļu un lāpstu dobjo troksni: arī vācieši raka mums pretī tādu pašu eju ar atzarojumiem, lai nokļūtu zem mūsu līnijas un mūs uzspridzinātu.

Daudzu kilometru garumā — no Reimsas līdz Zuavu mežam — uz abām pusēm no mums turpinājās šis kurmju darbs. Abas puses strādāja drudžaini, ar skaudru aizrautību. Mēs un vācieši katru mirkli gaidījām sprādzienu. Kurš pasteigsies pirmais? Pēc katrām sešām pirmajā līnijā pavadītajām diennaktīm mums piešķīra tikpat ilgu atpūtu Tillē.

Tiklīdz mēs iznācām no satiksmes ejām, skatienam pavērās izpostītais ciems. Sagrautajā ciemā bija saglabā jušās tikai trīs mājas. Vienā no tām atradās krodziņš.

Artilērijas apšaudes laikā logiem bija izbiruši stikli. Norauts bija arī jumts. Kā skeleta ribas rēgojās kailās spāres. Visa tavernas iekārta sastāvēja no gara galda, pāris mazākiem galdiņiem, trīs pītajiem un dažiem no dēļiem sasistiem krēsliem. Bet kareivji šai mājā nāca noguruma un pastāvīgo bojā ejas nojautu izmocīti, tāpēc viņiem šeit viss likās skaists, mājīgs un mierīgs.

Vīns gan bija skābs, taču uzsildīts. Siltums sakāpa kājās, joņoja pa dzīslām, pa muguru uzrausās līdz pleciem un iesūcās nogurušajos muskuļos. Mēs dzērām un mierīgi kūpinājām pīpes.

— Kad es pēdējo reizi ciemojos pie sava drauga — republikas prezidenta kunga, arī viņš mani cienāja ar tādu pašu vīnu, un es biju visai apmierināts, — ierunājās Lum-Lums. — Ai brālīši, mēs esam nokļuvuši labā vīna zemē!

Krodziņā bija apmetušies visi dzīvi palikušie ciema iedzīvotāji: saimniece Morēna atraitne ar meitiņu Zaklīnu un viņas dēla atraitne Margerita. Turpat mitinājās arī divi pieklīdušie bāreņi — Zaklīnas draugi: skrandaini puikas Anrī un Marsels. Viņi gan dzīvoja drupās, kas atradās ciema viņā galā, taču augas dienas pavadīja pie Zaklinas.

Aiz letes uz plaukta, kur kādreiz bija stāvējušas pudeles, pie sienas atradās divas ar melnu krēpu apvilktas fotogrāfijās. Vienā no tām bija redzams dūšīgs, gadus piecdesmit vecs vīrietis ar Osām, bet otrā — jauns artilērijas seržants — skaists puisis draiskām acīm. Fotogrāfijās stāstīja par cilvēkiem, kūri kādreiz bija saimniekojuši aiz šīs letes. Taču uzliesmoja karš, viņi aizgāja no mājas, un tagad par viņiem stāstīja tikai papīra lapiņas, ko ar spraudīti var piestiprināt pie sienas.

Ūsainais vīrietis bija Morēna kundzes vīrs. Par viņa bojā eju man pastāstīja Zaklīna. Tas noticis kara pirmajās dienās. Viņas tēvs strādājis dārzā — tur, kur tagad ir pozicijas. Un, lūk, kritis šāviņš un nositis tēvu. Neviens līdz tam nezinājis, kas ir karš. Visi gan runājuši «karš», «karš», bet viņa pat nesapratusi, ko nozīmē šis vārds. Pēc tam atnesuši mirušo tēvu, un šis gadījums pierādījis, ka tas jau arī ir karš.

Jaunais seržants bija viņas brālis un Margeritas vīrs Robērs.

Mēs saradām ar mūsu saimniecēm. Viņas mums bija pēdējās vēstneses no tālās un gandrīz jau aizmirstās dzīves. Viņu vienkāršās, klusās balsis mūs it kā samierināja ar mūsu raizēm. Viņu gādība un rūpes mums atgādināja sen pamestās ģimenes. Bet pats galvenais — tās bija sievietes. Daudz mēnešu bija pagājis no tā laika, kopš mēs pametām to brīnišķīgo zemi, kur dzīvo sievietes.

Mēs bijām liriski noskaņoti.

«Mēs — kareivji, nāves darba rūķi. Mēs sēžam lielas straumes krastā. Tā satver mūs, un mēs brāžamies pretī nāvei. Bet sievietes sevī nes mūžību, jo viņās ir auglības noslēpums. To saku es, cilvēks, kurš nepazīst sievietes un kas pirmo tieksmi pēc viņām izjutis tieši karā. Rīt, kad pulks ies atpūtā, es izvarošu Berzenes dārznieces meitu.»

Sīs piezīmes es izlasīju nogalinātā priekšējo līniju kareivja dienasgrāmatā. Viņa līķis vāļājās vīna dārzā — Berzenes paugurā.

2

Manos riteņbraucēja pienākumos ietilpa arī bieži braucieni no tranšejām uz štābu. Atceļā es parasti iegriezos tavernā, lai piepildītu savu blašķi.

Reiz krodziņa durvis atradu aiznaglotas. Arī logu slēģi bija aizvērti. Pie vārtiem pieliktais plakāts vēstīja: «Kareivjiem ieeja aizliegta». Sardzē pie vārtiem stāvēja melnīgsnējs induss angļu karaspēka formā un haki krāsas turbānā. Viņš pat negribēja atbildēt uz maniem jautājumiem un, atspiedies uz savas strupās karabīnes, lūkojās kaut kur tālumā.

Kas gan bija noticis?

Aiz mājas stūra uz velēnu sola sēdēja bērni. Noraudājusies Zaklīna bija sažņaugusi rokās lelli.

—    Kāpēc šodien nepārdod vīnu?

Pielēkusi kājās, meitene raudādama ieskrēja sētā. Induss stāvēja sastindzis kā statuja.

—    Kas noticis, bērni? — es jautāju zēniem. — Kāpēc Zaklīna raud?

Marsels paskaidroja.

—    Seit bija ieradušies artilēristi, — viņš iesāka. — Tieši tas pulks, kurā kalpoja nabaga Robērs, Marge- ritas vīrs, — jūs redzējāt viņa fotogrāfiju… Viņš bieži šeit iegriezās, kā jau savās mājās. Reiz, kad viņš atgriezās baterijā, pēkšņi sprāga šrapnelis un Robēru ievainoja kājā. Viņš pakrita … Bet tur bija citi kareivji, un tie viņu atnesa mājās un atsauca feldšeri. Feldšeris pārsēja rētu un pavēlēja viņam gulēt. Robērs palika mājās. Bet tanī nakti vācieši bija sākuši uzbrukumu un Robēra pozicijās nebija. Stāstīja, ka pulkvedis ļoti noskaities un kliedzis, bet otrā dienā viņš pavēlējis Robēru sodīt kā dezertieri … un viņu nošāva … Lūk .. . Bet viņš nebija dezertieris … Viņš bija drošsirdīgs. Viņš pat medaļu dabūja …

—    Kad tas notika? — es jautāju.

—    Sen. Pašā kara sākumā.

—   Pašā kara sākumā? Bet kāpēc tad krodziņu slēdza tikai tagad? Vīns taču ir?

—    Kā gan citādi? — zēns iesaucās. — Vīns ir!

Es pagriezos uz durvju pusi, bet zēns mani aizturēja:

—    Nedrīkst! Jūs tur nelaidīs. Viņas nedrīkst iziet no pagalma … Redziet… ģenerālis jau toreiz gribēja izsūtīt Morēna kundzi un Margeritu no frontes joslas, bet Morēna kundze pierādīja ka viņas virs un brālis krituši un vācieši izpostījuši visu viņas īpašumu, bet viņas dārzu šķērso pozicijās. Tad viņām atļāva palikt. Bet nupat no galvenā ģenerāļa pienāca pavēle slēgt krodziņu Morēna kundzei un Margeritai aizliedza rādīties uz ielas un ielaist pie sevis kareivjus. No civilajiem tagad esam palikuši tikai mēs ar Anrī… Dodiet savas blašķes!

Rotā šim notikumam neviens pat ticēt negribēja.

—    Tas nevar būt! — Lum-Lums teica. — Vai tad var karot tādā zemē, kur kareivis nedrīkst aiziet uz krodziņu un iedzert litru vīna? Es lūgšu, lai mani pārceļ uz floti!

Tiklīdz rota ieradās atpūtā Tillē, kareivji tūlīt metās uz krodziņu. Viss bija tā, kā es tiku stāstījis: aiznaglotas durvis, uzraksts uz vārtiem un tas pats nekustīgais un nerunīgais induss pie durvīm.

—    Ko tagad? — apmulsis murmināja ukrainis Iva- ņuks no trešās rotas. Kad pirms nedēļas Ivaņuks bija ievērojis, ka sānu siena draud sagāzties, viņš sāka tai pierīkot balstus. Toreiz viņš nepaspēja pabeigt savu darbu.

—    Ko tagad darīsim?

Ivaņuks griezās pie Hozē Aijalas, bet spānis viņu nesaprata un nevarēja atbildēt.

Sajā dienā mēs sapratām, ka esam kļuvuši bāreņi. Pavisam sadrūmuši, kareivji izklīda pa gruvešiem, bet otrā rītā atkal drūzmējās pie aiznaglotā krodziņa durvīm. Katram gribējās ieskatīties, kas tur notiek. Bet drūmais induss mūs nelaida pat tuvumā.

Mums bija nodarīta liela pārestība. Klaiņojām ap mājiņu, cerēdami, vai neatvērsies slēģi un nenoklaudzēs durvis … Bet māja klusēja.

Mēs bijām liriski noskaņoti.

Sapiro no otrā vada nolasīja man savus dzejoļus, kas bija veltīti Margeritai. Par cālēnu iesauktais Sapiro bija sakumpis, vārgs puisis ar ebreja degunu un iekritušām krūtīm. Dzejoļus viņš sacerēja franču valodā. Dzejoļi bija vāji.

Bet ne jau tikai Sapiro satrauca abu sieviešu trūkums. Mēs visi bijām aizskarti un apvainoti. Lum-Lums atcerējās, ka Margeritai garšoja grauzdētās sviestmaizes. Mēs ar bērniem nosūtījām viņai veselu klaipu. Nodevām arī konservu kārbu ar garšīgajiem augļu konserviem. Runāja, ka kāds no leģionāriem saimniecēm aizsūtījis pat puķes.

3

Mēs vēl arvien rakām pazemes ejas. Sapieri apgalvoja, ka mēs jau atrodoties vācu ierakumu aizmugurē.

—    Drīz varēs spridzināt! — sacīja viņu seržants, kurš vadīja darbu. Viņš sēdēja alā un, piebāzdams pīpi, pus- čukstus paskaidroja: — Pašreiz mēs atrodamies zem viņu komandas posteņiem. Ja paspēsiet uzspridzināt, būs pastētē no bavāru kājnieku gaļas. Es tikai nezinu, kā viņi, nelieši, tādā izskatā stāsies visaugstākā priekšā?

Bet, kad mēs atgriezāmies no pazemes, netālu no izejas — gandrīz pie mūsu novietojuma — apakšzemē dzirdējām dobjus klaudzienus.

—    Ko lai dara! — sapieris labsirdīgi pasmaidīja. — Arī viņi jau parakušies zem jums, Leģion. Tāpēc jau ir karš, mani mīļie!

Sapieris neuztraucās: viņam nebūs jādzīvo šajos ierakumos.

Mēs izklīdām pa zemnīcām. Vakarā pirms gulēt iešanas kaprālis Delkūrs sacīja:

—    Ja šonakt notiks sprādziens, es esmu ar mieru, lai mana galva aizlido pie vāciešiem, tikai tad, ja viss pārējais nokļūst Margeritas gultā. Tā ir mana vēlēšanās, es to varu atkārtot mācītājam grēksūdzē.

—    Bet, kad tev iegribēsies dabūt pa purnu, tad tu to vari atkārtot man, — sacīja Sapiro no otrā vada.

Viņš runāja klusi, ar nedabisku mierīgumu piebāza pīpi un skatījās Delkūram tieši acīs. Mēs kļuvām uzmanīgi.

—   Kas to saka? — it kā nepazīdams Sapiro balsi, Del- kūrs iesaucās. — Ā, tas esi tu, Cālēn! Ak tad tu sapņo iecirst pliķi vecam leģionāram? Pagaidiet, puiši, es tūlīt apgulšos un sākšu smieties. Ļaujiet man iekārtoties ērtāk!

Pēc mirkļa viņš atkal ierunājās:

—    Kāpēc tu tā muļķojies, Cālēn? Es domāju, lietas ar mūsu sievišķiem nav tik vienkāršas … Manuprāt, tas artilērists, kuru viņas uzdeva par savējo un par ievainotu, tiešām bija dezertieris un visparastākais nelietis. Un tās svina plūmes viņš nebūs vis zadzis, bet kārtīgi nopelnījis. Vai mēs tādus nepazīstam!

—    Kāpēc tu tā domā?

—    Kāpēc, kāpēc! Tāpēc, ka ir par daudz ērti un neticami, ja kara laikā tev viss pie rokas — tepat līdzās māja, māte… un pats galvenais — arī sieva. Tā jau dzīvē nenotiek! Es Leģionā esmu jau piecpadsmito gadu. Mani pazīst visos ceļos no El-Džazairas līdz Timbuktu un no Sudānas līdz Indoķīnai. Es esmu grauzis smiltis un piedzēris sviedrus, bet pie mātes gan mans ceļš nekad nav iegriezies. Lai pastāsta Millē vai Lum-Lums, cik reižu viņi ir redzējuši savu māju kopš tā laika, kad… Varbūt Kinzs? Vai Adriens? Jeb varbūt pamuļķais Džafars? Bet paskatieties tikai, kā šis puisis iekārtojies: kas tad vainas gulēt pie sievas, pusdienot pie mātes un pēc tam papiko- ties ar nerātņiem, kas atbraukuši no Reinas? Nē, dzīvē tā nenotiek!

Kāds no brīvprātīgajiem, laikam Reiļins, mēģināja paskaidrot, ka tagad, kad karo visa zeme un armijā ļoti daudz mobilizēto, iespējami visādi gadījumi.

—    Notikums ar Robēru ir ļoti ticams, — arī es atbalstīju.

—   Nejauc galvu, rusko! — Delkūrs mani pārtrauca. — Ja reiz lauku kara tiesa viņu nošāva par dezertēšanu, tad viņš arī bija dezertieris. Kara tiesa nekļūdās.

—    Tu lo, protams, vari droši apgalvot, — smaidot piezīmēja Lum-Lums.

Dclkūrs iesmējās.

—    Nu jā! — viņš teica.— Tiesa arī man iegrieza piecus gadus par to Bukanefisas veceni! Protams, tie nebija labākie gadi manā dzīvē, bet, atklāti sakot, es saņēmu pēc nopelniem. Un dezertierus — tos vajag nošaut!

Mēs jutām, ka tur kaut kas slēpjas, un sākām klausīties ar interesi.

—    Tu saki, ka visa zeme karo? Lieliski! Ikviens uzveļ sev civilizāciju kamiešos un iet… Uz kurieni? Nav zināms. Ļaudis beidzas vai nost, lai ātrāk nokļūtu galā. Bet kur? Kapā! Nu labi, par to maksā algu, dod zupu un tabaku. Labi! Bet sievietes?

—    Ko sievietes?

—    Vai sievietēm ir tiesības būt maitām?

—    Kā tas saprotams?

—   Vai viņām ir tiesības tādā laikā kareivju vidū staigāt sērīgiem ģīmjiem, melnos tērpos un tēlot mūķenes?

—    Uz kurieni tu velc, Strupdeguni? — Lum-Lums jautāja.

—    Šīs divas sievietes telo svētās. Viņas ievīstījušās sēru tērpos, bet mēs staigājam tām apkārt kā kapsētā.

—    Viņas taču ir atraitnes!

—    Atraitnes! Atraitnes! Viņas ir atraitnes un rīt būs atraitnes! Bet es šodien esmu sešdesmit kilogramu dzīvsvarā, un rīt es būšu trīsdesmit kilogramu maltas gaļas!

—   Ļauj gulēt! — miegainā balsī viņu pārtrauca Franši no labā kakta. — Aizpļāpājies, velns tāds!

No visām pusēm sāka kliegt uz Franši:

—    Turi muti, Pūsli! Gan izgulēsies!

Zemnīcā visi gribēja klausīties Delkūru. Mēs jutām, ka viņa vārdos kaut kas slēpjas.

—    Es tikai saku, ja šīs sievietes patiešām ir svētas, — par ko ir pārliecināti daži muļķi, — tad taču viņas nākas turēt aiz atslēgas. Ģenerālis rīkojies pareizi. Svētās nevar staigāt grēcīgo vidū, un grēcīgie nedrīkst svētās pat uzlūkot.

—    Bet tas apskaidro dvēseli, — negaidīti iebilda Sapiro. Viņš to pateica kautrīgi un klusi, it kā pats pie sevis, bet visi tomēr sadzirdēja. Sapiro apmulsa un atvirzījās ēnā.

Jautri smiedamies, Delkūrs uztvēra viņa vārdus:

—    Tikai tā svētā tev apskaidros dvēseli, kuru tu iecelsi savā gultā. Tāpēc es saku, ka mēs esam muļķi. Taisni kauns skatīties! Kaut vai, par piemēru, es! Esmu izmīcījis visas Ziemeļu un Ekvatoriālās Āfrikas smiltis un neesmu palaidis garām nevienu melno, ne balto sievišķi, bet šeit es pēkšņi kļuvu par svēto Francisku un taisīju Morēna kundzei žurku slazdus no dzeloņstieplēm … Bet ielīst gultā pie viņas es neiedrošinājos! Sakiet man, lūdzu, — ko es gaidīju? Un vecais āzis Lum-Lums? Un visi pārējie? Nav ko lielīties, veči! Mēs esam uzvedušies gluži kā tas puišelis Cālēns!

—    Tas ir pareizi, — teica Ilozē Aijala. — Pret sievietēm jāizturas galanti un nesaudzīgi.

Biedra atbalsta uzmundrināts, Delkūrs turpināja:

—    Es domāju, ka šis nošautais artilērists nebija tāds muļķis. Dezertieris jau nu nelaida garām šo… kā viņu … Margeritu.

Kareivji klausījās Delkflrā ar pieaugošu interesi. Viņš runāja par sen zināmām lietām, taču no citas, viņiem svešas puses.

—    Mums vajadzēja darīt to pašu. Es domāju, ka par diviem frankiem katrs no mums varēja viņu uz pustun- diņu ievest pieliekamajā.

No stūra, kur gulēja Sapiro, pār zemnīcu pārlidoja katliņš un trīs centimetrus no Delkūra galvas atsitās pret sienu. Kautiņš likās neizbēgams, kad ieradās Urkads un aizveda Sapiro līdz ar diviem citiem kareivjiem dežurēt priekšpostenī.

Izņemot mani, neviens visā rotā nezināja, ka Sapiro iemīlējies Margeritā.

Margerita bija resna, neveikla sieviete, ar īsām kājām un trauku mazgātājas lielajām, raupjām rokām,bet Sapiro man apzvērēja, ka tieši Margeritā viņš pirmo reizi ieraudzījis pasaules skaistumu. To sakot, viņa samiegtās, tuvredzīgās acis kļuva lielas un platas, bet reizē ar to šīs acis līdzinājās izbiedētas gaceles acīm.

Kad parādījās Margerita, viņa neglītā, nogurusi, z'e- mes krāsai līdzīgā seja atdzīvojās, iegūdama nobrieduša

augļa krāšņumu un rasas padzirdināta zieda svaigumu, šapiro runāja, ka viņš vēlētos pārnākt no kara tikai tādēļ, lai savu dzīvi atdotu Margeritai. Viņš sapņoja aizvest Margeritu uz IJmaņu, bet, ja viņa nebūtu ar mieru, viņš paliktu Francijā un strādātu Sampaņā par fermas strādnieku.

Delkūrs vēl ilgi centās pierādīt, ka tādu sieviešu, kas nebūtu ar mieru pārdoties, vispār neesot un ka viņš tādu nekur neesot sastapis, kaut gan ne mazumu zemju pārstaigājis; ka Margerita un Morēna kundze neesot labākas par citām, ka tieši priekš kareivjiem sievietes arī esot radītas, un, ja mēs viņas aizlaiduši gar degunu, tad par to nevajagot runāt, jo ar muļķību leģionāram neesot ko lielīties.

—    Un, ja tu nokļūsi gūstā, Lum-Luni, tad pastāsti vāciešiem, kā tu un mēs visi palaidām garām šos sievišķus, un viņi sapratīs, ka esi nevis leģionārs, bet īsts teļš. Viņi tev ieziedīs dibenu ar balzamu un iesēdinās redelēs.

Nakts pagāja laimīgi. Sprādzienu nebija.

No rīta ap to laiku, kad Sapiro atgriezās no priekšposteņa, Delkflra idejas bija iekarojušas visu rotu. Dienā kareivji staigāja pa tranšejām no viena vada uz otru.

Dzirdot tādas sarunas par Margeritu, Sapiro drūmi novērsās, jo uzsākt kautiņu viens pret visiem viņš nevarēja.

Virtuvē, sargposteņos un patruļās iznēsāja Dclkūra versiju pa citām rotām. Katrs stāstītājs pielika klāt kaut ko savu, un dienu vēlāk neviens vairs nešaubījās, ka krodziņā bijis publiskais nams un abas sievietes — Margerita un viņas vīramāte — pārdevušās par naudu. Kā gan viņi par to nebija iedomājušies agrāk un lieki saudzējuši profesionālās staigules?!

Delkūra idejas nokļuva arī kaimiņu pulkā. Braukdams ar ziņojumu garām Zuavu mežam, es apstājos pie artilērijas baterijas. Jauniņš leitnants man sacīja:

—    Izrādās, ka pie jums Tillē bijis publiskais nams?

Pie Lielajiem kapiem stāvēja dragūni. Dragūnos par

untcroficieri kalpoja mans fakultātes biedrs de Brasaks. Viņš man izstāstīja visu sīkāk. Viņš teica:

—     Armijas komandants rīkojās pareizi, pavēlēdams slēgt tādu iestādi. Runā, ka šīs divas maitas inficējušas veselu zuavu vai indusu pulku.

Es mēģināju viņu pārliecināt, ka tā nav taisnība, un izstāstī ju, kas palaida šis baumas un kādos apstākļos tas tika darīts, bet de Brasaks pat klausīties negribēja.

— Nerunā muļķības! — viņš man sacīja. — Tu ar savu slava dvēseli noticēsi vislielākajām blēņām!

Kareivji alkatīgi pieķērās Delkura versijai: tā viņus atbrīvoja no bezspēcīgā žēluma pret atraitnēm, no bezspēcīgā ļaunuma pret štāba birokrātiem, no ļaunuma pašiem pret savu bezspēcību kaut ko izdarīt, tā atbrīvoja viņus no apjukuma, kas radās pēc tavernas slēgšanas un kura sākums bija meklējams viņu lielākajā nelaimē —- karā. Delkūra idejas viņus no visa tā atbrīvoja.

Tagad kareivji uz krodziņu nāca ar pavisam citādiem nodomiem. Augām dienām gar aizslēģoto un aiznagloto māju klaiņoja gan artilēristi, dragūni, gan Senegalas strēl1 nieki, indusi un leģionāri. Viņi drūzmējās pie durvīm un vārtiem, ilgi stāvēja zem aizslēģotajiem logiem, izlūkodami, varbūt kaut kur atradīsies kāds caurums vai šķirba, pa kuru varētu iekļūt pie sievietēm un gandarīt sevi par nokavēto.

Bet sienas bija nesagrautas un kurlas, un pie vārtiem stāvēja sargs.

Vienu otru reizi sargi šo drūzmēšanos izmantoja savtīgos nolūkos: viņi paši mēģināja iekļūt mājā vai ielaida savus biedrus. Bet arī viņu centība palika nesekmīga: durvis bija noslēgtas no iekšpuses. Sievietes nevienu neielaida. Uz klauvējieniem viņas neatsaucās, pat pie durvīm nepiegāja. Nevienu reizi viņas neatbildēja zīmītēm, ko mēs iesūtījām ar zēniem, un aizliedza viņiem tās pieņemt.

Vīnu mums iznesa bērni. Mēs to izdzērām, sēdēdami uz ielas bruģa. Vīns vēl vairāk sakāpināja mūsu mokas. Tad mēs pie sieviešu logiem dziedājām nekaunīgas dziesmas. lādējāmies, strīdējāmies un uzsākām kautiņus.

Kareivjus sagrāba ārprātīgas dusmas. Gadus trīsdesmit vecs induss notupās pie loga un iekaisušām derviša acīm stundām ilgi nekustīgi lūkojās logā. Reiz atnāca mans draugs Senegalas strēlnieks Konasi n' Ivenija, puisis no jolofu cilts, kas skaitījās vismelnākā cilts pasaulē. Viņam bija neredzēti liels un izteiksmīgi veidots augums, un no viņa allaž dvesa saule, tuksnesis, smiltis un Ekvatoriālā Āfrika. Ari Konasi, tāpat kā es, bija savas rotas riteņbraucējs, un mēs bieži satikāmies Reimsā un Sam- paņas ceļos (Konasi izrunāja: Sampana). Nepacietībā un drūmā niknumā aizelsies, viņš atsteidzās pie atraitnes Morēnas mājas un piespiedās pie akmens žoga. Konasi ausis tvēra katru no aizslēgtās mājas sadzirdamo skaņu. Vēl nesen Konasi n' Kenija neuzdrošinājās apsēsties Morēna kundzes klātbūtnē, bet tagad viņš prasīja, lai baltās kundzes ielaistu viņu pie sevis — viņam bija ko samaksāt . ..

Vēja brāziens mazliet pavēra vidējā loga slēģus. Vienu mirkli mēs ieraudzījām Margeritu — viņa mazgāja veļu. Pazibēja ari Morēna kundzes siluets. Konasi piekļāvās slēģiem. Bet lajā pašā mirkli tumšs aizkars aizklāja logu. Konasi nolaidās rokas. Galvu noliecis, viņš, smagi elpodams, piespieda pieri pie sienas.

Nāca jautrie dragūni, ieradās lēnīgais lidmašīnu bumbmetējs, nāca trešā bataljona tetovētie leģionāri. Kareivjus saniknoja apziņa, ka aiz trauslajām durvīm atrodas divas sievietes un šīs sievietes ir nesasniedzamas.

—    Vai tas nav savādi, Patvāri! — flegmātiski piezīmēja Lum-Lums. — Kamēr šīs sievietes uzskatīja par godīgām, neviens pie viņām nelīda, bet, tiklīdz noskaidrojās, ka tās ir visparastākās staigules, tā bariem vien laužas šurp! . . . Tas ir apmēram tas pats, kad izslāpušais negrib ne skatīties uz tīru ūdeni, bet metas dzert no samazgu spaiņa. .

Bretonijas zemnieks sapieris Falgaoss raupjiem pirkstiem uzmanīgi skrāpējās ap loga slēģiem. Sasarcis un sasprindzināti smaidīdams, viņš piesmacis čukstēja tādā balsī, kādā sievietēm mēdz runāt par nekaunīgām lietām:

—    Morēna kundze! Hei! Tas esmu es, Falgaoss. Es šonakt atnākšu pie jums. Drīkst? Man ir nauda! Saņēmu no mājas .. . Pieci franki… Morēna kundze! Atveriet slēģus uz mirklīti!

Bet slēģi neatvērās. Tad Falgaoss aizsūtīja zēnus pēc vīna. Viņš pasūtīja veselus trīs litrus sarkanvīna un, nedalīdamies ne ar vienu, izdzēra visus viens pats. Apreibis viņš klaigāja bretoņu dziesmas un svieda akmeņus aizslēģotajos logos.

Tikai ar lielām pūlēm Falgaosu atvilka no loga. Viņam sadauzīja pieri un degunu. Falgaoss kliedza, gaudoja un lādējās, bet viņu vilka pa zemi, spēra ar kājām un ņirgājās.

—   Cilvēki mokās, — sacīja Ivaņuks. — Sievišķis viņiem vajadzīgs.

Ivaņuks nepiedalījās iedzeršanā. Viņš nāca pie bērniem.

—    Ei, Marsei! Akuļīno! — Viņš kliedza, pēc sava prāta sagrozīdams viņu vārdus. — Kur jūs palikuši?

Bērni apstāja viņu. Viņi nesaprata ne vārda no tā, ko runāja Ivaņuks, bet viņš tiem nesa stabules, svilpes un dažādas paštaisītas rotaļlietas. Bērni juta, ka Ivaņuks viņus mīl, un arī viņi mīlēja Ivaņuku.

No citiem bērni baidījās. Kādreiz, kad pēc algas izmaksas piedzērušies kareivji bariem lauzās vārtos un sargs tos izdzenāja ar šautenes laidi, Žaklīna skaļi ieraudājās.

—    Akuļīno, Akuļīno! — maigā un samulsušā balsī atkārtoja Ivaņuks, noglāstīdams meitenes galviņu.

Bērni mums pakalpoja, tā nopelnīdami sev iztiku. Morēna kundze tirgojās ar viņu starpniecību.

—    Labi tas nav, — Lum-Lums man kādreiz sacīja, — ka mēs tik nešķīsti uzvedamies bērnu klātbūtnē.

Bet tūlīt pēc tam piebilda:

—    Bet ko gan lai mēs darām, Patvāri? Mums taču nav citas dzīves!

Bija skaidra maija diena. Pār mums klājās zilas debesis, mirdzēja saule un caurspīdīgajā gaisā peldēja mākonīši. Tie parādījās, izplūda un pazuda, un gaiss atkal kļuva tīrs un dzidrs. Pēc tam no jauna parādījās mākonīši. Tie bija šrapneļa sprādzieni, kas ielenca iemaldījušos lidmašīnu, kas bija pārkāpusi liktenīgo līniju. Bet tas bija tālu, kaut kur aiz Beri-o-Baka. Mēs nedzirdējām ne šāvienu, ne sprādzienu troksni. Ārprāta pamestajā un nolādētajā Smen de Daniā pašreiz bija klusi un mierīgi.

Laiski sauļodamies, mēs ar Lum-Lumu gulējām zālē un pārsteigti vērojām šo pasakaino zemes stūrīti, pār kuru tik negaidīti bija nolaidies klusums. Pakalni, meži, tālumā mirdzošs kanāls un zilas debesis.

—    Cik skaisti! — Lum-Lums sacīja. — Vai tev neliekas, ka te ir ļoti skaisti?

Es klusēju. Man gribējās nosnausties.

Taču Lum-Lums nemaz negaidīja atbildi.

—    Gribētos zināt, — viņš turpināja, — kā te izskatījās lielo plūdu laikā? Vai tie ērmi Noasa šķirstā ari jūsmoja par dabu, kad viņus svaidīja pa viļņiem? Kā tu domā, Patvāri?

—    Nezinu! — es atcirtu. — Liec mani mierā, es gribu gulēt.

Manus iebildumus Lum-Lums laida gar ausim.

—    Bet kāpēc gan lai viņi nejūsmotu par dabu? — es sadzirdēju pēc mirkļa. — Viņi taču atradās drošībā. Dievs tas kungs viņus tieši tādēļ iesēdināja šķirstā, lai glābtu tiem dzīvību. Es gribētu redzēt, kā tad viņi jūsmotu par skaistiem skatiem, ja tos iegrūstu pie mums otrajā rotā!

Pēc brīža viņš uzsāka atkal:

—    Ņem vērā, Patvāri, ka par kareivi dievs nekad nav rūpējies. Viņš nelika Noasam ņemt šķirstā kareivi un glābt viņa dzīvību! Krokodili viņš izglāba, indīgās čūskas pasargāja, arī kaprāli Millē viņš izglāba … Bet kareivi viņš nevēlēja ņemt savā šķirstā … Sak, lai tik kareivis mirst, nav žēl!

Lum-Lums sadrūma, sāka lādēties un piesauca «Bres- tas pērkoni», «pērkoni un virvi», «simts velnus un virvi», «pērkoni, simts velnus un virvi»! Es sapratu, ka nosnausties neizdosies, izvilku no kabatas evaņģēliju un sāku lasīt.

Lum-Lums man pār plecu ieskatījās evaņģēli jā.

—    Ahā! — viņš sacīja. — To tev vakar uzdāvināja tas tips?

Evaņģēliju man tiešām atstāja misionārs, kas vakar bija iegriezies mūsu pulkā. Tā bija vienīgā grāmata visā vadā.

Lum-Lums atkal ierunājās:

—    Lūk, un pie tās pašas reizes, mans draugs Patvāri, paskaidro man kā biedram: vai dievs ir? Tikai bez meliem! Izstāsti man taisnību par dievu. Kāpēc viņš tā uz visiem nospļaujas?

—    Kā tas saprotams «uz visiem»? Kas ir tie «visi»? — es jautāju.

—    Nu kaut vai uz šiem diviem sievišķiem un uz viņu bērniem. Es skatos, ka viņam tikai trīs reizes nospļauties par visiem! Saki man, — kur gan viņš pazudis, mūsu visvarenais un žēlsirdīgais dievs, un pie tam tādā laikā? Velns vien zina, kas notiek zemes virsū — cilvēkus nokauj, bērnus nokauj, visu dedzina un posta, bet viņš klusē kā sālīta menca? Labs gan mūsu visspēcīgais un žēlsirdīgais dievs, neko teikt! Un, ja tu gribi zināt patiesību, — man nav vajadzīgs tāds dievs! Es spļauju uz tādiem!…

4

Atgriežoties naktī no Reimsas, es braucu garām ta- vernai. Sargu nekur nemanīja. Vārtiņi bija līdz galam vaļā. Es iegāju pagalmā. Arī mājas durvis nebija aizslēgtas. Ar kabatas laternīli apgaismoju virtuvi. Tā bija tukša. Iegāju istabā. Arī tur neviena nebija. Pēkšņi aiz skapja atskanēja spalgs kliedziens.

—    Ejiet projām! Ejiet projām! — Zaklīna kliedza. Viņa negribēja man stāstīt, kur palikušas viņas māte un Margerita. Es aizgāju. Pagalmā netālu no vārtiem paklupu pār kādu priekšmetu. Tā bija kājnieku šautene. Kabatas laternas gaismā ieraudzīju Ivaņuku. Viņš gulēja uz mutes. Rokas bija sasietas uz muguras ar platu leģionāru šalli. Es atraisīju mezglus, bet Ivaņuks nekustējās. Viņa seja bija asinīs, un viņš tikko elpoja.

Kas gan šeit bija noticis? Es atkal metos pie Zaklīnas, bet viņa arī šoreiz neko neatbildēja.

Aizskrēju pēc feldšera.

Kad es nokļuvu pārsiešanas punktā, no frontes puses atskanēja drausmīgs sprādziens. Zeme smagi raustījās un vaidēja vēl ilgi, kamēr nomierinājās. Sanitārajā punktā valdīja īsta jezga. Par mani un Ivaņuku neviens nelikās ne zinis. Sanitāri satraukti strīdējās par dzirdēto sprādzienu. Kurš kuru bija uzspridzinājis? Sarkanmatains bārdainis derēja uz diviem litriem vīna, ka gaisā uzlidojuši mūsējie un ka viņiem, sanitāriem, tagad būšot ko rauties.

—    Un mēs tikko kā gribējām spēlēt pokeru, — viņš ņurdēja.

Es steidzos uz rotu. Satiksmes ejās skanēja vaidi un kliedzieni.

Izrādījās, ka vācieši mums aizsteigušies priekšā. Gaisā bija uzlidojusi senegaliešu vienība, kas tranšejās atradās mums līdzās.

Ausa gaisma.

Liela bedre ar pazemes ejām bija pārrāvusi tranšeju līniju. Ejas bija aizsprostotas ar smilšu maisiem. Bedres dibenā gulēja kritušie. Divi bedrē iestrēguši leģionāri cīnījās pret vairākiem vāciešiem.

Mēs no ierakumiem atklājām uguni, taču pirmais krita kāds leģionārs. Uguni vajadzēja pārtraukt. Otrais leģionārs izmisīgi kāvās ar liela auguma vācu kājnieku.

Viņi turēja viens otru aiz rīkles un neprātīgās dusmās, kliegdami katrs savā valodā, kāvās ar dūrēm. Leģionāram bija pāršķelta auss. Vācu kājniekam asiņoja deguns. Tas nebija karš, tas bija visparastākais kautiņš. Baidoties trāpīt savējam, neviena puse nešāva. Netīri, sviedraini un aizelsušies viņi krita, cēlās un gāzās. Pēkšņi leģionārs izrāvās, mazliet atkāpās, atvēzējās un iespēra vācietim ar kāju vēderā. Vācietis sinagi nogāzās uz muguras. Sēkdams un siekalodamies leģionārs inetās viņam virsū. Pēkšņi zem viņiem iebruka zeme un abi, raudami sev līdz akmeņus, smiltis un sagrautās šķērssijas, nogāzās pazemes ejā.

Sāka iznest kritušos.

Uz diviem kopā sasietiem šineļiem sanitāri izvilka arī abas sievietes. Viņas bija kareivju formā. Morēna kundzes kreisajā rokā bija sažņaugta norauta auss.

Šo atradumu sanitāri pavadīja nekaunīgiem smiekliem un asprātībām. No vāciešu puses skanēja sēru maršs. Maršam sekoja kareivju polka, un jautrs tenoriņš dziedāja muļķīgu dziesmiņu.

Mēs rakām brāļu kapu. Es biju pašā bedres dibenā un nepamanīju, ka atnācis Anrī. Pēkšņi sadzirdēju viņa balsi.

— Tikai Zaklīnai nesakiet! Tikai Zaklīnai nerādiet! — zēns atkārtoja. — Naktī pie viņām atnāca kareivji, — viņš aizelsdamies sāka stāstīt. — Viņi sasēja sargu. Zak- līna saka, ka viņi esot slikti izturējušies pret sievietēm un viņas kliegušas. Strēlnieki atnesuši kareivju drēbes un ar varu piespieduši sievietēm tās apģērbt. Pēc tam viņi abas aizveduši sev līdz. Zaklina saka, ka viņas māte esot briesmīgi kliegusi… Tikai nerādiet viņas Zaklīnai! Nesakiet viņai neko!

Bet Zaklma jau skrēja šurp. Vējā plīvoja viņas kleitiņa. Apstājusies netālu no bedres, viņa piespiedās pie koka. Acis meitenei kvēloja, bet asaru tajās nebija. Anrī klusēdams saņēma viņu pie rokas.

Parastais kapraču darbs, kuru mēs allaž uzņēmāmies kā nogurdinošu ķēpāšanos, pārvērtās svinīgā ceremonijā. Kareivji strādāja, drūmi klusēdami.

Vāciešu pusē apklusa muziķa. Iestājās klusums. Mīksti un gandrīz bez trokšņa lāpstas iegrima zemē.

Krūmos dziedāja ķivuļi. No lauka atšalca svaiga vēja pūsma.

—    Sievietes vajag apglabāt atsevišķi, — kāds klusi ierunājās.

Es atskatījos. Runātājs bija Lum-Lums.

—    Lai viņām nav jāguļ kopā ar tiem, kas viņas nonāvēja! — viņš paskaidroja.

Mēs izrakām atsevišķu kapu un saudzīgi nolaidām lejā to, kas bija palicis pāri no abām sievietēm.

Kāds bija iztaisījis krustu. Uz tā mēs uzrakstījām Marijas Luizes jun Margeritas Morēnas vārdus un piezīmējām: «Kritušas kaujas laukā».

ATKAL TILLĒ

1

Lūgšanas un briesmas, Prāts lai nava īdzīgs, Izkliedēja vēji Tālās debesīs. Skaties, ka mirdz asmens Rozes kātam līdzīgs, Māla krūzēs smejot Vīns pār malām līst.

Vēl studentu Rados Parīzē, Latīņu kvartāla piesmēķētajā un pustumšajā Kiža kafejnīcā, mēs dziedājām šo seno dziesmu, kas bija sacerēta jau tolaik, kad karoja par spāņu mantojumu.

'l'agad šo dziesmu dziedāja mūsu otrā rota. Netīri, apputējuši, zaudējuši spēkus aiz noguruma, karstuma un slāpēm, mēs iegājām Tillē. Bija pagājis vesels mēnesis, kopš mūs no šejienes aizveda. Pa šo mēnesi mēs mainījām vairākas pozicijās, nekur ilgi neuzkavēdamies. Un nu mēs atgriežamies!

Kara ceļos iešu, Hlakus soļos dziesma, Flandrija man smaidīs, Pireneji sauks …

Skanēja dziesma. Bataljona priekšgalā jāja majors Andrē, kuru mēs saucām par Maitu Ērgli. Izstīdzējis un vājš, ar nolaideniem pleciem, izstieptu astēniķa kaklu un lēnu, it kā nogurušu gaitu viņš likās vārgulīgs. Bet šodien savā platajā, tumšzilajā šinelī ar pelerīnu, dziļi pār acīm uzvilktajā ķiverē, ar noslīdējušu zodu un uz varenā ābolainā zirga viņš tomēr atstāja diženu iespaidu un līdzinājās statujai.

Atkal mēs atgriezāmies Tillē . .. Pazīstamās drupas! Vēl arvien tikpat klusi un bēdīgi tās lūkojās mums pretī, tāpat rēgojās ugunsgrēku paliekas, un ceļmalā tāpat vāļājās gruveši.

LAi jau steidzas gadi, Tomēr kauju liesmās Vai nu nāvi atrast Man, vai mīlu, draugs.

Ari dziedātājs bija tas pats gardegunis Sapiro no otrā vada. Viņam bija patīkama balss, un šo dziesmu viņš allaž dziedāja ar sevišķu izjūtu.

—   Vai nu nāvi atrast man, vai mīlu, draugs, — man līdzās soļojošais Kinzs ironiski norūca.

—    Droši vien savu skabargu atminas, savu Margeritu. Vai atceries, kā viņš toreiz zemnīcā ar katliņu svieda Delkiiram, kad tas nosauca Margeritu par staiguli? Re, kā iedziedājies! Vai negribi dabūt svina plūmi pa mugurpusi?

Iegriezāmies šķērsieliņā, kur atradās Morēna kundzes taverna.

Kāpēc durvis atkal bija aiznaglotas? Kas gan noticis ar bērniem? Vai tiešām arī viņu vairs nav starp dzīvajiem?

Mūsu vadu izvietoja šīs pašas šķērsieliņas gruvešos.

Es steidzos uz krodziņu. Pie vārtiem sardzē stāvēja liela auguma skotu kalnietis. Vai šeit būtu novietoti arestētie? Bet kāpēc tad vēl arvien pie vārtiem stāvēja dēlītis ar uzrakstu franču valodā — «Kareivjiem ieeja aizliegta»?

Atbildes vietā skots uzsvieda ieroci plecā un padraudēja man ar durkli.

Zābakiem dobji klaudzinādami bruģi, parādījās mūsu pulka apsardzes vienības kareivji. Viņiem blakus izsoļoja skoti. Pie krodziņa notika sardzes maiņa. Seržanti viens otru militāri sveicināja, un skoti steidzās panākt savu pulku, kuru mēs šeit nomainījām. Viņu pulks jau sacēla putekļus uz lielā ceļa.

—    Kas par lietu? — es jautāju leģionāram, kurš stāvēja sardzē pie krodziņa. — Kāpēc tevi šeit nostādīja?

—    Kas viņu zina! — viņš vienaldzīgi atbildēja. — Te vienmēr stāv sargs. Seit taču dzīvoja tās … kā viņas?

Iečīkstējās vārtiņi, un izskrēja Marseis.

—    Franči! — Zēns iesaucās, gandrīz raudādams aiz prieka. — O, kungs! Cik labi, ka jūs atgriezāties!

Viņš nozuda mājā, un tūlīt izskrēja Anrī un Zaklīna.

—    O, kungs! O, kungs! Kāda laime! — viņi atkārtoja vienu un to pašu.

Viens otru pārtraukdami un aizelsdamies no uztraukuma, bērni sāka stāstīt. Viņi līdzinājās no krātiņa izlaistiem zvērēniem.

—    Tas notika trīs dienas pēc nelaimes ar manu nabaga māti un Margeritu, — stāstīja Zaklīna. — Jūsu pulks aizgāja otrās dienas naktī, bet trešajā dienā jau no paša rīta pie vārtiem atkal stāvēja sargs, kurš franciski nesaprata ne vārda. Tie bija Skotijas kalnieši. Viņi pie mums nevienu nelaida, un sargs nekad neaizgāja no vārtiem. Viņi gan deva mums ēst, bet tirgoties mēs nevarējām. O, kungs! Mēs lūdzām viņu virsnieku, lai atļauj mums atvērt logus un durvis, jo mājās bija tumsa. Bet viņi mūs nesaprata un neticēja. 0, kungs! Cik jauki, ka mēs atkal varam runāt franciski!

Nākamajā dienā, kad es ar kroņa sūtījumu ierados štābā, ienāca ziņnesis.

—    Trīs vietējie iedzīvotāji jautā pēc leitnanta kunga, — viņš, militāri sveicinādams, teica.

—    Vietējie iedzīvotāji? — virsnieks brīnījās. — No kurienes tad tie radušies? Lai ienāk!

Zaklīna turēja rokā papīru. Meitene šausmās trīcēja un tikko varēja pakustēties. Anrī un Marseis viņu veda pie rokas. Trīs soļus aiz sliekšņa viņi apstājās.

—    Kas tad nu? — jautāja pārsteigtais komandiera adjutants.

Zaklīnai klabēja zobi. Atbrīvojis roku, Anrī izņēma papīru meitenei no plaukstas un pasniedza virsniekam.

«Tā kā visi manējie — tavernas saimnieks mans tēvs Morēna kungs un tavernas saimniece mana māte Morēna kundze, un mans brālis seržants Robērs, un viņa atraitne Margerita ir krituši kaujas laukā, lūdzu atļauju atvērt tavernu. Un lai sargs vairs nestāv pie vārtiem.

Žaklina Morēna.*

Zemāk bija pierakstīts: «Arī mēs lūdzam galveno franču ģenerāļa kungu darīt tā, lai atkal varētu brīvi tirgoties, un sieviešu mājās vairs nav, sargs nav vajadzīgs, un Zaklīna nav nekas vairāk kā bērns.

Anrī un Marseis Lambēri.»

—    Jūs esat no tavernas, kas aiz uzkalniņa? Atceros … Pēc tavām domām, viņas kritušas kaujas laukā — tava māte un māsa? — izsmejoši jautāja virsnieks.

—   Jā, — Zaklīna pārliecinoši atbildēja un paskaidroja: — Tieši tajā vietā, kur mēs stādījām bietes.

Adjutants apsolījās ziņot majoram, un, visiem par lielu brīnumu, Maitu Ērglis atļāva atvērt tavernu.

Pamestība un smacīgums dvesa pretī, kad mēs atkal atgriezāmies tavernā. Dēļu soliņi, lete un muciņa aiz letes — viss atradās vecajās vietās, bet vīns vairs nesagādāja prieku. Tas nesildīja. Viss šeit tikai līdzinājās nesenajai pagātnei, kā līķis līdzinās tuvam, vēl nesen dzīvam un elpojošam, bet tagad jau mirušam cilvēkam.

Bija skumji un bēdīgi bez šīm divām sievietēm, kuras mēs bijāta apmelojuši, nogalinājuši un aprakuši.

Dzīves jūgu iesāka nest trīs bērni — jaunie tavernas saimnieki.

Anrī saņēma apmeklētājus kā īsts krodzinieks. Atlocītām piedurknēm un papirosa galu mutes kaktiņā vājais zēns stāvēja aiz letes. Lete bija pārāk augsta, un Anrī bija grūti apmeklētājiem ieliet vīnu, taču viņš centās to darīt ar veca krodzinieka neatkarību un pieredzi.

Marseis apkalpoja. Viņš nokāpa pagrabā un iznēsāja vīnu pie galdiņiem, viņš skrēja uz mūsu virtuvēm — bieži vien pie pašām pozicijām — un, saņēmis katliņā ēdiena paliekas, steidzās atpakaļ, lai viņu nepanāktu lode.

Zaklīna bija saimniece.

—    Iekasēt! — sauca Anrī, bet meitene, spraukdamās starp galdiņiem, saņēma naudu.

Bērni priecājās, ka logi vairs nebija aiznagloti un istabās ielūkojas saule, ka pie vārtiem vairs nestāv sargs un durvis ir atvērtas.

Mēs ar bērniem apgājāmies ļoti mīļi, bet viņi tomēr baidījās no mums. Zaklīnas acīs nekad neizzuda bailes. Viņa atcerējās, ka vēl pirms neilga laika mēs bijām trakojuši pie logiem, un baidījās, ka mēs atkal pārdzer- simies. Bet mēs paši it kā baidījāmies no šiem bērniem un bijām uzmanīgi un atturīgi.

Bez trakošanas tomēr neiztika. Tā notika tanī vakarā, kad Delkūrs atzīmēja savu paaugstinājumu par seržantu.

Delkūram piemita vājība: tikko iedzēris pār mēru, viņš sāka trakot.

Satumsa tvanīgs jūlija vakars. Citi vēl tikai sāka iesilt, kad Delkūrs jau bija piedzēries. Viņš klaigāja un bļaustījās, draudēdams sadot ķeizaram Vilhelmam pa zobiem.

—    Sievieti! — viņš negaidīti iebļāvās. — Dodiet šurp sievieti!

Zaklīna tramīgi spiedās kaktā.

—    Ei, skuķi! — Delkūrs kliedza. — Sauc šurp savu māti! Saki viņai, ka man vajadzīga sieviete!

—    Liecies mierā, Delkūr! — kāds viņu apsauca. — Seit nav sieviešu.

Bet Delkūrs nerimās.

—    Ak jā, — viņš šļupstēja, — abas staigules taču uzsprāga gaisā! Atceros, atceros! Nu nekas, nāc šurp, skuķi! Es tev parādīšu bildītes. Nu, skaties!

—    Labi, labi! Nav ko lielīties! — Kinzs piecēlās, lai ar savu plato muguru aizsegtu Delkūru.

Bet piedzērušais bija tiepīgs. Pavirzījies tā, ka viņu varēja redzēt, Delkūrs strauji atrāva žaketi un pacēla kreklu. Krūtis un vēders bija izraibināti tetovējumiem.

Iespiegdamās Zaklīna metās aiz letes.

—    Nu, vai patika? — Delkūrs kliedza. — Apskaties labi! Es redzu, ka tev patika!

Smiedams dzērāja smiekliņus un grūstīdamies ap galdiņiem, viņš visiem rādīja savus tetovējumus. Pār vēderu starp kailu sieviešu un vīriešu attēliem bija liels uzraksts: «Lai dzīvo vīns un mīlestība!»

—     Nāc šurp, skuķi! — Delkūrs auroja. — Paskaties,

kas par bildītēm! Tas tev palīdzēs sagatavoties pirmajai līdzdalībai!

Pēkšņi it kā asins šalts no ievainojuma pār Delkūra vēderu nolija sarkanvīns.

Bāls un nobijies, kā trenkāts zvērēns atņirdzis zobus, Anrī žņaudza glāzi trīcošajā rokā.

Delkūrs iesita viņam. Zēns pakrita bez samaņas. Bet tajā pašā brīdī par Cālēnu iesauktais Sapiro iespēra Del- kūram ar kāju vēderā. Delkūra dūres bija spēcīgas kā Peršeronas zirga pakavi.

Turēdams Sapiro aiz rīkles, viņš vienā mirklī Cālēna seju sadauzīja asiņainu. Aizsargādamies Sapiro saķēra Delkūra piedurkni. Cālēna rokā palika Delkūram tikko piestiprinātā seržanta trese.

Pēkšņi parādījās Millē. Tavcrnā iestājās kapa klusums.

—    Leģionār Sapiro, — klusā, bet saspringtā balsī sacīja Millē, — atkal jūs? Atkal jūs bāžat savu žīda degunu citu darīšanās?! Nepazaudējiet šo tresi! Tā jums noderēs! Paglabājiet to!

Sapiro pēkšņi sašļuka. Deniņos izspiedās lielas sviedru lāses. Pacēlis nokritušās brilles, viņš tuvredzīgām acīm apskatīja sadauzītos stiklus un elpoja smagi kā nodzīts zirgs. Viņam trīcēja rokas, kad viņš meklēja kabatas lakatiņu, lai noslaucītu seju. Kabatas lakatiņa nebija. Delna asiņoja.

—    Jūs esat arestēts! — kliedza Millē.

Mēs mēģinājām lietu noklusināt. Adriens ierosināja izdzert pasūtīto vīnu.

—    Ar arestu nav ko steigties! Cālēns nekur neaizbēgs! Kur viņš var aiziet bez brillēm? — Adriens centās pārliecināt Millē.

Viņu atbalstīja Lum-Lums.

—    Lai nu paliek! Puisis nemaz nav tik vainīgs. Delkūrs ir īsts lops! Lai nu paliek! Viņu moka grūtsirdība, atminoties Margeritu. Kautiņu viņš uzsāka savas muļķības dēļ. Mīlestības dēļ! Lai paliek, Millē! Nav vērts!

No visām pusēm atskanēja saucieni: — Lai paliek! Liecies mierā! Nevajag! Labāk iedzer!

Likās, viss beigsies labi. Sapiro beidzot bija atradis kabatas lakatiņu un slaucīja asinis no sejas.

Pēkšņi atskanēja Zaklīnas balss.

—    Priekšnieka kungs! — izlīzdama no letes, viņa iesaucās. — Priekšnieka kungs! Mēs jūs ļoti lūdzam … Mums bailes, kad viņi piedzeras … Mums bailes, kad viņi kaujas.

—    Apkārt — marš! — nokomandēja Millē, pavēloši lūkodamies uz Sapiro. Cālēns strauji apgriezās un sāka soļot.

Paslējis augšup kalsnējo zodu, ūsas un saltās acis, Millē aizsoļoja viņam pakaļ.

—   Tavam novadniekam klāsies slikti! — Lum-Lums teica. — Gan viņi tam parādīs, Millē un Maitu Ērglis!

Vakarā štābā sākās neizprotama kņada: nepārtraukti bija aizņemti telefoni. Raitniekiem un mums, riteņbraucējiem, nebija miera ne mirkli. Viss vakars un puse nakts pagāja nebeidzamos braucienos uz štābu un atpakaļ.

—    Sāksies uzbrukums! — nosprieda kareivji.

Katru minūti bataljons gaidīja signālu, tomēr nakts

pagāja mierīgi.

Otrā dienā no paša rīta štāba gaitnieki nezin kādēļ sāka piekopt tukšo gaļas tirgotavu. Tā bija visietilpīgākā no visām nesagrautajām ēkām. Viņi mazgāja grīdas un tīrīja logus. Nomazgāja pat ceļa un sprādzienu putekļu apklāto izkārtni, uz kuras bija rakstīts: «Vienmēr svaiga zirgu un ēzeļu gaļa.» Viņi ložņāja pa drupām un, atraduši nejauši saglabājušos galdus un krēslus, nesa tos uz gaļas tirgotavu. No mūsu tavernas aizvāca soliņus.

Bet arī viņi paši — vienmēr visu zinošie gaitnieki — nezināja, kādam nolūkam tiek uzposta tirgotava.

Desmitos no rīta tur ar paceltiem durkļiem iegāja pusvads. Kareivji nostājās gar sienām. Divi ceturtā vada leģionāri no ceturtās rotas ieveda Sapiro. Viņa seja bija vienos asins izplūdumos, un žaketei bija izrautas pogas. Neko nesaprazdams, viņš lūkojās apkārt, visu laiku aplaizīdams sakaltušās lūpas.

Pēc dažām minūtēm ieradās virsnieku grupa ar bataljona komandieri priekšgalā.

Klaudzinādami zābakus, švīkstinādami krēslus, klepodami un čaukstinādami papīrus, virsnieki apsēdās pie galdiem.

Kopā ar diviem citiem raitniekiem ari es ielīdu pagrabā aiz letes, kur sēdēja rakstveži.

Izrādījās, ka šeit notika lauku kara tiesas sēde. Tika izskatīta «otrās klases leģionāra kara laika brīvprātīgā, Umaņā dzimušā Krievijas pavalstnieka, divdesmit piecus gadus vecā Parīzes universitātes studenta, lasītpratēja, agrāk nesodīta, peldēt nepratēja Ilaima Sapiro lieta par dumpja celšanu kara darbības laukā».

Sēdi vadīja bataljona komandieris Andrē. Dziļi pār acīm pārvilktā ķiverē, noliektu zodu, sakrustojis uz krūtīm rokas biezos ādas cimdos un izstiepis savas garās kājas, Maitu Ērglis klusēdams bargi un augstprātīgi uzlūkoja apsūdzēto.

—    Tātad, — viņš iesāka, — jūs atnācāt armijā, lai it kā aizsargātu civilizāciju, bet patiesībā esat nihilists un nemiera cēlējs?!

Pēc mirkļa majors pārmetošā balsī turpināja:

—    Jūs pieņēmāt sabiedroto valstu pavalstniecību, un mēs dāvājām jums uzticību.

Saskatījies ar blakus sēdošo kapteini, viņš pēkšņi uzkliedza:

—    Es tomēr saprotu! Es saprotu, kāpēc jūs, leģionār Sapiro, dzīvojat svešumā: jūsu tēvzemei, velns lai parauj, ir pretīgi pat katorgā turēt tādus ļaudis kā jūs! Tas ir skaidrs!

Sapiro klusēja. Pie loga tieši aiz priekšsēdētāja krēsla piespiedās trīs bērnu deguntiņi. Viņus pamanījis, Sapiro izklaidīgi pasmaidīja. Tas satracināja Maitu Ērgli.

—    Jūs smejaties? — viņš uzbļāva. — Kas jūs uzjautrina, leģionār Sapiro? Vai tas, ka Francija jūs baro? Jeb varbūt tas, ka viņa maksā jums algu?

Sapiro klusēja.

—    V isticamāk, — Maitu Ērgļa sausā, ķērkstošā balss skanēja ļoti spalgi, — visticamāk, ka jūs smejaties par to, ka Franci ja deva jums formas tērpu, bet jūs …

Majors uzsvieda uz galda Delkūra seržanta tresi. — … jūs uzbrūkat saviem priekšniekiem un ienaidnieka acu priekšā noraujat viņiem Francijas piešķirtās paaugstinājuma zīmes!

Sapiro gribēja kaut ko sacīt, bet majors uzsita dūri uz galda.

—    Klusu!

Saule spīdēja tieši Sapiro acīs, un viņš visu laiku nemierīgi grozījās un piemiedza acis, ar roku aizsegdamies no saules.

—    Stāviet mierīgi! — atkal uzbļāva majors. — Seit nav deju skola, bet lauku kara tiesa. Jūs tiekat apvainots par dumpja celšanu kara darbības laukā!

Mirkli iestājās klusums, tas svinīgais un baigais klusums, kad notiek nelabojamais.

—   Es nospļaujos, — atklepodamies klusi ierunājās Sapiro, — es nospļaujos uz seržanta Delkūra tresēm …

Klātesošie sastinga. Majors pievilka kājas — viņš gandrīz bija nogāzies no krēsla.

—    Es uzspļauju jūsu kara darbības laukam un jūsu tiesai …

Virsnieki samulsuši pielēca kājās, bet Maitu Ērglis nervozi atpogāja un aizpogāja cimdus.

—    …jūsu kliegšanai un jums, majora kungs.

Tirgotavā valdīja nāves klusums. Pabeidzis savu runājamo, Sapiro — nopietnais un klusais gardegunis Sapiro, kurš nekad nelamājās, kautrīgais Sapiro, neatlaidīgi lūkodamies apstulbušajā majorā, nokāsējās un, piebildis vēl dažus puķainus krievu lamu vārdus, smagi apsēdās.

Bataljons nezināja, kas notiek gaļas pārdotavā. Pirmā un ceturtā rota bija aiztriekta pieņemt cilvēkus kilometrus četrpadsmit no Tilles. Trešā rota strādāja kanālā, bet mūsu, otrajā rotā notika apbruņojuma pārbaude: izlikuši mugursomu saturu zemē un stāvēdami katrs pie savas mantības, leģionāri parādīja rotas komandierim, ka neaizskaramie konservu,, galēšu un kafijas krājumi atrodas pilnīgā kārtībā un arī pogas ir nospodrinātas.

Divas stundas pirms pusdienām taures vēstīja, ka bataljonam laiks sapulcēties.

Pirmā un ceturtā rota pašlaik ieradās Tillē. Viņi dziedāja mūsu iemīļoto dziesmu:

Skaties, kā mirdz asmens Rozes kātam līdzīgs. Mala krūzēs smejot Vīns pār malām līst…

Bungas ziņoja trauksmi. Skriešus rotas metās uz sapulcēšanās vietu.

—    Uzbrukums? Vai tiešām mūs tūlīt dzīs triecienā?

Bataljonu izveda aiz žoga, kur sākās koka krustu

apžogots lauks, ko sauca par Mazajiem kapiem. Leģionārus nostādīja četrstūrī.

—    Tātad parāde! — sprieda kareivji.

Viņi atcerējās, ka reiz pie Kraonas vācieši apšaudīja parādi, kurā mūsu pulka ārstam piešķīra ordeni par izdienu. Toreiz pulka komandiera runas laikā šrapneļi sprāga tieši blakus.

Ko apbalvos šoreiz?

Vienā pusē četrstūris pašķīrās. Konvoju apsardzībā ieveda Sapiro. Viņu nostādīja pie koka.

—    Nāves sods?!

—    Bet par ko?

—    Acīm redzot, vācu spiegs.

—    Kas viņš par spiegu! Labākais rotas izlūks!

Mulsi smaidīdams, Sapiro stāvēja pie koka. Tuvredzīgās acis mirkšķinādams, viņš sasprindzināti — kā hipnotizēts visu laiku skatījās uz sārtvaidzīgo jautruli Bo- dēnu no trešās rotas, kurš stāvēja konvojā — pēdējais no labās puses.

Tālākais risinājās ātri. Kad Sapiro saļima, pēc reglamenta viņam iešāva ausī revolvera lodi, un to izdarīt bija pavēlēts Delkūram. Delkūrs bija apmulsis.

Skanēja taures. Paceltiem durkļiem bataljons nosoļoja garām Sapiro līķim. Bija grūti iet. Nesen bija lijis lietus un izskalojis augsni. Dubļi veselām pikām pieķērās zābakiem. Mēs gājām juceklīgā solī, sakumpuši un grīļodamies.

Es toreiz biju iekārtojies kādas sagrautas mājas vienīgajā otrā stāva istabā, kas bija palikusi neskarta. Manu kaimiņu — telefonistu nesen nogalināja, un es dzīvoju viens.

Naktī es ilgi nevarēju aizmigt. Grozījos no vieniem sāniem uz otriem, cēlos augšā un smēķēju, pēc tam atkal apgūlos, taču miegs nenāca. Tiklīdz iesnaudos, man rādījās majora Andrē garās kājas.

Beidzot es laikam biju iemidzis, kad mani pamodināja dīvainas skaņas, kas nāca no ielas. Bija dzirdami gār- dzieni, un kāds aizžņaugtā balsī izgrūda neskaidras skaņas, pie kam visu laiku nenoklusa dobji, vienmērīgi sitieni.

Es ieklausījos.

—    Un tu, netīrā hiēna, visu to vēroji no augšas uz leju, no galerijas? Tu atspiedies pret margām un vēroji šo lietu no galerijas?

Tā bija Lum-Luma balss.

Kāds viņam atbildēja ar vaidiem un gārdzoņu. Piegāju pie loga, bet nakts bija necaurredzami tumša. Spriežot pēc kņadas, kāju švīkoņas un Lum-Luma saspringtās balss, es nopratu, ka viņš kādu piekauj. Bet ko? Par kādu lietu viņš runāja? Par kādu galeriju?

Pēkšņi es atcerējos, ka šorīt, kad nošāva Sapiro, vadā nebi ja Millē. No piedalīšanās nāves soda izpildīšanā viņu atbrīvoja, jo no rīta Millē sūdzējās par sliktu sajūtu. Pēc pratināšanas tiesā viņš nozuda. Bet soda izpildīšanas laikā, stāvot četrstūrī, es nejauši pagriezu galvu un ieraudzīju viņu kādas pussagrautas mājas balkonā, kur bija novietojies medicīniskais punkts. Tur mitinājās arī rakstveži. Kopā ar vairākiem rakstvežiem Millē stāvēja uz balkona un kaut ko viņiem stāstīja. Pēc zalves, kad pār nošautā līķi noliecās Delkūrs ar revolveri, Millē, pārliecies margām, dzīvi žestikulēdams, turpināja savu stāstījumu.

Tagad es pēkšņi atcerējos šo notikumu. Kaut kur tālumā uzlidoja raķete, un tās īsajā uzliesmojumā es ieraudzīju, ka mazliet pa labi no mana loga Lum-Lums, sagrābis aiz rīkles kaprāli Millē, dauza viņa galvu pret platānu. Millē dīdijās, locījās un tirināja kājas, bet izrauties nevarēja.

Lum-Lums piemetināja:

—    Vai tad tu esi kareivis? Pretīgs šakālis tu esi. Vai tu karo par Franciju? Tu atnāci vienkārši nogalināt. Ko viņš bija nodarījis tavai nelietīgajai dvēselei, šis Cālēns?

It kā pielikdams pieturas zīmes, viņš pēc katra teikuma grūda Millē galvu pret koku.

Nakts bija tumša un klusa. Tikai kaut kur tālumā, droši vien pie Reimsas, smagi dauzījās lielgabala sirds. Bet tas bija tālu.

Es piespiedos pie loga un, elpu aizturējis, gaidīju, kad

Millē beigs mīņāties un Lum-Lums nogāzīs zeme viņa līķi.

Nakts tveicīgajā tumsā pēkšņi ieskanējās soļi. Kaut kur aizgāja patruļa jeb varbūt kareivju komanda devās nomainīt sardzi? Lielām naglām apkaltie zābaki vienmērīgi šņirkstēja pa sagrautā bruģa drumslām. Kņada zem platāna apklusa.

Drīz vien es saklausīju Lum-Luma klusināto balsi:

—    Patvāri, vai tu esi mājās? Tas esmu es, Lum-Lums! Vai tev neatradīsies kāds vīna malks? Briesmīgi izkaltusi rīkle. Ārprāts, kā slāpst!

Es pasaucu viņu.

Bija tumšs, un es nevarēju saskatīt Lum-Luma seju. Dzirdēju tikai viņa saraustīto elpu.

—    Kā tu mani nomierināji! — viņš sacīja, vienā rāvienā izdzēris sausu manu blašķi un uzkodis gabaliņu siera.

Pēc tam viņš izstiepās man līdzās uz grīdas un piezīmēja:

—    Tu esi iegādājies tīri labu savrupmāju! Bet grīda gan varēja būt mīkstāka, ar atsperēm, mans draugs Patvāri, citādi cieta gulēšana …

Viņš pļāpāja un pļāpāja par visādiem sīkumiem, ne ar vārdu nebilzdams par Millē piekaušanu.

—    Kāpēc tu klusē? — viņš pēkšņi iejautājās. — Tevi māc grūtsirdība Cālēna dēļ? Ko lai dara, Patvāri, tāds ir karš!

—    Tu man te neapvārdo zobus, vecais akrobāt! — es nenocietos. — Kas tev bija ar Millē?

Viņš vēl arvien tēloja un nevainīgā balsī pārjautāja:

—    Kad?

—    Kad, kad? — es kļuvu nikns. — Nupat!

—    Nupat? Kas tad nupat notika? Mēs vienkārši satikāmies un patērzējām. Mēs taču esam veci draugi vēl no Sidi-Bel-Abesas laikiem… Nu, un mēs patērzējām. Es viņam sacīju: «Muļķi, ko tu ar to panāci? Maitu Ērglis atkal pavēlēja slēgt krodziņu. Pie durvīm atkal stāv sargs. No ceturtās rotas. Bet ceturtā rota ir nelietīgākā rota visā franču armijā. Un tieši rīt, — es viņam saku, — rīt atvestu svaigu vīnu no Berzenes! Kāds muļķis tu esi bijis! Saki man, Millē, es viņam prasu, saki man, — no kurienes gan pasaulē rodas tādi muļķi kā tu?»

—    Un tas ir viss, par ko jūs runājāt?

—    Prolams! Par ko tad vēl?

—    Un nekas vairāk starp jums nenotika?

—    Kas gan lai būtu noticis? Varbūt mums vajadzēja sabučoties?

Viņa noslēpumainība mani apvainoja.

—    Vai viņš vēl ir dzīvs? — es ari iejautājos, lai izbeigtu izlikšanos.

Lum-Lums nemierīgi sagrozījās savās cisās un nomurmināja.

—    Liekas, dzīvs.

—    Vai viņš nesūdzēsies?

—    Baidīsies.

Lum-Lums atbildēja gausā, dobjā balsī. Viņš bija piespiests pie sienas, bet vēl negribēja padoties. Viņam bija dusmas un īgnums uz sevi, ka atstājis Millē dzīvu. Ne jau vīna dēļ viņš bija piekāvis Millē, bet pavisam par citu lietu, par to, kuru viņš nosauca par «dvēseles nelietību». Kurš katrs nemaz nesapratīs, ko tas nozīmē. Un kaprālis bija palicis dzīvs!

—    Tu šodien varēji kļūt par pusvada labdari, — es izsmējīgi teicu. Es viņu tīšām kaitināju, lai atriebtos par viņa noslēpumaino klusēšanu. — Vēl dažas minūtes tikpat draudzīgi sarunāties …

—    Ko tu man piesienies? — negaidīti atcirta Lum- Lums.

—    Vai tu gribi teikt, ka esmu radījis zemi, debesis un visus zemes neliešus? Nav ko piesieties. Viņu pats dievs pasargāja. Droši vien dievs bez tādiem nevar iztikt!

Viņš pagriezās pret sienu un sāka krākt. Lai tiktu no manis vaļā, viņš izlikās aizmidzis.

TAS VELNS BIGULO

1

Uz Fontenes ciemu mēs skatījāmies kā uz sen

aizmirstu miera un labklājības ainavu. Pilnīgi veselas, izturīgas un izskatīgas akmens mājas priecīgi mirdzināja košos dakstiņu jumtus. Milzīgu platānu ēna tām sniedza patīkamu dzestrumu, apkārt kuploja augļu koki, līdz pašam dzidrās upītes krastam stiepās lekni sakņu dārzi, un ik laidarā mauroja, īdēja un rukšķēja paēduši lopi.

Leģionāri bija sašutuši.

—    Kā tad tā, — viņi brīnījās, — vai tad vēl atrodas arī lādas vietas, kur dzīvo laimīgi ļaudis, kas nepazīst kara šausmas? Kā tas var būt?

Karš kārpīja zemi apmēram četrdesmit kilometrus taisnā linijā no šejienes. Tas bija tur nostiprinājies un apklusis, bet šeit bija neaizskaramā, mierīgā un laimīgā aizmugures dzīve.

Fontenē mēs ieradāmies ilgstošā atpūtā, lai sadziedētu rētas un atlabtu no zaudējumiem, ko saņēmām cīņās par no. augstieni.

Kaut kā izkārtojušies pa siena šķūņiem un staļļiem, leģionāri gāja paklaiņot pa ciemu, meklēdami vīnu un piedzīvojumus. Tikai mēs ar Lum-Lumu nekur negājām, jo ne vienam, ne otram no mums nebija ne santīma. Kur lai mēs būtu gājuši?

Saīguši stāvējām pie vārtiem, kad pēkšņi Lum-Lums paplikšķināja sev pa gurniem un sajūsmā iekliedzās.

—    Zuzū! Seit taču atrodas zuzūl Un tieši otrais pulks! …

Viņš metās pakaļ milzīgam zuavam, kurš pašlaik šķērsoja ielu.

—     Ei, draudziņ! Pagaidi! — kliedza Lum Lums. — No kāda bataljona? … No pirmā? Lieliski! Vai arī otrā rota atrodas šeit?

Izrādījās, ka otrā rota apmetusies blakus ielā.

—    Vai Bigudo mājās?

—    Seržants Bigudo? Nezinu!

—    Vai tiešām viņš jau kļuvis par seržantu? — Lum- Lums brīnījās un, griezdamies pie manis, piebilda:

—    Ja Bigudo kļuvis par seržantu, tad es zinu kādu, kas šodien pamatīgi piedzersies. Tas nekas, ka mums abiem nav naudas! Leģionāram nauda nav vajadzīga, leģionāram vajadzīga veiksme! Bigudo ir mans labākais draugs! Ejam!

Zuavam bija pa ceļam ar mums. Viņš pastāstīja, ka arī viņu pulks atsūtīts uz Fonteni pēc smagiem zaudējumiem. No pirmā bataljona bija palikuši ne vairāk par simt cilvēku.

—    Lūk, tur atrodas kanceleja, — zuavs norādīja uz lielu fermu, kas bija redzama aiz ceļa līkuma.

—    Seržants! Paskat vien, viņš jau kļuvis par seržantu, tas velns Bigudo! Ja jau reiz tā, tad man slāpst! — Lum-Lums runāja.

Viņš nonāca sev neparastā priecīgā satraukumā. Parasti noslēgts un kluss, viņš tagad kļuva runīgs.

—    Eh! Zuavi! Tie tik ir kareivji! Tāds tev kuru katru pacels uz durkļa kā siena klēpi uz dakšām. Un kas par biedriem! Protams, draņķi pagadās arī pie viņiem — pienapuikas no Parīzes, kuri zuavos ielīduši tikai tāpēc, lai varētu nesāt izšūtu jaku un šešiju ar pušķi, kas patīk meitenēm! Par tiem es nerunāju. Bet tur ir īstie vīri! Tu sadraudzējies ar viņu un tad arī zini, ka jūs uz mūžiem esat viena miesa un asinis. Tā, lūki Arī tas velns Bigudo ir no tādiem! Jūs sadraudzēsieties, Patvāri! Es tev zvēru, ka pēc divām dienām jūs būsiet nešķirami kā mugura no krekla. Vispār — es traki priecājos, ka mēs šajā caurumā esam nokļuvuši kopā. Ai, cik jauki mēs padzīvosim !

Lum-Lums gāja, palēkdamies aiz prieka, un aiz nepacietības kļuva gluži trokšņains.

—    Un tu ievēro, — viņš runāja ātri un skaļi, — liktenis mūs ar Bigudo vienmēr saved kopā visneparastākajos apstākļos. Viņš mūs nekad neizšķir uz ilgu laiku. Tikko Leģions ierodas Bel-Abesā, skaties, ari viņi klāt. Mūs aiztriec uz Sfisifu — pēc neilga laika tur ierodas ari mani zuavi. Reiz nokļuvu Keneg-el-Azirā, ieeju krodziņā — un ko es redzu? Sēž pie galdiņa mans Bigudo un dzied dziesmas. Vai tu vari iedomāties?! Pavisam jocīgi bija, kad mēs satikāmies Tizi-Uzu. Vai tu zini, kur tas atrodas? Tieši tur sākas Kabilijas kalni un Džebel-el-Kabila. Nu un tur mans Bigudo vienreiz grāba ar kreiso roku mūsu slaveno Millē aiz rīkles, bet ar labo divdesmit minūtes atmiekšķēja viņa purnu. Es plīšu aiz smiekliem! Millē pēc tam veselu mēnesi nogulēja hospitāli…

—    Par ko tad viņš Millē dauzīja? — es jautāju.

—    Dīvains jautājums! — atbildēja Lum-Lums. — Par ko gan citu viņu varētu dauzīt, ja ne par nelietību?

—    Bet tieši par ko?

—    Kāds tev tiešums vajadzīgs! Viņš negodīgi karo. Un tur mums bija pastāvīgs karš ar arābiem. Es tev teikšu, tā tik ir nodarbošanās — šaut uz neapbruņotiem ļaudīm, kuri dumpojas tādēļ, ka viņiem nav ko ēst. Nu, bet ko tu padarīsi — tādam nolūkam mūs turēja. Labi, dari savu darbu, bet nepārcenties! Bet tas sprāgonis Millē apšauj bērnus un večiņas apstrādā ar durkli. Tas viņam patīk. Tas ir vienīgais, kas viņam patīk. Nodur bērnu un domā: «Es esmu varonis, visi tagad baidīsies no manis .. .» Ielavās arābu ciemā, apšauj večus un vecenes, izlaupa un laižas atpakaļ! Vai tad kareivis drīkst tā rīkoties?! Tur, kur citiem sirds, viņam ir tukša vieta! Nu, un tad Bigudo ar viņu toreiz aprunājās. Millē pēc tam veselu mēnesi nogulēja hospitālī…

Viņš apklusa, acīm redzot, vēl kaut ko atcerēdamies, tad līksmi papurināja galvu un piebilda:

—    Vareni viņš toreiz apstrādāja Millē, mans Bigudo … Jā, vecais Patvāri, tādu puišu kā Bigudo pasaulē nav pārāk daudz. Tīra dvēsele! Un kas par brunču mednieku! Es tev teikšu vienu lielu: tu viņu nekad nemeklē tur, kur viņa nav, piemēram, baznīcā. Labāk apstaigā krogus, sevišķi tos, kur dūšīgāka krodziniece. Lūk, kur viņš jāmeklē …

—    Bet dūšīgie sievišķi paši viņam līp klāt, tīrās briesmas! — Lum-Lums pēc brītiņa turpināja. Atmiņas nāca viļņiem.

—    Reiz Keneg-el-Azirā viņā ieķērās kāda resna krodziniece — ebrejiete. Kas par apmēriem! Zvēru tev pie krucifiksa un kapteiņa Danžū koka rokas, ka viņā bija vai vesels Zinaja kalns tauku! Bet manu Bigudo viņa dievināja, šo izkaltušo velnu! Viņš bija sīks kā kaķis! Toreiz mēs ar viņu pamatīgi iedzērām! …

Bijām sasnieguši zuavu kanceleju.

—    Kas vajadzīgs Leģionam? — jautāja pie galda sēdošais ūsainais kapteinis ar pārsietu roku.

Piesitis divus pirkstus pie cepures naga, Lum-Lums gribēja apjautāties par savu draugu, kad, durvis cirzdams, telpā ielauzās tukls, padzīvojis fermeris. Nenoņēmis cepuri, viņš metās tieši pie kapteiņa un, ar savu neganto basu pilnīgi nomākdams Lum-Luma balsi, iesaucās:

—    Tas ir par daudz, kungs! Es to necietīšu!

—    Kas tad ir? — gurdi jautaja kapteinis.

—    Es par to pašu seržantu!

—    Bigudo?

Lum-Lums inan piegrūda.

—    Mans Bigudo! …

—    Bigudo vai ne, man vienalga, kā viņu sauc! Bet es pieprasu, lai viņu nekavējoties aizvāktu!

—    Tā jau es domāju! — Lum-Lums man pačukstēja.

—   Skaidrs, ka tas ir viņš! Atkal viņš kaut ko savārījis! Ja šim ērmam ir jauna sieva, tad es noprotu, ka tieši…

—    Liekas, es jums jau reiz teicu — pēc pusdienām, — kapteinis īgni atbildēja.

—    Pēc pusdienām! Pēc pusdienām! — nerimās fermeris. — Man nav laika gaidīt, kad jūsu kungiem labpatiks pusdienot! Aizvāciet viņu tūlīt!

—    Arā! — ar liekuļotu gurdumu sacīja kapteinis.

Lum-Lums nenocietās.

—    Tēvaini! — viņš šķelmīgi pavīpsnāja. — No kurienes viņš jāizvāc, šis Bigudo? Varbūt no jūsu meitas guļamistabas? Tādā gadījumā viņu labāk netraucēt…

—    Ei jūs, leģionār! — kapteinis paaugstināja balsi.

—   Nav ko maisīties svešās lietās!

Niknumā un uztraukumā fermeris nesadzirdēja Lum- Luma dzēlību.

—    Viņa dēļ manas aitas zaudējušas apetīti! — viņš turpināja kliegt savu.

—    Žēlīgais dievs! — čukstēja Lum-Lums. — Ko gan viņš tur varēja savārīt, šis velns Bigudo, ka pat aitas zaudējušas apetīti?

—   Es nospļaujos uz jūsu aitām un uz jums. Arā! — tagad jau pavisam flegmātiski atbildēja kapteinis.

Tas satracināja fermeri.

—    Ko? — viņš iebļāvās. — Nospļauties? Jūs aizinir- staties, mans kungs! Man ir vēlēšanu tiesības! Es maksāju nodokļus! Es esmu ģimenes tēvs! Es esmu fermeris! Nospļauties uz mani? Es sūdzēšos ģenerālim! No vāciešiem mēs nepiedzīvojām nekādus apvainojumus, bet tagad atnāk savējie …

Virsnieks piecēlās un, piegājis fermerim cieši klāt, uzbrēca tik negaidīti skaļu «ārā!», ka vēlētājam un nodokļu maksātājam sāka trīcēt kājas. Mēs pašķīrāmies, un viņš kā lode izlidoja pa durvīm.

Lum-Lums atkal piesita roku pie cepures. — Kapteiņa kungs! — viņš teica. — Arī mēs nākam sakarā ar Bigudo. Viņš man vecs draugs vēl no Āfrikas laikiem. Gribētos ar viņu satikties.

—    Viņš tur šķūnī vārtās, — sacīja kapteinis.

2

Šķūņa tumšajā kaktā, pārsegts ar šineli, uz salmiem gulēja zaļoksnējs puisis ar seržanta tresēm uz piedurknēm. Šinelis bija uzvilkts līdz pašam zodam un zuavu šešija ar pušķi uzbīdīta uz deguna.

—   Te jau viņš ir, vecās cūkas dēls! — Lum-Lums priecīgi iesaucās. — Gulšņā … Ei, celies augšā! Žiglāk!

Lum-Lums iespēra draugam ar kāju.

—    Kas jūs tāds? — pārbiedētā balsī iesaucās tikko ienākušais zuavs. — Jūs laikam esat prātu zaudējis?

Pienāca fermeris.

—     Nospļauties uz mani?! — viņš rūca, izmisīgi plātīdams rokas. — Nekā nebija, kungs! Kaut arī man nav tresotas piedurknes, es neesmu zemē metams! Es esmu saimnieks! Kā viņš drikst iesviest te šo riebekli, kura dēļ manas aitas vairs neēd salmus! Nē, to es nepieļaušu! Nē …

Viņš atgrūda šķūņa durvis un izdzina aitas. Tās blēdamas metās ārā un, skriedamas garām Bigudo, šausmās cirtās sāņus, bet guļošais tā ir nepamodās.

—    Ir nu gan pamatīgi pielējies, vecais kamielis! — Lum-Lums brīnījās. — Ei tu, biķšu stara, — viņš griezās pie zuava, — vai jau ilgi piedzēries?

—    Kas tu Leģionā īsti esi? — zuavs bija pārsteigts.

—   Bataljona muļķis, vai? Vai neredzi, ka puisis jau trešo diennakti smird?

—    Bigudo? — Lum-Lumam pēkšņi aizlūza balss.

—   Bigudo?

—    Nu kā tad! — zuavs atbildēja. — Kad mēs cīnījāmies simt deviņpadsmitajā augstienē, viņš iegrūda savu durkli kāda bavārieša vēderā un vairs nevarēja izvilkt. Zināms, ka bavāriešiem cieta gaļa …

—    Un tālāk? — Lum-Lums mīņājās.

—    Tālāk otrs bavārietis tiešā tēmējumā izšāva uz viņu no revolvera. Bigudo pakrita. Kad šis karuselis beidzās, mēs atdevām pozicijās marokāņu strēlniekiem, bet paši apbedījām kritušos.

—    Tālāk! Tālāk! — Lum-Lums nepacietīgi iesaucās.

—    Te tev būs tālāk! Bigudo kopā ar piecdesmit citiem puišiem iesviedām kopējā bedrē. Sākām bedri aizbērt, kad pēkšņi Bigudo sāk grozīties un vaidēt. «Es esmu dzīvs,» viņš saka. Bet sanitārs, jēra dvēsele, — tie nelieši baidās zem atklātām debesīm — uzkliedz: «Dzīvs? Melo! Visi tā runā!» Un met smiltis tieši Bigudo virsū. Labi, ka tuvumā gadījās savi puiši, kuri pazina Bigudo. Viņi saprata, ka, ja jau viņš saka, ka dzīvs, tad tā arī ir. Izvilkām viņu no bedres un tūlīt uz hospitāli. Tiesa, viņš bija ļoti vājš. Ārsts teica, ka, sviežot kapā, viņam kaut kas atrauts vai salauzts. Nu, bet dzīvs viņš tomēr bija. Murgos viņš rāvās kājās, prasīja rokas granātas. Kādā nakti viņš pazuda — aizgāja no hospitāļa. Bet vakar viņu atrada sakņu dārzā jau sastingušu.

—   Saki, lūdzu! — Lum-Lums aizsmakušā balsī nomurmināja un apklusa.

Mans draugs stāvēja bāls un drūms. Piezīmes viņš izsacīja izklaidīgi — varēja just, ka viņa domas ir pavisam citur. Viņš pat nedzirdēja zuava stāstu par to, ka kapteinis katrā ziņā gribējis savu mīļoto seržantu apglabāt zārkā un ar mesi, tāpēc bēres aizkavējušās, jo vietējais zārku taisītājs mobilizēts. Viņa vietu izpildīja sieva, bet tā strādāja lēni un slikti, pie tam arī pulka mācītājs nogalināts, tā ka vajadzējis ilgi staigāt pa apkārtējiem ciemiem, kamēr kavalērijas divīzijas štābā sameklējuši divus ziņnešus, no kuriem viens pirms kara strādājis par lauku mācītāju, bet otrs bijis marinitu kongregācijas mūks. Viņi protot apstāvēt mirušos.

—   Laikam jau tic paši būs, — zuavs piebilda, kad pagalmā ierikšoja divi dragūni bēros zirgos.

Dragūni viegli nolēca no segliem, piesēja zirgus pie koka, izņēma no seglu siksnām baznīcas apģērbus, uzvilka tos virs kareivju formas, uzmauca kamilavkas un nāca uz mūsu pusi. Viņi abi bija jauni un liela auguma puiši, un abiem bija garas, melnas, sen neapcirptas bārdas. Skaļi un braši šķindinādami milzīgos piešus, viņi pienāca pie mirušā, nometās ceļos un sāka skaitīt lūgšanas.

Lum-Lums skatījās uz viņiem, uz mums, uz Bigudo un laikam vēl aizvien neko nesaprata.

Kādas atmiņas uzpeldēja viņa acu priekšā, par ko gan viņš domāja? Par mirušo draugu un Āfrikas pārgājienu lētajiem priekiem? Jeb varbūt viņš pēkšņi iedomājās par savu dzīvi, kas uz mūžīgiem laikiem bija cieši jo cieši iespiesta kareivja mugursomā?

Pagalmā parādījās sanitārs. Abām rokām pieturēdams, viņš nesa uz galvas zārku.

—    Nu, lūk, beidzot arī kastīte priekš Bigudo! — zuava skaļā balss pārskanēja dragūnu lūgšanas.

Visi kopā mēs novietojām Bigudo viņa pēdējā mājvietā. Un tikai tagad, attapies no negaidītā trieciena un pirmajām bēdām, Lum-Lums sajuta to, ko nebija sajutis agrāk — drausmīgu nāves smaku. Jodoforma un zāļu iedarbība vairs nelīdzēja. Bija sākusies trūdēšana.

—    Kas gan tam puisim bijis vēderā, ko? — Lum- Lums nomurmināja.

Paņēmis klēpī salmus, uz kuriem gulēja mirušais, Lum-Lums iznesa tos aiz šķūņa.

—   Jāsadedzina, — viņš teica. — Citādi var saslimt aitas.

s

Pēc tam bija bēres. Sapulcējās visa rota — visi, kas bija palikuši dzīvi.

Dažus vārdus runāja kapteinis ar pārsieto roku. Zemu noliektām galvām stāvēja zuavi.

Mēs ar Lum-Lumu atradāmies blakus. Nekad nebiju redzējis cilvēka sejā tādas skumjas un apmulsumu.

No kapsētas devāmies uz krogu. Lum-Lumam atradās daži pazīstami zuavi, kuri uzaicināja arī mūs abus. Krodziņš atdzīvojās. Pēc pirmajām glāzēm telpā kļuva trokšņaini. Atdzīvojās arī Lum-Lums.

—    Vai es tev neteicu? Vai es tev neteicu? — Lum- Lums iegrūda man sānos. — Kāda velna pēc mums vajadzīga nauda? Kad tik draugi! Vai ne, Patvāri?

Pēc trešā litra troksnis pārgāja nepārtrauktā dūkoņā. Zuavi dziedāja, smējās un stāstīja sālītus notikumus par Fatimām, kuras Āfrikā sēro pēc viņiem. Pēc tam uzstājās kāds kaprālis un diezgan patīkamā tenorā nodziedāja pazīstamo dziesmu par meiteni, kura

Nomira,

Kā dzīvojusi, •—

Nešķista un ļauna.

Pēc tam Lum-Lums pievērsa zuavu uzmanību manai personai. Viņš paziņoja, ka es esmu krievu brīvprātīgais un iestājies Ārzemnieku leģionā, lai cīnītos par civilizāciju un tiesībām, un izteica domu, ka uz šo soli mani pamudinājuši tīri reliģiski motīvi.

—   Mans draugs Patvāris pieder muļķu sektei, kuri paši lien tur, kur neietu neviens prātīgs cilvēks, — viņš paskaidroja.

Sīs rekomendācijas sekas bija tādas, ka krodziņa saimnieks mani personīgi pacienāja ar litru vīna, bet zuavi pieprasīja, lai dziedu krievu dziesmas. Es izpildīju viņu lūgumu un nodziedāju divas častuškas, protams, ar svilpieniem un pietupieniem, un izpelnījos tādu piekrišanu, kādu dzimtenē nekad nebiju saņēmis.

Tad pienāca Lum-Luma kārta. Viņš izgāja vidū, pie- tupās un, savilcis ārkārtīgi bēdīgu ģīmi, stieptā balsī uzsāka sērīgu anamitu dziesmu ar piedziedājumu:

Ali-ali usai, Ali-ali ukanti.

Viņš dziedāja zemā krūšu balsi, skatīdamies vienā punktā. Seja Lum-Lumam bija nekustīga, un arī pats viņš bija nekustīgs kā akmens dievs. Ja dziedāšana nenotiktu krogā un Lum-Lums necenstos sabiedrības uzjautrināšanas labad, šī dziesma radītu skumju noskaņojumu. Bet klausītāji saprata, ka viņu priekšā atrodas artists, un uzmudināja viņu ar aplausiem un bezrūpīgiem, jautriem smiekliem.

Vēlāk sekoja dejas, un, kad izsauca mani, es nodejoju kādu deju ar pietupieniem. Tas izsauca vētrainu piekrišanu un jautrību. Tavernas logu stikli trīcēja. Bēres bija jautras. Neviens vairs neatcerējās mirušo.

Un tad viss pēkšņi mainījās.

Izrādījās, ka tavernā atrodas divi dragūni. Es viņus pamanīju tikai tad, kad Lum-Lums sāka kliegt. Viņi sēdēja attālākā stūrī jau krietni miglaini, un katram priekšā uz galda atradās pa litram vīna. Dragūni bija jauni spēcīga auguma bārdaiņi un ļoti līdzinājās tiem, kuri apstāvēja Bigudo. Iespējams, ka tie paši arī bija.

Viņus pamanījis, Lum-Lums kļuva no dusmām pavisam zaļš. Viņš piecēlās no galda, pacēla savu krūzi un, pārlaidis diezgan miglainu skatienu zālei, iebrēcās:

—    Visi dragūni ir maitas! Vismaz es zinu divus tādus un uzskatu par savu pienākumu zuavu un leģionāru priekšā nosaukt tos par maitām.

Un tad sākās.

Dragūni pielēca kājās, it kā viņi būtu aplieti ar vārošu ūdeni. Krietni grīļodamies, viņi kliedza un gribēja kauties. Viņus saturēja. Kāds Lum-Lumam uzkliedza:

—    Esi mierīgs, ādas maiss! Neapvaino dragūnus, arī viņi ir kareivji!

Kāds sulīgs bass viņu pārkliedza:

—    Lai tik pasaka visu, ko zina par dragūniem. Gan zuavi paši zinās, kuram sadot pa kaklu …

Lum-Lums rāvās pie dragūniem.

—    Ak jūs apstāvējāt Bigudo? Jūs?!—viņš kliedza. — Jūs lūdzāt savu dievu par viņa dvēseles mieru? Kāda velna pēc viņam tagad vajadzīgs miers? Labāk jūsu dievs būtu licis viņu mierā, kamēr puisis vēl bija dzīvs. Labāk būtu, ja jūsu dievs vispār liktu mierā kareivjus. Būtu labāk pats kāvies ar vāciešu dievu un nevilcis kareivjus šajā kautiņā. Kāda Bigudo daļa par viņu strīdiem? Bigudo gribēja dzīvot, viņš mīlēja vīnu un sievišķus! Kāda daļa par to bija jūsu dievam? Kādēļ viņš pieļāva, ka nogalina mūsu Bigudo? Saki tu man, nelieti, — kur gan izpaužas viņa žēlsirdība, ja viņš atņem kareivim dzīvību? Kas tad cits kareivim vairs paliek? Viņam taču cita nekā nav!

Izgaisa jautrība, un izgaisa reibums. Mēs atkal atcerējāmies Bigudo, nogalinātos biedrus, karu, pamestās ģimenes un mūsu rūgto kareivja dzīvi. Stāvējām kā sastinguši.

Bet Lum-Lums neprātīgās dusmās kliedza: — Kur ir debesu žēlsirdība, ja kareivim atņem dzīvību? Atbildi man, bārdainais piesi! Runā!

4-Lorano -4

Mēs ar Lum-Lumu atgriezāmies no intendantu ras Mizonā. Jau saredzējām Lielos kapus, un līdz nometnei palika ne vairāk kā trīs kilometri, kad pār mūsu galvām pārlidoja šrapnelis. Tam sekoja otrs un trešais.

— Patvāri! Es jūtu, ja tā turpināsies, tad Lielajos kapos izaugs vēl divi koka krusti. Es domāju, ka tas nebūtu vēlami. Laidīsimies sāņus!

Mēs metāmies uz nogāzes pretējo pusi un turpinājām ceļu pa sānu taciņu.

Mums pretī atradās vientuļa, augstas akmens sienas iežogota viensēta. Šo viensētu es pazinu jau sen: šeit dzīvoja viens vai vairāki muziķi. Man bieži nācās braukt garām šai mājai — no šejienes ceļa pagrieziens veda uz štāba brigādi, — un, kad vien laiks atļāva, es apstājos paklausīties muziķu. Dažreiz skanēja vētraini cirķa auļi un kareivīgi marši, citreiz kāds niekojās uz harmonikām vai dūdām. Taču vislabāk man patika, kad pianists uz klavierēm atskaņoja veco franču komponistu skaņdarbus.

Ieiet mājā es neiedrošinājos, baidīdamies, ka tur apmetušies virsnieki. Es klausījos, sēdēdams vārtu priekšā zem platānām.

Lum-Lums ar kāju atgrūda vārtiņus, un mēs iegājām lielā, plašā, bet nolaistā pagalmā. Saulē trūdēja kūtsmēsli, un visapkārt mētājās atkritumi. Pagalma dziļumā stāvēja milzīgs, zaļš furgons — vesela māja uz ratiem — ar logiem, durvīm un dūmvadu. Tādās mājiņās braukāja ceļojošā cirka artisti.

Pie furgona sēdēja atlētisks, ūsains, gadus piecdesmit vecs vīrietis rūtainās biksēs.

Lum-Lums ar blēdīgu pieticību palūdza nodzerties.

—   Ūdeni! — ūsainis pasmaidīja. — Kāpēc ūdeni? Ienāciet, lūdzu! Atradīsies kaut kas labāks!

—    Tādi man patīk! — Lum-Lums pačukstēja.

Mēs nebijām paspēruši ne trīs soļus, kad no šķūņa atskanēja priecīga balss:

—    Lai dzīvo Leģions! Ienāciet, vecie puikas!

Tūlīt arī no šķūņa uz rokām, kurām bija piestiprināti divi gludekļveidīgi koka kluči, izvēlās kroplis bez kājām. Viņš bija tērpies īsā huzāru mundierī.

Jaunajā, skaistajā sejā jautri mirdzēja dzīvas acis, un melnās Osiņas bija sagrieztas brašā huzāru gredzenā. Pie viņa krūtīm lepojās ordenis.

Plecus raustīdams un galvu purinādams, kroplis neparasti ātri pārvietojās.

—    Sveicināti! — viņš iesaucās, sniegdams mums roku.

—    Tas ir jauki, ka jūs iegriezāties. Es pašlaik nevaru izkustēties no mājas. Ienāk, veči!

Viņš runāja satraukti un nervozi.

Mājā pianists izpildīja kādu no savām skumjajām melodijām.

—    Tūlīt es pateikšu brālim, lai beidz trokšņot. Ei, Zilbēr!

Un, pagriezies pret mums, piebilda:

—    Kopš tā laika, kad vācieši man saspieda varžacis, viņš sācis spēlēt visādus niekus.

Mēs iegājām mājā. Pianists sēdēja ar muguru pret durvīm. Viņš pārstāja spēlēt, bet nepagriezās uz mūsu pusi.

—    Zilbēr! — huzārs sacīja. — Pie mums atnākuši viesi! Ārzemnieku leģiona kareivji!

—    Sveicināti, kungi! — klusi sacīja muzikants, vēl arvien nepagriezdamies pret mums.

—    Ja gribi spēlēt, tad kaut ko jautrāku, — huzārs turpināja. — Bet mēs tikmēr iedzersim!

Norausis sviedrus no pieres, viņš uzmauca ķiveri dziļāk uz acīm un nezin kāpēc palaida vaļīgāk pakakles siksnu. — Sēdies, Leģion! — viņš atkal pievērsās mums.

—   No kāda pulka? No Otrā! Bel-Abesas garnizons? Zinu, arī mēs tur karojām. īsta bedre! Nokaitēta panna! Tikai uguns no augšas un nevis no apakšas. Vai tad jūs abi neesat no kolonijām? Ak tu esi kara laika brīvprātīgais?

Students? Krievs? Lieliski! Vai dzirdi, Zilbēr? Draugs ir krievs. Lai dzīvo sabiedrotie!

Kroplis, ne mirkli neapklusdams, runāja ātri un skaļi.

Ienāca ūsainais.

—    Vai dzirdi, tēt? Sis leģionārs ir krievs! — huzārs mani iepazīstināja.

—   Esmu laimīgs iepazīties, kungs! — ūsainais pieklājīgi teica. — Tiešām dārgs viesis! Ei, Luize! Māt! Skaties, kādi mums viesi! Krievu brīvprātīgais! Tas tik ir sabiedrotais!

—: Eju, eju! — no virtuves atskanēja sievietes balss.

—    Tu tikmēr pastāsti, — huzārs mani apbēra jautājumiem, — vai Krievijā daudz kareivju? Vai cars jums drošsirdīgs? Jā? Tu viņu droši vien ļoti mīli? Ko? Runā!

—   Jā, jā, kungs, pastāstiet mums par Krieviju, — huzāram pievienojās pianists.

Tagad viņš beidzot pagriezās pret mums.

Tas bija gadus septiņpadsmit vecs jauneklis ar slimīgi gaišu sejas ādu. Valgās, mazliet pavērtās lūpas atsedza dažus bojātus zobus. Jauneklis smaidīja, un ap viņa acīm iegūla labsirdīgas un naivas krunciņas, bet pašas acis, savādi izspiedušās no orbītām, bija pārvilktas ar dzelteni zilu plēvi. Jauneklis bija akls.

—   Jā, viņš neredz! — redzēdams mūsu apmulsumu, ūsainis ar skumjām sacīja.

—    Bet tas neko nenozīmē! Toties viņš dzird par diviem! — huzārs jautri pārlaboja. — Zilbēr! Sēstie-ie-ies! — viņš gari nokomandēja.

Aizvilcies tieši aklajam līdzās, viņš ar krūtīm atdūrās tam pret ceļiem. Aklais satvēra viņu zem padusēm un pacēla. Huzārs pievilka krēslu. Tomēr viņš tūlīt pagriezās ar seju pret krēsla atzveltni un, turēdamies pie tās kā mazs bērns, norāpās zemē.

—    Es pavisam aizmirsu vīnu! Apsēdieties, bārdaiņi, es tikai aizskriešu uz pagrabu un tūlīt būšu atpakaļ … Vienā mirklī!

Šļūkdams pa grīdu uz bikšu dibena, kas bija apšūts ar ādu, un klaudzinādams gludekļveidīgos klučus, viņš nozuda aiz durvīm. Pa otrām durvīm ienāca ne visai jauna liela auguma, bet skaista sieviete. Viņa bija iežņaugta augstā korsetē un ģērbusies pa pusei zemnieciskā, pa pusei pilsētnieciskā tērpā.

— Kādēļ ļāvāt Marselam nokāpt pagrabā? Kādreiz viņš var nogāzties un sadauzīties, — viņa teica satrauktā balsi un tūlīt, sevi pārtraukdama, pievērsās mums: — Esiet sveicināti, kungi! Esmu priecīga jūs redzēt savā mājā. Atvainojiet manu izskatu — vecene netīrā apģērbā, protams, nevar iepriecināt varoņus, bet es pašlaik gatavoju pusdienas.

Saimniece bija kārtīgi un tīri ģērbusies, viņa vienkārši koķetēja, un mums tas bija pa prātam. Kādā dīvaina ģimene!

Koridorā atskanēja huzāra balss. Viņš dziedāja kareivju dziesmiņu:

Par dienu sū —

Par kareivi (5 pamaz gādāts.

Jā, jāl Vai tā ir alga kāda?!

Vins maksā vairāk! Mums vīnu neredzēt!

Viņš šļāca uz dibena un klaudzināja gludekļus. Tomēr pazīstamās dziesmas vārdi bija skaidri saklausāmi:

par dienu sū —

Par kareivi tā pamaz gādāts.

Jā, jā! Vai tā ir alga kada?!

Sver mita vairāk! Mums meičas nemīlēt!

Huzāram uz muguras bija maiss, saprātīgi piestiprināts pie jostas, bet maisā atradās sešas pudeles vīna. Septīto huzārs, acīm redzot, bija izdzēris pagrabā: viņa acis mirdzēja kā pogas, seja sārtojās, bet ķivere bija noslīdējusi uz sāniem.

Nolicis pudeles uz galda un atkal piegājis cieši klāt brālim, huzārs piespiedās ar krūtīm viņa ceļiem. Zilbērs klusēdams viņu pacēla un nosēdināja krēslā.

Iluzārs ielēja vīnu.

Jātnieki, aši Seglojiet zirgus, Galopā joņojiet — Marš!

Viņš nokomandēja un, saskandinājis ar mums visiem, izdzēra savu glāzi.

—    Nedzer tik daudz, mans bērns, — māte sacīja, tas tev nāk par ļaunu! Tu zini, ka drīz mums jāsāk strādāt.

Iluzārs neļāva viņai runāt.

—    Atraisiet jostu, māt! — viņš komandēja, par jaunu pieliedams tukšās glāzes.

Iluzārs piederēja pie tiem cilvēkiem, kurus vīns uzjautrina. — Ei, Zilbēr! — viņš kliedza. — Kaut ko jautrāku! Kaut ko flandrisku! Zigli-i-i! …

Aklais mazliet samulsis apsēdās pie klavierēm un pārlaida pirkstus taustiņiem, bet huzārs, pašūpojies uz elkoņiem, sāka dziedāt:

Kādreiz brigadieris jauns Mājās atgriezās no kaujām, Flandriju viņš pārstaigājis, Cīnoties par karali.

—    Nākošreiz tu šinī vietā laid skaļāk, tā ir kareivju dziesma, — viņš piebilda. — Bet otro pantu var klusāk, to par skaistuli.

Viņu pamanīja tad Jauna skaistule pie loga, Un, ar pirkstu pamājusi, Tuvāk aicināja to.

— Laba dziesmiņa, bārdaiņi? Ko? Tev patīk, māmiņ?

Aklais spēlēja, ūsainais vīrietis sita takti ar kāju, un hužārs dziedāja:

Kāpēc mundieris tā savilkts, Jostas sprādze sažņaudz stingri? Zobenu tu kaktā noliec, Apsēdies pie kājām man.

—     Man ļoti patīk šī dziesma, kaut arī tā ir par kājniekiem. Mūsu eskadrons to dziedāja deviņsimt četrpadsmitā gada augustā, kad gājām kaujā pie Mobežas. Sēdējām ciema krogā, dzērām vīnu, klausījāmies, kā pie Mobežas rēc lielgabali, un dziedājām. Pēkšņi taurētājs sauc: «Seglos! Rikšos! Auļos!» Toreiz man vēl bija kājas! Pamatīgas kājas! Tās jau mums bija pats galvenais. Iejoņojām mežiņā. Priekšā tekalē vācu ulāni baltos zirgos. Trīs. Mēs viņiem pakaļ! Viņi mūk! Mēs pakaļ. Trīssimt soļi! Divsimt! Simtpiecdesmit! Mana Alma kā izpeldināta, es pats arī! Simt soļi! Ne es, bet zeme auļo zem manis! Sejā cērtas zemes pikas! Gaiss tik dzidrs, zobens šķind pie sāniem, kājas veselas! Cik labi! Un lūk — ulāns! Nekur viņš man neizmuks! Kā gan lai viņš, tāds smags un neveikls, izbēgtu no huzāra! Tūlīt viņu panākšu! Es auļoju, bet ausīs skan šī dziesma!

Viņš norija vīna malku, tad turpināja:

—    Nākamo pantu vairs neatceros. Skaistule lūdz brigadieri pastāstīt, kā viņš cīnījies pret spāņiem. Un tagad pēdējais pants:

Rītā projām dodas viņš, Sīvi cīniņi to gaida. Noglaudīdams melnās ūsas, Skaistulei ardievu teic.

Veikli, vai ne? Skaista dziesma. Es jau biju ulānam uz papēžiem — un pēkšņi — hop! Uzsvieda mani gaisā. Putekļi, zeme, akmeņi. Un tad. Es pats nedzirdēju ne šāvienu, ne sprādzienu. Pamodos hospitālī. Guļu un nejūtu kājas. Pataustu — kā tad, norautas. Ardievu skaistule …

Iluzārs vienā malkā izdzēra glāzi.

Iestājās neveikls klusums. Māte nolieca galvu, bet tēvs darbojās ap ūsām.

—    Lūk, kā! — Lum-Lums norūca, bet tūlīt apklusa arī viņš.

Klusumu pārtrauca huzārs.

—    Nospļauties! — viņš iesaucās. — Mēs viņiem vēl parādīsim!

Mums bija laiks doties projām.

—    Jūs steidzaties? — huzārs jautāja. — Būtu vēl palikuši, mums tūlīt būs mēģinājums.

—    Mēģinājums?

Lum-Lums jautājoši palūkojās manī.

—    Kāda velna pēc mums jāsteidzas? Paliksim uz mēģinājumu.

Es gribēju jautāt, kas tas par mēģinājumu, bet ūsainis pasteidzās paskaidrot:

—    Vai esat dzirdējuši par Lorāno? — viņš jautāja. — Par četriem Lorāno? Droši vien! Mēs uzstājāmies pat Parīzē — Medrano cirkā. Un ņemiet vērā, ka mēs tiešām esam viena ģimene. Es esmu smagā svara cīkstonis, sieva žongliere kādreiz uz virves, tagad partercīņā, Marseis bija jātnieks, bet Zilbērs, mūsu aklais puisēns, ir klauns, muzikants, četri Lorāno! Mēs gatavojāmies četrpadsmitā gada ziemas sezonā uzstāties pie jums Krievijā, Sankt-Pēterburgā, vai kā tagad raksta — Petrogradā, pie činizelli. Karš visu izjauca …

—    Tam tiešām jābūt varen jocīgi — akls klauns! — sacīja Lum-Lums.

—    O, jā, kungs! — ūsainis apstiprināja. — Publika prata viņu novērtēt. Taču tagad tas, diemžēl, vairs nav nekas sevišķs. Sī nolādētā kara dēļ radusies aklo pārprodukcija. Cik viņu nav savairojies jau tagad, bet vai tad karam var galu paredzēt!

Mēs izgājām pagalmā. Ūsainis no furgona iznesa svaru bumbas, stieņus un citus atlētu piederumus un sāka mēģinājumu. Vienā stieņa galā pieķērās sieva, otrā aklais Zilbērs, bet ūsainis viegli, bez jebkādas piepūles viņus pacēlis, nēsāja stieni pa pagalmu.

—    Lai neaizmirstu amatu, jāvingrinās katru dienu, — viņš piebilda un noslaucīja sviedru lāses.

Lorāno kundze izvilka no furgona galdiņu un kasti, kurā atradās dažādi žonglieru piederumi — bumbas, nažr, šķīvji, lampas un stīpas.

Visi šie priekšmeti veikli lidoja augšup, izvija gaisā brīnumainas figūras, riņķoja uz visām pusēm un beigu beigās atkal nokļuva žonglieres rokās.

Lum-Lums bija sajūsmināts.

—    Vareni! — viņš ik pa brīdim iesaucās.

—    Vareni! Man ļoti patīk cirks! Vareni! Jūsu sieva ir īsta māksliniece! — viņš sacīja ūsainim.

Bet ūsainis garlaikojās.

—    Ak kungs, — viņš teica, — tie ir nieki. Starp mums runājot, tā vairs nav skola. Mēs novecojam. Mūsu galvenais trumpis bija bērni. Un es jums teikšu, ka ne tik daudz Marseis, viņš, tiesa, bija lielisks jātnieks, bet galvenokārt Zilbērs. Mūsu nabaga puisēns, būdams jau no dzimšanas akls, darīja lielas lietas. Jā, lielas lietas! Man lika priekšā viņu operēt, mēģināt zēnam atdot acu gaismu. Bet mēs padomājām un nolēmām, ka diez vai tas būtu prātīgi. Ko viņš darīs, kļuvis redzīgs? Spēlēs pianīno? Iedomājies tikai! Muziķu taču pilna pasaule! Un visi viņi sēž bez maizes. Bet Zilbērs deva ienākumus, jo viņš nebija vienkārši labs pianists, bet akls pianists. Publikai tas patika. Viņu pie rokas izveda arēnā, viņš iet, izstiepis kreiso roku uz priekšu, kā to dara aklie, un publika kļūst uzmanīga. Balta mice, sarkans falzārs, zvaigznes, vizuļi, stikla pērles, bāla seja, deguns sešu centimetru garumā un šīs acis! Reiz viņš paklupa. Atsitās ar galvu pret savu pianino! Tas bija grandiozs panākums! Vai tu atceries, Zilbēr, kas toreiz notika? Tā bija tava veiksmīgākā diena! Aplausu vētra! Pats galvenais, ka toreiz visi redzēja, ka tā nav izlikšanās, ka viņš tiešām ir akls. Palūkojieties viņa acīs! Vai gan šī duļķaini dzeltenā plēve ļauj šaubīties? Un, kad arēnā strādā tāds cilvēks, viņam ir panākumi, viņš var pelnīt naudu! Jā, tie bija laimīgi laiki! Par konkurentiem mēs pat nedomājām. Mēs nezinājām, ka sāksies karš.

Jauneklis zemu nolieca galvu. Tā viņš nosēdēja visu laiku.

Lorāno kundze no furgona izvilka jaunu kasti. Tanī atradās harmonikas, fleitas, trompetes, mandolīnas, pudeles, slotai piestiprināts un stīgām apvīts pūslis. Zilbērs spēlēja uz tā gan skumjas, gan priecīgas melodijas, visādi izvaibstīdamies un atkārtodams dažādus klaunis- kus jokus, kā, piemēram: «Ak, sakiet, kungs, no kuras puses šajā kastrolī jāpūš? …»

Lorāno kungs vairākkārt aizrādīja dēlam, un šajos aizrādījumos varēja saklausīt vecu, pieredzējušu cirka artistu.

— Arī mans tēvs bija akls muziķis, — viņš mums stāstīja. — Aklums mums laikam iedzimts, un nabaga Zilbērs saņēma kā mantojumu savu talantu kopā ar aklumu. Mans tēvs bija ļoti smalks mākslinieks, bet nabags. Kaut kā mēs tomēr iztikām. Kad tūkstoš astoņsimt septiņdesmitajā gadā sākās karš, māte viņam teica: «Redzi, Gaston, tagad visus iesauc karā, bet tu paliksi mājās. Paldies dievam!» Viņš allaž izjautāja māti, kas tas ir — karš, bet viņa tā ir neprata izskaidrot. Neprata izskaidrot arī kaimiņi. Mēs toreiz dzīvojām Baionā, dienvidos, līdz turienei karš neatnāca, un vispār mēs maz ko zinājām par to. Kad beidzās karš, tēvam bija daudz grūtāk nopelnīt savas kapara monētas. Viņš jautāja par to mātei, un viņa paskaidroja, ka tagad parādījušies daudzi akli muziķi, kara invalidi. Viņi iemācījās strinkšķināt ģitāru vai čīkstināt vijoli, un, kaut arī spēlēja nesalīdzināmi sliktāk nekā mans tēvs, viņiem radās daudz vairāk līdzjutēju, jo tie taču bija kara invalīdi. Tad tēvs teicās visu saprotam. «Karš,» viņš sacīja, «tas ir kaut kas tāds, pēc kura nabaga muzikantiem kļūst grūtāk dzīvot.» Viņš nezināja, ka viens otrs tanī pašā laikā kļuva bagāts. Viņš vienkārši to nesaprata.

To visu ūsainis stāstīja ar rūgtumu un satraukumu. Pēc tam viņš apklusa.

Viņa sieva, ielikusi Zilbēra instrumentus atpakaļ kastē, novietoja tos furgonā.

Kroplis sāka mēģinājumu.

Pagalma vidū stāvēja liels stabs, kura galā bija metala gredzens. Caur gredzenu bija izvērta gara cirka virve, kas noslēdzās ar āķi. Lorāno kungs atveda zirgu ar akrobātu segliem. Marseis apjoza sev apkārt jostu ar gredzenu un caur gredzenu izvēra virves āķi. Tēvs viegli pacēla kropli, iesēdināja seglos un, piegājis pie staba, satvēra virves brīvo galu. Kroplis stingri iekrampējās seglu cilpās.

—    Zilbēr, mans bērns, valsi!

Zilbērs sāka spēlēt cirka valsi. Māte atkāpās pie staba un, pātagu plīkšķinādama, sāka dzīt zirgu pa riņķi.

—    Hop! IIop! — viņa sauca.

Kaut zirgs jau bija diezgan vecs, tomēr pietiekami spēcīgs. Tas uzsāka slaidu riksi. Ar izstieptajām rokām turēdamies pie seglu cilpām, huzārs līdzinājās sēdošai vardei. Zirgs viņu kratīja un svaidīja, taču, saņēmis visus spēkus, kroplis stingri turējās seglos.

—   Nū, Lizele! Nu, nū! Nū, maziņā! Māmiņ, plīkšķiniet skaļāk! — viņš komandēja.

Lorāno kundze plīkšķināja pātagu, Zilbērs spēlēja valsi, zirgs skrēja lieliem rikšiem.

—    Uzmanību! — pēkšņi iesaucās Marseis.

Zilbērs pārtrauca valsi. Pagalmā kļuva kluss.

Marseis lēni pacēla kroplo ķermeni uz rokām im nostājās uz galvas.

Apkārt valdīja klusums. Pamestā ciema gruveši, cieši ieslēguši mēģinājuma laukumu, tukšām acīm vēroja cilvēka paliekas, kuras nesa ar astmu slimojošā Lizete.

Zirgs apjoņoja vienu riņķi, tad otro un trešo.

—           Bravo, Marsel! Bravo, mans bērns! — viens otru pārtraukdami, atkārtoja abi vecāki.

Lorāno kungs uzmeta mums nozīmīgu skatienu, it kā gribēdams sacīt: «Redzējāt! Nu, kā?»

Lum-Lums bija sajūsmā.

—         Tas ir īsts mākslinieks! Man tādi patīk! īsts mākslinieks! īsts mākslinieks! Par to nav šaubu!

Mēs pat nemanījām to mirkli, kad zirgs it kā aizslīdēja no kropļa un viņš palika karājoties gaisā. Laikus tēva rokas pievilktā virve viņu atbalstīja, bet kroplais ķermenis nespēja noturēties līdzsvarā. Jostā iesprādzētais rumpis sagriezās ar galvu uz leju.

Kādam vajadzēja pēc iespējas ātrāk paņemt viņu rokās un nocelt zemē. Māte atradās Marselam vistuvāk, bet viņa bija tā samulsusi, ka nekustējās no vietas.

—           Muļķe! — iekliedzās tēvs un pats skrēja palīdzēt, bet virve pastiepās, un Marseis lidoja lejup. Ķermenis bija jau gandrīz pie zemes, kad ūsainis sāka strauji savilkt virvi. Bezpalīdzīgi ķepurodamies rokām, Marseis uzlidoja gaisa.

—    Nāc taču šurp, muļķe! — tēvs kliedza.

Tikai tagad māte atjēdzās, nosvieda kordu un pātagu un, satvērusi kroplo ķermeni, saudzīgi nolika to zālē.

Brīdi Marseis gulēja bāls un aizvērtām acīm. Bet drīz vien viņš atguvās.

—           Tāds viegls ģībonis! — viņš pieceldamies teica. Tad apsēdās, uzsmēķēja cigareti un nokomandēja:

—    Atkārtot!

—           Atkārtot! — viņam tūlīt pievienojās tēvs. — Nedrīkst taču nobeigt ar neveiksmīgu mēģinājumu!

—    Atkārtot! — padevīgi piebalsoja māte.

Vingrinājumu atkārtoja. Marselu atkal iesēdināja

seglos un Lizete sāka rikšot, atkal plīkšķēja pātaga, atkal skanēja viegls valsītis, tika atkārtots signāls «uzmanību», un sasprindzinātā klusumā kroplis vēlreiz nostājās uz rokām.

Kad nodarbības beidzās un mēs atgriezāmies mājā, huzārs uztraukti lēkāja uz saviem gludekļiem.

—    Tu saproti? — viņš kliedza. — Sis numurs iecerēts tā: es izjāju arēnā tieši no staļļa — pilnā žokeja ietērpā, pie tam nacionālās krāsās — zilā naģenē, baltā kamzolī un sarkanās biksēs. Drīz man izgatavos kāju protēzēs, tātad arēnā es izjāšu ar kājām. Es sēdēšu seglos, kājas kāpšļos. Zirgs rikšo. Es nostājos uz galvas, kā tikko redzējāt, un atskan komanda: «Uzmanību! Maestro, skaldi!» Es nometu savas kājas. Vispirms vienu, tad otru. Jātnieku biksēs un lakādas zābakos tērptās kājas aizlido uz abām pusēm. Es palieku tāds, kāds esmu — cilvēks ar sēžamvietu. Es nometu kamzoli — bet zem tā huzāru mundieris un ordenis. Vai nav labs triks? Ko?

—    Tiešām! — es atzinu.

2

—   Kādi brīnišķīgi cilvēki! — Lum-Lums teica, kad mēs gājām mājup.

Viņš jūsmoja visu ceļu.

—   Un sevišķi šis huzārs. Tu zini, vecais, ka man nekad nav patikuši jātnieki, šie lielībnieki! Bet Marseis — tas ir īsts varonis! īsts kareivis. Viņš uzslien dibenu gaisā un pasaka Vācijai: «Vai tu kaut ko tādu esi redzējusi?»

Un pēc brīža turpināja:

—    Bet vecāki! Kas par vecākiem! īsti varoņa vecāki! Jā, viņi var droši sagaidīt mani vēlreiz ciemos! Un aklais?! Viņš polku nespēlē sliktāk par to ķirbi Zalizo, kurš pie tam skaitās paša pulka komandiera taurētājs.

—    Un neaizmirsti, ka viņi negribēja ņemt maksu par vīnu! — viņš vairākkārt atkārtoja.

Vadā mūsu stāstu par cirka māksliniekiem uzņēma . bez sevišķas intereses.

Atbalstījis delnās kalsnējo zodu, Millē sacīja, ka es veltīgi kropli saucot par huzāru. Viņš mīlēja noteiktību visās lietās.

—    Ja jau viņam nav kāju, tad taču viņš vairs nav pat puse no huzāra, — kaprālis zobojās.

—    Tev taisnība, smirdošais šakāli, — atsaucās Lum- Lums. — Huzārs, kurš zaudējis kājas, līdz ar to zaudējis visu. Ja, piemēram, tu zaudēsi kājas, notiks gluži tas pats: arī tu būsi zaudējis visu. Ja tev noraus galvu, tad, protams, neviens neko nezaudēs, saprati? Mēs runājam par īstu varoni, bet tu ņirgājies. Manuprāt, šis puisis tiešām ir varonis. Ne tikai lāga zēns, bet varonis. Saprati!

Pēc dažām dienām, neilgi pirms maiņas, Lum-Lums pieteicās nakts izlūkošanā. Viņš atgriezās ar lielu lauku magoņu klēpi. Sis magones ziedēja tieši pie vācu līnijas.

—    Tās domātas tavai skaistulei? — mūsu vada leģionāri prašņāja.

—    Puiši, Lum-Lums precas!

—    Būs zēns vai meitene? — skanēja no visām pusēm.

—   Tu sameklē tabaku, Patvāri, — Lum-Lums man teica, — bet es viņiem aiznesīšu puķes.

Es nesapratu, par ko viņš runā.

—   Pie cirka māksliniekiem taču mēs iesim, vai ne? Bet ar tukšām rokām neērti . ..

Mēs arvien biežāk sākām iegriezties pie viņiem, un Lum-Lums tur jau bija kļuvis par savu cilvēku. Sevišķi viņš sadraudzējās ar Marselu.

Vienreiz mums līdz atnāca arī Beiļins.

—    Jūs sakāt, viņiem ir pianīno? Nu tad ejam!

Tikko pārkāpis slieksni, viņš sēdās pie instrumenta

un sāka atskaņot Bēthovenu.

Aklais sēdēja nekustīgi. Viegli pacēlis galvu, viņš izstiepa kreiso roku, it kā baidīdamies pakrist, un nekļūdīgi aiztaustījās pērkonīgo skaņu virzienā, kas bija viņu izbiedējušas.

Visus četrus Lorāno dziļi satrauca Beiļina spēle. Māte rokām aizklāja seju. Tēvs sadrūmis grieza ūsas, bet kroplis sastinga, noliecis galvu uz rokām.

Pabeidzis spēlēt, Beiļins aizcirta klavieru vāku, piecēlās un stīvi, ne uz vienu neskatīdamies, kā mēnessērdzīgs, gāja uz durvīm. Mēs atjēdzāmies tikai tad, kad viņš jau atradās pie vārtiem.

Beiļins pat nedzirdēja, kad es viņam mēģināju ieskaidrot. ka nav pieklājīgi tā aiziet.

—     Jūs viņam piedodiet, — es sacīju mājas saimnie-^ kicm. — Viņš nesen atgriezās no slimnīcas pēc smagas kontūzijas.

Vakarā Lum-Lums ņēmās Beiļinu rāt.

—    Bet kāpēc gan lai es būtu tur palicis? — Beiļins bija saīdzis. — Es neciešu invalīdus. Slimnīcā pietiekoši daudz tādus redzēju. Diezgan! Dodiet šim jūsu jātniekam labu padomu, kā izdevīgi izmantot savu sēžamvietu! Tas būs drošākais ceļš uz bagātību!

—    Ko tu ar to gribi sacīt? ,

—    Viņš, zirgam auļojot, taisās nosviest savas kājas un palikt tikai ar sēžamvietu un medaļu?

—    Nu un tad?

—    Lai viņš uzraksta uz sēžamvietas «Žana Dirāna protēžu rūpnīca. Vislabākās kājas! Visi nēsā Žana Dirāna kājas! Vieglas! Izturīgas! Pasargā no reimatisma!»

—    Veikli izdomāts! — es piekritu.

—    Zans Dirāns viņam par to labi samaksās! — Beiļins- turpināja. — Konkurenti līdīs no ādas ārā! Uzsitīs cenu! Lai tikai nepārdotu pārāk lēti!

Beiļins smējās, bet viņa smieklos skanēja smeldze.

—    Lai tikai nepārdotu lētāk! Tagad taču protēžu ražotāji vareni iedzīvojas! O jā, es domāju, ka arī līgumu varētu noslēgt! Un turēt fabrikantu pastāvīgās bailēs: «Ja nepieliksiet, izīrēšu savu sēžamvietu citai firmai!» Fabrikants kļūs traks! Par reklāmu viņš samaksās simtreiz vairāk, nekā cirks spēj maksāt visiem saviem artistiem kopā! Iestāsti to savam huzāram un viņa vecākiem. Viņi būs pateicīgi.

Lum-Lums sabozies noņēmās ar savu pīpi.

—    Tev taisnība! — viņš murmināja. — Tev taisnība! Vai tad mazums tādu krabju, kas iedzīvojas uz kareivju ciešanu rēķina.

Viņš brīdi klusēja, it kā mēģinādams kaut ko izdomāt. — Rēķins pavisam vienkāršs: jo vairāk norautu kāju,, jo vairāk protēžu var pārdot! Ir taču arī tādi ļaudis, kuriem izdevīgi kliegt: «Lai dzīvo karš!» Reizē ar to viņi kl dz: «Lai dzīvo tirdzniecība!» Vai ne? Patvāri, paskaidro! v

Lum-Lums kļuva drūms. Ar šausmām viņš sāka domāt par to, kas agrāk nekad nebija ienācis prātā.

Ūsaiņa un Lorāna kundzes nebija mājās.

—    Viņi aizbrauca uz Reimsu, — Zilbērs paziņoja. — Varu jums pastāstīt, tikai nesakiet Marselam — vecāki viņam grib sagādāt pārsteigumu. Šodien jābūt gatavām viņa kājām. Kungs, jūs nevarai iedomāties, kā tēvs ar māti vēlas jūs redzēt … Jūs tik ilgi neesat bijis pie mums … Un pie tam jūsu biedrs Lum-Luma kungs …

Aklais aprāvās.

—    Lum-Lums? Kas noticis?

Zilbērs bija apmulsis.

—     Ziniet, viņš pie Marsela nāca gandrīz ik dienas un sarunāja viņam tādas lietas, kādas godīgs francūzis nemaz nedrīkst klausīties. Sevišķi jau nu varonis.

—    Ko tad viņš Marselam teica?

—    Viņš visu laiku zobojās. Viņš teica Marselam, lai viņš uzrakstot — es tikai vairs neatceros, kungs, ko tieši, — sev uz sēžamvietas un par to lai pieprasot naudu no mākslīgo kāju fabrikanta. Tāpēc, ka karš, viņš teica, — tā esot komercija. Jo vairāk īsto kāju noraujot, jo vairāk koka kāju tiekot pārdots, jo labāk tas esot priekš fabrikantiem un tirgotājiem. Kaut ko tādu viņš runāja …

—    Bet ko sacīja Marseis?

—     Marseis? Marseis sadrūma kā nakts. Vakar tēvs teica Lum-Lumam: «Neaizmirstiet, mans kungs, ka arī fabrikanti un tirgotāji ir franči.» Bet Lum-Luma kungs viņam kā no šautenes nobēra:. «Viņiem, lūk, tad arī vajadzētu nocirst galvas.» Pēc tam māte saka: «Acīmredzot, jūs neesat katolis.» Bet viņš atbild: «Es esmu katolis un kareivis. Un, ja es dabūšu rokā to kamieli, kurš iedzīvojas uz kareivju kāju rēķina, es viņam ar durkli kuņģi iztīrīšu!» Tieši tā pateica. Es jums zvēru! Galvenais, ka Marseis klausās visas šīs apkaunojošās lietas un sagandē sev garastāvokli. Viņš jau veselas trīs dienas atsakās no mēģinājumiem. Paskatieties, tur viņi abi sēž … Aiz loga .. .

Apkampušies zemē sēdēja Lum-Lums un kroplais Marseis. Viņi bija jautrā prātā. Apkārt mētājās tukšas pudeles.

—   Vai tu domā, — Lum-Lums pieliecās kroplim pie ;iuss, — vai tu domā, ka Vācijā nav tādu puišu kā tu, kuri arī staigā uz rokām?

—    Tā viņiem vajag! Visi vācieši ir nelieši!

—    Viņi ir lieliski kareivji! — Lum-Lums nepiekāpās.

—    Tie ir meli! Beidz! — kliedza kroplis.

—    Kāpēc? — Lum-Lums pēkšņi noskaitās. — Kādas tev tiesības tā runāt ar kareivi? Visi kareivji ir vienādi. Kareivis kareivim nedrīkst būt ienaidnieks.

—   Vai jūs dzirdat, vai jūs dzirdat, Patvāra kungs? — satraukumā aizvilkdamies, iesaucās aklais.

Bet Lum-Lums, ar drebošu roku pieliedams vīna glāzes, turpināja savu:

—    Es visu laiku mēģinu izprast šo bodīti. Lūk, tev norāva kājas. Ļoti labi! Vācu fabrikants saņēma naudu par lielgabalu un šāviņu, bet franču fabrikants par jaunām kājām. Tagad apskatīsim to visu no otras puses. Francūzim palaimējās noraut kāju fricim. Ļoti labi! Bet kas tālāk? Par šāviņu un lielgabalu naudu saņems franču, bet par koka kājām — vācu fabrikants. Tātad iznāk, ka mēs viņu dēļ lienam ugunī?

Aklais bužināja matus.

—    Lum-Luma kungs! — viņš pārvērstā balsī iekliedzās»— Beidziet taču reiz, Lum-Luma kungs!

Bet Lum-Lums, nepievērsdams viņam ne mazāko vērību, turpināja:

—1 Mums te maz ko darīt, huzār! Mēs varam tikai nolikt savu galvu par vienu sū dienā! Bodīte! Nu, saki taču, — vai tā nav bodīte?

—   Jūs esat dzimtenes nodevējs! — iekliedzās Zilbērs. Kroplis logā meta tukšu pudeli. Es tikko paspēju atraut sāņus Zilbēra galvu.

Lum-Lums piecēlās un aizvilkās uz krūmiem.

—    Klausies, huzār, — viņš iedams runāja. — Es bieži domāju par tevi un par mums visiem. Man liekas, ka tu tomēr neesi varonis. Par ko tu karoji, par ko cīnījies, kādēļ pazaudēji savas kājas? Vai tu vari man atbildēt? Kam ir kāds labums, ja tev nav kāju? Vienīgi protēžu tirgotājam! Tātad iznāk, ka tu nemaz neesi varonis! Manuprāt, tu esi vienkārši kroplis, bet ne varonis.

—    Apklusti, nešpetnais kamieli! — Marseis rēca.

—   Ko tu vispār saproti, nelaimīgais kājniek?! Jau divus gadus turpinās karš, bet tu vēl arvien esi kājniekos?! Tas nozīmē, ka tu esi pēdējais muļķis! Un tāds vēl iedrošinās runāt, ka es neesot varonis?!

Viņš paķēra akmeni un atvēzējās pret Lum-Lumu, bet tas izkrita huzāram no rokas, un viņš nošļuka ar seju zālē. Kroplis nevarīgi gulēja zemē: plaši ieplestās rokas skrāpēja zemi, it kā gribēdamas tajā ieķerties, varbūt apkampt, lūgt aizsardzību vai varbūt nožņaugt to. Marsela pleci raustījās, viņš raudāja.

Bet Lum-Lums turpināja savu.

—     Nekas, nekas, huzār! — viņš runāja. — Publika cirkā smiesies tā vai tā. Tas ir skaidrs! Kas tiesa, tas tiesa! Cirku taču skatās arī patrioti. Katram no viņiem ir savas kajas, un viņi iedzīvojas arī kara laikā. Viņi mīl tādus muļķīšus kā tu …

Atskanēja ratu rīboņa. Atvērās vārti, un Lorāno aiz iemauktiem ieveda divričos iejūgto Lizeti. Divričos sēdēja Lorāno kundze, svinīgi turēdama rokās lielu, iegarenu saini. Nolēkusi zemē, viņa ar saini rokās tuvojās Marselam.

—    Tā ir bodīte, māmiņ! — kroplis lūkojās mātē apreibušām, bezprātīgām acīm. — Tāda pati bodīte gan Vācijā, gan Francijā, māmiņ.

Viņš raudāja.

—    Kas tev noticis? — Lorāno kundze izbijās. — Mans dievs, viņš ir fļlims! Nāc šurp, manu zēn! Es atvedu tev dāvanu. Marseis šodien dabūs jaunas kājas, mans zēns atkal varēs staigāt!

Bet Marseis raudāja vēl vairāk.

—    Pie visa vainīgs Lum-Luma kungs! — iekliedzās aklais. — Viņš ir nodevējs, māmiņ! Viņš runāja šausmīgas lietas par karu un par Franciju!

Likās, Lorāno kundze tikai tagad ievēroja Lum-Lumu.

—    Ak tas atkal esi tu, necilvēks! — viņa iespiedzās.

—   Kā tu iedrošinies? Ārā no šejienes, nelieti! …

Uzbrukdama Lum-Lumam, viņa pēkšņi ieraudzīja

mani:

—    Un arī tu esi šeit, krievu cūka?! Sabiedrotais?! Projām, tūlīt projām uz Krieviju! Ne jau velti vācieši tur sit jūsu brāli! Projām no šejienes! Salīduši te visi Leģiona salašņas! Kā jūs vispār iedrošināties kalpot armijā?! Kā gan var pieļaut, ka nodevēji un nelieši karo par Franciju?!

Lorāno kundze nonāca gandrīz līdz ārprātam. Bet Marselu bija pārņēmis izmisīgs niknums. Pārgriezis acis, rēkdams un abām rokām plēsdams krekla apkakli, viņš vārtījās pa zeini, apgāzdams pudeles un aplaistīdams ar vīnu savu zilo huzāra mundieri.

—   Mums te vairs nav ko darīt, Patvāri! — Lum-Lums teica, kad, sievas kliedzienu izbiedēts, pagalmā izskrēja ūsainais un, paņēmis dēlu klēpī, ienesa viņu mājā.

—    Ejam, vecais!

Mēs ilgi gājām klusēdami.

—    Cilvēkiem nepatīk, ka viņiem atver acis, — drūmi sacīja Lum-Lums, kad mēs tuvojāmies Lielajiem kapiem.

—    Visi viņi grib būt akli klauni …

uzbrukums

1

Artilērijas uzbrukuma gatavošanu sāka jau desmitos vakarā. Zeme dunēja un trīcēja. Zeme bija izrauta no ierastās gaitas. To vairs nebalstīja pasaules vienotības sargājošais spēks. To mētāja, svaidīja un sagrieza virpulī, un nevarēja paredzēt, kur to beidzot aizmetīs.

Nogāzē sadrūmuši un klusi stāvēja ļaudis, gaidīdami uzbrukuma signālu.

Kapteinis Persjē sēdēja uz celma. Plakans un gluds, kabatās sabāztām rokām un uzrautiem pleciem viņš neizkustējās no vietas. Jātnieka pātagas cilpa karājās pār viņa labo plecu. Kapteinis Persjē sēdēja cieši sakniebtām lūpām, ne uz vienu neskatīdamies, ne ar vienu nerunādams.

Sādžā aiz ienaidnieka pozicijām sākās ugunsgrēki.

Tie liesmoja visu nakti.

Uzausa rīts. Nogāzē stāvēja cilvēki bālām un izmocītām sejām, acis no pārguruma vērās ciet. Bombardēšana turpinājās.

Senegalas strēlnieki sala. Bija maija pēdējās dienas. Senegalieši vīstīja degunus šallēs, pūta elpu uz pirkstiem un mīņājās no vienas kājas uz otru, kā Maskavas ormaņi ziemā pie ugunskuriem. Viņiem sala. Trakoja vētra. Mēs sēdējām, sakampuši galvas rokām. Gaidīšana bija nepanesama.

Trešās rotas kulugli cilts arābs Verzila EI-Maleks sāka skaļi kliegt. Viņš izkliedza krievu lamu vārdus, kurus mēs tam bijām iemācījuši, pēc tam nokrita zemē un sāka raustīties krampjos.

— Tā tikai vēl trūka! — kapteinis Persjē klusi teica seržantam Urkadam. — Aizvāciet viņu!

Verzilu aizvest neizdevās. Paķēris akmeni, viņš sāka .sist sev pa galvu un kliedza, kamēr asiņains nogāzās zemē.

—   Paskaidrojiet šim leģionāram, ka te nav dzemdību nams un tātad nav ko kliegt, — kapteinis aizrādīja seržantam, nicīgi uzlūkodams pusrotas komandieri, jauno leitnantu Demartini, kurš tikai nesen bija pārnācis pie mums no marokāņu strēlniekiem un kura rotā kalpoja nupat sajukušais arābs.

Taču leitnants Demartini neievēroja ne komandiera nicīgo skatienu, ne arī ārprātīgo kareivi.

—    Kāda šorīt migla! — viņš sacīja. — Tāda pat kā Austerlicas kaujas rītā …

Leitnants bija ģērbies marokāņu strēlnieku formas tērpā — svītrotā kamieļvilnas dželabā. Viņš nepārtraukti darbojās ap savu apģērbu, gan ietīdamies tajā ciešāk, gan atraudams to vaļā.

Kapteinis viņu neievēroja.

Tikai svarīgas nepieciešamības spiests, kapteinis Persjē atļāvās pagriezt galvu.

—    Orķestris spēlē vienu un to pašu noti, — leitnants atkal ierunājās, — mainās tikai ritms.

Leitnantam tomēr neizdevās uzsākt sarunu ar komandieri.

—   Vai jums neliekas, kaptein, ka tas viss atgādina lirisku amorozo? — vēlreiz uzsāka leitnants. — Bet drīz sāksies fortisimo! Tāpat kā tas mēdz būt dzīvē.

Leitnanta vārdos bija jūtams kaut kas aizdomīgs. Es vērīgi ielūkojos viņa sejā. Tā bija bāla un caurspīdīga. Acis kļuva līdzīgas El-Maleka acīm.

Kapteinis nepakustējās un neatbildēja. Pēkšņi ieraudājās Franši. Lum-Lums viņu sapurināja.

—    Es tevi saprotu. Pūsli, — klusi teica Lum-Lums. — Tu vairs nevari gaidīt, tu gribi nogalināt. Tev jau radusies pārāk liela apetīte. Bet tādēļ nevajag zaudēt galvu, viss jādara ar apdomu. Pacenties nodzīvot līdz vakaram, bet vakarā, iespējams, būs jautrāk …

Es sadzirdēju viņa vārdus kā caur biezu sienu. Kāds lēja konjaku Beiļinam mutē. Viņš to dzēra kā ūdeni.

—    Kāds no maniem senčiem, — leitnants Demartini nespēja klusēt, — slavens imperatora kareivis, Ēģiptes, Spānijas un Vaterlo kauju varonis …

Kapteinis Persjē viņu pārtrauca:

—    Ejiet pie savas pusrotas!

Pēkšņi kanonāde apklusa. Mēs uzlēcām no savām vietām un sākām skaļi kliegt, kā to dara kurlie. Mēs gribējām darboties, kustēties, skriet, mēs ilgāk vairs nespējām panest satriecošo miera stāvokli.

Taču mūsu kārta doties triecienā vēl nebi ja pienākusi.

Tad ieskanējās taures. Griezīgas balsis nepārtraukti atkārtoja vienus un tos pašus vārdus:

Tur, aiz paugura, Būs mums ko iedzert, Tur, aiz paugura, Būs mums ko iedzert.

Bet arī šis signāls nebija domāts mums. Triecienā devās senegalieši. Mēs kļuvām kā traki. Gaisā riņķoja putni. Tas bija neizturami.

Senegaliešiem sala. Viņus kratīja drudzis. Viņi skrēja triecienā, iespieduši šautenes padusē kā lietussargus, kabatās, piedurknēs un azotē sabāztām rokām. Komandierim rokā bija nūja.

Pār lauku bija grūti skriet. Zeme, ilgstoša lietus izmiekšķēta, veselām dubļu pikām lipa pie zābakiem. Senegalieši kliedza «urā». Viņi atradās divsimt soļu attālumā no vācu tranšejām, kad, mežonīgi rēkdami, pret viņiem pagriezās ienaidnieka ložmetēji. Senegalieši apmulsa un zem uguns sāka mētāties no vienas puses uz otru. visu laiku kliegdami «urā».

Tūkstošiem nāvei nolemto izkliegtais, duļķainajā rīta miglā trīcošais «urā» līdzinājās briesmīga nezvēra gaudošanai. Lielākā daļa melnā bataljona kareivju jau bija krituši, taču dzīvi palikušie turpināja kliegt.

Mēs gaidījām signālu. Mūs kratīja drudzis. Bijām galīgi nomocījušies, kad beidzot kapteinis Persjē piecēlās un ar galvas mājienu pavēlēja seržantiem mūs sakārtot cīņai.

Vēl minūte. Tagad vairs tikai pusminūte. Mēs sarunājāmies čukstus. Mūs pārņēma svinīgs sasprindzinājums. Ar cimdoto roku pieturēdamies pie akmens izciļņa, kapteinis Persjē uzrausās uz šosejas.

—    Uz priekšu! — viņš klusi iesaucās.

Mēs steidzīgi rāpāmies viņam pakaļ. Mēs gribējām skriet. Tagad baiļu vairs nebija. Domas mūs netraucēja. Prāts vairs neapjauda, ko cilvēks var, ko nevar. Mēs gribējām nogalināt.

Kā zvēru dīdītājs — ar pātagu vienā un revolveri otrā rokā — stāvēja kapteinis Persjē. Tikai īsu bridi viņš pievērsa mums savu kalsno seju. Atri pārlaidis mums augstprātīgu skatienu, viņš nesteigdamies devās uz priekšu, un pēkšņi viss atkal kļuva ikdienišķs.

Mēs slīdējām izmiekšķētajā mālā un klupām pār kokiem un celmiem, kas bombardēšanas laikā bija atmesti no meža.

—    Šodien būs pārmaiņas, vecīt, — teica Lum-Lums, skriedams man blakus. — Šodien pārbaudē vairs neatsauksies visi.

Vācieši pastiprināja sprostuguni. Virzīties uz priekšu kļuva arvien grūtāk.

Kāds paklupa uz neizsprāguša šāviņa.

Atskanēja sprādziens. Triju vairs nebija.

—    šāviņi sprāgst ar tādu troksni, it kā kāds nepārtraukti aizcirstu durvis, — es sacīju Lum-Lumam.

—    Durvis uz viņpasauli, — atbildēja Lum-Lums.

—    Ieeja bez maksas!

Mēs gājām tālāk. Rotas priekšgalā nesaliecies, taisns un plakans, kā mēnešsērdzīgs soļoja kapteinis Persjē.

Nolaistiem lūpu kaktiņiem viņš ar riebumu noskatījās, kā mēs sprādziena laikā pieplokam pie zemes.

Kā rotas velosipēdistam mans pienākums bija turēties viņa tuvumā.

—    Kāda velna pēc tu esi pielipis pie komandiera? — izdevīgā brīdī noskaities man čukstēja Lum-Lums.

—    Rota šodien paliks bārene. Turies tālāk no viņa!

Mēs tuvojāmies vietai, kur vācu uguns pļāva sene- galiešus.

Kapteinis kāpa pār kritušajiem un ievainotajiem. Viņš nolūkojās uz tiem tāpat kā uz dzīvajiem — nicīgi un augstprātīgi. Mēs gājām nāvē, un cilvēks, kurš mūs veda, nicināja mūs.

Es atkal atrados blakus Lum-Lumam.

—    Ir pieņemts, — viņš man čukstēja, — ka kapteinis ir rotas tēvs. Es jūtu, ka tādā gadījumā esmu pašas neķītrākās zebras dēls. Patvāri, es gribu kļūt bārenis!

Mēs izlauzāmies caur ierakumu pirmo un otro līniju, kur paš'aik beidzās kautiņš starp vēl atlikušajiem se- negaliešiem un vāciešiem. Līdzīgi vētrai, šaudami un svi< zdami granātas uz visām pusēm, iedrāzāmies ciemā, nogalinājām visus, ko vien bija iespējams nogalināt. Mēs bijām aizmirsuši skaidru un saprotamu valodu. Mēs kliedzām «A—ā—ā!» un nogalinājām ar lādu pašu kliedzienu. ar kādu reiz bi jām nākuši pasaulē.

Par spīti visiem kara likumiem, neizprotamā kārtā vēl arvien nebija sagāzies pussagrauts baznīcas zvanu tornis. Saņēmis izšķirošu triecienu, tas pēkšņi sabruka mūsu acu priekšā. Pēdējo reizi nodunēja milzīgais zva^s.

Vācieši šāva caur sagrauto māju logiem. Pacēlis no zemes revolveri, Franši tēmēja vācu kājniekam. Vairākkārt nospiedis gaili, viņš konstatēja, ka revolveris ir tukšs. Tad Pūslis pārsita vācieša galvaskausu ar revolvera spalu un skrēja tālāk.

Kinzs svieda logos rokas granātas. Viņš bija labākais granātmetējs visā bataljonā. Kinzam aiz muguras stāvēja vairāki cilvēki, kuri tikko spēja viņam padot granātas. Bet Kinzs tās meta nepārtraukti… Mājas bi ja pilnīgi sagrautas. Tur vairs nevarēja patverties neviena dzīva dvēsele, bet Kinzs vēl arvien svieda granātas. Kad granātu aptrūka, mēs no tilta izrāvām akmeņus un devām tos Kinzam.

Kādā šķērsielā ar vāciešiem kāvās vairāki mūsu vada vīri. Kā vieni, tā otri bija nometuši šineļus un jakas. Visus viņus bija pārņēmis trakums un sajūsma. Visi viņi kliedza. Visi nogalināja.

Nebija neviena, kas dotu pavēles, un, ja arī būtu, neviens tās nesadzirdētu.

Šķērsielas galā atradās no akmeņiem celts kapsētas mū'is. Atšaudīdamies vācieši skrē'a turp. Mēs metāmies viņiem aizšķērsot ceļu. Pie paša kapsētas žoga es panācu kapteini Persjē. Satvēris mani aiz pleca, viņš pavēlēja noliekties un uzmetās man uz muguras, acīm redzot, gribēdams pārlēkt sētai. Pēkšņi man uzgāzās kaut kas smags un es novēlos zemē.

Ar grūtībām atbrīvojies, es ieraudzīju kapteini Persjē. Ar muguru atspiedies pret lielu platānu, viņš gulēja uz labajiem sāniem. Plaši atvērtajās acis es nesaskatīju parasto augstprātību. Kapteinis Persjē bija miris.

—   Nav ko krāmēties ar viņu! Tas ir beigts cilvēks. Kjam, Patvāri! — es pēkšņi izdzirdu Lum-Luma balsi.

Viņš stāvēja divu soļu attālumā no manis. Vairāk neviena tuvumā nebija. Mēs saskatījāmies, un es visu sapratu.

Zem nogalinātā kapteiņa galvas krājās asins peļķe. Pie kreisās auss rēgojās neliela brūce. Asins ātri iesūcās smiltīs.

—    Ko tu tā skaties? — Lum-Lums jautāja. — Zeme svīst. Zeme jau sen svīst asiņainus sviedrus, mans dārgais Patvāri. Vai tev nav tabaka?

Es noguldīju kapteini uz muguras un noliku viņa rokas gar sāniem. No labās rokas izkrita revolveris, no kreisās — zelta aprocē piestiprinātā jājampātaga.

—    Dod tabaku! — otrreiz lūdza Lum-Lums. — Ja es noķeršu to lopu, kas pievācis manu tabakmaku, lai dievs viņam stāv klāt. Pagalam tabakmaks! — viņš atkārtoja.

—    Dod taču tabaku, Patvāri!

Grābstījos pa kabatām, meklēdams pīpi un tabaku, un pēkšņi jutu, ka pārgājis viss mans niknums.

Kapteinis Persjē bija visu mūsu nelaimju iemiesojums. Sīs nelaimes likās neremdināmas un nelabojamas. Bet viņš tika nogalināts tik vienkārši, bez jebkādiem sarežģījumiem, ka man pēkšņi vairs negribējās nogalināt, cīnīties, sviest granātas, līst pār žogu kapsētā un turpināt karot. Tas viss tagad likās nevajadzīgs.

Vēl arvien sprakšķēja šāvieni un sprāga granātas, no ciema atskanēja kaujas troksnis. Cīņa turpinājās. Kapsētā bija dzirdami rēcieni un gaudošana: no citas puses tur bija ielauzušies marokāņu strēlnieki. Bet mēs ar Lum- Lumu — it kā būtu noburti — atradāmies ārpus vispārējās kustības. Mums likās, ka esam ieslēgti klusumā. Mēs izjutām mieru. Mūsu nevaldāmās dusmas bija norimušas, bet tās, kuru pārņemti bija ļaudis dažu soļu attālumā no mums, viņpus kapsētas žoga, — tās mūs vairs neskāra.

Apsēdāmies pie akmeņu kaudzes. Vispirms mēs izdzērām visu konjaku, kas vēl bija atlicis no kaujas priekšvakarā nopirktajiem diviem litriem. Pēc tam apkampušies

Staigājām pa tukšo ciemu. Kaut kur kīiti māva govs. Pie slitas zviedza balts, apseglots zirgs. Bet ielās, kuras mēs vēl nesen bijām postījuši un grāvuši, jau nolaidās klusums. Mirušo sejas klāja smiltis, dubļi un kārniņu jumtu putekļi.

Pietupies uz viena Ceļa starp akmeņiem, strēlnieks spieda šautenes laidi pie pleca. Taču uz šautenes mēlītes guļošais pirksts bija sastindzis, un tēmēkli lūkojās izdzisušas acis. Strēlnieks bija miris. Viņš vairs nepiedalījās šīs dzīves nolikumos. Viņš tikai izlikās, ka mērķē uz kādu, bet pats jau atradās nezināmajā viņā saulē.

Piedzēries seržants soļoja pa ielas vidu, šaudams gaisā no revolvera un pilnā rīklē kliegdams:

—    Man pakaļ! Sit vācieti! Kur viņi ir, nolādētie boši?

Lum-Lums atvēzējās un iemeta viņam ar akmeni.

Piedzērušais pakrita, bet mēs gājām tālāk.

Pie pussagrautas mājas žēli gaudoja suns. Pagalmā lēkāja tīuši. Vaidēja ievainota cur.a, un uz sliekšņa gulēja beigta vista. Mēs iegājām mājā, bet tur neviena nebija.

Uz naktsgaldiņa stāvēja gramofons.

—    Tu proti spēlēt šito leijerkasti? Jā? — Lum-Lums nopriecājās. — Nu tad iedarbini! Papriecāsimies!

Es uzliku plati. Atskanēja valsis no «Jautrās atraitnes». Acīm redzot, šai mājā bija dzīvojuši vācu virsnieki. Ieraudzījām zobenu, ķiveri un smaržu flakonu. Lum- Lums izlēja smaržas sev bārdā un uzmauca galvā ķiveri, bet es piestiprināju zobenu, un mēs abi griezām valsi no «Jautrās atraitnes».

Kad tas apnika, sākām rakņāties bufetē un atradām vīnu.

—    Dzīve nemaz nav tik ļauna, vai ne, Lum-Lum? — es sacīju. — Izdzersim šo vīnu, kaut arī tas ir zagts!

—    Labi, — Lum-Lums piekrita, atgāzdamies krēslā. Viņa garastāvoklis ar katru brīdi uzlabojās. — Tikai parādiet laipnību arī man un ielejiet vēl, pulkvedi. Iedzersim par dažiem kritušajiem un nedomāsim par rītdienu!

Mēs dzērām vīnu, klausījāmies gramofonu un smējāmies skaļā balsī.

Mēs nezinājām, vai kapsētā kauja beigusies vai ne. Bet pašlaik tam nebija nekādas nozīmes.

Papēžiem klaudzot, tiltu pārgāja priekšējo līniju kājnieki. Lai apietu kritušos, kas vāļājās ceļa vidū, kareivji bija spiesti pārtraukt ķēdi. Viņi izbrīnījušies ieklausījās gramofona skaņās.

Lum-Lums izliecās pa logu.

—    Puiši! — viņš kliedza. — Tie, kuriem būs palikušas kājas, vēlāk atnāciet pie mums padejot! …

Lum-Lums jokoja.

—    Ticiet man, cienījamais Patvāri, — viņš man sacīja, — šobrīd es no visas sirds nožēloju, ka jūs neesat sievišķis. Citādi šinī gultā jums tiklu parādīts pelnīts gods.

Mēs bijām priecīgi. Tika iztukšota ceturtā vīna pudele. Atcerējāmies kapteini.

—   Uzdzersim uz viņa veselību! Viņš bija tik dārgs mūsu rotai.

Godinādami kapteiņa piemiņu, mēs piecēlāmies, saskandinājām glāzes un uzlikām jaunu plati. Atskanēja «Argentīniešu tango».

—    Bet kapteinis taču nomira bez svētā vakarēdiena,— es teicu.

Lum-Lums iesmējās.

—    Pareizi! Ja vien būtu vairāk laika, viņš noteikti ataicinātu klostera priekšnieku, izsūdzētu grēkus un pieņemtu svēto vakarēdienu. Tādiem patīk iet pie dievgalda.

—    Nesaprotu, — es brīnījos, — kas tur ko patikt?!

—    Kā tad ne! Visu mūžu cilvēks vazājis sev līdz nešķīstu dvēseli. Domā, viņš nezināja, kāda viņam nešķīsta dvēsele? Zināja. Bet viņš mīlēja šo riebīgo dvēseli, viņš ne par ko nebūtu to apmainījis pret labāku. Bet, kad taurētājs nopūš beigas, tādu tipu pārņem šausmas un bailes, ka viņā saulē to iztecinās taukos par tādu dvēselīti. Viņš vēlas to nodot glabāšanā abata kungam, vārdu sakot, tikt vaļā no tās … Bet kapteiņa kungs nepaspēja to izdarīt. Man liekas, Patvāri, ka mēs arī šeit viņu krietni cepinā jām …

Mēs dzērām atkal. Pēkšņi man iešāvās prātā kāda doma.

—     Lum-Lum! — es iesaucos. — Ja vien visa rota nav apsista, ļaudis var sākt interesēties, kāpēc gan lode no kapsētas puses kapteiņa galvā ielīdusi caur pakausi, ja tai vajadzēja izurbties caur pieri? Un pie tam tieši tādā' brīdi, kad viņa tuvumā atradāmies tikai mēs divi! Kā tev šķiet?

Lum-Lums kļuva domīgs. Mans jautājums viņu apmulsināja.

—    Tātad tev šķiet, ka mums katram gadījumam vajadzētu izsist viņam caurumu arī pierē? — viņš jautāja.

Plate turpināja griezties. Nenoklausījušies līdz galam, mēs paņēmām ieročus un devāmies kapsētas virzienā.

Kapteinis Persjē gulēja tanī pašā vietā, kur mēs viņu bijām atstājuši. Taču izdarīt nodomāto mums vairs neizdevās, jo turpat desmit soļu attālumā ierindā kārtojās marokāņu bataljona paliekas. Kaujā ieņemtās pozicijās karaspēks nodeva priekšējo līniju kājniekiem un devās uz aizmuguri.

Pēkšņi mūs šī vieta nemaz vairs nevilināja, un mēs it kā aizmirsām, kāpēc bijām atnākuši šurp. Pateicām marokāņu seržantam, ka esam pazaudējuši savu daļu, un viņš atļāva mums stāties ierindā.

Marokāņi grīļojās kā piedzērušies un nepazina viens otru. Nevienu nepārsteidza, ka mēs tikko turējāmies kājās, jo visi bija kā apreibuši no apdullinošā trokšņa, nik numa un smirdoņas.

Mūs aizveda uz ciemu, kur atradās koloniju divīzijas baze. Šeit mēs satikām pazīstamu leģionāru Podži no ceturtās rotas.

—    Vecīši, šodien būs pamatīgi ko pierīties, — jautri paziņoja Podži. — Šodien dabūsim dubultas porcijas, jo daudzi taču vairs nesēdīsies pie galda. Ejam pie arābiem. Viņi jau vāra kus-kus.

Iegājām pagalmā, kur drūzmējās tjurkosi. Nepacietīgās gaidās ap ugunskuru sēdēja ļaudis un vēroja pavāra darbu. Arābu fleitas žēlabaini dziedāja par tiem, kuri zem Muhameda un viņa meitas Fatimas karoga bija krituši kaujas laukā no neticīgo rokas. Šo izredzēto mājoklis turpmāk būs mūžīgā svētlaimības zeme. Tur viņi varēs ēst kus-kus un mešui. Viņus apkalpos gurijas.

No katla plūda vārītas jēra gaļas šķebīgā smaka. Līdz jostas vietai kailais pavārs iemeta savā virumā sauju ķiploku, piparus un veselu slotu lauru lapas. Lietderīgi izmaisījis katlu ar milzīgu karoti, viņš nosmēla un izlēja putas. Ugunskura liesmainajā atspīdumā bronzai līdzīga vizēja viņa āda. Uz gludi noskūtās galvas ticīgais pavārs bija atstājis tikai mazu kušķīti matu par godu pravietim.

Bija pavisam tumšs, kad mēs beidzot ķērāmies pie treknās un vircotās zupas, rokām noplēsdami milzīgus gaļas gabalus. Mēs ēdām ar tādu pašu aizrautību, ar kādu no rīta bijām nogalinājuši cilvēkus. Spēka paliekas tagad tika izlietotas barības aprīšanai. Katlā atradās gan dzīvo, gan mirušo deva, un mēs pieveicām visu.

Tikai tad, kad katls bija tukšs, mēs noguruši un apreibuši atgājām sāņus.

Mēs apgūlāmies zālē — Lum-Lums, es, Podži no ceturtās rotas un trīs arābi.

—    Lai slavēts jērs! Lai slavēta maltīte! Lai slavēts piebāzta vēdera skaistums! — smagi elpodams murmināja Lum-Lums. — Patvāri, ja es šonakt nomiršu, uzliec uz mana kapa šādu uzrakstu: «Viņš nomira, krietni paēdis». Es jau iepriekš tev par to pateicos.

Satumsa nakts. Pār mums iemirdzējās zvaigžņotas debesis. Bija tik mierīgi un klusi, ka man pēkšņi gribējās būt mazam zēnam, gribējās redzēt māti.

—    Tu šodien nogalināji kā muļķis, Patvāri! — sacīja Lum-Lums. — Tu rīkojies kā puišelis, kurš ielīdis svešā dārzā pie firziķiem un izbailēs veselo augļu vietā grābj sapuvušos. Tūlīt var redzēt, ka tu esi muļķis un students.

—    Lūk, kā! — es apvainojos. — Bet tu? Vai tad tu nogalināji vairāk?

—   Vienu pašu! Mana šautene šodien ir gandrīz tikpat nevainīga kā baznīcas dziesma! — Lum-Lums atbildēja.

— Starp citu, — es čukstēju, — viņš tā arī palika ar caurumu pakausī…

—    Piķis ar viņu, vecīt! Piķis ar viņu! — pēc īsām pārdomām atbildēja Lum-Lums. — Vispirms, es tev jau sen gribu kaut ko sacīt.

Taču paskaidrojums sekoja tikai pēc laba brīža: — Man vairs negribas karot .. . Vai tu saproti mani? Apnicis! Vienkārši apnicis! Vai nav savādi?

Viņa acīs bija smeldzošas skumjas.

Es izbijos. Visu dienu mēs bijām pavadījuši kā ārprātā. Mēs kliedzām, gaudojām, sviedām granātas un akmeņus, nonāvējām. Mēs nogalinājām kapteini, klausījāmies gramofonu, piedzērāmies, bļaustījāmies un visbeidzot pierijāmies pie arābiem. Visa diena pagāja vienā vienīgā pašaizmirstībā. Lum-Luma skumjās acis manī pēkšņi atgrieza cilvēcīgu apziņu. Šī apziņa bija neizturami smaga, es centos par to nedomāt.

—    Ko tas nozīmē, Lum-Luma kungs? — es ņirgājos. — Jums liekas, ka līdz ar mūsu labā, neaizmirstamā kapteiņa nāvi nav vairs nekādas vajadzības karot?! Iznāk, ka dievu lūgt var vienīgi tad, ja baznīcā atrodas mācītājs? Vai es jūs pareizi sapratu, mans kungs?

Es to pateicu tādā pašā jokojošā tonī, kādā mēs sarunājāmies visu šo briesmīgo dienu, jo joki apklusināja prāta balsi \m tādā kārtā glāba mūs no galīga sabrukuma. Bet Lum-Lumam tas nebija pieņemams.

—    Pareizi, — viņš skumji atbildēja, — tādu dievu vispār nav vērts lūgt. Es jau sen par to esmu domājis. Būtu prātīgāk, ja dievu pārceltu uz lopu kautuvi. Butu auniem ko pielūgt …

Es novērsos.

Viens pēc otra atgriezās bataljoni, kas bija piedalījušies uzbrukumā. Vienmuļīgais soļu troksnis iemidzināja.

—    Dīvaini, — es sacīju, — kur gan palikuši mūsējie?

—    Jā! — uztvēra Podži. — Vai tiešām viņi visi būtu apsisti? Jums tas būtu pats labākais, mani mīļie! Es varu iedomāties, kādu ģīmi rādīs jūsu kapteinis, uzzinājis, ka jūs esat atstājuši kaujas lauku un aizgājuši pie arābiem pierīties kus-kus! Kapteinis Persjē jokus nesaprot.

—    Nieki! — Lum-Lums vienaldzīgi teica. — Man un

Putvārim kapteinis Persjē nesacīs ne vārda. Mums ar vi 11 u ir vislabākās attiecības.

Ar kapteini Persjē?! — pārsteigts iesaucās Podži. — Nevar būt! Viņš taču nav tāds cilvēks! Es jums teikšu atklāti, ka mūsu rotā viņam jau sen būtu izvēdinātās zarnas! Pie pirmās iespējas. Zvēru, ka tas būtu noticis, rusko!

—    Ko—o—o? Vai tad drīkst nogalināt savus komandierus? — Lum-Lums stingrā balsī sacīja. — Izlaist pa vējam virsnieka zarnas vai, kā viens otrs lielās, trieciena laikā šaut virsniekam pakausī? Tas taču ir velns zina kas! Es to vienkārši nevaru saprast! …

Podži neuztvēra ironiju Lum-Luma vārdos.

—    Luk, ko es tev teikšu, Lum-Lum, — viņš nopietni iebilda. — Kas attiecas uz zarnām un pakausi, tad es neesmu ķirurgs. Bet es esmu pārliecināts, ja kāds tips tev neļauj dzīvot, tad sit viņu, kur tikai tiec klāt! Tā ir mana teorija.

Mani smīdināja nopietnība, ar kādu viņš pamācīja Lum-Lumu. Es kļuvu jautrs. Es gandrīz vai gribēju izstāstīt. kas nolika ar kapteini Persjē, bet Lum-Luma stingrais skatiens un slepenā dunka mani laikus apklusināja.

Sētā, dažu soļu attālumā no mums, nosprakšķēja īss revolvera šāviens. Bridi vēlāk tam sekoja vēl daži. Pēc tam atskanēja neparasts, gari stiepts zirga zviedziens.

Izrādījās, ka sētā atrodas veterinārais punkts. Divi spēcīgi sanitāri un kāds nemierīgs, apdullis artilērists apšāva sasirgušos un ievainotos zirgus.

Vairāki nošauti zirgi jau vāļājās aiz žoga. Stūrī savu kārtu gaidīja kāds vājš, balts zirgs. Lāpas gaismas apspīdēts, viņš skumjām acīm lūkojās uz nošauto biedru un laizīja viņa asiņainās nāsis. Laiku pa laikam zirgs klusi iezviedzās, bet tas bija neparasts zviedziens, kas atgādināja raudas vai gaudošanu.

Mēs aizgājām aiz sētas un apsēdāmies uz zemes uzbēruma.

Bet no veterinārā punkta arvien biežāk atskanēja šāvieni un zirgu zviedzieni. Arābs ietina galvu apmetnī, lai nedzirdētu. Podži sadrūma.

—     Par ko gan jācieš zirgiem? — viņš aizsmakušā balsī ieminējās. — Kādēļ nogalina zirgus? Zirgiem taču karš nav vajadzīgs!

—    Zirgiem neviens to neprasa, — es piezīmēju.

—    Bet vai man kāds to prasīja? — pēkšņi skarbā balsī iesaucās Lum-Lums. — Vai mums visiem kāds prasīja? L)n pārējiem pulkiem?

Pie virtuves ugunskura pienāca divi senegalieši, — acīm redzot, viņi, tāpat kā mēs, bija pazaudējuši savu daļu. Viņi bija tā nosaluši, ka metās gandrīz vai ugunī. Likās, viņiem tūlīt, tūlīt aizdegsies mati.

Viņus ieraudzījis, Lum-Lums nevarēja savaldīties.

—     - Un šiem karš ir vajadzīgs? — viņš iesaucās. — Viņiem iespieda rokās garus nažus kup kup un aizveda uz labo mātes Francijas zemi, lai taisītu vāciešiem kupē-kabeš! Bet vai tu domā, ka viņi zina, kas tie vācieši tādi ir un kāpēc kupē-kabeš jātaisa tieši vāciešiem un nevis frančiem? Vai tu zini, ka viņiem salst? Tu neesi bijis pie viņiem Ekvatoriālajā Āfrikā, un tāpēc tu nevari saprast, cik ļoti viņiem šeit salst. Bet labajai māmiņai Francijai par to nospļauties. Aukstā nāve lidinās pār viņas melnajiem bērniem, bet viņai nospļauties par to! Kā tauriņš pār viņiem riņķo nāve, un to sauc par tu-ber-ku-Io-zi. Tā lido pār viņiem un nosēžas te vienam, te otram uz pleca. Pēc tam aizlido, paņemdama līdz melnā karavīra dvēseli. Bet mātei Francijai par to nospļauties! Par ko tad viņi karo? Par taisnību? Par kādu taisnību? Kas tā par taisnību, ja viņus sviež ugunī kā malkas pagales? Kas gan pasaulē notiek, paskaidro man!

Tik garu tirādi no Lum-Luma lūpām es dzirdēju pirmo reizi Acīm redzot, viņš vairs nespēja savaldīt sakrājušos rūgtumu.

—    Vai tu neesi ievērojis, — viņš turpināja, — ka vajag tikai iekrist šāviņam kādā vecā baznīcā, lai no visām pusēm atskanētu brēcieni un vaimanas: «Ak, vecā baznīca! Pirms piecsimt gadiem tur laulāja karaļus, un tagad šo baznīcu sagrāvuši! Ah! Oh! Bet mūsu dzīvības?! Uz tām var spļaut! Ļaudis mirkst asarās, atcerēdamies Jēzus Kristus ciešanas, bet kājnieku kareivim viņi uzspļauj! Protams, kas tad ir tāds kājnieks? Nevainīgs, uz nāvi no

tiesāts cilvēks .. . Un viņam uzspļauj! Es gribētu zināt, kas gan to tā iekārtojis?

—    Jā, vecīt, tev varbūt taisnība, — pēc īsām pārdomām piezīmēja Podži. — Ja varētu dabūt rokā to, kas griež šo leijerkasti! Eh, cik skaisti es viņu nogalinātu! Es viņam liktu tā krietni pamocīties …

Podži kļuva arvien drūmāks.

—    Nesen mūs potēja pret tīfu, — viņš sacīja pēc ilga klusuma brīža. — Rusko, tu man pasaki, — vai ir kāda pote arī pret priekšniekiem? Pret priekšniekiem, pret karu un pret visu to nelietību, ko mums pagrūduši dzīves vietā? Tādas potes nav? Tu melo, ir! Vajag būt! Neticu, ka tādas potes nebūtu. Tikai jāuzzina, kurš jāņem pie rīkles, un tad viņš vis nesacīs, ka tādas potes nav.

Iestājās klusums.

Vēl arvien no frontes līnijas nāca bataljons pēc bataljona. Atradās arī mūsu rotas atliekas. Augsti paceltajās nestuvēs, ko nesa četri spēcīgi leģionāri, gulēja kapteiņa Persjē līķis. Blakus leģionāriem soļoja lāpu nesēji. Zem kareivju kājām vienmērīgi čirkstēja šķembas. Kaut kas ļoti svinīgs bija šajā nakts gājienā, tas atgādināja seno gailu vai Romas leģionāru sēru procesijas.

Kapteiņa roka nevarīgi nokarājās gar nestuvju malu, un zelta aprocē kūļājās jājampātaga.

—    Beigts! Kapteinis Persjē nogalināts! — kāds iesaucās man blakus.

—    Kas tad tas par joku? — klusinātā balsī runāja Podži. — Ievainotos kareivjus atstāj kaujas laukā, bet nogalinātu kapteini viņi stiepj līdz?! Kas tad tas par joku?

—    Joks pavisam vienkāršs! — Lum-Lums atbildēja. — Varbūt viņš nemaz nav nogalināts? Varbūt viņš ir tikai ievainots?

Podži metās panākt kareivjus, kas nesa mirušo kapteini. Kareivju zābaku dobjās skaņas pavadītās nestuves jau pazuda tumšas un tuksnesīgas ieliņas dziļumā.

Drīz viņš atgriezās.

—    Beigts, — viņš sacīja. — Viņu atraduši pie kapsētas mūra. Vai jūs zināt, kur ir kapsēta? Tieši pie mūra viņu ari atraduši.

Podži runāja ātri un satraukti.

—    Ko tur var darīt, nāve ir akla! — Lum-Lums piezīmēja. Tad Podži mūs abus pavilka sāņus un, čukstēdams, lai nedzirdētu arābi, paziņoja:

—    Nāvei šoreiz ir bijis pavadonis, nāve ir vesta pie rokas! Jūsu puiši saka — lode pakausī. Tātad nāvei bijis pavadonis .. . Kāds no jūsējiem! Dzirdi, Lum-Lum?! Izrādās, ka jūsu rotā visi nemaz nav tādi kretīni kā tu. vecais šķiņķi!

Podži priecājās.

KONFERENCE VIRSSARDZĒ

i

tas tatārs Ņezametdinovs Francijā ieradās tikai dažas nedēļas pirms kara — viņš bija salīdzis darbā I.illes ogļraktuvēs. Tā kā Lille drīz vien nokļuva kara darbības laukā, Ņezametdinovs bēga uz Parīzi. Bet Parīzē viņam nebija ne darba, ne maizes.

Divdesmit pirmajā augustā, kad armijā sāka pieņemt ārzemju brīvprātīgos, vienā rindā ar mani stāvēja melnīgsnējs, plecīgs, diezgan neveikls puisis ar mongoļa seju. Viņš sarunājās ar kādu jautru strupdeguni. Krieviski mongolis runāja slikti un neskaidri, šķiezdams siekalas uz visām pusēm. Tas bija Ņezametdinovs.

Mūs abus ieskaitīja Ārzemnieku leģiona otrajā pulkā un nosūtīja uz Bluā, lai sagatavotu frontei.

Izbraukšana bija paredzēta nākamās dienas rītā. Vairāki krievi ieradās stacijā apdzērušies, skandinādami balalaikas un harmonikas. Viņi dziedāja dziesmas ar piesvilpieniem un kliedzieniem, rupjiem krievu lamu vārdiem gānīja ķeizaru Vilhelmu un neganti brēca:

— Uz Berlīni! Uz Berlīni!

Ņezametdinova draugs, strupdegunains puisis, uzrāpās uz vagona jumta.

Kad vilciens sāka kustēties, viņš ar galvu atsitās pret dzelzceļa tiltu, un nākamajā piestātnē mēs atstājām vina līķi.

Ņezametdinovs bija satraukts. Tagad viņš bija pavisam viens. Ļoti gribēja palikt, lai apglabātu savu nabaga draugu, bet viņam to neatļāva, jo mēs bijām kareivji un nepiederējām vairs paši sev.

Bluā jau nonācām frontes joslā un mūs novietoja 113. līnijpulka kazarmās. Te mūs sagaidīja no Ziemeļāfrikas atbraukušie instruktori — Ārzemnieku leģiona kareivji,

kaprāļi un seržanti. Mēs pirmo reizi ieraudzījām leģionārus. Tie bija veci tuksneša vilki. Ziemeļu un Ekvatoriālās Āfrikas, Indoķīnas un Madagaskaras svelmē un vējos viņu sejas bija nokaltušas kapara brūnumā. Asas acis, noteiktas kustības un pavēlošas balsis. Mēs vērojām viņus pa daļai ar interesi, pa daļai ar satraukumu.

Kaprālis, kura rīcībā mēs ar Ņezametdinovu nokļuvām, bija kustīgs neliela auguma blondīns ar nekaunīgām acīm.

Leģionāri viņu dēvēja par Šakāli.

Tas bija Millē.

Ņezametdinovam apmācības nepadevās. Viņš bi ja tūļīgs un neveikls, bez tam neprata franču valodu. Mēs tulkojām viņam komandas krieviski, bet arī krievu valodu viņš saprata slikti.

Millē tas ārkārtīgi saniknoja. Seja sašķobījās aiz dusmām, un rēta labajā vaigā, kuru viņš ar degunradža dzīslu bija dabūjis no kāda Aunamas iedzimtā, savilkās un pietvīka. Millē lamāja Ņezametdinovu par kamieli, lāci, stulbeni, lopu un sprāgoni, bet Ņezametdinovs nesaprata arī to.

Ņezametdinovs bija vientuļš. Viņam uzmācās grūtsirdība.

Drīz viņu aizsūtīja uz fronti. Ar ugunīgiem pakaviem aulekšoja nāve, un veļā mudžēja utis.

Labi bija, ka Millē palika Bluā. Taču pēc dažām nedēļām kaprālis ieradās frontē ar papildinājumu un tika iedalīts tieši otrajā rotā — vadā, kur atradās Ņczamet- dinovs.

Tatāram atkal sākās sūrās kazarmu dienas. Kaprālis viņam allaž piesēdās, ieskaitīdams viņu ārpus kārtas norīkojumos un dežūrās, un savā ātrajā valodā kā no ložmetēja nobēra dažādas zākājošas pavēles, kā, piemēram: — Atnes atslēgu no otrās līnijas ierakumiem!

Ņezametdinovs, protams, neko nesaprata un tikai pēc biedru sejām uzminēja, ka kaprālis par viņu ņirgājas.

Kādu nakti es izdzirdu šņukstus.

— Ko tu kauc, Ņezametdinov?

Tatārs aizgriezās.

Pēc ievainojuma es nokļuvu Otel-Djē slimnīcā Parīzē.

Kādu ritu, tikko atvēris acis, es ieraudzīju jaunus kaimiņus — Renē un Ņezametdinovu. Sākumā man šķita, ka atkal sākušies murgi: bija taču pagājušas tikai trīs nedēļas, kopš es viņus abus atstāju frontē … Un, luk, viņi atkal man līdzās!

Ņezametdinovam bija pārsieta kāja, bet Renē bija tā sabindēts un savīstīts kā ēģiptiešu mūmija. Viņš nevarēja ne lāgā parunāt, ne rakstīt. Ar lielām pūlēm viņš uzskrāpēja uz papīra gabaliņa:

«Mūsu artilēristi — cūkas! Viņi mērķēja par tuvu un apbēra mūs ar šrapneļiem, kad mēs ēdām pusdienas. Bez manis un Ņezametdinova ievainoja kaprāli Millē (urā!) un Beiļinu. Nezinu, uz kurieni evakuēja viņus.»

Ņezametdinovs nerakstīja un nesacīja neko. Viņam ļoti sāpēja kāja.

Jau pēc piecpadsmit minūtēm mūsu satikšanās prieks bija pazudis. Ierakumu garlaicību nomainīja slimnīcas garlaicība. Ārstu apstaigas, mocošas pārsiešanas, smirdoņa, vaidi, raudas, murgi un nelāgs ēdiens …

—    Kāpēc gāji karot? — vienreiz ievaidējās allaž klusējošais Ņezametdinovs

Sākumā man likās, ka jautājums attiecas uz mani.

—    To tik ātri nevar izstāstīt, — es atbildēju. Taču es kļūdījos. Ņezametdinova jautājums bija domāts visai pasaulei, un pirmām kārtām viņš to uzdeva pats sev. Pats sev viņš ar rūgtumu jautāja: — Kāpēc gāji karot?

So jautājumu viņš bieži atkārtoja.

Mūs visus vienā laikā izrakstīja no slimnīcas un nosūtīja' uz Bluā — turpat, kur kara sākumā notika apmācības.

Atkal mēs atgriezāmies klusajā, senlaicīgajā pilsētiņā. Zilās Turenas debesis, augļu dārzi, seklā Luāra, trušu ragū, cepti gliemeži un nelokāmie patrioti sīkpreču tirgotavās, kafejnīcās, frizētavās un biljarda istabās.

Lūk, mūsu vecās, pazīstamās kazarmas! Tirgus lau kums, kur norisinājās apmācības. Vēl arvien no visām pusēm to iežogo ne visai augstas, bet stipras romāņu stilā būvētas mājas. Dārzi, baznīca ar augstu zvana torni.

Bet vēl augstāk par baznīcu pacēlās maizes noliktavu koka celtnes.

Vēl arvien tirgus laukumā ēzeļu, mūļu un stāvmugu- raino ardeņu vilktos ratos katru ritu iebrauca spēcīgi noauguši zemnieki zilos kreklos un cepurēs ar platām malām un augstos ņieburos un sarpinka jakās tērpušās zemnieces.

Frontē nogalina viņu dēlus? Ko lai dara, nekas nenoliek bez dieva ziņas. Bet dievs ir žēlsirdīgs, viņš ne tikai pārmāca, bet ari sūta lielu un gaišu mierinājumu: pilsēta un karš bagātīgi samaksā par graudiem, saknēm, sienu, pienu, gaļu, vīnu un augļiem.

Ar azotēs noglabātiem bieziem naudas makiem zemnieki neaizmirst iegriezties baznīcā un atdot tam kungam viņa daļu. Tirgus traktierī iestiprinājušies ar konjaku, viņi atgriežas atpakaļ savās labumu pārpilnajās mājās, skaistajā un bagātajā Turcnā.

Lūk, šīs šaurās ieliņas, pa kurām mēs kādreiz gājām uz šautuvi aiz Luāras. Mēs parasti gājām uz turieni agrās rīta stundās, kad debesis vēl nebija pielijušas dienas tumšzilā spožuma un bālais zilgums staroja tik caurspīdīgi gaišs, kāds tas mēdz būt vienīgi Turenā.

Tuvojoties tiltam, priekšdziedātājs Masars noklepojās un, klausoties viņa samtaino baritonu, mēs it kā sadzirdējām to kareivju balsis, kuri ilgi pirms mums ar dziesmām bija soļojuši pa šīm šķērsieliņām. Zem efeju apvītajiem balkoniņiem Valuā karavīri atvadījās no neuzticīgajām skaistulēm, lai dotos karagājienos uz Flan- driju vai Pirenejiem.

Sajās šaurajās ietvēs kādreiz krustojās Mazarinī musketieru zobeni, un tumšajos krodziņos norisinājās gaskoņu kadetu kautiņi…

Pilsētiņa vēl snauda, kad, smagajiem zābakiem dimdinot tilla bruģi, mēs ielauzāmies miegainajās šķērs- icliņās.

Logos parādījās uzmodināto iedzīvotāju galvas. Vienu otru reizi mēs pamanījām rīta miegā iztraucēta un saniknota buržuja īgno seju, citreiz dzīves nogurdinātas večiņas galvu, bet dažkārt logā parādījās vientulības mocītas skaistules tik tikko apsegtie apaļie pleci, un garlaicības un alku pilnās acis nomēroja mūsu durkļu spožumu un garumu.

Vecākais seržants Bartolomē, dedzīgs un skaists puisis, kurš jūsmoja par rasotiem rītiem, šautuvi, krodziņiem, sievietēm un dziesmām, tādos gadījumos deva komandu līdzināties.

Nodaļa pagriezās ar sejām skaistules plecu virzienā, un no trīssimt spēcīgu vīriešu krūtīm izlauzās viena vienīga nopūta:

—    Ah-h-h!

Jā, Bluā! Seit mēs pirmo reizi vaigu vaigā sastapāmies ar kara romantiku.

Skaties, kā mirdz asmens Rozes kātam līdzīgs. Māla krūzēs smejot Vīns pār malām līst.

No tā laika pagājuši divarpus gadu. Cik daudzu no mūsu biedriem vairs nav!

Esi sveicināta, Bluā!

Pēc trim dienām no slimnīcas atgriezās Beiļins. Vēl pēc divām parādījās Millē.

—    Es domāju, ka Šakālis būs nosprādzis, bet viņš vēl dzīvo! Pasaulē tiešām nav dieva, — Renē sacīja.

Sākās nogurdinoša aizmugures dzīve: mācības, reglaments, pārbaudes, skates, pārlūkošanas un revīzijas. Sevišķi grūti klājās Ņezametdinovam, jo mūs komandēja Millē.

3

Tā kā kazarmas nebija tālu no slimnīcas, pie mums bieži vien iegriezās viegli ievainotie kareivji un tie, kuri jau sāka atveseļoties.

Atbalstījies uz marokāņu strēlnieka īluseina pleca, atkliboja kāds artilērists.

Lode bija ieurbusies īluseina labajā vaigā un izgājusi caur kreiso. īluseina galva bija vienos pārsējumos, redzams bija tikai mutes kaktiņš, zīdainās ūsas un samulsusi labā ars. Ap°ēd; nāi; s artilēristu uz soliņa, viņš pats pēc austrumnieku parašas notupās tam līdzās un klusēdams nosēdēja tā visu laiku, kamēr artilērists gāja projām.

Reiz Iluseins ieradās pie mums nevis slimnicas halātā, bet savā krāšņajā, spilgtajā formā: šešijā ar pušķīti, īsā, zilā bolero jakā ar izšuvumiem un neparasti platās, sieviešu svārkiem līdzīgās biksēs. Apsējs bija noņemts, un mēs redzējām, ka rēta stipri izkropļojusi viņa labo vaigu un muti. Mīkstās ūsiņas tagad izskatījās nožēlojamas, un īluseina acīs bija sastingusi neveiklības un baiļu izteiksme. Sašautā mēle lāgā neklausīja, un vārdu vietā no viņa lūpām atskanēja neskaidra īdēšana.

—    Miers! — viņš, acīm redzot, gribēja sacīt.

—    Miers tev, kareivi! — cs atbildēju.

Iluseins paklanījās.

—    Miers un maize! — es piebildu. — Apsēdies, Husein! Tu šodien esi uzposies.

Pat savā krāšņajā formā viņš nevarēja pārvarēt cienību un neveiklību pret mums: mēs taču bijām baltie, «franki», bet viņš tikai vienkāršs kabilis. Viņš palūdza atļauju apsēsties zemē mums līdzās.

Milzīgi platās bikses sacēla veselu putekļu mākoni uņ saplokot pilnīgi apsedza īluseina austrumnieciski sakrustotās kājas.

—   īsts turks! — iesaucās otrā bataljona brīvprātīgais Vaņka Kirjuškins. — Kādas ticības tu esi?

Kirjuškins bija no Rjazaņas un neprata franciski.

—   Ei, Husein, kādas ticības tu esi? — nerimās Kirjuškins.

—    Nesaproti? Nu, reližons? Kāds reližons? Kristīgais ?

Viņš ar pirkstiem izveidoja krustiņu. Iluseins saprata un noraidoši pakratīja galvu.

—    Nē, tu saki? Bet kas tad? Varbūt tu esi žīds vai, kā sacīt, ebrejs? Ko? Puiši, pie kādas ticības pieder mori? Ko?

Kirjuškinam paskaidroja, ka Iluseins ir muhamedānis.

—    Muhojedānis, tu saki? Tad jau viņam tāda pati ticība kā Ņezametdinovam! Ei, Ahmedka? Kur tu, velns tāds, esi ielīdis?

Kirjuškins metās prom un pēc brīža atveda Ņezametdinovu.

—   Se, saņem! — viņš jau pa gabalu kliedza. — Tava reližona cilvēks! Parunā ar viņu!

Kirjuškins juta līdzi vientuļajam tatāram un no visas sirds nopriecājās, atradis viņam biedru.

Ņezametdinovs nekustīgām acīm paskatījās Iluseinā.

—   Viņš ir tavas ticības cilvēks, Ņezametdinov! Viena dieva ļaudis! — Kirjuškins nedeva viņam mieru, alkainā ziņkārē lūkodamies uz abiem.

Mēs daudzkārt frontē bijām sastapuši īluseina lau tiešus, bet nevienam no mums neienāca prātā starp tiem atrast draugus vientuļajam Ņezametdinovam.

—    Salam aleikum! — mehāniski izrunāja Ņezametdinovs.

Bet Iluseins varēja atbildēt tikai ar īdēšanu.

—    Eh, žēl, ka viņš ir mēms! Prot tikai īdēt! — Kirjuškins saīga. Bet īluseina laimīgais acu skatiens izsacīja daudz vairāk nekā viņa sakropļotā mēle. Viņš pielēca kājās un, vienu roku piespiedis pie krūtīm, bet ar otru pieskāries pierei, paklanījās Ņezametdinovam, satraukti žestikulēdams un murminādams.

Arī Kirjuškinam pielipa īluseina satraukums — viņš rosījās un sita sev pa ceļiem. Viņu kaitināja tas, ka Ņezametdinovs ar savu lēno domāšanu vēl arvien nav aptvēris šīs brīnišķīgās satikšanās nozīmi.

Un tomēr šie cilvēki sadraudzējās.

Tikko beidzās militārā dresūra un aprima pilsētas troksnis, kazarmu pagalmā parādījās Iluseins. Draugs viņu jau gaidīja pie vārtiem. Parasti vakaros kareivji izklīda pa krodziņiem vai klaiņoja ielās, gribēdami iepazīties ar sievietēm, bet abi draugi negāja nekur. Krogi viņus nevilināja. Par iepazīšanos ar franču sievietēm viņi nedrīkstēja pat sapņot. Viņi negāja nekur. Aiz mantu noliktavas viņiem bija izraudzīta un iemīļota vietiņa zem platāna. Nosēdušies zālē, viņi stundām ilgi klusēdami lūkojās debesīs. Kaut ari viņu draudzība bija klusa un nerunīga, tomēr tā sildīja viņus un palīdzēja viņiem garā skatīt bezgala tālo dzimteni.

Ņezametdinova acu priekšā joņoja stepju zirgu bari. Zirgu barus uzrauga tēvs. Mazais Ahmets palīdz viņam pīt apaušus. Māte atnes māla podu ar ķēves pienu. Cik labi ir dzimtenē, Ufas guberņā!

Labi ir ari Abu-Regregas krastā! Tiesa gan, ka baltais saliibs, kuram Iluseins nes maisus ar mandelēm, dateļu groziņus un smalkas vilnas ķīpas, sāpīgi sit ar pletni! Franki izcirluši gandrīz visu tamarindu birzi! Bet vēl taču paliek strautiņš! Cik labi ir dzimtenē, Abu- Regregas krastā!

Tā viņi nosēdēja stundām ilgi, divi gani, kurus neizprotams viesulis bija izrāvis no dzimtajiem ciemiem un nometis šeit Bluā, pie mantu noliktavas sānu fasādes.

Iemirdzējās zvaigznes. Debesu stepēs ganījās zvaigžņu ganāmpulki.

Katrs sapņoja par savu, bet, kad taures griezīgās skaņas aicināja pulcēties kazarmās, no Ņezametdinova un īluseina krūtīm izlauzās smaga nopūta: nav vairs dzimtenes!

Draugi piecēlās. Bija laiks šķirties.

Klusēdami viņi sadevās rokās, pārsoļoja kazarmu pagalmu un pie sardzes telpām tiipat klusēdami atvadījās.

Apmācībās Ņezametdinovam vēl arvien neveicās. Kad vads lika kreiso kāju, viņš, tiipat kā agrāk, pacēla labo, bet, kad vada vīri metās skriešus, viņš neveikli gāzelējās no viena sāna uz otru. Vēl arvien Ņezametdinovs nesaprata, ko no viņa grib.

Viss beidzās ar to, ka Millē viņam piesprieda tā saucamo «karuseli».

— Pieņemsies prātā! — Millē teica.

Atkal «karuselis»! Nosodītajam pilnā kaujas tērpā bija jāsoļo pa riņķi, kamēr pazaudēja visus spēkus. Riņķis nebija liels. Sēta nepārsniedza divdesmit metrus. Te tad arī vajadzēja mīņāties apakšvirsnieka uzraudzībā. Sēdēdams apļa vidū, Millē sūkāja nodzisušu smēķi. Blakus viņam atradās ūdens spainis: tatārs varēja zaudēt samaņu.

Parasti «karuselī» zaudēja samaņu jau pēc trīsdesmit četrdesmit minūtēm, bet Ņezametdinovs bija fiziski ļoti spēcīgs puisis. Viņam bija garas rokas, neveiklais ķermenis balstījās uz īsām, bet spēcīgām kājām. Ņezametdinovam pavēlēja apģērbt šineli un ielikt mugursomā segu, piesiet rezerves zābakus, telteni, katliņu, virtuves spaini, viņam apjoza patronsomu un aizbāza ieroci aiz vidus- jostas. liet arī tādā ietērpā viņš nosoļoja pusotras stundas. Millē apnika gaidīt, kamēr tatārs nogāzīsies. Negantās dusmās ar kāju apgāzis ūdens spaini, viņš aiztrieca Ņezametdinovu.

— Turpināsi rīt no rīta! Kamēr pieņemsies prātā! . ..

Aiz čuguna restēm stāvēja Iluseins un skaļi vaidēja aiz dusmām un sašutuma. Sardzes seržants vairākkārt viņu padzina, bet Iluseins atgriezās un rēca vēl skaļāk.

Nokļuvis kazarmās, Ņezametdinovs nometa apģērbu un iekrita uz mutes gultā.

Tikko sāka krēslot, viņš kopā ar Huseinu kaut kur aizgāja. Viņus bija redzējuši pie Luāras. Nolīduši tuksnešaina krasta krūmos, viņi lūgšanu stundā izklāja savas jakas. Abi raudāja, un Iluseins pēc lūgšanas skaļi kliedza.

Šajā brīdī atskanēja Millē augstprātīgie un jautrie smiekli. Neviens nezināja, kā kaprālis bija nokļuvis pie upes un ko viņš tur darīja, taču viņš redzēja abus lūdzējus un smējās par tiem. Puiši metās bēgt. Kaprālis uzjautrinājās vēl vairāk. Bēdzējus ilgi pavadīja viņa dārdošie smiekli.

Tajā vakarā viņi pirmo reizi aizgāja uz krogu. Jaun- pienācēji izaicinoši sita durvis, kuras simtreiz dienā bija drebējušas zem mūsu zābaku spērieniem. Sajā vakarā līdz sirds dziļumiem sarūgtinātie un apsmietie muhamedāņi pilnīgi pārvērtās. Tagad arī viņi vazāsies pa krogiem. klaigās un dziedās, dzers un lamāsies! Vai tad viņi nav kareivji? Lai tikai kāds mēģina viņus aizkārt!

Izdzēris vienā paņēmienā vīna kausu, Ņezametdinovs galīgi apreiba. Viņš smējās, raudāja un sāka piesieties apkārtējiem. Viņš nekautrējās pat no krodziņa saimnieces Bigū kundzes, lūgdams viņu pārtulkot franču valodā krievu lamu vārdus, lai pēc tam tos pasacītu kaprālim.

Atkal ar troksni atvērās durvis. Ienāca divi spēcīgi kareivji no bēdīgi slavenajiem Afrikāņu bataljoniem.

Tas bija varens pāris. Par «mamelukiem» dēvētos puišus pazina visos pilsētas krogos. Viņus sagaidīja ar priecīgiem izsaucieniem.

Arī ģērbušies abi puiši bija visai neparasti: viens no viņiem, gadus divdesmit piecus vecs, bija uzmaucis galvā pēc turku parašas uz sāniem sašķiebtu šešiju ar pušķi, bet otrajam — trisdesmitgadīgam bārdainim galvā lepojās huzāru šako.

Abiem bija plati apmetņi, kādus nēsāja alžīriešu strēlnieki. Taču abu puišu apģērbs nevienu nepārsteidza — šie zeļļi katru dienu parādījās citādā formā, ko viņi aizņēmās slimnīcā no atspirgušajiem biedriem, un augām dienām mētājās pa krogiem. Visur viņi stāstīja par nebijušām uzvarām un panākumiem frontē, dzēra, pļēguroja, dziedāja, dauzīja traukus un uzsāka kautiņus.

—   Ko es tur varu darīt, — kādreiz ierunājās tā krodziņa saimniece, kur mēs sevišķi bieži pavadījām laiku. — man jāpacieš un jāklusē.

Un paklusāk piebilda:

—    Neaizmirstiet, mans draugs, ka tas ir Afrikāņu bataljons un, kad mēs sakām — Afrikāņu, mēs saprotam — disciplinārs. Tas ir disciplinārs bataljons, mans kungs. Viņi gan ir franči, bet arī rūdīti bandīti. Visi līdz pēdējam. No viņiem visi baidās, pat slimnīcā. Viņiem ir naži. Viņi ir bandīti …

Vēl tanī pašā vakarā dīvainā kārtā apstiprinājās Bigū kundzes asie izteicieni.

—    Ei, mameluki! Šurp! Te ir brīvas vietas! Nāciet šurp! — viņus aicināja. Neskatoties uz visu, mamelukus mīlēja.

Reizē ar mamelukiem telpā ieplūda smaga un nomācoša smaka. Šo smaku ļoti labi pazina ikviens no mums, bet mēs to nekad nebijām jutuši pilsētas krodziņos, un tāpēc tā likās sveša.

Pēkšņi Beiļins ievēroja, ka vecākais mameluks, kas lepojās ar huzāru šako, kaut ko slēpj mugursomā zem apmetņa.

Beiļins piesēdās viņiem tuvāk.

Abi mameluki bija jau krietni iereibuši un skaļi sarunājās ar Huseinu tajā savdabīgajā afrikāņu un dienvid- eiropiešu valodu mistrojumā, kādā saprotas Vidusjūras dienvidpiekrastes iedzīvotāji.

Vecākais mameluks satvēra Huseina galvu, piespieda stingri sev klāt un ar varu salēja viņam mutē veselu glāzi konjaka un sarkanvīna sajaukuma. Iluseins aiz sāpēm iekliedzās. Kad viņš uz bridi pacēla seju, es ieraudzīju viņa šausmu pilnās acis. Ar visu spēku viņš pūlējās izrauties no mameluka rokām. Sakropļotā mute kaut ko neskaidru murmināja.

Visi pievērsās Huseinam. Beiļins izmantoja gadījumu un, pabāzis rokas zem bārdaiņa apmetņa, izņēma mantu somas saturu.

Tā bija cilvēka galva. Aiz pārsteiguma nobālušais Beiļins pacēla to aiz matiem augstu gaisā un šūpoja pār galdu. Mati bija gaiši, acīm redzot, galva piederēja vācietim. Seja melnēja zilgani zaļā krāsā. Viena fisa slējās gaisā kā ķeizaram Vilhelmam, un stiklainās, zilās acis stīvi raudzījās uz priekšu.

Piedzēries un gluži kā zaudējis prātu, Beiļins vēl arvien šūpoja pār galdu savu atradumu. Visi sēdēja kā sastinguši. Klusumu pārtrauca vienīgi Iluseina vājā īdēšana. Pēkšņi jaunākais mameluks ar dūres sitienu vēderā notrieca Beiļinu zemē. Galva nokrita uz galda un sāka ripot, apgāzdama glāzes un pudeles. Tobrīd sašuta arī Bigū kundze.

—      Kas man vēl nebūs jāpiedzīvo?! — viņa iegaudojās.

Galva aizripoja pie Ņezametdinova. Mameluks gribēja to satvert un noslēpt, bet tobrīd Ņezametdinovs ievēroja, ka galva atgādina viņa mocītāja Millē galvu. Nometis galvu zemē, viņš ar zvērisku niknumu sāka mīdīt to kājām. Viņš elsa, spļaudījās, šņāccL un kaut ko tatāriski kliedza, visu laiku atkārtodams Millē vārdu.

Vecākais mameluks iebelza viņam ar dūri sejā, jaunākais visā spēkā ar galvu ietriecās muhamedāņa vēderā. Ņezametdinovs gan paspēja atvairīties ar vairākiem spēcīgiem sitieniem, bet drīz vien abi mameluki viņu nogāza zemē. Smagi elpodams, tatārs nekustīgi gulēja uz grīdas. Mameluki turpināja viņu sist.

—   Tā viņi drīz vien nositīs muhamedāni Ahmetku! — norūpējies iesaucās Kirjuškins un devās Ņezametdinovam palīgā.

Viens otrs viņu atbalstīja:

—    Pareizi! Tā vajag! Viņi ir nelieši! Samizo viņu, rusko! Vai tad var nēsāt pa krogiem tādas lietas …

Taču mamelukiem radās arī aizstāvji. Neraugoties uz visu, viņus mīlēja. Viņi ienesa dažādību vienmuļajā dzīvē, un viņus par to mīlēja. Nevarēja pieļaut, ka mamelu- kiem nodara pāri, un pēc mirkļa kāvās visi. Kājnieki, artilēristi, divi līdz nāvei piedzērušies huzāri, senegaliešu strēlnieks un, protams, ari mēs, leģionāri, sitām viens otram bez jebkādas izšķirības. Kliedzieni, Huseina īdēšana, izsmalcinātie krievu lamu vārdi, niknā arābu lādēšanās, mameluku mežonīgie bļāvieni, saplēstu trauku šķinda, krītošo galdu un krēslu troksnis un Bigū kundzes spiedzieni — tas viss sajaucās vienā vienīgā rēkoņā un kā migla sakrājās pār mums.

Pēkšņi durvīs parādījās Millē. Bigū kundze metās viņam klāt.

—    Pie tā visa vainīgi krievi! — viņa sāka skaidrot. — Atnāca mameluki. Kaprāļa kungs, protams, zina, par ko es runāju. Tiesa, no viņiem nāca kaut kāda dīvaina smaka. Bet, ja manus viesus tas netraucē, man galu galā ir pilnīgi vienalga. Taču pasaulē ir krievi, un tā viens krievu leģionārs pilnīgi nevajadzīgi izrādīja savu ziņkārību un izvilka zem mameluka apmetņa paslēpto priekšmetu, kurš, acīm redzot, bija izplatījis nepatīkamo smaku. Iedomājieties, mans kungs, tā bija cilvēka galva.

Pēc īsas pauzes Bigū kundze pusčukstus turpināja:

—    Mans kungs, šo galvu viņi droši vien bija nogriezuši kapličā kādam mironim. Vai jūs varat saprast tādu uzjautrināšanos?! Es vienmēr esmu sacījusi, ka šajā bataljonā visi līdz pēdējam ir īsti bandīti, bet es atzīstu, ka tas neattiecas uz mums. Jāprot iecietīgi uzņemt mūsu varoņu draiskulības. Un man viņi ir varoņi, cienītais kungs. Viņi ir kareivji, tātad viņiem jābūt varoņiem… Bet pasaulē ir arī krievi … Siem ļaudīm nav nekā svēta. Viņi nogāza paši savu caru, kuru allaž dēvēja par tēvu, un tagad viņi vairs negrib cīnīties par brīvību! It kā brīvība būtu vajadzīga tikai caram!

Pēc tam Bigū kundze pastāstīja, ka leģionārs, kurš te ieradies kopā ar kādu pa pusei mēmu marokāņu strēlnieku un sarunājies ar krievu leģionāriem viņu valodā, — tātad droši vien krievs — esot spārdījis kājām nogriezto galvu. Viņa neaizmirsa paziņot, ka. to darīdams, šis krievs visu laiku ar niknumu atkārtojis kaprāļa kunga vārdu, kas Bigū kundzi dziļi sarūgtinājis, jo kaprāļa kungam jāzina, ka viņas iestāde nav tā vieta, kur kareivji drīkst izrādīt necienību pret priekšniekiem. Bet ko gan citu var gaidīt no krieviem?!

Millē lietišķi aizpogāja jaku un gatavojās piedalīties kautiņā. Bet tobrīd ieradās divi policisti, kuri beidzot nodibināja kārtību.

Otrā dienā mēs gandrīz visi sēdējām Virssardzē. Vienīgi mameluki tika sveikā cauri, jo no viņiem baidījās. Beiļinam, llenē, Kirjuškinam, Ņezametdinovam un man piesprieda desmit diennaktis.

Ne visi no mums areslu uzņēma vienādām jūtām. Renē, Beiļinu un mani šis piedzīvojums pat uzjautrināja.

Tikko iekārtojušies aresta telpās, mēs aizsūtījām kādu sardzes komandas leģionāru pēc vīna pie tās pašas Bigū kundzes. Viņš atnesa mums katram pa divi litri. Piepildījis skārda krūzes, Renē piecēlās un sāka runu:

—    Cienījamās kundzes un cienījamie kungi! Es atļaujos pievērst jūsu uzmanību tam faktam, ka brīnišķīgajai, par vīnu nosauktajai dabas dāvanai savā ģeneolo- ģijā nav nekā sievietiska. Kā zināms, vīna tēvs bijis Nojs. Taču zinātne klusē par to, ka vīnam būtu bijusi māte. Tam gan ir savs dievs, kuru sauc par Bahu, bet arī Baham nav bijis mātes: viņu audzinājis satīra tēvs Silens. Atkārtoju: vīnam nav nekāda sakara ar sievietēm. Vēl jāpiebilst, ka šī dārgā veldze, iedzeršanas un upurēšanas priekšmets, nolemta tikai vīriešiem — dieviem, varoņiem, kaut arī vienkāršajiem mirstīgajiem, bet tikai vīriešiem. Kas attiecas uz sievietēm, tad viņas likai piepildīja traukus un pat ar lūpām nedrīkstēja pieskarties dzērienam: mūsu senči šādu pieskaršanos uzskatīja par vīna apgānīšanu.

Žestikulēdams un rokas mētādams, reizēm paceldams, reizēm pazeminādams balsi, Renē diezgan pareizi atdarināja profesoru Puatevenu, kurš kādreiz citā, jau gandrīz aizmirstā dzīvē, lasīja mums romiešu tiesību kursu.

—    Renē, vai jums nav kaut kas ko ierīt? Es ar lielu prieku nogaršotu sieru. — Beiļina jautājums kuru katru citu būtu izsitis no sliedēm, bet Renē, viņam atbildējis, turpināja savu:

—   Zinātne klusē par to, vai mūsu senčiem bijusi pazīstama siera gatavošanas māksla. Taču ir atrasti skaidri norādījumi attiecībā uz to, ka vīnu viņi sievietēm nav ļāvuši dzert, kaut gan vīns ne tikai ierosina iztēli un apgaismo prātu, bet padara žēlīgu sirdi un pakļāvīgu miesu. Cienījamās dāmas un cienījamie Kungi! Kā redzējāt, mūsu senči pratuši atrast pamācošus piemērus no Judifa un Olofcrna laika vēstures.

—   Pietiek tarkšķēt, Renē, — es teicu. — Jūs atrodaties nevis universitātē, bet virssardzē.

Mans aizrādījums viņu nebūt nesamulsināja.

—    Un kas par to? — viņš nerimās. — Cienījamie kolēģi, mierināsim sevi ar domu, ka arī vislielākie senatnes juristi pazina likstas un vajāšanas. Tas notika, piemēram, 16. gadsimtā ar augsti godājamo Kužaciju, kura vārdu jūs varat izlasīt kādā no Latīņu kvartāla ievērojamākiem krogiem …

Beiļins viņu atkal pārtrauca:

—    Jūs labāk būtu klusējis, Renē! Kužacija vārdā nosauktais krogs — tas ir viss, ko daži juristi zina par slaveno elegances skolas vadītāju. Bet, kad eksāmenā viņiem jāatbild par glosatoriem un bartolistiem, viņi zina tikai kaut ko nenoteiktu īdēt. Liekas, tā bija arī ar jums?

Mēs visi trīs bijām juristi un, nepabeiguši savas doktora disertācijas, aizgājām uz fronti. Disertācijas aizstāvēšana bija nozīmēta novembrī, bet tā nenotika, jo novembri mēs jau aizstāvējām Franciju. Tas izklausījās tik cildeni!

Un, lūk, mācītie juristi par kautiņu krogā iesēdināti aiz atslēgas!

Kirjuškinu mūsu sarunas neinteresēja. Pie tam viņš ļoti vāji saprata franču valodu. Es pielēju viņa vīna krūzi, un viņš nolīda tumšajā kaktā aiz krāsns, kur pārējie arestanti spēlēja kārtis.

Ņezametdinovu neinteresēja ne vīns, ne kārtis. Tikko atnācis, viņš iekrita lāviņā ar seju pret sienu un tikpat kā nepieceldamies nogulēja visu laiku.

—    Kāpēc gāji karot? — viņš, smagi nopūzdamies, laiku pa laikam krieviski atkārtoja.

—   Pilnīgi pamatots jautājums, — Renē piezīmēja, kad es viņam biju pārtulkojis šos vārdus.

Acīm redzot, viņam vēl nebija pārgājusi tieksme runāt, tāpēc Renē tūlīt uzsāka tatāra ierosināto temu.

—   Patiešām, cienījamie kungi, — viņš atkal iesāka, — runājot augstā stilā, karš mūsu dzīvē ielauzās ar slavas muziķu, un mēs apsveicām to. Bet ko mēs par karu domājam tagad, kad pamazām noskaidrojies, ka orķestris ir noskaņojies un slavas nav, bet ir utis, sapuvuši salmi un sasmakusi gaļa? Pirmā konference, veltīta jautājumam par karu kā par istabu izvēdināšanas līdzekli valstī, notika Cimmervaldē, otra — Kintālē. Bet šodien 113. līnijpulka virssardzē Bluā sanākusi trešā konference. Paziņoju sēdi par atklātu. Lieku priekšā uzskatīt mandātus par pārbaudītiem.

Tagad Renē balsī jau skanēja nepanesams sarūgtinājums, viņš runāja histēriskā satraukumā. Jā, protams, mūsu mandātus varēja uzskatīt par pārbaudītiem: divarpus gadus mēs mētājāmies pa frontēm un slimnīcām. Mēs bijām redzējuši nezālēm aizaugušus auglīgus laukus, pameslus vīna dārzus, nekoptus augļu kokus, izpostītus ciemus, sagrautas vēsturiskas pilis. Mēs bijām redzējuši pilsētu ielas, kas nekur neaizveda, jo mājas, kuras kādreiz slējās šo pilsētu ielās, bija sagrautas, pārvērstas gruvešos, iedzīvotāji izvesti, laukumi apauguši ar zāli un sen jau izgaisis cilvēku paaudžu siltums, to paaudžu, kuras bija cēlušas šīs mājas, dzīvojušas, izaudzinājušas bērnus un nomirušas tajās. Viss bija pārmainījies šo divarpus gadu laikā: gan prāts, domāšana, visi cilvēciskie jēdzieni un priekšstati par pašu cilvēku. Mēs bijām redzējuši par zvēriem kļuvušus cilvēkus, bet par viņiem nesašutām: mēs paši bijām nonākuši līdz zvēriskumam. Mēs bijām redzējuši morāles sabrukumu, sociālistiskās Internacionāles bankrotu un reliģijas krahu. Mēs bijām pazaudējuši cilvēku līdzību. Mēs, XX gadsimta jaunieši, kurus veidoja humanitārās zinātnes literatūra, dzeja un muziķa, mēs, kuri vēl nesen ticējām dzīves skaistumam, prāta spožumam un visvarenībai, ieraudzījām cilvēka atbaidošo kroplīgumu. Jā, mūsu mandātus varēja uzskatīt par pārbaudītiem.

—   Kāpēc gāji karot? — atkal nopūtas Ņezametdi- novs.

—    Ko cienījamais deputāts teica? — lietišķi apjautajās Renē, un Beiļins vēlreiz pārtulkoja viņam tos pašus vārdus.

—    Ak jā! — Renē uztvēra. — Ierosinu šo jautājumu uzņemt dienas kārtībā. Ar to arī sāksim konferences darbu. Runātājus lūdzu pieteikties.

Viņš griezās pie manis:

—    Kolēģi, varbūt jūs?

Man nebija ne mazākās vēlēšanās piedalīties šajā spēlē, tā nespēja mani uzjautrināt.

—    Jūs pagaidām atturaties? — Renē jau bija pilnīgi iejuties priekšsēdētāja lomā. — Zel gan,. cienījamai sapulcei būtu interesanti dzirdēt jūsu atbildi. Jūsu mugursomā atrodas Alfrēda de Misē sējumiņš, un, pateicoties karaspēka apsardzībai, jūs lasāt «Maija nakti». Ja jau jūs tik ļoti saista mīlestība un skumjas, ko gan jūs varat atrast durkļu cīņās un nakts izlūkgājienos?

Es vēl arvien klusēju. Taču Renē neatlaidās.

—    Kā jums šķiet, kolēģi Beiļin, kāda velna pēc armijā pieteicies mūsu mācītais biedrs, kurš otrajā rotā tiek dēvēts par Patvāri?

Arī Beiļins klusēja. Tad Renē uzklupa viņam pašam:

—    Varbūt jums labpatiktu pastāstīt par sevi?

Es kļuvu uzmanīgs: man gribējās dzirdēt Nauma Beiļina atbildi.

Viņš bija sociāldemokrāts, meņševiks. Pēc 190:"). gada vētras nokļuva svešumā, un astoņus garus gadus ēda rūgto trimdinieka maizi.

Mēs mācījāmies vienā kursā un diezgan bieži satikāmies.

1914. gada augusta pirmajās dienās abi sēdējām mazas kafejnīcas terasē. Pa Skolas ielu virzījās milzīga, trokšņaina rezervistu demonstrācija. Skanēja kliedzieni: «Urā!», «Urā!», «Uz Berlīni…». Ļaudīs bangoja cīņas degsme. No rīta līdz vakaram ielās soļoja līdzīgas demonstrācijas.

—    Runā, ka tas esot policijas darbs, — es teicu.

Beiļins noraidoši pakratīja galvu.

—    Nedomāju vis. Vai jūs atceraties tūkstoš deviņsimt ceturto gadu, kad sākās krievu-japāņu karš, un pa Odesas ielām staigāja tā sauktie patriotiskie demokrāti — daži desmiti pārģērbušies gorodovoji ar cara portretu? Un neviena vairāk. Policijas spēkos nav sacelt masas.

—    Tātad jūs domājat, ka šajās demonstrācijās izpaužas tautas noskaņojums?

Man šis jautājums bija ārkārtīgi svarīgs: ar sirdi un dvēseli es biju franču pusē un nevarēju vien sagaidīt, kad beidzot armijā sāks pieņemt ārzemniekus. Mani draugi franči jau cīnījās par civilizāciju, brīvību, taisnību un tiesībām, bet es vēl arvien nīku savā jumta istabiņā. Kā zobu sāpes mani mocīja nepacietība.

—    Tātad franču tauta tiešām pārdzīvo lielu satraukumu? — es vēlreiz jautāju.

—    Ak vai! — Beiļins klusi iesaucās.

—    Kas tas par «ak vai», — es biju sašutis. — Ko nozīmē šis «ak vai»? Jūs nopeļat lautas patriotiskās jutas?

—     Man žēl tās politiskās tumsonības, kurai nav cerību. Un arī jūsējo. Tautai iestāsta, ka šis būs pēdējais karš cilvēces vēsturē, un tauta tam notic. Tautai iestāsta, ka tūlīt pēc kara iestāsies mūžīga miera laikmets, un tauta tam notic. Un jūs ari. Cilvēki nesaprot, kas šis par karu. Viņiem nenāk ne prātā, ka Vācija grib pārdalīt kolonijas, Anglija grib izspiest Vāciju no pasaules tirgiem. Francija sapņo sagrābt vācu ogļu baseinu, Austroungārija prāto aneksēt Serbiju, bet krievu cars domā, ka karš novērsīs revolūciju. Lūk, te nu ir «tiesības» un «taisnība» … Bet tautas lien ugunī un kliedz «urā».

Pēc drūma klusuma brīža viņš, it kā skaļi domādams, turpināja:

—     Protams, šo kliedzēju vidū nav mazums tādu, kurus karš vilina. Karš darīs galu viņu sasmakušajai, līdz kaklam apnikušajai nīkuļošanai. Vai jūs kādreiz esat padomājis par viņu dzīvi mūsdienu sabiedrībā? Manuprāt, tā ir lielu un mazu apvainojumu, neapmierinātības un garlaicības varena izpausme. Un pēkšņi — mobilizācija! Sākas spēle uz lielām summām. Ņemiet vērā, ka karš cilvēkam daudz ko apsola. Karš dod viņam iespēju

būt vīrišķīgam un drosmīgam, karš dod varu. Cilvēks var rīkot, pavēlēt, ap viņu joņo dzīvība un nāve, un viņš tās dresē kā mazus kucēnus. Viņš cer kādu uzvarēt. Iedomājieties, ko tas nozīmē cilvēkam, kas visu mūžu piederējis uzvarēto šķirai.

Kaut ko tādu es dzirdēju pirmo reizi mūžā. Es biju apstulbis. Bet Beiļins turpināja:

—    Vai jums neliekas, ka buržuāzija tomēr ir diezgan viltīga šķira? Tā rada veselus neapmierināto pulkus un prot izmantot savā labā pat viņu neapmierinātību. Ļaudis spriež pēc ukraiņu parunas: «Ja nebūs labāk, tad vismaz savādāk,» — un iet karot par buržuāziju, kas ir galvenā vaininiece visās viņu nelaimēs …

Kafejnīcas terasē ieskrēja divi manifestācijas dalībnieki. Kājās stāvēdami, viņi ātri izdzēra pa glāzei baltā vīna un metās panākt savējos …

—    Kā jums šķiet, — jautāja Beiļins, — kas viņi tādi? Manuprāt, kantoristi.

—    Droši vien, — es piekritu.

—    Lūk, viņi tad arī būs īstie karotāji! Karš — tas ir pirmām kārtām liels uzņēmums, — viņš aizsmēķējis piebilda. Un varat but pārliecināts, ka ienākumus un dividendes nesaņems tie, kuri bariem staigā pa ielām un brēc: «Uz Berlīni! Uz Berlīni!» It kā Berlīne tā vien gaidītu, lai viņi atnāktu un to iekarotu.

Pēc brīža viņš ielūkojās man acīs un, liekas, izlasījis tur apmulsumu, iecietīgi pasmaidīja:

—    Kāpēc jūs tā skatāties? Jūs mani nesapratāt? Jeb varbūt negribat ticēt tam, ko es sacīju? Ak, jūs ideālists! Kā gan jūs vēl esat dzīvs? Jūs taču nošāva! Jūs nošāva pagājušajā nedēļā, trīsdesmit pirmajā jūlijā, kad nogalināja Žorcsu! Līdz ar viņu nogalināja deviņpadsmito gadsimtu ar tā cēlsirdību un lētticīgo ideālismu! Laiks būtu to saprast! …

Tas man bija ka cirvja belziens pa galvu. Vairākas dienas staigāju kā apdullis.

Kad es ierados Bluā, kazarmās satiku Beiļinu. Es metos pie viņa ar izaicinošiem jautājumiem:

—    Ideālisms! Deviņpadsmitais gadsimts?

Beiļins bi ja noslēgta rakstura cilvēks, un mums vaja- il/cja pavadīt kopā daudzas briesmīgas naktis ierakumos, kamēr viņš kļuva vaļsirdīgs pret mani.

Izstrādādams disertāciju politekonomijā, viņš vēlreiz bija pārlasījis Ļeņinu.

—   Šoreiz es viņu lasīju ar zinātnieka kritisko skatienu, — stāstīja Beiļins.

Ļeņina darbi galīgi sašķobīja Beiļina uzskatus. Viņš pārvērtēja tos un arvien vairāk atkāpās no tiem. Sastrīdējās ar vairākiem savas organizācijas vadošiem biedriem un četrpadsmitā gada vasarā nolēma izstāties no organizācijas.

Bet tad uzliesmoja karš. Tas saviļņoja ievērojamu daļu krievu politisko emigrantu. Meņševiki, bundisti, sociālisti revolucionāri uzskatīja par pienākumu aiziet armijā. Dziedādami revolucionāras dziesmas, viņi visi devās uz fronti. Ari Beiļins bija viņu vidū: viņam likās negodīgi pamest savu partiju tādā brīdī, kad pārējie biedri devās karot. Tādu politisko uzskatu maiņu varēja slikti iztulkot.

Tāpēc Beiļins jau no pašas pirmās dienas frontē nesa savu kareivja nastu ar smagiem pārdzīvojumiem, bez jebkādām ilūzijām, kādu netrūka mums pārējiem, un bez mūsu romantiskā pašapmāna.

Nebija nekāds brīnums, jo Beiļins nāca no inteliģences. Mēs pārējie bijām provinciālā deviņpadsmitā gadsimta bērni, mūsu ideālisms bija valdzinoši jauks un nepiedodami naivs.

Es varēju tikai minēt, ko Beiļinam prasīja aiziešana uz fronti.

Pie mums un arī frontē nokļuva kaut ari neskaidras, tomēr neatlaidīgas ziņas par strādnieku sacelšanos aiz mugurē. Drīz vienā, drīz otrā vietā uzliesmoja streiki kuros piedalījās desmitiem un simtiem tūkstošu strādnieku. Viņi pieprasīja tūlītēju kara pārtraukšanu.

Kad mēs gulējām slimnīcā, sacēlās Parīzes autofab- riku strādnieki. Sēnas krastā notika skrejošais mītiņš, un četrdesmit tūkstoši cilvēku kliedza:

—    Nost ar karu!

Pēc brītiņa ielās iznāca divsimt piecdesmit tūkstoši kara rūpnīcu strādnieki. Valdība izsūtīja karaspēku, bet kareivji atteicās šaut, un viņus nācās aizvest.

Beiļins alkaini klausījās, ko par to visos sīkumos pastāstīja ar mums vienā palātā ievietotā seržanta sapiera tuvinieki. Atceros, ka viņu ārkārtīgi nomāca ziņa, ka valdība visur kopā ar karaspēku silta sociālistus. Tauta kliedz: «Lai dzīvo revolūcija!» — un sociālistu vadoņi piebalso: «Jā, jā, biedri, lai dzīvo revolūcija! Mēs vēlamies to pašu, ko jūs, bet pašreiz vēl nav pienācis īstais brīdis.»

—    Kam lai mēs ticam pēc tā visa? — jautāja seržants.

Beiļina seja pēkšņi kļuva tikpat balta kā spilvens, uz

kā viņš gulēja. Seržants nobijās.

—    Jums slikti, rusko?

Es lūdzu, lai viņš turpmāk vairs nestāsta Beiļinam par tādām lietām.

Ar mocošu skaidrību viņš apzinājās, ka mūsu šaurajos un seklajos ierakumos kā bezdibenī apsmieti un nozākāti gulēja viņa revolucionārās cīņas gadi, cietumi un trimdas. Un viņš pats, pats savām rokām bija to visu nometis pie kaprāļa Millē kā: ām…

— Tātad, — Renē atgādināja, — vārds delegātam Beiļinam! Lūdzu, godājamais kolēģi!

Es domāju, ka Beiļins neievēros Renē aicinājumu, bet viņš tomēr atsaucās.

—    Jūs te tarkšķat un tarkšķat bez apstājas, Renē, — viņš asi un gandrīz naidīgi teica, — bet es gribētu zināt, ar ko īsti jūs neesat apmierināts? Kādu jūs iedomājāties karu? Kā pikniku, vai? Un neesat apmierināts, ka 1as tomēr nav pikniks? Jeb varbūt kāds jums iestāstījis, ka karš — tā ir varonība, uzvaras, ordeņi un jautras iedzeršanas? Kas varēja jums iestāstīt tādus murgus? Kāpēc jūs tiem noticējāt? Un kas gan vainojams pie tā, ka jūs bijāt muļķis un noticējāt šiem murgiem?

Beiļins gribēja atkratīties no Renē, tāpēc arī runāja tik asi. Bet arī tas bija tiesa, ka Renē Deridī tiešām pieteicās armijā, tikai romantiku un spēcīgus pārdzīvojumus meklēdams. Protams, ļoti patīkami pārdzīvot satraucošas jūtas cīņā par cilvēces augstajiem ideāliem, taču, runājot atklāti, spēcīgo izjūtu romantika viņam bija vajadzīga daudz vairāk nekā visai miglaini apjaustie jēdzieni par tiesībām un taisnību.

1912. gada, kad uzliesmoja karš Balkānos, satraukts pie manis ieskrēja Renē.

—    Braucam uz Balkāniem! Iestāsimies armijā!…

Es nokritu kā no plaukta.

—   Jūs tik ļoti satrauc Balkānu problēma? Jūs gribat karot? Bet kurā pusē?

—    Vienalga! Kāda starpība? Es nedomāju, ka katrā ziņā vajadzīga pārliecība, par ko un kādēļ tu karo! Vai jums neliekas, ka tas ir banāli! Galu galā, kādēļ? Karot var tikai sevis paša dēļ! Jūs iedomājaties, kādi pārdzīvojumi! Kādas spēcīgas izjūtas! Vai tiešām jāapmierinās ar izdomātiem piedzīvojumiem, kas atrodami grāmatu plauktos? Tādi taču pieejami katram kantoristam! Lielas kaislības, briesmas, vārdu sakot, romantika jāizbauda pašam. Vai jūs nesaprotat, ka citādi pārāk garlaicīgi dzīvot…

Mēs tomēr nekur neaizbraucām.

Toties 1914. gada karā Renē bija visas iespējas izbaudīt romantiku. Karš viņu valdzināja, un viņš alkaini uzsūca sevī visu. Viņš dzīvoja tikai sev, sava gara baudījumam. Briesmīgo un riebīgo dzīvi, kas mūs visus pazudināja, viņš uzņēma kā kaut ko abstraktu un aplūkoja to ar malā stāvoša skatītāja interesi.

Renē bija audzināts rietumeiropeiskā individuālisma garā. Tas. protams, nenozīmē, ka šis domāšanas veids būtu raksturīgs tikai paēdušiem egoistiem. Lai norobežotos no nelaipnās dzīves, šajā individuālismā noslēdzās arī daudzi jauni nabadzīgi inteliģenti, kuriem dzīvē nebija noteiktas vietas un kuri nezināja, kā to atrast. Un tāpēc dzīvoja pilnīgā garīgā sajukumā.

Renē bija izglītots un apdāvināts jauneklis, bet viņam bi ja viens liels trūkums — nabadzība. Tā apmētāja akmeņiem visus viņa ceļus, ar apvainojumiem piepildīdama katru nodzīvoto dienu. Labi paēdušie, bet neapdāvinātie fakultātes studenti uz viņu skatījās no augšas un izturējās ar iecietīgu laipnību, lāgā nespēdami piedot viņa pārākumu. Pamazām viņš norobežojās no kursa biedriem, pilnīgi nododamies zinātnei un mūzikai. Frančiem piemītošā skepse viņam palīdzēja paciest sabiedrību, kurai viņš bija spiests pakļauties, bet kuru viņš nicināja un izturējās pret to tā, kā mēs visi izturējāmies pret kaprāli Millē.

Sajā laikā, 1917. gada pavasarī, kā jau minēts, Renē tika ievainots un otrreiz nokļuva slimnīcā.

Nokļuvis slimnīcā Parīzē, frontinieks izgāja veselu skolu. Cik plaša kļuva līdz tam vienmuļā vada dzīve un tranšeju ierobežotā pasaule! Slimnīcā sadziedēja kareivja rētas, bet tajā pašā laikā viņa smadzenes nespēja uzņemt to, ko kareivis bija uzzinājis. Pēkšņi sagruva viss, ko viņam bija iestāstījuši priekšnieki, avīzes, misionāri un uz fronti atbraukušie politiskie oratori. Vispirms nedzirdamiem soļiem frontinieka dvēselē iezagās šaubas. Tās smējās viņam tieši sejā, un pēc tam aizgāja, atstādamas tukšumu. Sabruka viss, kam cilvēki bija ticējuši kara pirmajās dienās, ar tādu dedzību piedalīdamies manifestācijās. Tas viss sagruva un saira, tas viss izrādījās asinīm un netīrumiem pārplūdis. Sagruva jaunības ideālisms, slāpes pēc varoņdarbiem un romantikas, nepieciešamība staigāt augsti paceltu galvu un klusa vēlēšanās atstāt mazbērniem savu uzvaru slavu, — tas viss tagad sabruka. Kara pasaule sagruva gabalos, pārvērzdamās bezveidīgā šķembu kaudzē. Sīs šķembas nebija iespējams paturēt sevī, savā apziņā, jo pie katras kustības tās radīja briesmīgas sāpes.

Kopā ar mums gulēja ievainots lidotājs. Viņš mums izklāstīja Briē baseina — Francijas lielākā ogļu un metalurģijas rajona vēsturi. Pašā kara sākumā franču virspavēlniecība atdeva to vāciešiem bez viena šāviena. Tiklīdz tur ieradās vācieši, franči atkāpās, it kā būtu notikusi parasta sardzes maiņa. Visā zemē par to runāja ar sašutumu. Tauta nespēja saprast, kāpēc franču virspavēlniecība pat nemēģināja nosargāt tādu svarīgu kara rūpniecības izejvielu avotu? Kāpēc to vismaz neiznīcināja? Kāpēc ienaidniekam tika atdāvinātas tādas bagātības? Noskaidrojās, ka kāds franču lidotājs — mūsu palātas biedra pusbrālis — pats uz savu atbildību bija nosviedis Briē vairākas bumbas. Lidotājs tika nodots tiesai.

Savā laikā arī mēs bijām dzirdējuši miglainas ziņas par šo lietu. Tagad viss noskaidrojās. Par to runāja sabiedrība, un šīs sarunas turpinājās parlamentā. Divīzijas komandieris, kurš atdeva Briē vāciešiem, paziņoja, ka jau ilgi pirms kara sākuma viņam aizzīmogotā aploksnē tikusi nodota atkāpšanās pavēle. Valdība bija piespiesta pie sienas. Nācās izskaidroties.

Izrādījās, ka ogļu baseinu vienlīdzīgās daļās sadalījuši franču un vācu akcionāri un franču grupa izmantojusi savu ietekmi valdības ģenerālštābā, lai kara gadījumā pasargātu baseinu no sagraušanas.

Sabiedrībā valdīja sašutums, palāta trakoja. Valdība bija spiesta atzīties vēl citās lietās. Tā paskaidroja, ka gadījumā, ja franči sagrautu Briē baseinu, kuru izmantoja vācu armija, vācieši būtu iznicinājuši raktuves, kuras savukārt izmantoja franču armija.

—    Bet tas paātrinātu kara beigas, — lidotājs paskaidroja un pēc tam piebilda: — Tātad iznāk, ka kara mērķis ir karš! Protams, miljoniem cilvēku nolikuši savas galvas, bet tas jau neietilpst zaudējumu sarakstos. Tikai viena galva no cilvēka! Bet toties kas par ienākumiem lielgabalu karaļiem!

Kenē sēdēja drūmāks par negaisa mākoni. Taču ar to vēl nebeidzās lidotāja pamācošās pārrunas. Pēc pāris dienām viņš atkliboja pie mums ar jaunām ziņām.

Atklājies, ka franču firmas pārdod Vācijai svinu no savām kolonijām, bet franči Vācijā iepērkas dzeloņdrātis. Protams, abas valdības dara visu, lai slēptu pēdas: tirdzniecība notiek neitrālās zemēs ar fiktīvu firmu starpniecību. Bet lietas būtību tas nemaina, un vācieši nogalina frančus ar Francijas svinu, bet, uzbrūkot mūsu līnijām, vācu karavīri iet bojā uz pašu dzimtenes ražotajām* dzeloņdrātīm.

Sakarā ar šo notikumu kāds ierosinā jis apspriest kara mērķi deputātu palātā. Tad kājās pielecis ministru padomes priekšsēdētājs vecais Ribo un mežonīgi iekliedzies: «To mēs nepieļausim!»

Lidotājs turpināja:

—    Kāpēc tad pēkšņi «to mēs nepieļausim»? Visu laiku runāja, ka mēs karojam par tiesībām un taisnību. Vai tad par to jākaunas? Kāpēc «mēs nepieļausim»?

Viņa acis ļauni iemirdzējās.

Renē sadrūma arvien vairāk. Sabiedrībā viņš gan vēl jokoja un runāja asprātības, taču es viņu pazinu pārāk ilgi un pārāk labi, lai nesaklausītu jaunu pieskaņu viņa pļāpāšanā. Ar šo pļāpāšanu viņš centās apslāpēt savā dvēselē radušos jautājumu, to pašu jautājumu, kuru sev allaž uzdeva Ņezametdinovs: «Kāpēc gāji karot?»

Palicis vienatnē, Renē nekustīgi sēdēja vienā vietā, bet diez vai plaši atvērtās acis ievēroja kaut vienu no apkārtējiem priekšmetiem. Viņš skatīja kaut ko pavisam citu.

Renē pēkšņi bija sapratis, ka tautas posts, veiksminieku pasakainā iedzīvošanās, abu karojošo valstu slepenā vienošanās par savstarpējās peļņas laika paildzināšanu nav vis nejauši un viegli novēršami šī kara pavadoņi un netikumi, bet gan tā būtība, vienīgā iespējamā būtība, jo kara gala mērķis ir valdošo šķiru bagātības vairošana. Viņš beidzot bija sapratis arī to, ka šis karš nenotiek abstraktā romantiskā pasaulē un to nedrīkst pieņemt kā kaut ko abstraktu, jo tas eksistē tanī pašā vienīgi reālajā dzīvē, kurā dzīvo, elpo un domā viņš pats.

Viņš sāka nojaust, ka vispār tādu karu iespējamība un tiesības sūtīt nāvē miljoniem cilvēku izskaidrojama tikai ar to, ka šie miljoni ir atkarīgi no bagāto šķirām un ka šo atkarību apsargā ne tikai valsts vara, bet arī baznīca un valdošo šķiru izstrādātā morāle.

Tā Renē dvēselē dzima vēl neskaidra un neizveidojusies, bet noteikta prasība protestēt.

Dzīve nebi ja lutinājusi jauno talantīgo puisi ar saviem priekiem, un viņš tai sevišķi nepieķērās. Pie dzīves viņu saistīja tās riebīgās kroplības.

Uz Beiļina jautājumu, kā viņš varējis noticēt šādiem romantiskiem murgiem, Renē atbildēja:

—    Labi, šī lieta nu būtu pabeigta. Varam uzskatīt par noskaidrotu. ka mūsdienās karš nozīmē to pašu ko lopkautuve.

—    Un šī fakta noskaidrošanai jums vajadzēja divarpus gadu? Pa šo laiku jūs varējāt iemācīties no galvas Justiniāna digestas, — Beiļins iedzēla.

—     Labi. labi. pietiks» — atcirta Renē. — Pasakiet līkai, vai jūsuprāt šis būs pēdējais karš? Jeb arī tie ir meli?

—   Protams, ka pēdējais! — Beiļins atbildēja. — Kritušiem tas tiešām bija pēdējais karš.

—   Nemuļķojieties! Jums šo to vajadzēja saprast! l iesa gan, jūs visi esat ziepju burbuļi.

—    Kas tie tādi «mēs»?

—    Sociālisti! Kāpēc jūs klusējāt? Kāpēc jūs necīnījāties pret karu? Kāpēc jūs neturējāties līdz pēdējam, lai lo nepieļautu? Kāpēc jūsu vidū nebija varoņu? Kas nolika ar jūsu ļaudīm, kuri bija gatavi cīnīties par savu ideju, upurēt tai paši sevi, mirt par to? Neaizmirstiet, ka ciņa kritušais moceklis nereti kļūst par varoni, par vadoni. Viņa vārds vien spēj sacelt masas! Kur viņi bija — šie jūsu varoņi? Nosauciet man viņu vārdus! Es pazīstu veikalniekus, pazīstu karjeristus, bet varoņus es nepazīstu. Ko jūs man bāžat degunā Justiniānu? Jūs esat izstudējis savu Marksu. Bet kāds no tā labums? Ko jūs, personīgi jūs esat darījis, lai novērstu karu? Jūs bez cīņas atdevāl buržuāzijai savu mīļoto strādnieku šķiru — tāpat kā franči atdeva vāciešiem Briē baseinu!

—   Nomierinieties, Renē, — es sacīju, — neuztraucieties!

—    Es nevaru neuztraukties! — Renē attrauca. — Beigu beigās tas ir apvainojums! Beiļina kungs uzskata par sevis necienīgu nopietni runāt ar mani par politiskiem jautājumiem! Tas ir apvainojoši! Un pie tam diezgan muļķīgi! Nevajadzētu aizmirst, ka virssardzē jūs sēžat nevis par revolūciju, bet gan par kautiņu krogā! Kā cilvēks, kuram nav nekāda sakara ar revolucionāro cīņu!

Viņš skaļi iesmējās, un man kā akmens novēlās no sirds: tiešām, tikai tā vien trūka, lai mūsu ilggadīgā draudzība beigtos ar strīdu virssardzē!

Iesmējās arī Beiļins.

—    Vecīt, — viņš teica, — jūs man uzdodat bērnišķīgus jautājumus. Kā tad šis karš var būt pēdējais! Padomājiet pats! Sis karš sakairināja apetīti, un bagāto šķira nekad neatteiksies no kariem. Tieši otrādi, tiklīdz beigsies šis karš. viņi gatavos jaunu! Vieglāk atņemt izsalkušam pēdējo maizes garoziņu nekā bagātajiem tādu iedzīvošanās avotu kā karš!

Renē klausījās, noliecis galvu. Beiļina seju izķēmoja ļaunums. Viņš runāja ātri, gandrīz aizvilkdamies:

—    Redziet, tagad arī Amerika iekļaujas karā. Bet kas viņai, Amerikai, vajadzīgs? Varbūt savās mājās kļuvis par šauru, vai? Jeb varbūt pietrūcis ko rīt? Nē, Amerika gluži vienkārši subsidēja Franciju un Angliju un ieguldīja šajā karā velns viņu zina cik miljardu dolāru. Bet ja nu pēkšņi Krievija izstājas no spēles? Tad taču draud briesmas, ka Franciju un Angliju var sakaut, — un naudiņa pagalam! Amerikāņu miljardierus pa naktīm sāka mocīt lietuvēni. Un, lūk, šurp no aizokeāna skan pazīstamais brēciens: «Par tiesībām un taisnību! Līdz galīgai uzvarai!» Bet viņiem uzvarēt vispirms nozīmē izglābt savu naudiņu! Atgūt dolārus, kas ieguldīti priekš slepkavošanas un graušanas. Ak zelta maisu svētā taisnība!

—    Jūtu, ka jums taisnība, — Renē nosēcās. — Tā tas ir! Bet sakiet man, — kāpēc gan universitātes zinātne mums nemācīja neviena patiesa vārda par kara īsto būtību?! Gribot negribot jāsecina, ka mēs esam apguvuši politisku tumsonību?! Tas ir pilnīgi zinātnes sabrukums! …

—    Jūs atgūstāt redzi, Renē! — Beiļins pavīpsnāja. Viņa balsī ieskanējās tēvišķīgs tonis. Tā dārglietu glabātājs runā ar profānu, kas pirmo reizi ieraudzījis viņa bagātības un nu pārsteigumā apstulbis.

—    Bet vai jūs esat padomājis, ka šis karš ir tikai viena no ekspluatācijas formām un ka tas notiek tāpēc, ka eksistē galvenā forma — darba ekspluatācija? Karš!… Domājošie un viszinošie cilvēki atņem prātam viņa mūžsenās funkci jas un pakļauj tās kara vajadzībām: prātu nomaina zobi, nagi, ilkņi — viss, ar ko var kost, plēst, raut, plosīt, lauzt un iznīcināt! Tāpēc, ka bagātnieki rauš peļņu tieši uz sagraušanas rēķina, bet, jo vairāk būs sagrauts, jo lielāku peļņu viņi gūs atjaunošanas procesā.

Izklaidīgi palūkojies apkārt, viņš turpināja:

—    Bet dievs?! Viņi allaž piemin dievu. Kas tad ir viņu dievs? Zelta teļš! Bet šie laupītāji uzmet tam ubaga skrandas, viņi grib mūs iežēlināt, lai mēs mestos aizslā- vēt viņu apsmieto pravieti. Ja nebūtu uzpirkti meļi., katrs labāk saprastu, kas ir karš…

Es nekad nebiju redzējis noslēgto Beiļinu tādā garastāvoklī. Viņa balsī, sejā, visā viņa izskatā jaudās kaut kas iedvesmojošs un mokošs. Viņa lūpām atrāvušies vārdi līdzinājās asiņu gabaliem, kurus šis cilvēks izmeta no savām smadzenēm, no savas sirds. Viņš runāja ar tādu kaismi, it kā vērstos nevis pie viena cilvēka, bet tūkstošiem un miljoniem klausītāju. Diez vai viņš redzēja pat šo vienu: viņa sirdī kaut kas bija pārtrūcis, un tagad no tās izplūda garajās frontes naktīs sakrājušās, daudzkārt svērtās un pārsvērtās smagās pārdomu mokas.

Renē klausījās klusēdams, drūmi uz krūtīm noliektu galvu. Dzirdētais nebagātināja viņu ar jauniem uzskatiem un atziņām — ar īstu kareivja rupjību Beiļins atņēma viņa aklo mieru.

Pēc ilga, mocoša klusuma brīža Renē aizsmakušā balsī ierunājās:

—    Es neticu, ka tā paliks vienmēr, — viņš sacīja — Tas nevar būt. Cilvēce atradīs kādu pašaizsardzības līdzekli. Iespējams, kāds jau šodien zina, kas tautām jādara, lai nosargātu savu dzīvību. Es esmu pārliecināts, ka tautas pratīs novērst karus un netaisnības, kas apdraud viņu eksistenci. Nāks kaut kas jauns … Nevar būt citādi!

Kamerā valdīja klusums. Ienāca sardzes komandas kareivis — krievu puisis no pirmās rotas. Aplūkojis spēlmaņus, kuri nepārtraukti sita kārtis pie galda, viņš iegriezās pie mums un, it kā neviļus atstājis avīzi, ko nedrīkstēja darīt aresla telpās, ne vārda neteicis, izgāja.

Beiļins pacēla avīzi un, ātri to pārskatījis, pēkšņi iedegās:

—    Renē. jūs nevarat ne iedomāties, cik tuvu patiesībai esat nonācis. Es jums varētu nosaukt kāda cilvēka vārdu … Pagaidām tas jums neko neizteiks … Tas ir tā cilvēka vārds, kurš zina, kas tautām jādara, lai uz visiem laikiem izbeigtos kari.

Viņš pameta avīzi man. Tas bija «Matēn» numurs. Pirmajā lappusē izlasīju Ļeņina vārdu: avīze ziņoja, ka viņš ieradies Petrogradā.

Renē nedeva mieru ne man. ne Beiļinam, lūgdams pastāstīt par Ļeņinu. Sevišķi viņš uzklupa Beiļinam. bet tam pēkšņi bija uzmākušās vismelnākās un drūmākās skumjas. Es sapratu, ka avīze izlasītā ziņa bija uzplēsusi viņa vecās rētas. Apgūlies lāviņā ar seju pret sienu, viņš. nekustēdamies un ne vārda nerunādams, nogulēja atlikušās aresta dienas. Skumjas viņam neļāva runāt.

Renē nesaprata, kas notiek ar mūsu draugu, un man negribējās viņam paskaidrot. Arī man nebija ko priecāties. Ko gan es meklēju šajā karā, ja Krievijā tanī pašā laikā notika revolūcija?

Mani mocīja jaunas, dīvainas, ne gluži skaidras, bet nemierīgas jutas. Es pat nepratu tās izsacīt vārdos. Man ārkārtīgi palīdzēja līdzšinējā zēniski vieglprātīgā un ironiskā attieksme pret nāvi, dzīvi, karu, pret Millē, kapteini Persjē, Maitu Ērgli un pašam pret sevi. Es neko neuzņēmu nopietni.

Bet kopš Krievijā sākās revolūcija, daudzi no mums — to skaitā arī es — sākām skatīt pavisam jaunā gaismā ne tikai ārējos notikumus, bet arī savu iekšējo pasauli. Mūsu rīcība, ideoloģija, uzskati, mūsu brīvprātīgā piedalīšanās karā — tas viss, kam mēs dzīvojām. — uzmācīgi sagriezās acu priekšā, to visu nācās pārskatīt un pārvērtēt, un veltīgi mēs mēģinājām sev pielāgot to pašu mērauklu, ar kādu vajadzēja novērtēt revolucionāros cīnītājus.

No Krievijas pienāca neregulāras, juceklīgas, pretrunīgas un acīm redzami ļaunprātīgi izkropļotas un vien kāršotas ziņas. Taču viens bija skaidrs: Krievijā darbojās tauta un vērsās pret tām liekulīgajām šķirām, kuras bija izkrāpušas mūsu jaunās dzīvības un kā žagarus iesviedušas liesmās.

Bet Krievija atradās tālu. Mūsu likteņi bija nelabojami. To visu man bija grūti pasacīt nabaga Renē.

Gurdi vilkās ieslodzījuma dienas. Mēs zaudējām laika jēdzienu.

Bija jau vēls vakars, un mēs gribējām doties pie miera, kad ienāca sardzes komandas priekšnieks un apsveica mūs ar soda izciešanu un atbrīvošanu.

Pirms došanās uz kazarmu Renē ierosināja iedzert..

Kad Bigū kundze, vainīgi un iztapīgi smaidīdama, uzlika pudeles uz mūsu galdiņa, Renē atkal pamodās orators.

—   O, Brīvība! — viņš sāka runāt. — (), Domas māsa, Dzeias aizstāve! Lūk, mēs, no blakšu midzeņa iznākuši gladiatori, stāvam tavā priekšā un slavējam tavu vārdu, lielā un svētā dieviete!

Taču mēs vēl lāgā nebijām paspējuši iedzert par godu Domas māsai, kad atvērās durvis un uz sliekšņa parādījās Millē.

—   Ahā! — viņš smaidot iesaucās, nicīgi mūs uzlūkodams. — Vai atpūtāties?

Iespējams, ka viņš gaidīja atbildi. Mēs klusējām.

Tad viņš ierēcās:

—    Marš gu-lēt!

Nākama jā dienā agri no rīta mēs jau stāvējām ierindā. Izvedis vadu uz Orleānas ceļa. viņš mūs apmācīja atsist kavalērijas triecienu.

—    Kavalērija — uz labo! — viņš skaļā, priecīgā balsi komandēja. — Izpildīt! Kavalērija — uz kreiso! Izpildīt!

Viņš ātri, viegli un veikli pagriezās te uz kreiso, te uz labo pusi, ikreiz saliekdams vienu celi, un, abām rokām turēdams šauteni pār galvu, rādīja mums, kā aizsargāt galvu no zobena cirtieniem.

6. POSTENIS

1

Agrā miglainā rītā mēs devāmies ceļa uz jaunajām pozicijām, bet, kamēr aizkļuvām pie mūsu līnijām, bija uzaususi gaisma. Ieraudzījām taciņu, kas nozuda satiksmes ejā, un ceļmalā pie neliela staba piesistu dēli ar uzrakstu:

«Nervu slimnieku klimatiskā stacija. Viesnīca «Zem atklātas debess». Blindāžu numuri personām ar vāju miesas uzbūvi. Izmeklēta virtuve. Gleznaina apkārtne. Interesantas ekskursijas.»

—   Ļoti jauki, — Franši piezīmēja. — Bet es tomēr labāk brauktu uz mājām. Arī tā nebūtu slikta ekskursija.

Drīz vien debesis iezilgmojās kā uzgleznotas. Neraugoties uz seržantu rīkojumu ievērot klusumu, mēs pēc sirds patikas lādējāmies katrs savā valodā, jo satiksmes ejas izrādījās lietus izskalotas, sienas sagāzušās un ieeja aizbērta, tā ka ielīst nācās pa redzamu vietu.

Tās bija vissliktākās pozicijas, kādas mēs bijām redzējuši visā kara laikā. Šāviņu izsistās bedres atgādināja baku rētām izvagotu seju. Spriežot pēc celmiem, vēl nesen te bija šalkojuši koki, bet tagad izārdītajā zemē mētājās tikai apdeguši celmi.

Apmēram piecdesmit soļus tālāk, gandrīz pašā vidū starp mūsu un vācu tranšejām, atradās divi dziļi grāvji piecu vai sešu metru platumā. Nelieli uzbērumi gar grāvju malām paslēpa vienu ienaidnieku no otra. Šie grāvji, kurus neviena puse negribēja atdot, bija gandrīz līdz malām pilni ar kritušajiem. Mēs, protams, nevarējām paredzēt, ka šiem miroņiem būs liktenīga loma vairāku mūsu karavīru dzīvē, un pirmais iespaids bija smags.

—    Draņķīgi! Vairāk nekā draņķīgi! — nervozēja anūsu rotas pagaidu komandieris leitnants Reināls.

Mazliet uz priekšu un sāņus no pozicijām bija izraktas vairākas dziļas bedres, kuras sauca par posteņiem. Mūsu vada puiši priecājās, kad tika norīkoti visattālākajā bedre, jo pozicijas atradās pārāk tuvu bataljona komandierim Andrē.

Lum-Lumu, mani, Karmensitu, Spuraino Makaronu, Pūsli un Ņezametdinovu norīkoja 6. postenī.

Pirmās divas dienas mēs garlaikojāmies un spēlējām kārtis.

Trešajā par «vardēm» dēvētie mūsu bumvedēji uzlaida vāciešiem divus šāviņus.

Tūlīt arī mūsu pusē nokrita trīs šāviņi. Viens no tiem sprāga tieši pie miroņiem pārpildītā grāvja malas.

Apšaudīšanās parasti notika rītos. To vadīja artilē- risti, un viņu raidītās lodes vērsās pret otrās puses kājniekiem.

Šī apšaudīšanās kļuva par mūsu dzīves sastāvdaļu. No rītiem mums atnesa maizi un spaini ar kafiju. Kafi ja bija atdzisusi, un no ejas sienām spainī bija piebiruši māli. Tieši deviņos no rīta katrā pusē sprāga trīs šāviņi.

—    Deviņi! — mēs piebildām.

—    Nekas organismu neietekmē labvēlīgāk kā regulārs dzīves veids, — Kinzs paskaidroja. — Ārsti to ļoti iesaka!

Apšaudes laikā mūs mocīja līdz nelabumam pretīgās nāves gaidas. Tanī pašā laikā lādējām artilēristus par to, ka viņi mūs izmanto par gadatirgus šautuvi.

—    Artišokiem nav ko uztraukties! Pirmais, kas gadīsies man ceļā, uzzinās, ko es domāju par viņiem, — Lum-Lums apsolīja.

Kādā vietā vācu posteņi atradās ļoti tuvu mūsējiem.

Reiz mēs izdzirdējām dziedāšanu.

—    Friči bļaustās, bet mēs klusējam, sabozušies kā dadži, — drūmi ieteicās Ņezametdinovs.

Sasprindzinājis kakla dzīslas, viņš tūlīt iedziedājās:

Tūdaļ stobru Rtvilkām, Lodes biksēs ietriecām.

No vācu ierakumiem atlidoja krievu lamu vārdi — gan pavisam tikai divi un pie tam neskaidrā izrunā, taču krievu valodas zinātājiem nebija grūti tos saprast.

Ņezametdinovs sastinga.

—    Kas notika? — Lum-Lums jautāja. -— Kas viņu nobiedēja?

Ņezametdinovs nebija viss nobijies, bet sastindzis aiz prieka. Ar sev tik neparastu veiklību viņš uzdūra garām- skrejošu žurku durkļa galā un, sašūpojis to, aizsvieda vāciešiem, vienlaicīgi izkliegdams visbezkaunīgākos krievu lamu vārdus. Lielu prieku viņam sagādāja no vācu puses atsviestā, sālītu lamu vārdu pavadītā žurka. Ņezametdinovs jutās kā mājās.

—    Puiši blēņojas! Lūk, kā atgrūž! — viņš smējās.

—    Krievu suns! — no ierakuma kliedza smalka balss. — Maita!

Vācu ierakumos sēdēja poļi. Mūsu dzīvē šis atklājums ienesa lielu dažādību. Kad apnika spēlēt kārtis un neskaitāmas reizes bija pārstāstīti vecu vecie notikumi, mēs izlamājāmies ar vācu bedrēs sēdošajiem ļaudīm.

Lum-Lums. Pūslis, Karmensita un Spurainais Makarons mācījās krieviski lamāties. Skolotāji bijām mēs ar Ņezametdinovu. Kropļodami vārdus, viņi katrs savādā akcentā izlamājās ar vāciešiem. Tas izklaidēja.

Arī no vācu ierakumiem pie mums lidoja žurkas un lamu vārdi, visbiežāk poļu valodā.

Aizmugures sādžā, kur mūsu rota ieradās atpūtā, mēs iepazināmies ar kādu sarkanmatainu sakņkopēju. Viņas vīrs jau trešo gadu mētājās pa dažādām frontēm. Jaunā, spēcīgā un skaistā Zelmas kundze bija ļoti nabadzīga: sakņu dārzu izrakņāja šāviņi, bet municipalitātes piešķirto līdzekļu iztikai nepietika. Zelmas kundze nodarbojās ar vēstuļu rakstīšanu, ar kurām tā bombardēja gan mēru, gan prefektu, gan pulka komandieri, kurā kalpoja viņas vīrs. Jaunā sieviete pieprasīja palielināt pabalstu. Atbildi viņa nesaņēma.

Pēdējā vēstule, ko viņa man diktēja, bija adresēta kara ministram.

— «Jau tas ir pilnīgi pietiekami», — Zelmas kundze man sauca, — «ka manam vīram Aloizam Vasuānam ir četrdesmit divi gadi un viņš vēl arvien netiek mājās. Es domāju, ka būtu laiks beigt. Ja mēneša laikā mans lūgums netiks apmierināts, es rakstišu uz pulku savam vīram Aloizam Vasuānam un ņemšu viņu mājās, lai notiek kas notikdams. Es tā esmu nolēmusi, ministra kungs. Runā, ka kara rūpnīcās sievietēm par šāviņu izgatavošanu maksājot divpadsmit franku dienā. Bet manam vīram Aloizam Vasuānam maksā vienu sū dienā, lai ar šiem šāviņiem dabūtu pa purnu. Es uzskatu, ka starpība ir ārkārtīgi liela. Vakar, kad es biju baznīcā, es sevi oficiāli uzticēju visu dārzkopju aizstāvim svētajam Mar- tēnam un tāpat arī savu vīru Aloizu Vasuānu es oficiāli uzticēju svētajam Martēnam. So vēstuli, ministra kungs, uzticu svētajai Barbarai, kuras svētki sāksies rīt, un es ceru, ka jūs, ministra kungs, sapratīsiet, ka man ir tikai viens vārds, bet negrozāms. Ja pabalsts netiks palielināts, es izņemšu savu viru Aloizu Vasuānu no pulka, lai notiek kas notikdams.»

Ar lielām grūtībām Zelmas kundze parakstīja savu vārdu zem vēstules. Kad bija pagājis vēstulē minētais termiņš un atbilde nepienāca, viņa kļuva gandrīz ārprātīga. Viņa nozākāja valdību un parlamentu, kuri, pēc viņas izteicieniem, spējot radīt nelaimes, bet nespējot darīt tām gaļu. Viņa savāca kopā veselu baru sieviešu un iegalvoja, ka tagad sievietes nedrīkstot laist pasaulē bērnus, jo bērni vairs nepiederot mātēm, bet velns zina kam, kas grūžot tos ugunī.

—   Tagad viņi jau iesauc septiņpadsmitgadīgos! Kad tēvus aizdzina uz fronti, šie mazulīši pirmo reizi gāja pie dievgalda. Un tagad arī viņus iesauc! Labāk audzēt žurkas nekā bērnus! Žurkas es vismaz pati varu iemest ugunī, bet bērnus ugunī sviež citi! …

Zelmas kundze kliedza, ka karš esot vajadzīgs tikai tiem, kuriem ir ģenerāļa pakāpe un kas dzīvo vismaz trīsdesmit kilometrus no frontes līnijas.

—   Kareivjiem un dārzkopjiem karš nav vajadzīgs, — viņa teica. — Es visu māžu kāroju auskarus ar ziliem akmentiņiem, bet nedabūju un iztiku bez tādiem. Iztikšu arī bez Elzasas-Lotringas.

Zelmas kundze pievērsa sev uzmanību. Bet, kad reiz pie viņas ieradās divi beļģu muitas ierēdņi, par kuriem visi zināja, ka tie slepeni izpilda arī policijas pienākumus,

Zelmas kundze viņus tā uzņēma, ka abi steidzīgi vien manījās projām. Viņus pavadīja bērnu, sieviešu un dārza piesaulitē sēdošo tjurkasu skaļie smiekli.

Lai kaut cik piepelnītu, Zelmas kundze sāka tirgoties ar vīnu.

Varu teikt bez liekuļotas kautrības, ka pret mums Zelmas kundze bija labvēlīgi noskaņota, sevišķi 6. posteņa kareivjiem viņa izrādīja īpašu labvēlību.

—    Jūs, leģionāri, esat vēl lielāki muļķi par pārējiem, — viņa sacīja. — Es uzskatu, ka francūzim nebūtu jālien šaja nolādētajā karā, sevišķi, ja viņš ir tikai sakņ- kopis. Bet ārzemnieki un pie tam vēl brīvprātīgie! To nu es nekā nesaprotu! Lūk, piemēram, jūs, Patvāra kungs! Vai tiešām jūs labprātīgi līdāt ugunī? Jūsu māte varētu par lielu naudu rādīt cirkā tādu muļķi!

Es biju labos draugos ar pavāru un saņēmu no viņa šādus tādus produktus. Pārējo mēs iepirkām, un Zelmas kundze gatavoja mums brīnišķīgas zupas ar sīpoliem un sieru. Arī viņa ēda pie mums, mēs kopā dzērām vīnu, piedzērāmies, dziedājām un skūpstījām viņu.

Drīz vien viss bataljons zināja, ka Gambetī šķērsieliņā aiz mērijas, mājiņā, pie kuras aug trīs kastaņas, dzīvo kāda Zelmas kundze, kura pieņem kareivjus.

Sādžā sāka par viņu runāt.

Bet Zelmas kundzei par to bija savi uzskati.

—    Jā, jā! — viņa kliedza. — Es kļūstu par staiguli! Visām sievietēm jākļūst par staigulēm! Lai nokaunās tie, kas savās Parīzes pilīs griež leijerkastes rokturi! Lai tie nokaunētos! Vīrus viņi ir pārvērtuši par lielgabalu gaļu, bet sievas un līgavas par staigulēm. Es, Zelma Vasuāna kundze, kurai nekad savā mūžā nebija nācis prātā grēkot ne ar vienu citu kā vienīgi ar savu viru Aloizu Vasuānu, — es kļūstu par staiguli! Ak, nabaga Francija!

Lum-Lums baudīja Zelmas kundzes sevišķu labvēlību. Sākumā viņš strādāja dārzā, vēlāk veica vienu otru namdara darbu, staigāja pa māju bez jakas un jutās kā saimnieks. Kopš tā laika Zelmas kundze nelaida savā tuvumā vairs nevienu citu. Tagad viņa tirgojās tikai ar vīnu.

Reiz Lum-Lums pārradās tikai no rīta un, atkritis man blakus salmos, čukstēja:

—    Patvāri, vai tu guli? Es tev atnesu kaut ko palasīt.

Viņš iespieda man plaukstā mazu papirīti.

— Izlasi! Zelma saka, ka kareivjiem katrā ziņā esot ta.s jāizlasa.

Lūk, ko es izlasīju:

< Biedri! Krievijā ir revolūcija. Kareivji nomet ieročus un saka saviem ģenerāļiem: «Karojiet paši, mums karš nav vajadzīgs.» Biedri! Sekojiet krievu biedru piemēram. Tas nav jūsu karš, jums tas nav vajadzīgs. Pagājis tas laiks, kad mēs ticējām tukšai pļāpāšanai. Laiks rīkoties. Metiet nost ieročus! Kliedziet: «Nost ar karu, lai dzīvo miers!»»

Uzsaukumu bija parakstījusi «Strādnieku un zaldātu komiteja cīņā par mieru».

—    Kur tu to ņēmi, Lum-Lum?

—    Pie Zelmas bija atnācis kāds artilērists. Viņš tikko bija atgriezies no Parīzes, no slimnīcas. Stāstīja, ka Parīzē šīs lapiņas stacijā izdalot kareivjiem, kuri braucot uz fronti. Arī vilcienā bijušas izlīmētas tādas pašas, bet žandarmi esot tās noplēsuši. Ko tas nozīmē? Atkal kāds grib mums galvu jaukt? Kas tā par «Strādnieku un zaldātu komiteju»? Atkal ģenerāļi un misionāri? Bet vispirms tu man pasaki atklāti, kāpēc tur sacīts «sekojiet krievu biedru piemēram». Kas tas par piemēru? Es domāju, ka šīs lapiņas mums būs iesmērējuši vācu spiegi. Nošaut par to vajadzētu …

Nākamajā dienā, kad mēs sēdējām 6. postenī, Lum- Lums lika man izlasīt vācu avīzi, kurā bija ietīta kaimiņu atsviestā žurka.

Tā bija kareivjiem domāta avīze, kas stāstīja par krievu armijas sabrukumu, dezertēšanu un krievu atkāpšanos vācu uzvarošā karaspēka priekšā, par viņu mēģinājumiem brāļoties, uz kuru vācieši esot atbildējuši ar durkļiem. Avīze līksmoja par Krievijā valdošo pilnīgo sairumu un drīzo Vācijas uzvaru.

Es negribīgi pārtulkoju. Visi klausījās klusēdami. Bija smagi. Kad pabeidzu, puiši ilgi un drūmi klusēja.

—    Nodod, suņa bērni! — pirmais izlamājās Ņezametdinovs. — Ne jau velti cars no viņiem atteicies! Kada velna pēc viņiem tāds karaspēks, ja tas Krieviju nodod?! Eh, slikti karot bez cara …

Pēkšņi Krievijas lielie nolikumi atainojās mūsu acu priekšā pavisam jaunā, nesaprotamā un briesmīgā gaismā.

—    Bet varbūt vācieši melo? — Pūslis ierunājās.

—    Mūsu avīzes taču raksta gluži citādi!

Franču avīzes katru dienu ziņoja, ka «Lielā krievu tauta, nometusi no saviem pleciem carisma jūgu, ar divkāršu enerģiju cīnās par tiesību un taisnības triumfu».

«Krievu revolūcija ir pirmā un izšķirošā uzvara pār Vāciju,» rakstīja pats Klemanso.

Mēs tam diez kā neticējām. Mums jau bija pieredze: gandrīz trīs gadus visas avīzes aprakstīja laimīgo frontes dzīvi, kareivju jautro ikdienu, armijas varonīgo noskaņojumu un iznīcinošas uzvaras pār vāciešiem. Mums bija pieredze.

—    Nevar zināt, kas melo vairāk! — Lum-Lums piezīmēja. — Sī te, vāciešu avīze vai mūsējā? Bet Krievijā tagad viss sagriezies ar kājām gaisā. Pie tam parādījušās tādas lapiņas, kas ieteic kareivjiem sekot krievu piemēram … Citādi nevar būt, ta.s ir vācu spiegu darbs. Ne velti tieši artilērists tās izdala. Ai, kā es noslānīšu šo Zelmas skaistuli! Ai, kā noslānīšu!

—    Par ko tad, ķirbi? — es biju sašutis. — Par ko?

—    Lai nesagroza kareivjiem galvas.

Pēc brīža viņš aizsmakušā balsī piebilda:

—    Un lai nelien pie viņas!

Mani bija satraucis vācu avīzes ziņojums. Sirds bija smaga smaga. Es noskaitos.

—    Nemels, vecais āzi! — es iesaucos. — Nevienu tu nenoslānīsi. Arī viņam tu neaizliegsi iet pie Zelmas. Kādas tev tiesības to darīt? Tu drīksti, bet viņš ne? Vai viņš nav tāds pats kareivis kā tu? Sieviete — tā ir kareivja atpūta.

Es mēģināju viņu pārliecināt, bet veltīgi.

Kad mēs satikāmies ar van der Vāstu, beļģis ļoti laipni sniedza mums roku un apjautājās par veselību, labklājību un painteresējās, vai mēs saņemam vēstules no mājām.

Van der Vāsts runāja ar asu flāmisku akcentu, it kā viņam būtu pilna mute ar zirņiem.

—    Nu kā, mans dārgais draugs? — viņš uzrunāja mani. — Vai jūs saņemat vēstules no mājām? Ko vecāki raksta? Droši vien lepojas ar savu varonīgo dēlu? Kas jauns jūsu lielajā dzimtenē?

—    Patvāris par Krieviju nekā nezina un nekā nerunā, — Lum-Lums viņu pārtrauca, — bet te saradušies kaut kādi fazāni, kas mūsu kareivjiem ieteic sekot krievu piemēram un nomest ieročus.

—    Kas tā runā? — van der Vāsts satrūkās.

—    Kas gan cits, ja ne artilēristi! Artilēristi vienmēr bijuši visriebīgākie maitas! Viens skaistulis no trešās smagās! Nesen atgriezās no Parīzes, no slimnīcas … Kāpēc tu rauj mani aiz jakas, Patvāri? Vai tad es meloju? Tieši šodien es taisījos viņu pienācīgi noslānīt…

—    Un pareizi darīsiet, — van der Vāsts sacīja.

—    No trešās smagās? Uz redzēšanos, draugi!

—    Kāpēc tu mani raustīji aiz jakas? — Lum-Lums nesaprata.

—    Tāpēc, ka tu esi idiots! Vari viņam sadot pa purnu, bet vai tāpēc tev cilvēks jānodod žandarmu rokās!

—    Bet ja nu viņš ir spiegs? Citādi nevar būt, viņš noteikti ir spiegs! Par tādu darbu boši viņam krietni samaksā!

Vakarā aizgājis pie Zelmas kundzes, es ieraudzīju ne visai lirisku ainu: Zelma pļaukāja Lum-Lumu.

Sasārtusī un saniknotā Zelma pūlējās no visas sirds. Dusmās sakniebtās lūpas tikko pavērās, lai izspiestu manam draugam adresētos, ne visai glaimojošus vārdus:

—    Še tev! še, saņem vēl, idiot! Vēl, vēl, kretīns tāds! … Viņa purināja Lum-Lumu kā bumbieri. Medaļas vien šķindēja pie viņa krūtīm, bet vecais leģionārs bija tik pārsteigts un apstulbis, ka gandrīz nemaz neaizstāvējās: viņš nespēja izrauties no sievietes stiprajām rokām.

—    Patvāri, savaldi viņu! Viņa mani nogalinās! — mani ieraudzījis, Lum-Lums iekliedzās. — Sasien viņu, viņa ir zaudējusi prātu!

Ar mokām atbrīvojis Lum-Lumu no Zelmas rokām, es iegrūdu viņus kairu savā istabas stūrī. Abi smagi elpoja. Zelma vēl arvien lamājās.

—    Kur man tāds muļķis gadījies? No kurienes vispār rodas tādi idioti? Lūk, priecājieties! Kretīns nēsā ordeņus un medaļas! Viņš ir mētājies pa visu pasauli! Karojis kolonijās! Trīs gadus viņš pūst tranšejās! Un izrādās, ka viņš ir auns! Ak. nelaimīgā Francija, cik daudz tev aunu'.

—    Kas par lietu, Zelma? Kas noticis?

—    Noticis tas, ka es viņam sadevu pa purnu! …

—    To es redzēju. Par to nerunāsim. JSot kāpēc tu viņam siti?

—    Tāpēc, ka viņš ir policijas roklaiža! Tāpēc, ka viņš ir nodevējs un ziņu pienesējs!

Viņa gribēja mesties pie Lum-Luma. Es atturēju.

—    Visļaunākais, ka viņš ir auns! Ieklūp pie manis un jau uz sliekšņa kliedz: «Zelma, es viņu pamatīgi sazili nāju, to puisi no trešās smagās, kurš tc spriedelēja ar tevi!» Es jautāju: «Kāpēc?» — «Es,» viņš saka, «viņu sazilināju, bet van der Vāsts viņu arestēja.» — «Arestēja?» es kliedzu. «Par ko?» Tad šis idiots vēl pavīpsnā un pilnā rīklē paziņo: «Par lapiņām.» — «Bet kā viņš uzzināja par lapiņām?» es jautāju. «Es,» saka, «šorīt viņam par tām pastāstīju.» Patvāri, man asinis sāka vārīties dzīslās, un es sāku gāzt viņam pa purnu. Ko-o?! Puisis atbrauc no Parīzes un pastāsta, ka tur fabrikās un kazarmās sācies karuselis. Ka visiem karš apnicis tāpēc, ka bagātie kļūst vēl bagātāki un nabadzīgie vēl nabadzīgāki. Karš vēl nav beidzies tāpēc, ka bagāto pusē ir mi nistri un ģenerāļi, bet tie prot ievilkt lietu garumā, lai ļautu bagātajiem iedzīvoties. Bet nabagiem nav ne mi nistru, ne ģenerāļu, viņiem pieder tikai savi kauli un miesa, bet šī prece nemaksā dārgi. Puisis pastāsta, ka Parīzē tauta ir neapmierināta, ka provincēs tauta sākusi kurnēt un it visur tiek dibinātas komitejas pret šo karu, kurā jūs, idioti, pūstat kā sasmakusi gaļa. Mana sirds jau sāka priecāties par nabaga Aloizu, kaut arī es nezinu, vai viņš man piedos tās cūcības, ko es te strādāju ar jums. Mana sirds jau sāka priecāties, bet šis idiots ņem un no dod šo puisi policijai. Vai esat dzirdējis kaut ko līdzīgu?

Lum-Lums bija saīdzis.

—    Nospļauties! — viņš murmināja. — Tā ir politika

Mani tā neinteresē. Es viņu piekāvu tapcc, ka viņš ir artišoks. Un pie tam tēmētājs. Pasaule nav lielāku neliešu! Tēmētājs uzskata sevi augstāku par visiem. Tēmē- tāji un taurētāji! Taurētājs puš savu stabuli un neļauj kareivim gulēt, un domā, ka viņš ir pārāks par citiem. Kareivis, kas netaisa nekādu troksni un s<v klusi kā pelīte, viņa acīs ir nulle. Nulle! Lūk, kam vēl derēju sadot pa knābi!

—   Pietiek! — es viņu pārtraucu. — Apnicis klausīties! Kas tev tur bija ar artišoku?

—    Kas bija? — Lum-Lums atcirta. — Bija kautiņš un vairāk nekas! Vai tad man vajadzēja ar viņu skupsli ties, vai, ja viņš lien pie mana sievišķa? Nu, un tā es viņam sadevu pa degunu. Un viņš man. Gods godam! Tieši tobrīd pienāk van der Vāsts, uzliek viņam roku uz pleca un saka: «Jūs esat arestēts.»

Liela loma šajā lietā, protams, bija greizsirdībai, ko Lum-Lums sevišķi uzsvēra, taču mana drauga izskats liecināja, ka viņš jau sapratis izdarīto muļķību.

—    Bet ja nu viņš tiešām bija spiegs, šis artišoks? viņš drūmi murmināja.

Bet tas bija tikai vājš mēģinājums nomierināt savu sirdsapziņu.

—   Viņš nebija nekāds spiegs, bet tu gan esi auns! Svētā jaunava! Cik viegli karot, ja armija sastāv no auniem! — Zelma kliedza.

Drīz mēs aizgājām. Lum-Lums bija drūms im nerunīgs. Viņš tikai lūdza mani nestāstīt biedriem, ka viņu piekāvusi sieviete: neesot par ko lielīties. Tomēr viņu mocīja ne tikai kauns, bet arī nožēla. Viņš juta, ka arti- lērista atvestajai Strādnieku komitejas lapiņai ir kaut kas kopīgs ar mūsu briesmīgo dzīvi.

—    Bet kāpēc šo lapiņu parakstījusi Strādnieku komiteja, Patvāri? Kāds tai sakars ar strādniekiem?

Pret vakaru pavisam negaidīti sāka spēcīgi līt. Sākumā retas, atsevišķas lāses krita precīzi kā šāviņi, tad lietus kļuva stiprāks nekā lauku ātršāvēja artilērija, un pēc tam kā viesuļuguns nepārtrauktā straumē sākās īsta lietusgāze.

Lietus lija augu nakti. 6. posteni saka applūdināt ūdens. Ūdens cēlās arvien augstāk.

Bedrē bija izrakti divi nelieli iedobumi — nišas gulēšanai. Tās atradās apmēram pusmetru augstumā, un tikai rāpus mēs tur varējām uzrausties. Nišās bija smacīgi un netīri, sapuvušajos salmos mudžēja utis. Un tomēr mēs kaut kā atpūtāmies.

Tagad abas nišas bija applūdušas. Mēs stāvējām bedrē.

Naktī ieradās leitnants Reināls.

—    Draņķīgi! — viņš teica. — Bet es jums tomēr iesaku turēt acis vaļā. Kas ir komandas vecākais? Blan- šārs? Nekādā ziņā neguliet visi. Atstājiet pie šaujam- lūkas vismaz vienu dežurantu.

Viņš paveda mani sāņus un piebilda:

—   Tādā laikā pat ārprātīgie nenāks triecienā. Bet tādā laikā aug sēnes. Es atnācu jūs brīdināt, ka majors Andrē klaiņo pa visiem stūriem. Viņš meklē, vai kāds nav paslēpies no lietus. Sapratāt? Tā ir indīga sēne. Dariet, ko gribat, bet lai pie šaujamlūkām būtu dežurants.

Kājnieku pulkā, kur leitnants Reināls bija sācis karot kā vienkāršs ierindnieks un par drošsirdību saņēmis virsnieka treses, viņš bija draudzīgās attiecībās ar kareivjiem, tāpēc viņu uzskatīja par neuzticamu.

Ārzemnieku leģionā viņu iegrūda tāpēc, ka mūsu tumšo un daudzās valodās runājošo salašņu vidū viņš likās mazāk bīstams. Majors Andrē viņu neieredzēja. Kaut gan leitnanta krūtis bija vienos ordeņos, Andrē viņu nicinoši sauca par civilistu.

Atstājis mums mazliet tabakas, leitnants aizgāja.

Viņa brīdinājums piepildījās. Drīz vien mūsu bedrē iemirdzējās kabatas laternas stars. Ieradās majors. Tā bija viņa pirmā vizīte pie mums. Ūdens sniedzās majoram līdz ceļiem. Nelikdamies par to ne zinis, viņš gāja tālāk. Ieraudzījis pie sienas divas figūras ar šautenēm rokās, viņš, ne vārda neteicis, aizgāja. Pēc tam mēs devāmies uz lielajiem grāvjiem pameklēt kādu dēli vai baļķi, lai aizsargātu savus ierakumus no plūdiem.

Nakts bija tumša. Vēl arvien šalca lietusgāze. Grūti nācās atrast vajadzīgos materiālus.

Beidzot mēs tomēr sameklējām dažas aplauztas šķērs- sijas un vilkām tās uz savu posteni.

Izrāpušies no grāvja, pavisam tuvu izdzirdējām rosī- šanos un stenēšanu. Tie varēja būt mūsējie no kāda cila posteņa.

—    Lietus ūdens sekmē matu augšanu! — Lum-Lums kliedza tumsā.

Mums atbildēja vāciski.

—    Vai arī pie jums līst lietus? — kāda balss jautāja.

Negaidītā satikšanās mūs iepriecināja. Mēs apstājāmies, lai palīdzētu vāciešiem izvilkt no zemes izslējušos baļķi. Vācieši pateicās mums ar pieklājīgu «mersī» un aiznesa baļķi uz savām pozicijām, bet mēs stiepām mājup savu ieguvumu.

Mēs tonakt vairākkārt gājām pēc baļķiem un vienmēr satikām vāciešus. Mūs visus nodarbināja viena un tā pati lieta.

—    Ienaidnieka artilērija spiesta klusēt, — Pūslis piezīmēja oficiāla ziņotāja tonī.

Pēc saules lēkta mēs ieraudzījām viens otru: mēs bijām izmirkuši līdz ādai, notriepušies ar netīrumiem un māliem un pāri ceļiem stāvējām ūdenī. Sejas bija uzpampušas. Acis šaudījās neprātā.

—    Nu, lūk! — Hozē teica.

Viņam neviens neatbildēja.

Ūdens neatplūda.

—   Ei. degunradži! — ejas dziļumā atskanēja Džafara balss. Turks nesa mums kafiju. — Kas vēlas krūzīti samazgu? Kam samazgas? — viņš kliedza.

Mēs izvilkām no kabatām savas skārda krūzītes.

Pagāja minūte, pagāja otra, bet Džafars vēl arvien nenāca.

—    Ei, zebras! — viņš kliedza. — Aizvāciet sardzi! Veicīgāk, viņi mani nelaiž garām!

—   Virtuvē kārtīgi izgulējies, lops tāds! — kāds ierunājās.

Bet Džafars turpināja kliegt:

—   Aizvāciet kontrolierus! Viņi mani nelaiž ar samazgām!

—    Kurš no jums grib sadot viņam pa zobiem? — Lum-Lums nogurušā balsī jautāja.

Trīs cilvēki lēni atgāja no sienas.

—    Trīs par daudz! Pietiks ar vienu. Patvāri, ej tu!

Apmēram četrdesmit soļu attālumā no mūsu bedres

eja pagriezās pa kreisi. Desmit soļus aiz šī pagrieziena ar spaini rokās stāvēja Džafars. Viņa ceļu aizšķērsoja divi māliem aplipuši llanoveras strēlnieki. Mirušie no sienas bija nogāzušies ejā, un Džafars nevarēja tikt garām.

—    Pievāciet šos muļķus, rusko! — Džafars teica. — Kāpēc jūs viņus te iebāzāt? Kur jūs tos ņēmāt? Un vispār — kas viņi tādi ir?

Džafars mēģināja padot man kafijas spaini un maizi, taču attālums bija par lielu.

Man apnika noņemties ar viņu.

—    Pie velna! Kas te galu galā ir piegādātājs? Tu vai es? Dari, kā zini, bet lai mums būtu kafija! — es Dža- faram teicu un atgriezos postenī.

Pēc dažām minūtēm mūsu bedrē pēkšņi sāka kristies ūdens. Arī Džafars bija klāt. — Kam samazgas? Kas vēlas krūzīti samazgu? — viņš jautri sauca.

Kafija bija izdzisusi un rūgta.

Kā allaž māžodamies un vaibstīdamies, Džafars stāstīja, cik grūti viņam nācies aizvākt «šos divus muļķus», kuri «izgāzusies ceļa vidū ar nolūku liegt leģionāriem rīta samazgas».

Mēs sapratām, ka tieši mirušie strēlnieki bija aizturējuši ūdeni, tāpēc mūsu postenis pavisam neapplūda.

Es aizgāju paskatīties. Tā arī bija. Džafars bija izvilcis viņus virspusē, un ūdens tūlīt nokritās. Mēs atviegloti uzelpojām.

Drīz arī mūsu artilērijas parastie trīs šāviņi nogāzās ienaidnieka izvietojumā. Vācu lielgabali atbildēja ar to pašu.

—    Deviņi! — kāds ieteicās.

Sākās diena.

4

Sī diena bija bagāta neparastiem notikumiem.

—    Makaron, ej uz rotu un pieprasi, lai mūs nomaina. Ej tāds pats samircis, kā stāvi. Lai redz, — Lum-Lums norīkoja. Itālieša slapjais šinelis, bikses un kāju saites izgaroja pretīgu smaku. Viņš trīcēja kā drudzī.

—    No kāda posteņa? No sestā?

Neievērodams leitnantu Reinālu, Millē devās tieši pie majora Andrē. Viņš atgriezās smaidīdams.

—    Desmit diennaktis komandas vecākajam Blanšāram! Par atgādinājumu!

Šī ziņa postenī atstāja satraucošu iespaidu.

—    Desmit diennaktis?! — Lum-Lums iesaucās. — Viņš spļauj mums acīs? Labi!

Priekšējās pozicijās ir diezgan neiespējami iesēdināt kareivi aiz atslēgas, bet soda laika viņam tiek konfiscēta alga.

—    Tatad desmit diennaktis man būs jāstrādā princeses skaisto acu dēļ?! — Lum-Lums iesaucās ļaunā jautrībā. — Nu, ja tā, tad aizgriezieties, princeses, es tūlīt novilkšu un izkaltēšu slapjās bikses.

Mēs sekojām viņa priekšzīmei, jo rezerves veļa bija applūdusi.

6. posteni apsargāja seši pilnīgi kaili kareivji. Šautenes bija dubļainas un piesērējušas.

Mēs atradāmies vistālākajā, ar neērtu eju savienotajā soda postenī, tāpēc priekšniecība te nemēdza iegriezties. Arī vāciešiem nebija laika domāt par mums.

—    Skaties, arī fricis izkar šineli! — Ņezametdinovs iebrēcās un jautri izlamājās.

Tiešām, arī vācieši uz parapeta žāvēja savu mantību. Mēs priecājāmies. Tas nebija ļauns prieks par to, ka arī ienaidniekam klājas slikti. Mēs priecājāmies no sirds. Lūk, viņi, mūsu ienaidnieki, izģērbušies tāpat kā mēs, uzcītīgi žāvē savas drēbes mūsu acu priekšā. Kad bedrē atlidoja nosprāgusi žurka, mēs jautri iesmējāmies. Kļuva tik viegla sirds. Priekšniecība mūs apvainojusi? Nospļauties! Mēs esam labi puiši, dzīvojam draudzīgi un esam labās attiecībās pat ar mūsu priekšniecības ienaidniekiem.

—    Maitu Ērglis, — Lum-Lums iesāka, — tagad droši vien domā, — lūk, man ir tāds leģionārs Blanšārs, dēvēts par Lum-Lumu. Bārdains tips, kurš ar šauteni rokā redzēts Alžīrā, Gabonā, Timbuktu! Kaut arī es viņam piešķīru desmit diennaktis, viņš šodien stāv sardzē 6. posteni. Ja ķeizaram Vilhelmam ienāks prātā bāzt savas ūsas 6. postenī, viņš būs spiests kāpt pāri Blanšāra līķim un

saplsies viņa bārdā. Tā domā Maitu Ērglis. Bet Blanšārs stāv sardzē bez biksēm! Se tev, princese, papriecājies, bet tikai ātri: vēlāk būs jāmaksā dārgāk! Blanšārs uzspļauj saviem priekšniekiem un viņu naidam pret bošiem. Viņš bošus nekad nav redzējis. Un vispār, kardinālu kungi, leģionārs Blanšārs sāk domāt, vai nav neērti nogalināt nepazīstamus cilvēkus? Vai tas ir pieklājīgi? Vai ias ir glīti? Vai tas ir godīgi? Vai tas ir prātīgi? Viņam liekas, ka labāk ir nogalināt vienu otru viņam labi zināmu tipu.

Kad Lum-Lums iekarsa, viņš varēja runāt stundām ilgi. Bet pēkšņi viņš apklusa un vienā lēcienā atradās uz parapeta.

Mums tuvojās vācu kareivis. Ieroču viņam nebija, taču inēs nevarējām paredzēt viņa nolūkus.

Lum-Lums metās tam klāt.

Ieraudzījis no bedres izlēcam kailu kā tārpu, spal-' vainu kā pērtiķi, no galvas līdz kājām tetovētu cilvēku, vācietis gandrīz nogāzās no kājām. Smiedamies un arā- bislci lamādamies, Lum-Lums sagrāba vācieti un ievilka bedrē.

Vācietis bija mēms no izbīļa. Vai tikai viņš nav nokļuvis pie ārprātīgajiem? Kāpēc visi izģērbusies kaili?

—   Patvāri, paskaidro viņam, ka mēs izģērbāmies par spīti bataljona komandierim.

—- Jā, tas ir smieklīgi, — pēc mana paskaidrojuma ne visai pārliecinoši novilka vācietis. — Jūs esat lāga puiši! Arī mēs garlaikojamies. Arī mēs kā muļķi sēžam bedrē.

Vācietis mūs pacienāja ar cigāriem un palūdza maizi.

—    Jāpadomā, ko darīt ar miroņiem un artilēris- tiem, — viņš ierunājās. — Pozicijas mums ir labas, un jūs esat mierīgi puiši. Varētu dzīvot, ja vien nebūtu miroņu un artilēristu. Franču un vācu kājnieki ir kārtīgi puiši. Tikai artilēristi… Tie ir īsti nelieši. Sauj no tāluma, bet paši nekad nav redzami. Ar miroņiem ir tāda nelaime, ka viņi smird.

—    Viņš pareizi runā, šis fricis, — Pūslis piekriti.

—    Ja vien nebūtu artilēristu, mēs dzīvotu zaļi, jo priekšniecība te iegriežas reti.

Pamazām mēs — gan 6. posteņa garnizons, gan vācietis — it kā aizmirsām, kas mēs esam un kādos ap- stākļos atrodamies. Karš vēl turpinājās, kara trakums vēl nebija norimis, bet pēc dažu minūšu pārrunām abas puses juta, ka starp viņiem nav naida. Katrs no mums ienaidniekā saskatīja sev līdzīgu cietēju, kas, tāpat kā mēs, nopūlējās, cīnoties par svešiem mērķiem.

Bija 1917. gads. Kaut arī Krievija atradās tālu un pāri visai Eiropai vēlās ārprāta vētra, mēs tomēr sadzirdējām krievu negaisa dārdus. Tiesa, Rietumu frontē kareivju ļaunums vēl murdēja tumšs un neskaidrs, tas vēl nezināja īsto ceļu, taču kareivis gribēja zināt un saprast kara īstos cēloņus un mērķus. Bet, tā kā par kara cēloņiem un mērķiem viņš nebija dzirdējis neviena patiesa vārda, viņš vairs nejuta ļaunumu pret ienaidnieka kareivi.

Tā mēs sēdējām blakus un, nesteidzīgi smēķēdami, pārrunājām savas kareivju lielas: vai salmu pietiek, un kā ar ēšanu. Vācieša atbildes mūsos neradīja skaudību. Pēc tam viņš iztaujāja mūs, un arī mūsu atbildes nevarēja viņu satraukt.

Mēs runājām ari par priekšniecību, un vācietis visai labsirdīgi pastāstīja, ka neilgi atpakaļ, kad pulks stāvējis Bri- monas fortā, viņi paši nošāvuši savu rotas komandieri.

— Nomaldījusies lode, — vācietis plati pasmaidīja un paskaidroja: — Tā sauktā nomaldījusies lode. Kapteiņa šinelis bija apdedzis. Tā bija dīvaina lodīte. To izšāva, pieliekot šauteni pie krūtīm.

Posteņa garnizons šo ziņu klausījās ar interesi. Kad vācietis apvaicājās, vai arī pie mums nav bijuši līdzīgi gadījumi, mēs ar Lum-Lumu neuzkrītoši saskatījāmies un es pastāstīju, ka arī mūsu rotas komandierim kāds no savējiem — tikai neuzzinājām, kurš tieši, — ielaidis lodi pakausī un par bāreni kļuvusī rota atviegloti uzelpojusi.

Mūsējie jautri smējās. Smējās arī vācietis, tikai mēs ar Lum-Lumu bijām nopietni. Es pat izstāstīju, ka ne jau ar reizi izdevās kapteini nokniebt un ka pirms tam kāds mēģināja, bet viņam neizdevās un tas sajuka prātā.

Sis traģiskais notikums mūsu viesi nepārsteidza, bet ierosināja turpināt pārrunas, kas mūs vēl vairāk tuvināja.

—    Arī pie mums viens sajuka prātā, — vācietis stāstīja. — Starp citu, tas bija snaiperis.

—    Lai nolādēti snaiperi! — Antonelli piezīmēja, kad es pārtulkoju vācieša vārdus.

Vācietis neiebilda. Acīm redzot, no tā laika, kad mēs stāvējām Brimonas fortā, snaiperi bija kļuvuši par biedēkļiem abām karojošām pusēm. Mūsu un vāciešu tranšejas vijās blakus kā divas vagas. Dažuviet tās atvirzījās viena no otras ap simt soļu attālumā, dažuviet neitrālā zona nepārsniedza pilsētas ielas platumu, bet vietām mūs šķīra tik šaurs koridors, kādi mēdz būt dzīvojamās mājās. Nedrīkstēja ne mirkli paskatīties pa šaujamlūku, jo tūlīt atskanēja šāviens. Tādā kārtā vairāki mūsējie saņēma lodi vai nu acī, pierē, degunā, vai mutē. Tikko piegājis pie lūkas, cilvēks acumirkli saļima.

Karš paslēpās pazemē. Tas ierakās dziļās bedrēs un uzticēja snaiperiem savu darbu.

Pār Šampaņu klājās zilas debesis. Toreiz bija saulainas dienas un lēts vīns. Gan vācieši, gan arī mēs Brimonas sektoru uzskatījām par mierīgu vietiņu. Magonēs lēkāja sienāži. Bet kopā ar sienāžiem lēkāja nāve. Nāvi uzrīdīja snaiperi.

—    Jā, — ar sapņainu skaudību sacīja vācietis. — Pie mums ir izdevīgi būt par snaiperi. Pie mums par katriem divpadsmit nogalinātiem frančiem snaiperis saņem divu nedēļu atvaļinājumu.

Tālāk vācietis pastāstīja par kādu snaiperi Cigleru, kurš jau paspējis noguldīt astoņus frančus un sapņojis par drīzu atvaļinājumu.

—   Viss bataljons, — vācietis stāstīja, — ar satraukumu sekoja, kurš no mūsu snaiperiem visātrāk saņems atvaļinājumu. Un, lūk, jefreitors Ciglers nošauj devīto francūzi.

Visa septītā rota lepojās ar viņu. — Neaizmirstiet, — vācietis uzsvēra, — ka te nekāda mānīšanās nav iespējama: snaipera trāpījumus teleskopā novēro virsnieks un kaprālis. Tā ir tīra lieta. Ciglers iedzen savā šautenes Iaidē devīto naglu. Un pēc tam desmito un vienpadsmito vienā dienā … Iedegas azarts. Mūsu Ciglers aizsteidzies pārējiem priekšā par trim nošautiem frančiem.

Vācietis pārtrauca savu stāstu. Viņš smagi elpoja, acīm redzot, viņu bija satraukušas atmiņas. Tikai pēc krietna brīža mēs dzirdējām turpinājumu:

—    Pienāca viņa divpadsmitā šāviena rīts. Ausa gaisma. Pēkšņi kāds atskrien pie mums un stāsta, ka franči manīti virszemē.

—    Dioši vien nostiprināja dzeloņdrāšu aizsprostu, — Makarons nomurmināja.

—    Jā, un kāds bija aizkavējies, — vācietis turpināja. — Ciglers acumirklī ieņēma savu vietu aiz dzelzs vairoga, bet mēs metāmies aiz zemes uzbēruma. Un, lūk, mēs redzam trīs jūsējos soļus simts no mums vai pat mazāk. Divi ātri vien ielec ierakumā, bet trešais izņem no kabatas konvertu, atver to un, atlocījis baltu papīra lapu, nosēžas zemē, un sāk lasīt. Cilvēks pilnīgi aizmirsis, kur viņš atrodas. Viņš sēdēja nekustīgi. Mēs visi uztraucāmies, visi līdz pēdējam, visa rota. Cilvēks nezināja, ka viņu tūlīt nošaus. Iedomājieties, kas par skatu! Cilvēks nezināja, ka šajā mirklī viņš piedalās divdesmit snaiperu sacensībā. Mēs vēlējāmies, lai uzvarētājs būtu mūsu Ciglers.

Pēkšņi vācietis atģidās.

—    Kungi, piedodiet, ka es jums to stāstu, — viņš sacīja. — Var būt, ka tas puisis bija no jūsu vada. Bet mēs taču visi šeit atrodamies tikai tāpēc, lai viens otru nogalinātu. Gan mēs, gan jūs. Vai ne? Apvainoties nav vērts . . .

—    Lai runā! — mūsējie vienā balsī iesaucās. Kad es to pārtulkoju vācietim, viņš nomierinājās un turpināja:

—    Vēl jo vairāk tāpēc, ka Ciglers šāva bez jebkāda ļaunuma. Snaiperi sacentās, kurš pirmais saņems atvaļinājumu.

—    Labi, labi, lai tik stāsta, — Lum-Lums teica. Viņš bija sadrūmis.

—    Vārdu sakot, francūzis nogāzās kā kartupeļu maiss, — vācietis turpināja. — Kaprālis tūlīt iedzina Ciglera šautenes laidē ilgoto divpadsmito naglu! Divu nedēļu atvaļinājums. Mēs visi pavadījām Cigleru līdz rotas komandiera zemnīcai. Cigleram vajadzēja no kapteiņa saņemt atļauju braukšanai ar vilcienu uz mājām, uz Tiringu. Viņš bija no Tīringas. Pa to laiku mēs steidzāmies uzrakstīt vēstules un iedevām Cigleram tās aizvest. Bet pēc trim četrām minūtēm sadzirdējām no kapteiņa zemnīcas atskanam izmisīgus kliedzienus, it kā tur kādam atņemtu dzīvību. Plīsa trauki, gāzās smagi priekšmeti un kāds sauca pēc palīdzības. Ieskrienam un redzam — Ciglers guļ uz grīdas, denščiks un ziņnesis sien viņam rokas un kājas, bet rakstvedis, uzmeties ar ceļiem uz krūtīm, stūķē lupatu viņam mutē. Ciglers ar putām uz lūpām ķepurojas un brēc. Bet kaktā sēž kapteinis ar asiņainu purnu. Kas par lietu? Lieta bija tāda, ka Ciglers, tikko ienācis pie kapteiņa, tūlīt sācis vicināt savu šauteni. Sadauzījis visu, kas gadījies pie rokas, — lampu, traukus, galdu, gultu un divreiz iegāzis pat kapteiņa kungam pa galvu. Vārdu sakot, puisis sajucis prātā — un viss!

Vācieša stāsts ne pārāk satrauca G. posteņa garnizonu. Mūs neinteresēja snaipera liktenis un vēl mazāk vācu kapteiņa veselība. Tomēr šīs pārrunas nebija veltīgas: mēs lieku reizi pārliecinājāmies, ka arī vācu karavīra dzīve nav apskaužama, un šī atziņa mūs tuvināja ar ienaidnieku. Bez tam pats fricis bija vienkāršs puisis ar atklātu, godīgu seju. Simpātijas izraisīja arī viņa uzticēšanās. Ar jēdzienu «ienaidnieks» notika tas pats, kas notiek ar pārdurtu riepu, izskrien gaiss, mainās forma, zūd elastība — tālāk braukt nav iespējams.

Beidzot vācietis pārgāja pie sava nāciena galvenā nolūka. Viņš paziņoja, ka naktī esot applūdusi viņu ateja un viņi gribot uzcelt jaunu smilšainajā iecirknī. Bet šis iecirknis esot neaizsargāts. Tad nu viņi gribot zināt, vai mūsējie šaušot uz viņiem, ja tie nokārtošoties atklātā vietā, vai ne.

Diplomātiskā konference ātri izlēma jautājumus. Es pārtulkoju vācietim verbālnotas trīs punktus. Pirmais: ņemot vērā, ka mūs ļoti apgrūtina miroņi un, vasaras tveicei sākoties, apgrūtinās vēl vairāk; ka pavēlniecība miroņus neaprok tāpēc, ka neviena puse negrib pirmā lūgt piekrišanu otrajai pusei, un arī tāpēc, ka miroņu pilnie grāvji ir dabisks šķērslis starp abām līnijām, kas atkal vajadzīgs tikai virsniekiem, mēs, abas vienojošās puses, nolemjam kopīgi un bez virsnieku ziņas pa naktīm aizbērt grāvjus. Otrais punkts: lai vācieši mierīgi ceļ ateju. Mēs nešausim. Bet no savas puses viņiem jāpieņem noteikums nešaut uz mums, kad mēs sildāmies saulē. Trešais punkts attiecas uz artilēristiem. Nokļūstot aizmugurē, uzlikt abām pusēm par pienākumu gāzt pa purnu artilēristiem tāpēc, ka visi viņi ir nelieši, bet kājnieki pret kājniekiem noskaņoti draudzīgi.

Vācietis jau taisījās aiziet, kad Makarons ierunājās:

—    Patvāri, pajautā viņam, ko saka vācieši, — kas vainojams šajā karā?

—    Pajautā gan! — Lum-Lums viņu atbalstīja.

—    Bagātie, kas tad cits. Viņi kara laikā iedzīvojas,— Pūslis atbildēja vācieša vietā.

—    Nē! — sacīja vācietis. — Nē. Galvenie vainīgie nav viņi.

—    Kas tad? — Pūslis iesaucās. — Kas tad? Lai pasaka, kas! Patvāri, saki viņam, lai pastāsta, kas ir galvenie vainīgie!

Vācietis nelika sevi lūgties.

—    Vainīgi ir auni, — viņš izgrūda. — Nesaprotat? Mēs esam vainīgi, mēs paši. Kāpēc gan lai viņi neaptau- kolos, neiedzīvotos un atteiktos no kariem, kas padara viņus bagātus, ja pasaulē ir tādi muļķi kā mēs un jūs, kuri strādā viņu labā, liec muguras viņu priekšā un pie tam vēl karo viņu vieta. Kāpēc lai viņi atteiktos? Mums vajadzētu atteikties …

Puiši stāvēja atplestām mutēm. Neviens vārds nenāca pār viņu lūpām. Bet vācietis, paskatījies kabatas pulkstenī, sacīja, ka viņam jāsteidzoties, jo drīz varot ierasties kapteinis. Viņš izrāpās no bedres.

—    Puiši, ģērbjieties! — Lum-Lums pavēlēja.

Mēs steidzīgi ģērbāmies. Kad vācietis savējiem pastāstīs par neaizsargāto posteni un kailajiem ļaudīm, kādam var uznākt vēlēšanās uz varoņdarbu un tad mūs nodurs kā žurkas.

Trauksme izrādījās veltīga. Vācieši neuzbruka.

—    Godīgi puiši! — Pūslis priecājās. — Tādi man patīk! Ar tādiem var sadzīvot!

Drīz vien smilšainajā laukumā iznāca vācieši ar lāpstām. Viņi izraka bedri un iesvētīja to. Mēs nešāvām.

Aizejot viņi vicināja savas beznaģenes un kaut ko laipni kliedza.

—    Vispārīgi viņi ir tādi paši nelaimes putni kā mēs. — Lum-Lums skumji noteica.

Un Pūslis piebilda:

—    Arī vācietis grib tikt mājās pie savas vecenes …

5

Jau no paša rīta pie Zelmas sākās dzīres. Gruzīni no ceturtās rotas rīkoja deviņpadsmitā nogalinātā biedra piemiņas mielastu. Rotā kādreiz bija ieradies vienots divdesmit divu gruzīnu kolektīvs. Astoņpadsmit bēru mielasti tika rīkoti visas frontes līnijas garumā no jūras līdz Elzasai. Pašlaik notika deviņpadsmitais — iepriekšējā vakarā šāviņš bija nositis Varsapu Ninošvili.

Ļaužu bija daudz. Trīs pēdējie gruzīni saaicināja visus savus draugus un paziņas.

Šalva Gamsakurdija staigāja kā piedzēries un nerunāja ne vārda: Varsaps bija viņa labākais draugs.

Egnatē Cubabrija, kuru rakstveži bija iesaukuši par Abrakadabru, dziedāja žēlabainu dziesmu, bet Vano Chovrebašvili viņu pavadīja uz bungām. Tās bija vecas angļu bungas. Vano tām norāva virsējo stīpu. Tagad tās bija līdzīgas gruzīnu bungām. Ar trim labās rokas pirkstiem sizdams bungas, viņš šūpoja galvu Egnatē skumjās melodijas taktī. Abiem bija izstiepušās sejas un pārgrieztas acis.

Varsaps bija kareivis drosmīgs, Viņš mīlēja savu māti. Bet meitenes mīlēja viņu — Ir kritis nu drosmīgais barss …

Vano nolieca galvu uz labās rokas un ieraudājās. Egnatē pārtrauca dziesmu. Iestājās klusums. Krustmātes Suzanas Bakas dēls Gastons, bijušais 63. līnijpulka kareivis, sāka smilkstēt. Kurlmēmais Gastons bija invalīds un ciema muļķītis.

Frontē Gastonu notiesāja uz nāvi nošaujot. Pie staba viņš nokļuva lozēšanas kārtībā. Rota atteicās no ēdiena, jo kareivjus baroja ar sasmakušu gaļu. Dumpošanās lieta ceļoja no vienas instances uz otru. Divīzijas komandieris pavēlēja nostādīt rotu zem ložmetēja.

Pēc apžēlošanas lūgumu saņemšanas viņš piekāpās un lika nošaut pa vienam vīram rio katra vada. Vada komandieriem vajadzēja izraudzīt tiesājamos. Gastona vada kareivji pieprasīja lozēšanu. Liktenīgo lozi izvilka Gastons. Kad trīs notiesātie jau bija nošauti un Gastonam pašlaik aizsēja acis, pienāca apžēlošanas pavēle. Bija noskaidrojies, ka dumpja laikā Gastons nemaz nav atradies rotā. Viņam noņēma pārsēju no acīm un atraisīja rokas, bet Gastons kā sastindzis stāvēja pie staba. Viņš bija zaudējis prātu un neko nesaprata. Viņu nosūtīja uz rotu. Ceļā Gastonu kontuzēja šāviņa sprādziens. Viņš kļuva kurls un mēms.

Kopš tā laika Gastons dzīvoja mājās un blandījās pa krogiem. Viņam izmaksāja vīnu, un viņš ar žestiem, mīmiku un īdēšanu attēloja lozēšanu un soda izpildīšanas ainu.

Šodien, gribēdams sasmīdināt drūmos vīrus, Gastons vaibstijās sevišķi cītīgi.

Pēkšņi mēs metāmies pie loga.

Uz ielas notika kaut kas neizprotams. Aiztrauca divas līdz malām ar kareivjiem pārpildītas smagās automašīnas. Mēs pazinām 236. pulka kājniekus. Viņi bija satraukti, kratīja dūres, nesaskanīgi dziedāja. Pirmajā mašīnā plīvoja sarkans karogs. Mašīnām sekoja žandarmi un anamītu strēlnieki. Parādījās vēl viena sarkankaro- gota mašīna. No tās izlēca vairāki kareivji un metās virsū žandarmiem. Pamatīgi piekāva van der Vāstu. Nelīdzēja flāma brēcieni un apgalvojumi, ka viņš taču neesot īsts žandarms, bet tikai muitas ierēdnis no Beļģijas. Nežēloja arī anamītus. Divi no tiem izplestām rokām un kājām gulēja asinīs.

— Nost ar karu! Nāvi kara vaininiekiem! — kliedza kareivji.

Mēs bijām satraukti. Ne bombardēšanas, ne durkļu cīņas, ne sprādzieni un apšaudes no gaisa mūs nebija saviļņojušas tā kā sarkankarogotās mašīnas un frontes līnijā tik negaidītie un neparastie saucieni: «Nost karu!»

Neatceros, cik ilgi mēs klusējām. Pirmais sarosījās Gastons. Viņš aiz prieka sāka lēkāt: bija tik patīkami noskatīties, kā kareivji sit žandarmus.

Kņada, dziedāšana un šāvienu troksnis tagad skanēja no sānielām, un mēs gatavojāmies doties turpu, kad pēkšņi krodziņā satraukts iedrāzās Lum-Lums.

Kopš strīdus ar Zelmu viņš te vairs nenāca un pukojās uz mani, ka nesekoju viņa piemēram. Viņam tagad bija cita mīļākā, bet man šķita, ka viņš tomēr ilgojās pēc Zelmas un meklēja izdevību izlīgt ar viņu.

Lum-Lums iedrāzās kā vējš.

—    Redzējāt? Tie tik ir puiši! Redzējāt, kā viņi aizbrauca? Kā arābi uz kāzām! Un kā mizoja žandarmus?! Bet anamīti! Dievmāte, svētā jaunava, kā anamīti dabūja pa kaklu!

—    Bet ko tu te meklē, kretīns tāds? — mākslotā īgnumā jautāja Zelma. Arī viņa ilgojās pēc Lum-Luma. Bieži vien viņa apjautājās, ko dara «šis muļķis», «šis cūka». Viņa priecājās, ieraudzījusi Lum-Lumu, bet negribēja parādīt savu prieku.

—    Ko es meklēju? Paskaties aiz stūra — tur guļ divi anamīti. Pajautā viņiem. Viņi vēl dzīvi, paspēsi!

Sīkumus Lum-Lums nezināja. Viņš bija gājis pa ielu un redzējis kareivi — tiesa, tas gan bijis artilērists, bet kāda tam nozīme? — kurš stāvējis aiz kāpnēm un runājis, ka karot esot izdevīgi tikai bagātajiem, bet kareivjiem no tā neesot nekāda labuma.

—    Es to sen jau saku! — Zelma iesaucās.

—   Tu neesi nekas vairāk kā muļķe! Klusē! — Lum- Lums viņai uzbrēca.

Zelma apklusa un nolaida acis. Es sapratu, ka tā sāksies samierināšanās.

—    Krievijā kareivji atteikušies karot bagātnieku labā, — Lum-Lums turpināja. — Tur visu šo lietu pastrādājis kāds civilais … Uzvārdu es neatceros, kas viņus var atminēt, tos jūsu uzvārdus.

—    Nu, un kas notika pēc tam?

—     Pēc tam brauca mašīnas ar 236. pulka puišiem un sarkaniem karogiem. Patvari, tu man vēlāk paskaidrosi, kāpēc tieši ar sarkaniem!

—    Labi! Stāsti tālāk!

Nu mašīnas aizbrauca. Tagad tu neredzēsi vairs nevienas. Aizbrauca pa šoseju. Palika tikai daži cilvēki, lai piekautu žandarmus. Eh, kā muitniekus samizoja! Kad tu satiksi van der Vāslu, viņš tev pastāstīs.

—    Stāsti tālāk!

—    Tālāk — es gribu dzert! Manas zarnas sākušas knikšķēt kā skārda jumts! Galīgi izkaltušas!

Zelma mudīgi atnesa vīnu.

Izvilcis no kabatas skārda krīizi, viņš to piepildīja un izdzēra.

Gruzīnu bēru mielasts izvērtās pavisam jautrs. Gam- sakurdija sasita plaukstas un sāka vilkt garu, stiepjošu «va-a-ai».

Chovrebašvili paņēma bungas, Egnatē sāka dziedāt, un istabas vidū iznāca Saiva. Sagriezis cepuri ar nagu uz pakausi, turēdams labo roku pie zoda, bet kreiso aiz muguras, viņš uzsāka dejot.

—    Vai! — Saiva griezās riņķī, ar labo roku apliekdams plašu žestu. — Va-ai! Va-ai!

Varbūt straujā deja viņam lika atcerēties tālo Gru- ziju? Francijas kaujas laukos pazaudētos draugus?

—    Va-ai!

Gamsakurdija pagrāba no patronsomas veselu riekšavu patronu un ar plašu un devīgu žestu sāka tās izbārstīt uz visām pusēm.

—    Nost ar karu! — viņš nezin kāpēc krieviski iekliedzās.

Viņa tautieši iesmējās.

—    Kaco! — Abakadabra iesaucās. — Ko tu dari? Pasaule par tevi smejas, zarnas pārplīsīs!

Bet Gamsakurdija bārstīja patronas pa labi un pa kreisi un kliedza krievu, gruzīnu un franču valodā, kliedza vienus un tos pašus vārdus:

—    Nost ar karu!

Es izgāju uz ielas, lai uzzinātu, kas noticis 236. kājnieku pulkā. Izrādījās, ka kareivji sadumpojušies atvaļinājumu dēļ. 236. pulks bija novietojies kaimiņu ciemā, kas atradās piecus kilometrus no mūsējā. Kareivji bija sagrābuši smagās mašīnas un tagad braukāja pa visu divīziju.

Šī ziņa izsauca vispārēju līdzjūtību.

—    Puišiem taisnība. Atvaļinājumu tiešām vajadzētu pagarināt, — visi atzina.

Taču Lum-Lums domāja citādi. Tikai viņš izsacīja savas domas tik neveikli un neskaidri, ka Zelma atkal gribēja viņu piekaut.

—    Atvaļinājumu dēļ? — viņa balsī skanēja neapmierinātība. — Un tas viss? Vai tad tādēļ ir vērts dumpoties un sapīties ar žandarmiem? Es nebūtu pievienojies šiem idiotiem, ja būtu to zinājis!

—    Idioti? — Zelma saniknojās. — Vai vīri, kuri grib redzēt savas sievas, ir idioti? Un tēvi, kuri raizējas par saviem bērniem? Un tos tu sauc par idiotiem? Tev laikam šķiet, ka visi kareivji ir tādi klaidoņi kā tu un pārējie nelieši Leģionā? Atvainojiet, kuņģi, — viņa pievērsās mums, — jūs taču neesat īsti leģionāri, jūs esat vienkārši muļķi.

Mēs iesmējāmies, un Zelmai kā akmens novēlās no sirds.

—    Kas par nekrietnu sievišķi! — Lum-Lums bargi, gandrīz drūmi iesaucās. — Es saku un vēlreiz atkārtoju, ka es necienu tādus kareivjus, kas dumpojas nieku dēļ. Visās malās tagad runā par nemieriem armijā. Bet, kad paskaties vērīgāk — tāda dumpošanās nav graša vērta. Gastona Baka pulkā puiši sacēlās sasmakušas barības dēļ. Tātad, ja auns nesmirdētu, viņiem nebūtu par ko žēloties! Viņi līstu ugunī bez kurnēšanas! Otrajā llnijpulkā izcēlās dumpis par to, ka puišus divreiz nedēļā trieca uzbrukumā. Bet, ja viņiem veselu mēnesi ļautu atpūsties klusā iecirknī, viņi nedumpotos un paši līstu ugunī! Visās malās runā par tādiem nemieriem! Nepietiek vīna — dumpis! Aizkavējas algas izmaksa — dumpis! Un tie, kas brauca mašīnās ar karogiem! Pagariniet viņiem atvaļinājumu par divām diennaktīm, un viņiem nenāks ne prātā kā ārprātīgiem traukties pa ielām, dziedāt dziesmas, izkārt savu sarkano karogu un kaustīt žandarmus! Tā ir, vai ne? Ak, cik viegli karot, ja armija sastāv no muļķiem un auniem! Tāpēc es jums saku un paziņoju: es tādos dumpjos nepiedalos! Un es uzskatu par kareivja ienaidniekiem tos, kas samusina uz tādiem dumpjiem! Es pārskaitīšu ribas pirmajam, ko satikšu! …

Lum-Lums ar visu stāvu bija pavērsies pret auditoriju. Lūkodamās viņā ar iemīlējušos skatienu, Zelma laiku palaikam piepildīja viņa glāzi. Lum-Lums sāka ap- skurbt. Balss kļuva klusāka, iegārdzās.

—    Es jums pateikšu atklāti: man vairs nav prieka karot. Agrāk es vienmēr izjutu prieku, kad man gadījās palīdzēt fricim aizvākties uz viņpasauli. Bet nu jau ilgāku laiku nejūtu neko tamlīdzīgu. Ja šis karš ir vajadzīgs, tad es gribu zināt, kam īsti tas vajadzīgs?

—   Pareizi, manu mazo trusīt, pareizi! — Zelma iesaucās Lum-Lumam pie pašas auss. Viņš nodrebēja.

—    Tu labāk klusē! Ar tevi man būs atsevišķa runāšana! — Lum-Lums atcirta. — Es nesaku, ka nevajag karot. Pasaulē ir daudz tādu, kuriem iekšas gluži veltīgi smok biksēs un tās jāatbrīvo. Bet kas attiecās uz fričiem …

—    Es domā ju, — Zelma kautrīgi ierunājās, — ka tieši to pašlaik kareivji dara Krievijā, ja var ticēt kādam ar tilēristam, kurš …

—   Es nezinu, ko dara kareivji Krievijā, un artilēristi mani interesē tikai tik daudz, lai sadotu viņiem pa purnu. Ielej man vīnu un nepļāpā! — Lum-Lums viņu pārtrauca.

7

Mani aizsūtīja uz. štābu. Vakar mēs saņēmām algu. un kareivjiem turējās nauda. Kā parasti tādās dienās, es atgriezos apkrāvies ar visdažādākajiem iepirkumiem — galvenokārt vīnu.

Netālu no mūsu posteņa, pēdējā pagriezienā, es iz- •dzirdu skaļu sarunu. Paātririaju soli un saklausīju kādu svešu balsi.

—    Es jums pavēlu šaut!

Runātājs bija bataljona komandieris majors Andrē.

—    Es jums pavēlu šaut! Nekavējoties!

Butu bijis neprāts gadīties majoram ceļā, it sevišķi, ja viņš trako un ja tu esi apkrāvies ar sešām vīna blašķēm. Divu soļu attālumā atradās nogāzta koka aizsegts padziļinājums. Es metos turp.

—    Es jums pavēlu nekavējoties šaut! — majors kliedza.

—    Pašlaik viņi nekaro, majora kungs, — Lum-Lums uzkrītoši mierīgi paskaidroja. — Viņi sakārtojas. Mēs nevaram šaut.

—    Šauj! — tagad majors jau rēca.

—   Majora kungs, mums ar viņiem ir vienošanās! — Lum-Lums runāja vēl mierīgāk.

—    Jūs šausiet vai ne? — majors pārvērstā balsī rēca.

—    Nē!

īsu brīdi iestājās klusums. Tad atkal ierunājās majors, bet šoreiz apvaldīti un mierīgi.

—    Jūsu vārds? — viņš īsi jautāja.

—    Aijala! — Millē pasteidzās atbildēt.

—    Leģionār Aijala, es jums pavēlu šaut uz ienaidniekiem, — majors klusā balsī noskaldīja.

—    Es nevaru, — Hozē atbildēja.

—    Jūsu vārds? — majors jautāja.

—    Ņezametdinoffs, — Millē atkal pasteidzās.

—    Leģionār Ņezametdinoff, es jums pavēlu šaut uz ienaidniekiem.

—    Nē.

Arī pārējie kareivji atbildēja tikpat īsi. Pēdējais atbildēja Lum-Lums.

—    Aizvācies no šejienes, netīrais kamieli! — viņš, katru vārdu atdalīdams, teica. — Majora kungs, man šķiet, jūs saprotat arābiski. Tad paklausieties labi. Es jums saku: «Naaldin zabro o niok.» Tas skan ļoti apvainojoši jūsu mātei, cienītais.

—    Lieliski, — pārspīlēti korekti un dobji teica majors.

—    Es atsūtīšu maiņu sestajam postenim. Bet jūs,

Millē. palieciet šeit. Atņemiet viņiem ieročus! Šaujiet pie vismazākā bēgšanas mēģinājuma.

—    Klausos, majora kungs! — Millē atbildēja.

Majors aizgāja garām manai slēptuvei. Es izlīdu

no padziļinājuma un metos uz posteni.

Dzirdēju īsu revolvera šāvienu un kliedzienus. Mūsējie sila Millē. Viņš gulēja zemē asinīs.

Viņu dauzīja rokām un mīdīja kājām, kur vien pagadījās. Izmeties kails lidz jostas vietai, Ņezametdinovs dejoja viņam uz vēdera. Lum-Lums vienās apakšbiksēs ar kājām spēra viņam pazodē. Smagi un dobji vaidēdams, Millē sniedzās pēc sava revolvera, kas divu soļu attālumā gulēja zemē. Iekarsušie vīri pārskatījās un domāja, ka esmu jaunās maiņas sardzes kareivis. Kāds man iebelza. Viņi atrāvās no Millē.

Puiši stāvēja sasārtuši un uzbudināti. Ņezametdinovs drebošām rokām grozīja smēķi. Pēkšņi es pamanīju Pe- pino. Viņš gulēja asiņu peļķē un plēsa savu šineli.

—    Millē viņu ievainoja.

Lode bija ieurbusies Pepino krūtīs. No rētas un no

mutes šļāca asinis.

Satiksmes ejā atskanēja soļi. Ieskrēja leitnants Rei- nāls.

—    Ko jūs esat izdarījuši, muļķi? — viņš šausmās kliedza.

—    Ko jūs izdarījāt?!

Lum-Lums smagi elpoja.

—    Pats velns viņus te negaidot uzsūtīja, — viņš teica.

—    Redziet, es pat bikses novilku, — piedodiet tādu necienību, leitnanta kungs. Utis nedod miera. Sildījāmies saulītē. Vācieši, protams, nešauj. Viņi sēž savā atejā, mēs sildāmies saulē. Gaidām Patvāri ar vīnu. Atnesi? Redz, cik labi. Dod šurp …

Satvēris blašķi, viņš pielika to pie lūpām. Arī Kar- mensita iedzēra un pēkšņi kļuva skumjš. Klusēdams viņš nolieca galvu un atspiedās pret sienu.

—   Jā, ieradās mūsu mīļotā priekšniecība, ieraudzīja mūs tādā tērpā un uzdāvināja katram piecpadsmit diennaktis aresta, — Lum-Lums turpināja. — Es akadēmijas vārdā izteicu pateicību. Tad majors pārskaitās:

—    Mēnesi arestā! Un tūlīt saģērbties! Man tev jāsaka, vecais Patvāri, — bet jūs piedodiet, leitnanta kungs, — ka man visa pasaule pēkšņi likās tik smieklīga. Es viņam saku: «Kāpēc apģērbties? Laiks ir karsts. Mēs kaltējam utis. Sēdieties mums blakus.» Majors kļuva vai traks un izrāva revolveri. Arī Millē. Viņi ķeras pie ieročiem, ari mēs ķeramies pie ieročiem! Kaut ko tādu viņi nebija piedzīvojuši. Viņi bija pieraduši mūs uzskatīt par auniem, tāpēc izbijās.

—    Eh, rusko, tev vajadzēja redzēt šos purnus! — Karmensita nenocietās. — Es nevaru saprast: kaujā taču viņi ir drošsirdīgi, bet te — gatavie zaķupastalas.

—    Kas tur ko nesaprast! Tas taču ir dumpis, muļķi!' Viņiem tas bīstamāks par karu. Majors jūt, ka nebūs labi. un mēģina smieties. Saja brīdi viņš ieraudzīja, ka vācieši nāk uz ateju, gribēja mūs iekārdināt ar šo interesanto al klājumu un iekliedzās: «Muļķi! Vācieši jums rāda savas sēžamvietas, bet jūs priecājaties un nešaujat?! Kur gan man tādi leģionāri radušies? Tas jau nav Leģions! Tā ir glābšanas armija! …»

—    Labi! — es pārtraucu Lum-Lumu. — Pārējo es dzirdēju. Bet kas notiks tālāk?

—    Tālāk viss notiks, kā pieklājas. Mēs majoru atstājām dzīvu, un to viņš inums nepiedos. Viņš pavēlēs mūs nošaut. Un pareizi darīs! Mēs esam nicināšanas vērti! Vispirms jau es. Majoru vajadzēja aizgādāt uz viņpasauli, uz svēto mājokli. Tagad viņš jau viesotos pie dieva tā kunga un būtu mūs aizmirsis. Bet pie mums palika sprāgonis Millē! Viņš stāvēja ar revolveri rokās un trīcēja. Mani pārņēma niknums. «Ko tu rausties!» es viņam saku. «No bailēm vēders sasāpējies? Bet saki man, — kur ir tava sirds?» Pie tam es viņam tā nemanot iesviedu pāris kastaņu rīklē. Bet šie muļķi nopriecājās un sāka sist viņu. Protams, tur bija par ko priecāties! Bet viņš pēkšņi šāva un lode trāpīja Makaronu. Vai tev stipri tika, vecīt?

Pepino vaidēja. Viņa aprautie vārdi līdzinājās šņukstiem.

—    Kāpēc tu raudi? — Lum-Lums jautāja laipnā balsī.

Viņš uzlūkoja mūs ar leitnantu un piebilda:

—    Savādnieks, viņš raud, it kā nupat būtu ieradies šajā pasaule un viņam te vēl ilgi ilgi būtu jādzīvo!

Es pārsēju Pepino. Viņš zaudēja samaņu. Millē nekustējās. Viņu vairs nevajadzēja pārsiet. Viņš bija miris.

Es saskatījos ar leitnantu.

—    Bēdziet! Bēdziet taču, idioti! — es iesaucos.

—    Bēdziet, kamēr nav par vēlu.

Bet bija jau par vēlu. Pie mūsu bedres ieejas ar revolveri rokā stāvēja Anions. Aiz viņa. vidusjostām šķindot un šauteņu laidēm klaudzot, mīņājās vada vīri.

—    Mierā! — Anions brēca. — Apģērbties!

Puiši sāka ģērbties. Anions pamanīja mani.

—    Arī jūs esat šeit, krievu draņķi?! — viņš iekliedzās. — Esmu pārliecināts, ka pie visa vainīgs esat jūs! Jūs un visi krievu nelieši!

—    Pievaldiet rīkli, Anion! — Lum-Lums klusi sacīja.

—    Krievs te nav vainojams. Viņš nupat ieradās no štāba.

—    Sis krievs te nav vainojams, — atkārtoja leitnants.

—    Aizsūtiet pēc nestuvēm.

Cilvēki bija apģērbušies. Viņi stāvēja, mulsi smaidīdami. Kad aiznesa Pepino un Millē, Anions izvietoja postenī maiņu un pavēlēja dažiem no sardzes vīriem atņemt arestētajiem ieročus. Tad atskanēja komanda:

—    Uz priekšu soļos — marš!

Tikai tad mēs sapratām, ka noticis kaut kas nelabojams. Dzīve tuvojās noslēgumam, un tur neviens vairs nevarēja līdzēt.

Cilvēki nodrebēja. Pārāk apmulsuši viņi uzlūkoja viens otru. Kāds smagi nopūtās.

Bet Lum-Lums pacēla galvu un iesmējās. Visi, pat konvoji bija satriekti. Noplīsušais, netīrais, apaugušais un utainais Lum-Lums pēkšņi izslējās un kā nesalauzts cīnītājs un vadonis nostājās nāvei nolemto dumpinieku priekšgalā.

Arī es sev un citiem par pārsteigumu atrados arestēto vidū. Mums nebija jāiet tālu: majors bija norīkojis līdz tiesai mūs ieslodzīt tukšā priekšējo līniju zemnīcā.

Tad ieterkšķējās telefoni. Gatavojās tiesas sēdei.

Tiesa bija paredzēta tranšejā, kur agrāk dzīvoja ložmetējnieki.

Kareivji pulcējās pie mūsu cietuma, bet sardzē stāvēja no ciema izsauktie žandarmi.

Es gulēju uz salmiem telpas kaktā. Mani neievēroja. Mani bija aizmirsuši. Pārējie sēdēja zemē pie izejas. Viņi lūkojās pasaulē ar krātiņā ieslēgtu zvēru alkām un klusēja. Man apnika gulēt tumsā, un ari es izlīdu pie pārējiem. Tur mani pamanīja majors. Viņš pirmais ievēroja, ka esmu apbruņots: šautene bija kā pieaugusi plecam, un es pat neievēroju, ka biju to paņēmis sev līdzi notiesāto mītnē.

—   Kas atļāva šim krievam stāties sardzē? — majors iesaucās. — Reināla kungs, vai ne? Tā tikai vēl trūka! Projām no šejienes! Uz sesto posteni! Marš!

Kaut gan biju izglābies no apsūdzētā lomas, es tomēr piedalījos tiesā. Ņezametdinovam vajadzēja tulka. Taču man bija maz darba. Ahmets Ņezametdinovs ar galvas mājienu apstiprināja savu vārdu un uzvārdu. Aitādu pašu mājienu viņš atzina savu vainu. Pārējie rīkojās tāpat. Pepino Antonelli vispār neatbildēja. Viņš gulēja nestuvēs un bija gandrīz bez samaņas. Runāja vienīgi Lum-Lums.

Neievērodams priekšsēdētāja apsaucienus un draudus. viņš paziņoja:

—    Es jums ieteicu mani nošaut.

—    Savus padomus varat paturēt pie sevis. Un neuztraucieties — es apsolu, ka jūs nošaus!

—    Prātīgs darbs, majora kungs! Es biju auns. Tagad esmu vilks! Ja jūs mani nenošausiet, es apstaigāšu visus divīzijas pulkus un izskaidrošu kareivjiem, ka viņi nedrīkst būt auni. Es aicināšu viņus sacelties gan par atvaļinājumiem. gan par sliktu barību, gan par algu! Karš ir jāizbeidz! Lai karo tie, kas iedzīvojas uz kara rēķina!

—    Klusēt! — majors kliedza.

—   Ja jūs gribat, lai es klusēju, nošaujiet mani tūlīt! Es gribu cīnīties tikai ar savu īsto ienaidnieku. Kad es to dabūšu rokā, es ar kreiso roku sagrābšu viņu aiz rīkles, bet ar labo sasmalcināšu viņam pauri! Viņš mani ne tikai iedzina puvumu bedrē, kur mani pamazām apēd

utis, viņš jau sen izdzēsis saules gaismu pār manu galvu!

Majors brēca un sita kājas pret zemi. bet Lum-Lums runāja mierīgi, pārliecinoši un noteikti. Viņu nespēja apklusināt arī tad, kad viņš savas runas nobeigumā pievērsās man:

—    Tu, vecīt, vēlāk izstāsti visiem, kā mēs dzīvojām un karojam, un ka tad, kad beidzot sākām kaut ko sa prast, mums brokastīs piešķīra pa divpadsmit lodēm.

—   Vācieties ārā! — majors man uzbrēca. — Kāda vel na pēc jūs vēl te nīkstat? Kas jums vispār atļāva te nākt?

Uz soda vietu viņus veda tā ap desmitiem no rīta. Silti mirdzēja saule. Ciema kapsētā senegalieši vārīja veļu lielos virtuves katlos. Uz krustiem žāvējās apakšbikses. Saulē gozējās Magrebeļaskas bronzas brūnie spēkavīri un Sudānas un Senegalas milzeņi.

Ieraudzījuši un uzminējuši, kāpēc četrstūrī izkārtojies leģionāru bataljons, viņi pielēca kājās.

Notiesātie soļoja viens aiz otra. Priekšgalā nestuvēs nesa Pepino Antonelli. Lum-Lums gāja pats pēdējais. Mierīgi un vienaldzīgi viņš lūkojās apkārt un, ieraudzījis mani, laipni pamāja ar galvu.

Reglaments paredzēja, ka notiesāto kareivi soda vietā sagaida ar tauru skaņām …

Majors Andrē ar nūju notīrīja zābakus.

Bridi notiesātos aizsedza neliels uzkalniņš, kas at radās starp kapsētu un mums.

Pēkšņi gaisā iedūcās šāviņš. Tas lēni tuvojās un nokrita pie kapsētas. No uzkalniņa atskanēja kliedzieni.

Bataljons stāvēja šaušanas gatavībā. Skanēja taures. Minūtes gāja, bet notiesātie nerādījās. Majors sūtīja Anionu paskatīties, kas noticis.

Anions atgriezās grīļodamies. Viņš bija nobālis. Viņam trīcēja rokas un klabēja zobi.

—    Nelaime, majora kungs! Nelaime! — viņš sacīja. — Divi izbēga.

—    Kur ir Blanšārs? — Maitu Ērglis pārvērstā balsī iekliedzās.

—     A-a-aizbēga. kapteiņa kungs! Aizbēga! Divi žan- darini saplosīti. Divi notiesātie un nesēji ievainoti. Blanšārs un Ņezametdinovs izbēguši.

Bataljona komandieri pārņēma ārprātīgas dusmas. Parasti lēnais un neizdibināmi klusējošais majors iegaudojās histēriskā balsī:

—    Uz pēdām! Veikli! Ielenkt! Atrast!

Majora apjukums pielipa arī pārējiem virsniekiem un seržantiem. Kā bez jēgas viņi skraidīja pa soda laukumu.

Taurētāji, nesaņēmuši pavēli apklust, vēl arvien turpināja spēlēt.

Mēs stāvējām ierindā aizturētu elpu un skaitījām sekundes.

Seržanti aizskrēja uz kapsētu. Bēgļu tur nebija. Neviens nekā nezināja. Afrikāņi noņēmās ar manu draugu smagi ievainoto Kami-Mussu, kurš izvalbītām acīm gulēja zemē un kliedza.

Atveda Pūsli un Karmensitu. Viņi bija ievainoti kājās, un tos nācās piesiet pie staba …

Atgriezās kareivji, kurus sūtīja sameklēt Blanšāru un Ņezametdinovu. Viņi atgriezās tukšām rokām. Apjukums turpinājās.

Pūslis līdz pašam pēdējam brīdim izkliedza majoram veltītus lamu vārdus:

—    Cūka! Cūkas bērns tu esi! Maitas Ērglis! Nešķīstenis! Mēsls!

Pepino nošāva vertikāli paceltajās nestuvēs.

Likās, viss ir beidzies. Tūlīt nomaršēsim garām nošauto līķiem, un mēs būsim brīvi. Pēkšņi visu skatieni pievērsās uzkalniņam. Divu žandarmu apsardzībā parādījās Ņezametdinovs. Nikni ieskanējās taures. Tatāra sa- driskātā jaka un milzīgais zilums zem viena žandarma acs liecināja, ka bēgli notvert nenācies viegli. Ņezametdinovs gāja ātri —- likās, ka viņš pats steidzas nāvei pretī. Iegājis karē, tatārs devās tieši pie zemē ieraktā staba.

Nošāva arī Ņezametdinovu, bet Lum-Lumu vēl arvien neveda.

—    Vai tiešām noķers? Vai tiešām? — mēs ar aizturētu elpu minējām.

—    Ne velna viņi nenoķers, — kāds ierunājās.

—    Tagad viņi visu divīziju izvandīs.

—    Sacels kājas visu žandarmēriju un strēlniekus.

—    Līdīs no ādas ārā!

Bija karsti un smacīgi. Mēs vairs nespējām skatīties uz četriem līķiem un gaidīt piekto. Mēs nespējām gaidīt Lum-Luma nāvi.

Kad mūs beidzot aizveda no soda laukuma, saule jau bija zenītā. Lum-Lumu tā arī nesagaidīja. Saniknotais majors negribēja soļot sava bataljona priekšgalā, un, tikko mēs pagājām garām kapsētai, viņš ātri iegriezās pirmajā šķērsielā.

—   Turpinājums nākamajā numurā, — kāds nomurmināja.

—    Ja noķers …

Vienā mirklī ciemu aplidoja ziņa, ka uz nāvi notiesātais izbēdzis no lodes.

Mājās, krogos, kareivju mitekļos ļaudis derēja, ka bēgli vairs nenoķers, zīlēja un ar niknumu meta kauliņus.

Modi-Assa-Konts — puisis no senegaliešu daļas — klaudzināja ar savu milzīgo melno pirkstu pa šautenes laidi un atkārtoja:

—    Tātad Lurn-Luma ceļš caur nāvi neiet. Viņa tagad ilgi dzīvot. Lum-Luma tagad kādam lielas nepatikšanas darīt.

Arī vakarā bēglis vēl nebija atrasts.

Pēc triju dienu neveiksmīgas pakaļdzīšanās mēs atviegloti uzelpojām. Tagad viņš jau ir tālu.

Modi-Assa-Konts iepleta rokas:

—    Mana sacīt: tātad viņa ceļš caur nāvi neiet.

Apmēram pēc nedēļas upē atrada slīkoni. Mēs metamies viņu apskatīt. Tas bija van der Vāsts.

Nezin kāpēc muitnieks bija noslīcis bez apģērba.

Zelma viltīgi pasmaidīja: viņa kaut ko zināja.

Modi-Assa-Konts ietiepīgi atkārtoja vienu un to pašu:

—    Nē, — viņš sacīja, — Lum-Luma ceļš caur nāvi neiet. Viņa tagad ilgi dzīvot. Viņa vēl kādam lielas nepatikšanas darīt.

saturs

Lum-Lums …. 9

Dzīvs vācietis … 20

Emīla van den Bergē neveiksme . 38

Pēc kaujas …. 51

Goda jautājums . . 74

Pavasaris …. 84

Taverna Tillē … 92

Atkal Tillē …. 108

Tas velns Bigudo . 121

4 — Lorano — 4 . . 131

Uzbrukums . . . 148

Konference virssardzē 163

Sestais postenis . . 192

Redaktore M. Bārhale. Maksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore l/ . Sporāne. Korektore A. Klētniece. Nodota salikšanai 1961. g. 30. maijā. Parakstīta iespiešanai 1061. g. 22. jūlija. Papira formāts 84XI081 i31 lfi.3 li? Iespiedi.; 24.6 nzsk. iespiedi.; 29.02 Izdevn. I. Metiens 15 000 eks. Maksā 1 rbl. 02 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rigā. Padomju bnlv. 24. Izdevn. I\!r. 14520/1809. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 6. tipogrāfijā Rigā, GorkIJa Iela 6. Pašūt. Nr. 2378. K2

Content

Finks Viktors Ārzemnieku leģions

LUM-LUMS

DZĪVS VĀCIETIS

EMĪLA VAN DEN BERGE NEVEIKSME

PEC KAUJAS

GODA JAUTĀJUMS

PAVASARIS

TAVERNA TILLĒ

ATKAL TILLĒ

TAS VELNS BIGULO

4-Lorano -4

uzbrukums

KONFERENCE VIRSSARDZĒ

6. POSTENIS

saturs