Čirikovs Jevģenijs

Asiņainās dzīres

Jevģenijs Čirikovs

Asiņainās dzīres

g

.

PIRMĀ DAĻA

1.

Debesis jau bija satumsušas un kalnu augstumos iedegās uguntiņas, radīdamas sniegā vizošu zilganu un zaļganu dzirkstelīšu miriādes, kad poručiks Vladimirs Paromovs atguva samaņu un, pacēlies uz elkoņa, plaši ieplestām acīm sāka raudzīties apkārt, cenzdamies atcerēties un saprast, kur viņš atrodas un kas noticis . . . Skaudras sāpes kājā, mēģinot pārmainīt ķermeņa stāvokli, atgādināja viņam: viņš ir ievainots un pamests. .. Lūk, gals nu ir klāt! . .. Dīvaini, ka pirmā mirklī no šīs atziņas neradās ne bailes, ne šausmas, ne ciešanas. Gluži otrādi, no viņa krūtīm izlauzās atvieglota nopūta, it kā viņš beidzot būtu aiznesis pārmērīgu nastu līdz nozīmētai vietai un tagad atsvabinājies uz visiem laikiem. Uz visiem laikiem!

Katru dienu raudzīties nāvei acīs un gaidīt viņu — tas ir šausmīgāk par pašu nāvi. Bet visas šīs pēdējās kaujas, kas vilkās viena pēc otras vairākas dienas, reizēm — nepārtraukdamās pat naktīs, ik stundu, ik brīdi bija viena liela gaidīšana: «Lūk, nupat! lūk, nupat būs mana kārta». Tas jau bija neizbēgams un nolemts un tikai nebija zināms, cik ilgi vēl atlicis laika līdz tam brīdim. Un gribējās, lai tas notiktu tūlīt. Varbūt, ka taisni šīs gaidīšanas mokas bija tās, kas piespieda Vladimiru izrādīt visus pārsteidzošu drošsirdību, būt varonīgi bezbailīgam un līst taisni ugunī. Un pēdējā kaujā, kad Vladimira rota sajuka un ķēde pārtrūka un sāka izklīst pa sniegaino stepi, viņš neaizskrēja, bet, nometies uz ceļgala, turpināja šaut uz šurp auļojošo kavalēriju . . . «Lūk, viņa, nāve!» Vladimirs vēl paspēja nodomāt, ieraudzīdams savā priekšā zirga galvu ar dzirkstošiem acu baltumiem. Un tad pasaule izgaisa. Un, lūk, tagad atkal, it kā caur kādu pārdabīgu burvību,, it kā bērnu pasaciņā no dzīvinoša ūdens, acis atvērās un tālajās, klusajās debesīs sastapās ar Dieva acīm. Tātad, — viņš ir dzīvs un gaidīšana vēl arvien nav beigusies? Bet kādēļ tad viņi to nenobeidza pavisam? Acīmredzot, noturēja par beigtu. Gūstā ari neņēma: nav vaļas noņemties ar cilvēku. Un neviens ari nepadevās, labāk vēlēdamies nomirt bez spīdzināšanas un mocībām no paša lodes.

Stepē nāves klusums. Viss viena liela sniega jūra, bez gala un bez malas. Pār tālumā redzamo kapsētas kalniņu, no kura vējš nopūtis sniega segu, iznira mēness un aplēja sniegaino stepi ar zaļi sidrabotu gaismu. It kā milzīgs zārks lielā baznīcā zem jumola, apsegts ar sidraba šķidrautu … Šausmīgs, baigs klusums! It kā visa pasaule būtu gājusi bojā, izmirusi un palicis tikai šis bezgalīgais baltais klusums un viņš, poručiks Vladimirs Paromovs … Vladimirs ieklausās baltajā klusumā: liekas, ka kaut kur debesīs skumji un melodiski san tik tikko aizskarta ģitāras stīga. Varbūt tur dzied kāda telegrāfa stiepule? .. . Un pēkšņi baltajā klusumā, ko pārtrauca skumji dziedošā stīga, atskanēja vaids — vājš un īss:

— Ak, Dievs! …

Vladimirs nodrebēja un, nevērodams sāpes kājā, piecēlās sēdus un sāka skatīties apkārt. Tas bija tik negaidīti un dīvaini. Varbūt, ka viņš pats, Vladimirs, teica: «Ak, Dievs!»? Tā kādreiz atgadās tiem, kas pamostas no miega: paši ko pasaka un no pašu balss atmožās.

Vladimirs gulēja gravā, kas kā kroka aizstiepās pa stepi. No galvas puses — viļņotā sniega kroka aizsedza tuvāko perspektīvi. Un, lūk, no turienes, — tas tagad jau bija skaidrs, — atkal atskanēja kluss, pazemīgs cilvēka vaids. Tā raud slimie murgos. Ne gluži kā bērni un arī ne kā nespējnieki. Tad atkal viss apklusa un atkal iesanējās stīga. Vladimirs nogūlās un paslēpās. Tagad taču cilvēks ir visbriesmīgākais zvērs virs zemes. Viņš pagrābstījās pa sniegu: lūk, ari šautene! No paša asinīm līpoša roka pieskārās pie saltā tērauda. Noskrapšķināja aizsargu un ielika jaunu patronu piecnieku. Tik spalgi klusumā noskrapšķēja aizsargs. Tik ierasta skaņa, kas rada zvērisku apmierinātību un atmodina cilvēku slepkavošanas sporta instinktu. O, t.igad taču šautene ir visuzticamākais un visdārgākais draugs! Ja Vladimirs būtu varējis redzēt, tad viņš būtu ieraudzījis, kā viņa aizsarga noskrapšķēšana atbalsojās otra cilvēka dvēselē, kurš gulēja desmit soļu atstatumā aiz sniega krokas. Arī viņš nodrebēja un sāka grābstīties apkārt. Lūk, viņš! Klusi spiezdamies pie zemes, cilvēks pielīda pie sniegā tēraudaini mirdzošā zobena un izstiepa roku, bet spēki viņu atstāja un, iespiezdamies ar seju sniegā, viņš atkal klusi un vecīgi ieraudājās. Šoreiz Vladimiram šīs raudas izlikās kā paslēpušos ienaidnieka klusi un ļauni smiekli. Acīmredzot, viņš nav viens: citādi nebūtu smiekli. Nu, kas? Viņš par velti savu dzīvību neatdos. Jāmirst tā kā tā. «Iesim turp kopā!» . . . Un, lūk, viņš jau ir «no bezdibeņa izkāpušā zvēra» varā: asinīs šalc vienīgi ienaids un zirga pakaviem samīdītajā kājā sāpes vairs nav jūtamas: rokas cieši sažņaudz šauteni un acis ir modras kā vilkam. Stāv saliecies un uzmanīgi izslējās, mežonīgi paceldams kailu galvu ar ienaidā dzirkstošām acīm. Sirds dauzās, grūti elpot aiz uzbudinājuma un gaidām, vai viņš pirmais paspēs izšaut; lūpas ir sausas un sašķiebtas dīvainā smīnā… Baltajā klusumā aprima sanēt skumjā stīga, izgaisa uguns uzdzirkstījumā un sausā spalgā šāvienā . . . Ienaidnieks piecēlās uz ceļiem … Otrs guļ blakus. Viņš ir beigts. Bet šis … mērķē. «Stuk! Stuk!» . . . Nu, lūk . . . Guļ abi. .. O, kāds gavilējošs prieks sažņaudz dvēseli! . . .

—    Korņilovieši nepadodās . . .

Savādi un mežonīgi izskanēja, lūgšanas vietā pie mirstoša cilvēka, mežonīgā Vladimira neķītrās lamas klusajā, baltajā stepē, mēnesnīcas sidrabgaismā. Varēja domāt, ka kliedzējs pēkšņi zaudējis prātu. Savainoto kāju pievilkdams, ar šauteni šaušanas gatavībā, viņš klibodams aizvelkas pie uzveiktiem ienaidniekiem, un viņa garā ēna kā kalsens milzis lēkā aiz viņa pa sniegu.

Un atkal cilvēks un viņa ēna apstājās, nomērķēja un abi izšāva. Katram gadījumam. Tā drošāk: «Kustas, maita!»

Un atkal cilvēks un viņa ēna klibo. Atkal ir klusi jo klusi, atkal stīga san skumji un melodiski, it kā eņģeļa skumju pilnas dvēseles nopūta.

Kur tad otrs? Nokritis ar seju uz leju un smieklīgi izpletis saliektās kājas, guļ viens. It kā klanītos līdz zemei svētbildes priekšā. Kur tad otrs? …

—     Noslēpies, maita! — metāliski nikna balss līdz ar vēja pūsmu aizlaižas pār balto līdzenumu, un liekas, ka augstu virs kapenēm pacēlies mēness izbrīnējies skatās un klausās, kas notiek virs zemes. Otrā nav. Varbūt ieracies sniegā? Piegāja pie ceļos nokritušā un pagrūda ar šautenes laidi. Tas sasvērās uz sāniem un tad nokrita uz muguras blakus sniegā ieputinātam krūmiņam. Labāk neskatīties: baigi. Viena acs, kuru ķērusi lode, pilna asiņu. Milzīgs līdz malām ar asinīm pieliets trauks. Bet otra tik mīlīga, zila, plaši ieplesta un izbrīnā raugās taisni dvēselē. It kā kaut ko jautātu. Vladimirs pēkšņi sajuta visos locekļos šausmīgu gurdenumu. Bet ne uz brītiņu viņa galvā neradās jautājums: kādēļ viņš nogalinājis šo cilvēku ar labsirdīgajām, zilajām acīm? Bija tikai nepatīkami skatīties uz plaši ieplesto un viņā jautājoši un ziņkārīgi raugošos aci. Vladimirs noliecās un mēģināja aci aizvērt. Nē, nevar. Atkal atvērās un skatās. Nav žēl, bet baigi un nepatīkami. Zobens. Sniegā asins un urīna plankumi. Vladimirs atcerējās: tas ir tas pats kavalērists, uz kuru viņš pēdējo reizi kaujas laikā šāva. Tas bija viņa zirgs, kas acu baltumiem iedzirkstoties viņu samina …

—    Nobeidzu! Esam līdzīgi, brālīt. E, kas tā tev par pudeli? Varbūt, degvīns? A, kā tad … Ir gan! Varen nodrošinājies. Degvīns.

—    Nu, lai tev mūžīga piemiņa!

Vladimirs lieliem, kāriem malkiem padzērās no pudeles, un patīkama uguns viņam izskrēja pa visu miesu. Kāda laime šis degvīns. Neatdotu to tagad pat par paša dzīvību. Bet ko tad viņa dzīvība tagad ir vērta? . . . Viss taču ir vienalga: tagad nekur neaiziesi un priekšā ir viens: nāve no paša lodes … Un degvīns palīdzēs to izdarīt.. . Operācija tomēr nepatīkama …

—    Eh, Lada, ardievu! …

Ātri reiba. Nebija spēka stāvēt vai aiziet. Bet kāja nepavisam nesāp. Notrulusi, kļuvusi nejūtīga. Un arī viņa dvēsele kļuvusi nejūtīga. Tur guļ viņa nogalināts cilvēks, bet viņš apsēdies blakus, uz viņa šineļa malas, un pa malkiem dzer viņa degvīnu. Dīvaini un smieklīgi. Klusi smejas . .. Nu, un kas tad tur? Ceļabiedri uz viņpasauli.

—    Pagaidi tik brīdi, — dusēsi ar' tu, — Vladimirs pēkšņi dobjā balsī norunāja prātā ienākušas romances fragmentu un viņam palika sevis žēl, žēl Ladas, žēl pārtrauktās laimes.

—    Tu esi viena, mīļā Lada .. .

Tas ir no «Igora» . .. Polovciešu gūstā … Nē, nekad … Korņilovieši nepadodas . . .

—    Droši iesim cīņā, par svēto Krieviju-u…

—    Nu, ko tu mani raugies ar savu zilo aci? Neapskaud, brāl! Nav ko apskaust. Nudien, es labprātmainītos ar tevi. Priekš tevis visam jau ir beigas, bet, lūk, es …

Ieraudājās un piespieda galvu pie mirušā. Un ilgi raudāja un kaut ko čukstēja, runādamies ar sievu — Lādu, un brāli Borisu …

Klusā, baltā stepe mirdzēja vienās uguntiņas. Meness izbrīnījies raudzījās lejup no augstumiem. Skumji sanēja stīga, kā debesīs skumstoša eņģeļa bezgalīga nopūta. Norima noreibušais un mežonīgais cilvēks. Žēlsirdīgais miegs atnāca un apmīļoja nelaimīgo cilvēku. Ļāva viņam padzīvot un atpūsties viņa dvēselei atmiņās par bijušo.

—   Ak, Lada, Lada! …

Visvarenais miegs dara brīnumus … Lūk, viņš pārvērš asinskāro, par zvēru kļuvušo cilvēku, nāvei nolemto poručiku Vladimiru Paromovu, atkal par piecpadsmit gadus vecu ģimnāzistu, bet viņa sievu, par ģimnāzisti Ladočku, slaidu kā jauns bērziņš …

Divas skaidras, dzidras dvēseles, kas smaržo agrā dzīves pavasara rīta aromātā. No viņu dvēselēm plūst kreimenīšu un ceriņu smarža. So dvēseļu ilgas, ciešanas un prieki ir kā rīta rasa uz tikko atvērušamies ziediem.

Ar pirmās skaidrās mīlas atmiņām, kā ar atspirdzinošu lietu sausumā izkaltušo zemi, Dievs atveldzēja cilvēka dvēseles tumšo bezdibeni ar skaistu un priecīgu sapni. ..

Viņš sapņoja, ka atgriežas ar Lādu caur mežu; viņi bija gājuši lasīt kreimenes, meitenes mīļākās puķes, un tā aizrāvušies, ka nepamanīja, ka zagšus atlīda vakars. Izdzisa rieta krāsas. Sabiezēja zaļa krēsla un mežā kļuva baigi… Lada paņēma Volodju zem rokas: viņu biedēja par briesmoņiem pārvērtušies krūmi un ataudzēm apaugušie celmi. Viņa nodrebēja un piespiedās pie Volodjas rokas, un no tā Volodja reiba kā no vīna un vairs nejuta zemi zem kājām. It kā uz pleciem būtu izauguši spārni un to celtu augšup kopā ar slepeni mīļoto burvīgo meiteni… Viņi apmaldījās. Meža gars apmājis. Aiz meža uzlēca mēness un viss kļuva kā pasakā — i skaisti, i baigi. Kaut kur pavisam tuvu iedziedājās lakstīgala, — viņi apstājās un ilgi klausījās, baidīdamies izbiedēt mazo brīnumputniņu. Volodja nopūtās un nočukstēja:

—   Ak, Lada, Lada! Ja jūs zinātu . . .

—    Zinu . ..

Viņu acis sastapās un tās pateica vienotrai visu, pateica vairāk, nekā lūpas to spētu. Dievs! Kāda laime! Viņš skūpsta meitenes noliekušos zelta galviņu, ap kuru plūsmo viegla kreimenlšu smarža …

—    Lada, Lada … Atver acis! …

Acis atvērās, pavērās lūpas, nomirdzēja pērļbalti zobi, un viņas sejā uzplauka smaids kā pasakains laimes zieds. Bet skropstās pamirdzēja asaras, kas mēnesnīcā ievizējās kā dimanti.

Viņi gāja lēni un klusēdami. Apstājās, lai paklausītos lakstīgalu un atkal pār viņiem pārvēlās piepildījušās laimes vilnis, savienojot viņu lūpas un rokas … Kad viņi atgriezās mājās, tur jau visi gulēja. Viņi ilgi sēdēja uz balkona un klusēdami klausījās lakstīgalu pogošanā, kas dažādās nakts pusēs slavināja mīlas laimi. Nevarēja šķirties viens no otra. Volodja noliecās pie Ladas. Vējiņš rotaļājās ar viņas matu zeltaino zīdu un kutināja viņam seju, bet kreimenes izdvesa reibinošu aromātu. Dvēsele bija pārpilna prieka… Viņš nokrita meitenes priekšā ceļos un sāka skūpstīt viņai kājas …

—    Man gribētos mirt, Lada …

—    Kopā … ar mani?

Viņa nolika viņa galvu uz saviem ceļiem un, maigi pieskardamās matiem, mīļi glāstīja viņu. Bet viņš, paslēpis seju, raudāja laimes asaras.

,— Es tevi sen, sen jau mīlēju… tikai neviens pasaulē to nezināja …

—    Ak, Lada! Es neticēju, ka var raudāt aiz laimes . . . man gribas skaitīt lūgšanas un raudāt… Dievs, kāda laime ir dzīvot! Tas nav izsakāms …

—    Kāds nāk … ej prom … Paņem līdz šīs kreimenītes un noliec sev uz pagalvja . .. Un tu redzēsi mani sapnī. . . It kā es būtu atnākusi, noliekusies, pārkrustījusi un noskūpstījusi tevi… Lūk, tā! .. .

Un no šī skūpsta poručiks Vladimirs Paromovs atmodās. It kā neticēdams, ka tas viss viņam rādījies tikai sapnī, viņš sāka acīm kādu meklēt un čukstēja:

— Tu aizgāji! … tu aizgāji… Tu atnāci pie manis atvadīties . . . Lada, es negribu mirt, es gribu dzīvot! . . .

Saulaina diena. Sniegainais stepes klajums laistās un žilbina acis. Klusi un svinīgi kā gaišā dievnamā. Kā gulbji pa zilajām debesīm aizpeld divi izplūduši mākoņi. Sēsties viņos un aizlidot prom no nāves uz dzīvību, no tagadnes uz pagātni, kas rādījās sapņos .. .

Un no tā, kas rādījās sapņos, iegribējās dzīvot, tā iegribējās dzīvot, ka nogalinātais, kas lūkojās viņā ar vienu izdzisušu aci, radīja šausmas un riebumu … Dzīvot, dzīvot, dzīvot! Bet kur ir ceļš uz dzīvību? Kurp iet, lai izkļūtu cauri pie savējiem? Kur šie savējie atrodas? . . . Poručiks uzkāpa pakalniņā un sāka skatīties, ieklausīties un atcerēties. Kamēr viņš bija sapņu varā, viņš, kā jau tas arvien mēdz būt ar mums, kad esam nogrimuši pārdomās un nedzirdam vairs pulksteņa tikšķienus, — nedzirdēja to, ko tagad sāka dzirdēt: kaut kur ļoti tālu notika apšaudīšanās. Tikai pieradusi auss varēja šajās skaņās, kas līdzinājās lielu lietus pilienu krišanai uz papīra, pazīt šauteņu un ložmetēja šāvienus. Taču skaidri noteikt, kurā virzienā pašlaik notiek kauja, nebija iespējams. Dienvidos, bet tad izliekas it kā pa labi, kā pa kreisi, te atkal abās vietās. Viens ir neapšaubāms: viņš no savējiem ir atgriezts.

Aizmugurē un priekšā ir ienaidnieki. Tātad jāmirst? . . . Lūk, viņš, ceļabiedrs uz viņpasauli! Visu laiku gaida un skatās ar vienu aci. . .

Poručiks sastinga pārdomās un pēkšņi pār viņa seju pārlaidās dīvains smaids. Viņš klusi aizlīda pie miroņa, apsēdās viņam blakus un sāka izmeklēt viņa kabatas un azoti. Nu, lūk, dokumenti rokā! Un nauda. Drebošiem nepaklausīgiem pirkstiem viņš pārlapoja papīrīšus, lasīja tos nesteigdamies un nopietni. It kā skatītu cauri pienākušo pastu. Divus papīrīšus atņēma un, lai tie nepazustu, palika zem šautenes laides. Noņēma no asinīs sasalušās cepures sarkano zvaigzni un piestiprināja pie savas jērenīcas. Nometa savu šineli ar uzplečiem un sāka vilkt no miroņa netīro aitādas kažociņu. Reizēm apstājās un palūkojās apkārt. . . Tad, apmierinājies, atkal sāka ņemties ap mironi… Ieraudzīja sniegā nomesto pudeli un atcerējās, ka tajā vēl ir degvīns. Izdzēra un pēkšņi sāka smieties un sarunāties …

— Aplaupīju, brāl. . . Nedusmo! Es tevi nepazīstu, tu mani arī nē . . . Un mēs abi droši vien, esam labi cilvēki, bet tā nu reiz iznāca. Ja es nebūtu tevi, tu būtu mani . . . Tāds tagad, brāl, likums . . .

Runāja un vilka mugurā aitādas kažociņu. Iebāza kabatā naudu un dokumentus, pārkrustījās pret aizskrejošiem mākoņiem un, braši atstūmis uz pakauša jērenīcu ar sarkano zvaigzni, prom iedams uzsauca, pret mironi pagriezies:

— Ardievu, poručik Paromov!

Un, kreiso kāju pievilkdams, viņš aizkliboja pa zirgu pakaviem izmīdīto sniegu …

Ilgi vientuļa cilvēka figūra tuntuļoja pa sniega jūru. Tad pazuda aiz sniega viļņa, it kā būtu izkususi spilgtajā saules gaismā.

2.

Vairākas dienas vilkās «no bezdibeņa izkāpušā zvēra» asiņainās dzīres. Ļaudis iznīcināja cits citu, kā nīstamus briesmoņus, reiba no asinīm, vaidiem, lielgabalu dārdoņas un ložu svilpoņas. Dvēselēs vairs nepalika nekā. Vienīgi tikai asinskārs, nepiepildāms ienaids. Cilvēks kļuva briesmīgs, un Velns atpūtās, tādēļ, ka tam virs zemes vairs nekā nebija ko darīt. . . Ienaidnieka fronte no visām pusēm līda klāt pilsētai. No vienas puses kaujas notika simts verstu attālumā, bet no otras puses tās jau bija pievirzījušās tik tuvu, ka lielgabalu dunoņa bija dzirdama pilsētā, ja vējš pūta no tās puses. Iedzīvotājus pārņēma šausmas un neprāts, sākās paniska bēgšana. Bet pilsētas aizstāvji vēl nebēga un izmisuši aizsargājās, nevaldāmā ienaidā un izmisumā aizmirsdami nāvi, to neievērodami.. . Fronte izliecās kā drudža temperatūras līkne. Stacijas vairākas reizes pārgāja no rokas rokā vienas dienas laikā. Vietām viss sajuka haosā un neviens vairs nezināja, kur ir savējie, kur svešie . . . Notika, ka stāvēja divās blakus stacijās un sarunājās pa telefonu, apkrāpjot viens otru. Baltie runāja kā sarkanie, sarkanie kā balti, un tā sajuka galu galā, ka pat sāka neticēt savējiem un bieži vien apšaudīja paši savējos …

Un tagad pēkšņi viss apklusa. Naktī sāka pūst stiprs vējš. Sniegainajā stepē sacēlās sniega viesuļi, no blāvajām debesīm sāka birt asi graudiņi, kas durstīja kā adatas, tad sāka snigt sniegs, — un viss izgaisa baltā virpuļojošā miglā. It kā debesīm beidzot būtu apnikusi šī pašiznīcināšanās un tās būtu nolēmušas apklāt asarām, asinīm un noziegumu šausmām piesātināto zemi ar biezu skaidru sniega segu, kopā ar visiem dzīvajiem un mirušajiem. Aizputināja visus ceļus un takas. Vilcieni ieputināti apstājās. Mazās stacijas iegrima sniega kalnos. Aprima lielgabalu dunoņa, apklusa šautenes un ložmetēji. Mitējās lidot plēsīgiem putniem līdzīgās lidmašīnas… Viss aprima un padevās … Trīs dienas un trīs naktis plosījās sniegputenis. Ceturtā dienā pret nakti tas norima, un nākamais rīts bija kluss, gaišs, salts un priecīgs. Apburta sniega valstība! It kā viss būtu aizmidzis baltā burvībā un gribētu aizmirst to, kas bijis. . . It kā Dievs būtu gribējis izgaisināt no dzīves visas asinis, asaras, noziegumus, un piespiest cilvēkus sākt jaunu cilvēcīgu dzīvi. Pēc sniega plūdiem … Un visa šī diena pagāja svinīgā klusumā, un varēja domāt, ka virs zemes atkal iestājies miers, bet cilvēku dvēselēs modušās cēlas jūtas . . . Saule apgāja visu apvārsni un, it kā nokaunējusies par cilvēkiem, par visu to, ko viņi nodarījuši, nosarka un kaunīgi paslēpās sniega okeānā, bet viņas vaigu sārtums vēl ilgi krāsoja sniega kupenas, mākonīšus pie debesīm, kapsētas kalniņu tālumā . . . Violetas skumjas apskāva sniegu un apvāršņus. Debesis satumsa un kalnu augstumos atkal iedegās Dieva zilās uguntiņas, varvīkšņu dzirkstīm atmirdzēdamas sniegā.

Kā vientuļš izsalcis vilks, te apstādamies, ieklausīdamies un paraudzīdamies apkārt, te no jauna paātrinādams soļus, sniega apputināts cilvēks devās uz priekšu dažu jumtu virzienā, kas tik tikko pacēlās pār sniega kupenām un atgādināja nekārtīgi saliktus, ar baltu drēbi apvilktus zārku vākus . . . Lūk, šis it kā sniegputenī dzimušais cilvēks no kaut kā izbijās, paraudzījās apkārt un spēji nogriezās sāņus, līdz jostasvietai iestigdams mīkstajās kupenās, un nozuda, it kā izkusis sniegā. Ja kāds no malas būtu redzējis šī cilvēka parādīšanos un pazušanu, viņš to būtu noturējis par halucināciju vai nodomājis, ka redz rēgus. It kā mironis līķkreklā klīstu apkārt, meklēdams savu kapu …

Kad pār stepi nolaidās klusējošā zilā nakts, kupenās atkal izauga cilvēka figūra un, iznākusi uz sacietējušā sniega virskārtas, aiztuntuļoja uz ciema pusi, iztraucēdama apburtās valstības klusumu ar zem kājām skaņi čirkstošo sniegu. Nūja, uz kuras cilvēks atspiedās, spiegdama iegriezās sniega virskārtā un čīkstēja, un šī čirkstēšana un čīkstēšana nakts klusumā tālu aizskanēja pa apburto valstību, piepildot klusumu ar uztraucošu un, kā likās, nevajadzīgu nemieru …

Ciems bija kā izmiris. Tikai kādā lodziņā, sala izrakstītā un līdz pusei sniega aizputinātā, mirdzēja sarkanīga uguntiņa, darot lodziņu līdzīgu iekaisušai acij. Klīstošais rēgs piegāja, palūkojās aizputinātajā stiklā un brītiņu ko pārdomāja. Tad viņš nedroši piesita ar nūju un sāka gaidīt. Atbildes vietā uguntiņa pēkšņi nodzisa un loga stikls kļuva balts. Negrib ielaist. Nosalsti, izstiepies, — ļaudīm tagad vienalga… Cilvēks sāka nikni bungot ar nūju zem lodziņa un atkal sāka klausīties. Nē, negrib dzirdēt.

—    Nu, tad es jūs piespiedīšu dzirdēt.

Cilvēks pārlīda pār sētu un atradās pagalmā. Uzgāja lievenī un sāka dauzīt durvis ar revolvera spalu.

—    Atveriet! Ei, kas ir?

Iespēra ar zābaku pa durvīm un skaļi nolamājās neķītriem vārdiem. Nu, lūk, — nāk.

—    Kas vajadzīgs? — aiz durvīm iejautājās ļauna vecenes balss.

—    Atver, vecmāmiņ.

—    Kas tad tu tāds esi?

—    Savējais.

—    Kāds «savējais»? Nav miera no jums. Ej prom. Nelaidīšu.

—    Ja neatvērsi ar labu, būs slikti.

Vecene nokāsējās, nočukstēja lūgšanu un atslēdza durvis.

—    Iededzini uguni!

Vecene ilgi grābstījās un rūca. Istabā iedegās kūpoša liesmas mēlīte mazā lampiņā. Cilvēks paraudzījās apkārt: izņemot veceni, neviens nav redzams.

—    Zemnieki mājās?

—   Neviena nav, tētiņ, neviena … Vienus aizdzina, citi aizbēga … Esmu viena pati visā ciemā …

—   Tu nemelo? Pielūko, vecā, runā taisnību, ja nē, būs slikti.

—   Kas tad nu man būs? Divreiz mirt tā kā tā nemiršu, tētiņ, bet no vienas reizes neizbēgšu. Mēs jau pat nebaidāmies vairs … Pat Dieva jau vairs nebīstās …

—    Maize ir?

—    Kur lai to būtu rāvusi? Vai tu iejavu gatavoji?

—    Gribu rīt kā suns … Labāk paēdini pati. Nedosi, sākšu meklēt, bet ja atradīšu, — atbildēsi man par krāpšanu.

—   Ak, jūs! … taisni kā suņi: kas veiklāks un kam asāki zobi, tas arī izraus . ..

Vecene aizgāja aiz starpsienas un, iznākusi, nometa uz galda cietas maizes doniņu:

—   Tā ir visa. Ne arts, ne sēts, bet dod tikai! Pati mirsti badā, bet jums tikai dod… Ed, Dieva vārdā!

Cilvēks pārlauza doniņu uz pusēm un steidzīgi rīdams sāka apmierināt mokošo izsalkumu.

—   Bet to es atstāju tev, vecen,… Uz pusēm .. . Brālīgi, vecen!

—    Labi gan esat.

—    Kāda stacija te pie jums, vecmāmiņ?

Vecene pateica.

—    Pareizi. Tā pati… — balsī nodomāja cilvēks un atkal jautāja:

—    Vai stacijā mūsējo ir daudz?

—   Es jau nezinu, kuri ir jūsējie un kuri mūsējie . .. Nekā es nezinu. Nejautā!

—    Bet tu pie kādiem turies: pie baltajiem vai sarkanajiem?

—    Nekā nezinu. Tā nav mūsu darīšana. Dievs ar jums.

Vecene baidās no svešā cilvēka, cilvēks baidās no

vecenes.

Pēkšņi uz krāsns ieraudājās bērns, un vecene aizgāja pie tā un sāka to mierināt, ucinādama un gaudulīgi asarainā balsī vilkdama:

—    Tu mans, kunkulīt! Bārenīti nelaimīgais! Ko gan mēs abi ar tevi iesāksim? …

Vecene parunāja, padziedāja, un bērns norima.

—    Lūk ko, vecen, — cilvēks čukstus teica, — esmu baltais…

—    Man viss vienalga, tētiņ. Dieva priekšā visi ļaudis ir cilvēki.

—   Tev ir viss vienalga, bet man vajaga skaidri zināt, kuru rokās atrodas jūsu stacija?

—    Kas to var zināt. Te atnāk vieni, te otri, bet mums visi labi…

—   Saki taisnību, kas tagad atrodas stacijā: baltie vai sarkanie?

—   I zināt negribu … I nejautā … I sarunāties ar jums baidos, — vecene gaudulīgi novilka, it kā raudādama, un sāka atgaiņāties ar kaulaino roku.

—    Tad lūk ko: ej un dabū zināt!

—   Kā tad es varu aiziet? Tu tak redzi man jārūpējas par bērniņu? Slims mazbērniņš, un nu lai es skrēju prom … Vai tev prāts arī ir?

—   Es palikšu pie bērna, bet tu ej un skaidri dabū zināt, kas atrodas stacijā.

Cilvēks to pateica bargi un, izņēmis no kabatas revolveri, nolika to uz galda blakus lampai.

—    Redzi šo joku? Ja atvedīsi sev līdzi sarkanos, tad vispirms nošaušu bērnu, tad … sevi.

Vecene nolaida rokas un ilgi klusēja. Tad lēni pārkrustījās svētbildes priekšā un nočukstēja:

—    Dievs Kungs, esi mums žēlīgs . . .

—   Nu, pietiks. Noskaitīsi pātarus vēlāk, tagad nav vaļas.

—    Tu laikam arī pātarus manā vietā gribi skaitīt?

—    Man tā kā tā jāiet pazušanā… Ej!

—    Bīsties Dieva!

—    Nerunā tik daudz! Dzirdi?

Vecene pamīņājās, žēli un klusi pasūdzējās Dievam un sāka vilkt mugurā aitādas puskažociņu.

—   Nu, pasteidzies! Tikai atceries, ja samelosi, vai atvedīsi līdzi sarkanos, nošaušu bērnu .. .

Slaucīdama asaras un čāpstinādama bezzobu muti, vecene izgāja no istabas. Cilvēks apraudzīja revolveri, noklakšķināja aizsargu, sagatavoja «pēdējam gadījumam». Nogrieza zemāk lampas degli un, apsēdies uz lāviņas, sāka raudzīties logā. Tad atcerējās un izskrēja priekšnamā, — aizslēdza durvis. Atgriezās, paņēma revolveri un no jauna sāka raudzīties logā. Ar savu silto elpu atkausēja uz stikla mazu laukumiņu un nemitīgi raudzījās caur to… Mazais pamestais cilvēciņš vaidēja tik žēli un bezpalīdzīgi, it kā sūdzētos Dievam. Lielais cilvēks raudzījās atkausētajā laukumiņā un domāja par mazo, un viņa vaidi sāka spiesties viņa sirdī un dvēselē, kas jau sen nepazina žēluma. Nāca prātā šausmīga aina, kuru tam reiz bija gadījies redzēt mazā pilsētiņā, ko tikko bija atstājuši sarkanie: nogalināja visu ģimeni, netaupīja pat divus gadus; veco bērniņu. Jā, paķēra aiz kājām un trieca ar galviņu pret mājas akmens sienu; mazais, lielai skaistai lellei līdzīgais līķītis, gulēja uz trotuāra ar sašķaidītu galvu. It kā sadauzīts grieķu rieksts. Bet uz sienas sarecējušas asinis un smadzeņu gabaliņi. Arī buržujs bijis … Bet, lūk, šeit, uz krāsns, — proletārietis . ..

—    Ei, tu … proletārieti

Un lielais cilvēks piegāja pie krāsns, un uzlicis kāju uz kāpiena, pakāpās un sāka runāties ar žēli īdošo bērnu.

—    Piedod mums, nolādētiem . . .

Viņš atcerējās, ka viņiem ar Lādu Krimā, pie vectētiņa, ir gudra, maza meitiņa, kā stāsta, ļoti līdzīga mātei. Tagad droši vien viņa jau tek kājiņām un pļāpā vienā laidā. Prasa pēc papus un mammas …

Un cilvēka sirdi ieviļņojās ilgas un prieks. Bet bērniņš uz krāsns apklusa un tikai visādi jocīgi vaibstljās: it kā gribēdams raudāt, it kā smieties.

—   Eh tu, vecīt…

Lielais cilvēks apsedza viņam kājiņas ar lupatām un atkal atgāja atpakaļ pie loga, atkal paņēma rokās revolveri un sāka raudzīties atkausētajā laukumiņā. Bet visu laiku domāja par Lādu un mazo meitenīti, savu pirmo meitiņu, kuru viņš bija nosaucis par Ievu, un aizmirsa, kādēļ jāsēž ar revolveri rokā un jāraugās ārā. Mīla bija atradusi spraudziņu viņa pārakmeņojošā dvēselē un caur skaidro bērna dvēseli iezagusies sirdī, kas bija aizmirsusi i prieku, i žēlumu, i līdzcietību pret savu tuvāko . .. Tuvākais! Kur viņš ir? Varbūt — tuvākais ienaidā un slepkavībās? . . . Atmiņā tēlojās skaists pirmatnējs stūrītis Melnās jūras krastā, mazs balts namiņš ar kolonnām, līdzīgs grieķu templim, un atausa idilliska ainava uz vīnstīgām un ķīniešu rozēm apvīta balkona. Centrā puskaila meitenīte, bet apkārt visa ģimene. Maza karaliene ar savu svītu. Cik mātei laimīga seja! Cik daudz bezgalīgas mātes laimes un lepnuma Ladas acīs! Cik viņa ir burvīga!

Bet uz krāsns žēli ievaidējās un ieraudājās mazais vecītis un idille aizlidoja kā izbiedēts putniņš. Viss tas taču varēja būt, bet nekā nebija un nekā nav. Nav nekā. Tikai, lūk, šis revolveris rokā, nolemts slepkavībai, varbūt sevis paša nogalināšanai… Dvēsele nodrebēja. Nē, nē! . .. Viņš grib dzīvot, kaut tikai tādēļ, lai nokļūtu Krimā, caur kalniem un mežiem, pa aizaugušām takām aizlavīties pie jūras, naktī aizlīst kā čūskai līdz baltajam namiņam ar kolonnām un vēlreiz redzēties un saskūpstīties, atvadīties no viņiem. Ladas tur nav. Dievs vien zina, kur viņa tagad atrodas. Bet tur ir viņas tēvs, māte, tur atrodas mazā Ladai līdzīgā Ieviņa … Cilvēks metās pie atkausētā laukumiņa, izdzirda aiz loga sniega čirkstēšanu. Viņa, vecene! Kādēļ tik ātri? Klauvē. Izskrēja ar revolveri priekšnamā, bet tūdaļ durvis neatvēra. Palūkojās spraugā: vai tikai nav divi? Ienāca istabā. Vecene nodauza pie sliekšņa sniegainās kājas un noslēpumaini saka:

—    Baltie.

Cilvēks it kā sajuta prieku, bet tas tūdaļ izgaisa:

—    Bet kādēļ tu tik ātri atgriezies?

Palūkojās pulkstenī:

—    Četrdesmit minūtes turp un atpakaļ.

—    Bet es jau līdz stacijai neaizgāju: satiku kareivi. Nu, un tas arī pateica, ka baltie… Un, redzams, ka arī viņš, kareivīts, baltais . .. Nudien tā! Bet ja netici, ej pats, palūko. Un arī es pati domāju, ka baltie. Tici vien! …

Cilvēks netic cilvēkam. Vecā ragana laikam melo.

—    Lūk, ko, vecen, es tev neticu. Tikai pielūko, arī vecenes viltu prot.

Šī nespēja uzzināt patiesību ir mokoša. Viņš raugās vecenē, un viņas seja tam liekas viltīga un nodevīga. Ja uz krāsns nebūtu mazā ķīlnieka, viņa droši vien būtu atvedusi šurp sarkanos, nolādētā, un nodevusi viņu. Tu, cilvēks, dodies mirt par tautas atsvabināšanu, bet viņi. . . Cik daudz jau tādu gadījumu nav bijis … Ļauni paraudzījās uz veceni, kas ņēmās ap krāsni.

—   Jūsu dēļ dodies nāvē, bet jūs . . . Vecen!

—    Ko tev vēl vajaga? Ko tu man piesējies? Ja tu tiešām esi baltais, tad ej uz staciju. Teicu, tur ir baltie …

—    Iet? Nē, pagaidi… Neesi muļķim uzkritusi…

—   Es nevienam virsū nekrītu, bet jūs gan: ne aruši, ne sējuši, bet dod tikai!

—   Ak tā?!

Niknums auga un izdzina no dvēseles atmiņu radīto žēlumu un līdzjūtību. Saltais prāts meklēja izeju. Jādabū zināt taisnība par katru cenu. Te ir jautājums par dzīvību un nāvi. Bet mirt kā kaujamam jēram viņam nav patikas …

—   Vecen! Ietīsti bērnu labi silti un noņem no krāsns. Es paņemšu viņu uz rokām, bet tu mums sekosi.

—    Uz kurieni tad?

—   Uz staciju… Ja būsi samelojusi, es bērnu nogalināšu ātrāk pirms mani nogalinās sarkanie. Saprati?

Vecene izstiepa muguru un paraudzījās nikni nežēlīgajā cilvēkā, kurš viņu biedēja. Atkāpās atpakaļ, apstājās un teica:

—    Vai tev krustiņš ari ir, balodīt?

—   Nu, tā nav tava darīšana. Nerunā tik daudz! .. _ Sataisies!

—   Nogalini mūs. Vienalga. Dievs lems. Bet slimu bērnu nejaušu salā nest laukā.

Un vecene pēkšņi sāka gaudot kā rudens vējš skurstenī. Gaudoja un skaitīja pātarus, žēlodamās Dievam un pārmezdama viņam, kādēļ viņš laikus nav paņēmis pie sevis eņģeļa dvēselīti un kādēļ viņai pašai lēmis piedzīvot tik šausmīgas dienas. Slimais bērniņš it kā saprata savu

vecmāmiņu: ievaidējās un vāji iepīkstējās kā muša zirnekļa tīklā. Un tādas bezizejas skumjas istabā radās no vecenes un bērna žēlabainā dueta, ka nežēlīgais cilvēks pēkšņi apjuka. Pamīņājās uz vietas ar nodurtu galvu un gurdā, pazemīgā, pavisam citādā balsī, teica:

—    Es tikai tāpat… lai pabaidītu. Piedod. Tāds jau mūsu uzdevums — bargs uzdevums, vecen . . .

—   Ja Dievs piedos, tad piedos .. . Lūdz Dievu, bet ne mani… Ne jau man lemts piedot.

Pēkšņi iedārdējās pērkongrāviens un uguntiņa lampā noraustījās. Un vecene un briesmīgais cilvēks apklusa. Vēl viens grāviens.

—     Jau atkal sākas, — laiskā un gurdā balsī ierunājās vecene un pakratīja galvu.

Vēl viens grāviens.

—    Tev vajadzētu iet, kamēr vēl nav par vēlu. Tavējie aizies un tu paliksi.

Cilvēks stāvēja pie loga un klausījās. Tad piegāja pie galda un sāka skatīties kartē un papīros. Kaut ko noslēpa, steidzās, viņa rokas trīcēja.

—    Sāk bungot! …

Nakts kauja. Kā šujmašīna kaut kur tikšķina ložmetējs un spalgi noskan šauteņu šāvieni. It kā kāds saujām mestu zirņus pa dzelzs plāksni.

—    Ko tu teici?

—    Jānodzēš lampa, — žēli atkārtoja vecene no krāsnsaugšas. — Uz uguni šauj .. . Nodzēs ātrāk!

Lampa nodzisa. Logā blāvi raudzījās zvaigžņota nakts. Kaut kur iekaucās suns. Kauciens ļaunsološi atbalsojās cilvēka dvēselē, bet vecene no krāsnsaugšas gaudoja:

—    Ja tevi atradīs, man žēlastības nebūs .. . Teiks, ka slēpju baltos …

—    Es tev sameloju: neesmu baltais, bet sarkanais . ..

Vecene tikai nopūtās. Grūti. Neatbildēja. Apklusa.

Atkal iedārdējās un norūca pērkons. Atkal sāka darboties šujmašīna. Nočirkstēja sniegs zem vairāku zirgu pakaviem, kas auļiem aizdrāzās garām . . . Cilvēks aitādas kažociņā klusi izgāja no istabas, apstājās uz lieveņa un sāka klausīties. Nāves klusums un tajā lokomotīves smagās nopūtas. Klusajā sala naktī tālu dzirdamas. Tātad, — izlūkos tuvojas bruņuvilciens. Bet kuru? Balto vai sarkano?

Izgāja aiz vārtiem un ilgi stāvēja, un klausījās. Nakts mierīgi peldēja pār zemi. Tik miermīlīgas bija satumsušās «debesis un tik laipni mirkšķināja no kalnu augstumiem zvaigznes… Tik daudz plašuma zem šī zvaigžņotā jumola cilvēkam. Bet… ja varētu būt ne baltais un ne sarkanais, .tikai vienkārši cilvēks!

3.

Cik vienkārši un viegli senāk bija būt cilvēkam. Un cik grūti tagad par tādu kļūt ar asinīs notraipītām rokām! Dvēselē Kaina zīme … Arvien nāk prātā viņa nogalinātā cilvēka zilā acs. Raugās tieši dvēselē un negrib aizvērties. Vai tad viņš mazumu ļaudis nogalinājis? Vai viņš nepriecājās, ja redzēja, ka taisni no viņa lodes tālumā krīt cilvēks? … O, kāds ļauns prieks tad pamodās viņa dvēselē! Lielījās. Apkārtējie sāka vairāk cienīt: «Lūk, tā tik ir šaušana!» … Bet viss tas bija bijis iztālēm, vai nežēlīgā, asiņainā uzbrukuma brīžos, kad cilvēks mitējas saprast un just, izņemot vienīgi radušos trako vēlēšanos nogalināt, lai pašu nenogalinātu cits … Pirmo reizi nācās palūkoties acīs paša nogalinātajam cilvēkam. Palūkoties mierīgi, bez ienaida un bailēm. 2ēl nebija, nožēlošana neradās, bet zemapziņas saprāts, instinkts, kas iedzimts cilvēka dzīvajā dvēselē, apzīmogoja šo Kaina darbu nezināmiem rakstiem, un tagad, klusajā, zvaigžņotāja naktī, parāda un atgādina: «Vai atceries zilo aci, kas negribēja aizvērties tavā priekšā un jautāja: kādēļ tu nogalināji mani, jau bezspēcīgu un nekaitīgu? Lūk, tagad tu staigā manā aitādas kažociņā un esi piespraudis manu zvaigzni.»

Poručiks Paromovs pēkšņi atcerējās, ka aizmirsis noņemt no savas jērenīcas sarkano zvaigzni un nobijās, noņēma jērenīcu un norāva sarkano zvaigzni. Paslēpa to kabatā un bailīgi palūkojās apkārt: kauc sniegs zem zirgu pakaviem. Atri izaug šūpojošies jātnieku silueti. Dzen sev priekšā mazu ļaužu bariņu.

Kā zibens pēkšņi nozibsnīja jautājums: vai tie ir baltie, kas dzen sarkanos, jeb sarkanie, kas dzen baltos?. Deniņos iedžinkstējās no saspringtā un neapzinīgā pašaizsardzības instinkta. Vispirms izbailes un tieksme bēgt, tad pēkšņi pilnīgs miers … Nekur neaizbēgsi! Ar nolūku sāka iet lēnā, bezrūpīgā gaitā, pievilkdams kreiso kāju, kurā pēkšņi atkal iedzēla sāpes… Sniegs skarbi iekaucās un kļuva dzirdama pakaļdzenošos zirga šņācošā elpa . .. Neatskatīdamies, atgāja sāņus un pagaidīja, kamēr zirgs aizskrien

garām . . . Un, neredzot, varēja saprast pec pakavu skaņam un sniega čirkstēšanas, ka jātnieks ir viens …

—    Kas par cilvēku? — skarbi atskanēja pie pašas auss, un zirga purns ar nosarmojušām, mīkstām lūpām piedūrās poručika Paromova plecam. Atkal iedžinkstējās deniņos. It kā nāve būtu uzdevusi mīklu: atminēsi, palaidīšu, neatminēsi — būs jāmirst. Nakts pustumsā nav iespējams noprast: vai draugi, vai ienaidnieki. Tik tikko nepateica: sarkanais, bet kaut kas vadīja viņa lūpas un viņš teica:

—    Savējais.

—    Nemuļķojies! Savējais!

—    Vai esat kubanieši?

—   Es tev, maita, jautāju, kas tu par cilvēku, atbildi un nelaid man miglu acīs!

Gaisā nosvilpa pletne un apsvilināja kaklu un lāpstiņu.

Šis cirtiens bija tik neciešami apvainojošs, ka poručiks Paromovs izrāva revolveri un iekliedzās:

—   Esmu virsnieks! Tikai iedrošinies man vēl pieskarties! Esmu Korņilova pulka poručiks, bet tu .. .

Kubaņietis atrāva zirgu, un tumsā tēraudaini pazibēja kails duncis.

—    Vispirms jāzin, ar ko runā, bet tad …

Droši vien poručika lamās un balsī kubaņietis tiešām sajuta ko priekšniecisku: viņš iebāza dunci makstī un, klusējot ietriekdams piešus dejojošam zirgam sānos, braši aizgāja atpakaļ, kur drīz vien kļuva dzirdamas uztrauktas pārrunas. Runāja kliegdami un lamādamies. Par viņu. Viņš mierīgi turpināja ceļu, pat ar lepnumu, un priecīgas gaviles radīja viņā sparu un enerģiju: tagad skaidrs, ka savējie: sarkanie korņilovieti-virsnieku būtu nogalinājuši bez mazākā apjukuma. Piejāja trīs jātnieki. Divi ar šaušanas gatavībā paceltām šautenēm.

—    Nu ko, brāļi, kas ir? Kurš no jums ir vecākais?

—   Priekš mums jūs tagad esat tikpat kā kurš katrs aizdomīgs garāmgājējs. Bet tādēļ mūsu pienākums ir jūs arestēt un nogādāt.. .

—    Kur?

—   Stacijā, pie jesaula.

—    Bet es jau pats eju uz turieni.

—   Atņemiet viņam ieročus… Es varēju nogalināt ari bez liekām runām. Ja reiz izrāvāt ieroci, es būtu varējis…

—    Un būtu ari cirtis! Daudz tagad tādu apkārt vazājas, — nikni iesaucās kāds cits, visjaunākais no viņiem, vēl bez bārdas. — Tagad visapkārt ir spiegi. ..

—    No kurienes un kādēļ?

Ar katru minūti kubanieši runāja rupjāk un niknāk. Neticēja vairs.

—   Lūk, mēs te tagad dzenam dažnedažādus. Atdod revolveri!

—    Neiedrošinies uzrunāt mani ar «tu».

—    Pamēģini tikai vēl ko teikt! Atdod revolveri, citādi. . .

Zirga purns iezibsnījās viņa sejas priekšā, noknakšķēja šautenes gailis.

Atdeva revolveri. Visi sāka smieties.

—    Korņilovietis nebūtu atdevis, brāļi!

—   Ko tur tik daudz ar viņu vēl ņemties? Dzen viņu barā.

—    Es pats iešu … Neaizskariet!

—   Oho! Aitādas kažociņā, bet vēl bargs. Bet kur liki uzplečus … Ej turp, barā! Nu, ciet klusu . ..

Gribēja jau sākt skaidrot, kādēļ mugurā kažociņš un bez uzplečiem, bet atmeta ar roku: neticēja un izsmēja. Atradās ļaužu barā, ko dzina uz staciju. Gāja ātri, reizēm sīkiem rikšiem. Kazaki svilpa un kliedza:

—    Nu, nu, nu! … Kas pakritis, vairs necelsies …

—   Arī jērenīcu uzmaucies … Par jūsu labdzimtību saucas…

Un smējās par jērenīcu un par to, ka viņš klibo, un par to, ka klusē un neatbild uz izsmieklu.

Izdzina uz dzelzceļa stigas. Skumji iedūcās telegrāfa stiepules. Priekšā iemirgojās ugunis: stacija tuvu. Pie pēdējā sargposteņa apstājās un nolēca no zirgiem.

—    Stāviet, maitas!

Klusi sarunājās ar sargkareivjiem. Pasmēķēja. Arestētie stāvēja nodurtām galvām, bikli un bailīgi uzlūkojot viens otru.

—    Kurš no jums ir vecākais? — poručiks dusmīgi noprasīja. — Pieteiciet jesaulam, ka viņu vēlas redzēt Korņilova pulka poručiks Paromovs.

Neviens neatbildēja. Bija aizņemti nez kādām noslēpumainām sarunām. No dažām atsevišķām frāzēm un parastiem tehniskiem izteicieniem, poručiks Paromovs saprata, ka viņi apspriežas un strīdas par to, kā labāk darīt: tūlīt visus nošaut bez jebkāda ziņojuma, modināt jesaulu, vai atstāt lietu līdz rītam. Bez poručika laikam arī daži citi saprata, kas par lietu: jauns sarkanmatis puisis ar vasaras raibumiem noklātu sievišķīgu seju, atsēzdamies uz sakrautiem dēļiem, pēkšņi sāka raudāt un šņaukāties.

—    Nekauc, maita, citādi. .. dabūsi ir šautenes resgali.

Asaras izsauca vienīgi īgnumu un dusmas:

—   Aizbāz viņam rīkli ar šautenes resgali! Vēl raudās…

—    Es, biedri, mobilizēts … Pret savu gribu gāju .. .

—   Biedri! Mēs jums, draņķiem, neesam nekādi biedri… Ko ņuņājies. Un vēl sarkanais esot. Noslauki degunu! Pag, es tev noslaucīšu …

Kazaks piegāja viņam klāt un atvēzējies iesita raudošajam puisim sejā.

Tas atsitās ar galvu pret dēļiem. Mitējās raudāt. Sēdēja un šņauca pa degunu plūstošās asinis.

—    Tā nevajadzēja, bez izmeklēšanas nevar, brāļi, — poručiks iebilda.

Cik reižu viņš nebija pagājis garām tādiem cilvēka pulgojumiem un zākājumiem, un pēkšņi iedomājās uzmesties par aizstāvi. Varbūt arestanta sajūta, kas darīja viņu līdzīgu visiem pārējiem, piespieda izteikt šo neuzmanīgo piezīmi. Šī piezīme satracināja kazakus, viņi pēkšņi kļuva bargi un nikni:

—    Kas tu tāds par aizstāvi esi, ko? Vai tad nezini, kā viņi mūsējos moka? Viņi mūs dedzina, dzīvus rok zemē, ar naglām piesit uzplečus, bet tu viņus vēl aizstāvi? Un pats tu …

,— Ar tādu ne runāt nav vērts, liec tik taisni pie sienas.

—   Aizved viņu aiz atejas un laid apgrozībā šo žēlīgo maitu!

Izglāba nejaušība: atskrēja kazaks no stacijas ar kaut kādu jesaula rīkojumu. Tūdaļ aizmirsa apvainotāju . ..

—   Pagaidām visus ieslēgt būdā! — vecākais pavēlēja un aizgāja, bet viņam pakaļ vēl daži no visniknākajiem.

—    Nu! Būdā! Labu nakti, jaukus sapņus. . . Ejiet, biedri sarkanie, ļaudis bīstamie, — labsirdīgi pajokoja vecs kazaks ar platu bārdu, kas nebija ņēmis dalību zākāšanā.

Arestētie, viens pēc otra, ielīda pa būdas durvīm. Ielīda arī poručiks Paromovs . ..

Viņš niknumā drebēja. Apziņā bija haoss un sagruvums. Sāpīgi skaudrs apvainojums, visa tā apvainojums, kas viņam vēl bija palicis svēts un neaizskarams. Apsmieta pēdējā vērtība: uzupurēšanās lepnums. Dzimtenes atbrīvošanas labā viņš bija pametis visu, kas tam dārgs un sekojis Korņilovam, veicis visa Ledus karagājiena ērkšķu ceļu, vairākas reizes bijis ievainots, no paša Korņilova saņēmis Jura krustu . . . Un, lūk, tagad pletne, izsmiekls, zākāšana, neķītras lamas, dunkas mugurā un nāve pie sienas no tiem, kuru dēļ viņš trīs gadus nesis ērkšķu vainagu. Viņš saprot, ka tā ir tikai kļūda, bet no tā viņam nepaliek vieglāk, bet vēl grūtāk.

Kļūda! O, esiet nolādēti jūs, patriotiskie idioti! Kļūda … Tāda pat kļūda, it ka jus, idioti, kļudīdamies būtu piegānījuši svētu kausu, no kura ticīgie bauda Kristus svētās asinis. Jā, protams, tā ir kļūda, bet šī kļūda ir nelabojama. Svētais trauks ir apgānīts, aptraipīts un viņu atliek tikai sadauzīt, sadauzīt drumslās. O, ja viņš nebūtu atdevis revolveri! Kādēļ gan viņš bija ļāvis atņemt sev ieročus? Kādēļ neatbildēja uz pletni ar apvainotāja nāvi vai… neiznīcināja pats sevi?

Būdā bija saspiesti un smacīgi. Visi gulēja sakrituši uz grīdas kur kurais, savijušies kājām, pa reizei iesperdami viens otram ar papēžiem sejā, uzvēlušies kaimiņu mugurām. Tā pa vagoniem vadā cūkas vai aitas un aunus. Smēķēja, spļaudījās, kraukājās un krāca, piesmakodami gaisu. Ilgi nakts tumsā nebija dzirdams neviens vārds. Negribēja, vai baidījās runāt. Bet, varbūt, arī nebija vairs par ko runāt. Ne cilvēki, bet izvešanai nolemti mēsli. Daudzi krāca kā mirēji. Viņi šeit bija vislaimīgākie: nedomāja un nejuta. Kaut varētu aizmigt un aizmirst visu pasaulē, pat Lādu un mazo Ieviņu! …

—    Jūs, kā liekas, neguļat? — klusi, čukstus kāds ierunājās pie pašas auss. Poručiks nodrebēja un pārmainīja savu stāvokli. Tumšs. Tikai melnas, dzirkstošas, gandrīz tēraudkrāsas acis un ūsas.

—    Jūs mani nepazīstat?

Poručiks neuzticīgi tuvināja skatienu cilvēka sejai. Kaut kas atmiņā sakustējās, mirklīgs un nenotverams, kā reiz jau redzēts un tūdaļ aizmirsts sapnis.

Cilvēks ar tēraudkrāsas acīm pateica dažas frāzes franciski. Poručiks Paromovs palūkojās apkārt un ar nemanāmu dunku deva zīmi uzmanīties.

—    Nepazinu, — viņš tikko dzirdami, ar kāsu apslēpdams vārdus, teica un, sameklējis lidotāja roku, to slepus cieši paspieda. Negaidīts prieks: tāda pati muļķīga kļūda.

Baltais, kas ļauna likteņa ironijas dēļ, nokļuvis pie sarkanajiem . ..

Visi jau krāca un šņāca, pārdzīvotā un nākamās dienas gaidās izmocīti un novārdzināti, un būda no šīs daudzbalsīgās krākšanas, svilpošanas un šņākšanas, atgādināja kādu neparastu pilnā gaitā ejošu mašīnu. Neaizmiga tikai poručiks Paromovs un lidotājs Solomeiko. Viņi gulēja blakus un čukstus sarunājās, brīžiem apklusdami un paraudzīdamies apkārt. Dīvainā mašīna strādā pilnā gaitā, — var runāt un nebaidīties, ka pateiksi ko nevajadzīgu un neuzmanīgu. No tā baidījās vienīgi poručiks Paromovs, bet lidotājs Solomeiko aizmirsās un bieži pārgāja no čukstiem pa franciski uz sarunu pusbalsī pa krieviski. Poručiks Paromovs ņēmās raustīt viņu aiz piedurknes, bet Solomeiko pasmaidīja un teica:

—    Jūs aizmirstat, ka mēs tak neesam viesos, bet mājās . .. Lūk, velna laiks: paši esam aizmirsuši, kas mēs: baltie vai sarkanie …

Spēcīgs, līdzsvarots cilvēks ir šis Solomeiko: arī tagad vēl nebeidz smieties un mētāties asprātībām. Tas iespaido Paromovu, it kā viņš būtu ieņēmis ķiršlauru pilienus. Aukas un vētras dvēselē norimst, un sāpes un apvainojums, kas vēl nesen likās mūžīgi, gūst nevis traģisku bet komisku nokrāsu. Mūsu dienās viss kas notiek un ne par ko nav jābrīnās, ne par ko nevajag sašust, nevajag tikai zaudēt mieru, apsvērt un izmantot apstākļus.

—    Es jau reiz biju pie sienas . . . Reiz pats sevi gribēju nošaut… Un, lūk, kā redzat, esmu dzīvs. Un arī tagad, poručik, mēs mirt vis nemirsim, tik laiku kavēsim, kā dzied kareivji, — Solomeiko, atbalstījies uz elkoņa, sāka stāstīt par gadījumu, kas viņu atvedis šai būdā: naktī aizlidojis ne tur, kur bijis vajadzīgs, un nolaidies pie sarkanajiem. Arestējuši un tāpat līdz ar visiem citiem gūstekņiem ievietojuši šķūnī. Visus izģērbuši, lai iegūtu pretinieku mundierus pilnīgā tīrībā, bez asiņainām buķetēm. Gaismiņā sākuši grupiņām vest laukā uz nošaušanu. Viņš pirmajā grupā neiekļuvis. Gaidījis savu kārtu. Ienācis prātā riskēt: likt uz kārti vēl pusstundu atlikušo dzīvi. Pierunājis pārējos līdzbiedrus, un visi metušies pret šķūņa durvīm, reizē atspiedušies pleciem un durvis atvērušās. Sargiem gar degunu izskrējuši laukā un izklīduši uz visām pusēm. Bet laukā bijis uzsnidzis dziļš sniegs, vēl bijusi krēsla. Sargi, protams, dzinušies viņiem pakaļ, sākuši šaut. Tikai mērķis šaubīgs: vairākums baltā apakšveļā, tos nepavisam nevar saredzēt sniegā. Dažus nošāvuši, bet vairākums aizbēdzis . . .

—     Un jau pavisam biju sagatavojies mirt. Pat Dievu nolūdzos. Es, zināt, esmu kļuvis fatālists. Kam jānotiek, no tā neizbēgsi. Ticu savam liktenim. — Lūk, vēl gadijums: vecgada vakarā viņš atlidojis ar svarigu, steidzīgu paketi kādā stacijā, bet blakus, kaimiņstacijā, — sarkanie. Visi uztraukti, nervozi. Naktī atgriezties nebijis spēka un motors arī niķojies. Bijis sals. Nolēmis pārnakšņot. Iedzēruši konjaku, apsveikuši cits citu. Bez tā, kā zināms, pat nāve netīk krievu cilvēkam; viņš bijis tik noguris, ka aizmidzis kā zīdainis, kas atvēlies no mātes krūts. Viņu novietojuši biļešu kasē: kaktā aiz krāsns. Klusums. Krāsns stipri sakurināta. Labi. Naktī dzirdējis tādu kā traci, skraidīšanu, kliedzienus, bet miegs izrādījies mīļāks par dzīvību: nepamodies līdz pat beigām. Bet no rīta pamodies: viss kluss. Un iešāvies galvā, ka savējie atkāpušies, aizmirsuši Solomeiko. Palūkojies caur logu: ķīnieši ved trīs puišus. Nu, ja jau ķīnieši, tad stacija atrodas sarkano rokās. Tad lūk, tādēļ naktī bijis tāds tracis un skraidīšana! Ko tagad darīt? Atlicis tikai viens — laist sev lodi pierē, lai neapgrūtinātu ķīniešus. Aizslēdzis durvis, sarīkojis revolveri. Šajā brīdī koridorā atskanējuši soļi. Kāds apstājies pie aizslēgtajām durvīm un nospiedis rokturi. Solomeiko jau gribējis likt revolvera stobru mutē, kad pēkšņi iekritusi prātā doma, aizejot uz viņpasauli paķer līdzi kaut vienu lielinieku: pagriezis revolveri uz durvīm un sācis šaut. Bet aiz durvīm atskanējis kliedziens un pazīstama balss:

—    Solomeiko! Kas ar tevi noticis? Atjēdzies!

Paldies Dievam — nenošāvis. Izrādījies, ka visu laiku

bijis maldīgās domās. Aiz miega un reibuma visu pats izgudrojis un šāvis uz komandantu, kas to nācis modināt un aicināt uz tēju.

—    Bet ķīnieši? — poručiks Paromovs čukstus jautāja.

—    Ne ķīnieši, bet kazaki, kalmiki tie bija un veda sagūstītos sarkanarmiešus… Kādēļ neiešāvu sev mutē, atlikdams šo prieku tikai uz vienu minūti? Nebija lemts mirt. Esmu fatālists.

Ilgi sarunājās. Poručiks Paromovs pavisam aizmirsa apvainojumu un sāpinājumu. Rīt viss noskaidrosies un. viņi nožēlos un atvainosies. Tomēr tā to atstāt nevar. Paromovs personīgi ieradīsies pie pulkveža un paziņos viņam par šo nejēdzību. Taču pulkvedis arī ir kārtīgs draņķis. Kliedz un apietas ar viņiem kā ar puikām. Vispār tagad «viņi» aplipuši ar visādiem netīrumiem, tāpat kā lielinieki, kuri aiz citu mugurām pārstrādā savu patriotismu skanošā naudā… Apgānījuši, nelieši, Korņilova skaidro karogu.

—    Dzirdat?

Abi sāka ausīties: lielgabala šāviens. No kuras puses?

—    Sarkanie! Tas ir bruņuvilciens, kas tagad dod virsū. Lūk! Ne visai tālu …

—    Dzi, arī mūsu atbilde.

Nodārdēja lielgabals stacijas tuvumā un mazajā lodziņā sīki nodrebēja rūtis. Gandrīz visi pamodās un piecēlās sēdus. Sāka nemierīgi sačukstēties un klusi sarunāties. Vairumam acīs iedegās slepenu cerību uguntiņa. Vienīgi Solomeiko un Paromovs nemierīgi raudzījās viens otram acīs un izmeta tikai viņiem pašiem saprotamas frāzes un atsevišķus vārdus.

Bailīga rītausma blāvi raudzījās lodziņā un pie katra lielgabala šāviena nodrebēja. Ietarkšķējās ložmetējs, atbalsodamies tuvējā mežiņā. No stacijas atskanēja cilvēku kliedzieni un zirgu zviegšana.

Solomeiko piecēlās un, laipodams starp gulošiem un sēdošiem, aizkļuva līdz lodziņam. Palūkojās un sāka spiesties uz durvju pusi. Ar roku meta Paromovam kādas zīmes, bet tas, sevī iedziļinājies, to neievēroja. Balsu troksnis un kazaku zirgu dipoņa apstājās pie būdas. Iegrabējās slēdzene un durvis, pavērdamās, aizsedza Solomeiko.

—    Priecājaties, draņķi? Priecājaties?

Un iesprakšķējās šauteņu šāvieni, nikni, steidzīgi, salīdami kopā bungu rīboņā, bet uz būdas grīdas ievaidējās un sakustējās cilvēki. Lēca kājās, traucās šurp un turp, metās viens otram virsū, līda gar sienām, pa grīdu, kaut ko kliedza, un, rokas noplātīdami apvēlās un atsitās ar galvām pret grīdu. Un viss tas notika ne vairāk kā desmit sekundēs, bet tad uzreiz iestājās klusums un tālumā aizdimdēja zirgu pakavu dipoņa.

—    Poručik! Man pakaļ!

Poručiks Paromovs pacēlās uz rokas, uzsmaidīja Solomeiko un atkal atslīga atpakaļ.

—    Ardievu, — viņš iegārgdamies nočukstēja.

Pie atvērtajām durvīm pielīda kāds no ievainotajiem, pieķerdamies stenderei un aptraipīdams to asinīm, viņš piecēlās kājās un grīļodamies kā piedzēris, saka kliegt, neveikli vicinādams gaisā vienu roku:

—    Biedri! Biedri!

Stacijā kliedza: urā, un kliedzieni atbalsojās mežiņā, kurā ieskrēja Solomeiko. Uz grīdas, būdā, sēdēja un priecīgi šņukstēja puisis ar sievišķīgo seju, kas bija notraipīta netīrumiem un asinīm:

—    Mūsējie, mūsējie, mūsējie …

Poručiks pagriezās un arī piecēlās sēdus. Viņa acis klīda apkārt un tajās bija ārprāts un bailes. Viņš nekustīgu skatu pavērās puisī, un tas viņam uzsmaidīja. Tad puisis iesmējās un uzkliedza Paromovam, pavicinādams ar roku:

—    Dzīvs? Mūsējie atnākuši, brāl. Priecājies!

Poručiks pamāja ar galvu, pasmaidīja un atkal atgūlās,

uzlikdams galvu uz nogalinātā kaimiņa kājas. Gulēja, stingri centās kaut ko atcerēties un viņa atmiņā pēkšņi spilgti tēlojās zilā ieplestā acs, kas negribēja aizvērties …

—    Dodiet šurp nestuves, biedri! Te vēl ir dzīvie …

4.

Ja Dievs ir mīla, tad ari mīla ir Dievs …

Mīlā ir viss: dzīves mērķis, jēga un skaistums. No viņas nāk visi brīnumi virs zemes un debesīs. Viņa ir visu redzamo un neredzamo vērtību radītāja. Viņa ir radīšanas ģēnijs, mākslas ģēnijs, vislielākais arhitekts, skulptors, gleznotājs, dzejnieks un mūziķis. Mīlas ģēnija darbi bagātīgi sastopami ik uz soļa, bet mēs tik ļoti esam pieraduši pie tiem, mēs esam tik truli, ka tos neievērojam un turam tos par brīnumiem. Vienīgi kroplība, bezveidība un nejaucība mums krīt acīs un liekas ievērības cienīga, bet skaistums izgaist no mūsu uzmanības loka. Vai mīla nedara brīnumus, greznodama zemi neskaitāmiem brīnišķi skaistiem ziediem, tik dažādiem pēc formas, izskata un krāsas? Vai mīla dzīvnieku pasaulē nerada mums vēl dziedoņus, mūziķus, veselus korus un orķestrus, kas sumina mīlu, prieku un pasaules skaistumu? Mēs priecājamies par ziediem, dzeram viņu aromātu, klausāmies putnu brīnišķos solistus, korus un orķestrus, bet nemaz pamatīgāk neiedziļināmies šajās parādībās. Vai mīla cilvēku dvēselēs nerada tūkstoš un tūkstoškārt vairāk brīnumu? Vai viņa nav tā, kas pārvērš mūsu dvēseli par spoguli, kas atspoguļo Dieva tēlu un līdzību? No mīlas ir cēlusies visa mūsu dzeja, ne par velti to sauc par dievišķīgu, visas mūsu mākslas, zinātne, reliģija un ilgas pēc Dieva valstības zemes virsū. Visas reliģijas, visas sociālistiskās utopijas, visas zinātniskās teorijas par nākamo sociālo laimi patiesībā izriet no tā paša dzīves avota — no cilvēka mīlas pret cilvēku. Un kad mīla atstāj cilvēka dvēseli, no tās aiziet Dievs un ieperinās ienaids. Velns. No bezdibeņa izkāpušais zvērs. Cilvēka dvēsele pārvēršas par tumšu, šausmīgu bezdibeni, kurā nav ne skaistuma, ne radīšanas, bet tikai postīšanas haoss un nāve.

Tādas domas tagad bieži jaucās Paromova galvā bezmiega naktīs, kad lazaretes palāta iegrima klusumā, ko traucēja vienīgi ievainoto grūtā elpošana, reizēm kāds vaids, murgaini smiekli un šausmu kliedzieni, tad vāji apgaismotajā palātā kā eņģeliska parādība ienāca balta un slaida sieviete. Šī sieviete nedzirdamiem soļiem ienāca un noliecās pār slimā galvgali un apbrīnojami mierīgi, lēnīgi un laipni kaut ko čukstēja, cenzdamās neatmodināt citus. Reizēm viņas čuksti pārgāja runāšanā pusbalsī un tad, šķita, ka visa palāta pielija viņas dvēseles gaismas: mīlestība pret cilvēku. Tad Paromovs domāja: mīlas brīnums vispirms iemiesojies sievietē, mātē, un caur viņu, caur sievieti, saglabājusies un slēpjas mīla mūsu šausmīgajās dienās. Tikai sieviete izglābs pasauli no haosa un posta, jo viņā, kā mātē, ir mūžīgs dzīvības avots un uzvara pār nāvi.

Paromovs raudzījās baltajā tēlā, no kura izstaroja tik daudz lēnīgas un maigi pacietīgas līdzjūtības, un viņa dvēselē pamodās kluss maigums, un acīs riesās aizgrābtības un tādas bezgalīgas pateicības asaras, ka iegribējās pārmest krustu it kā Dievmātes tēla priekšā. Kas ir šī mūsu dienās tik neparastā dvēsele? Visi viņu tā mīl, ir greizsirdīgi viņas dēļ, kā bērni mātes dēļ, sauc viņu par māsiņu un sejas, kas vēl nesen bija zvēriskas, ļoti pārvēršas, kad viņa runā ar slimajiem. Vakar šausmīgās mokās nomira blakus gultā pa kreisi bārdains sarkanarmietis, zemnieks no Jaroslavļas apgabala. Grūti mira, pie pilnas apziņas, lai gan vairs nespēja runāt. Sapratās vienīgi acīm un žestiem. Bezgalīgas skumjas raudzījās no viņa zilajām acīm.

Jau sen bija paspējis izstāstīt Paromovam, ka viņam mājās ir sieva un trīs bērni un lika rakstīt uz mājām vēstules. Kopš vakarrīta vairs nespēja runāt un tikai valstījās un skumji raudzījās visapkārt, it kā visu laiku kādu meklētu. Kad pienāca māsiņa, viņš pasmaidīja, saķēra viņas roku un nelaida vaļā. Tā ari aizgāja uz viņpasauli, cieši saspiedis māsiņas roku.

Kas viņa ir? Viens ir skaidrs, ne jau demokrātiskas cilts: smalks profils, smalka valoda, ass saprāts, muzikālas rokas. Un smaids un balss — arī kā mūzika, un žesti un gaita, — viss runā par augstu kultūru. Nē, viņa nav no sarkanajiem. Lai gan reizēm arī lieto vārdu: biedrs. Kad viņa raugās Paromovam acīs, viņa it kā redz un saprot, tikai viņa viena pati nojauš, ka viņš it nebūt nav «biedrs Gorļenka».

Un, varbūt, tādēļ viņa tam piegriež tik daudz uzmanības un viņas acīs, kas raugās viņa dvēselē, aizvien mīt it kā jautājums: «Kas tu tāds esi?» … Tā gribētos kādreiz atzīties, pateikt viņai visu taisnību, izstāstīt, kā tas noticis, ka viņš pārvērties par «biedru Gorļenku», kuru baltie nenošāva, bet pat naktī, kad māsiņa pienāk pie viņa gultas, kāds no slimajiem greizsirdīgi viņu vēro un skaudīgi sauc:

—    Atnāc arī pie manis, māsiņ!

Bet blakus pa labi guļ vientiesīgais puisis ar sievišķīgo seju. Viņš noteikti iemīlējies māsiņā. Pat tad, kad viņš ir aizmidzis un guļ ar seju pret sienu, viņš sajūt, ka palātā ienāk māsiņa: atmožas, pagriežas, un viņa platajā sejā ar strupo degunu iestarojas smaids. Jocīgs puisis. Droši vien jau būdā sajuta simpātijas pret Paromovu. Par to, ka aizstāvēja viņu, kad kazaks viņam ietrieca pa degunu. Sauc Paromovu par biedru Mišu un uztic viņam tādas intīmas lietas, it kā viņi būtu bērnības draugi, vai sirsnīgi paziņas. Un neskatoties uz visu to, biedrs Jermiša, tā viņu sauc, ir greizsirdīgs, dusmojas un klausās, par ko māsiņa runā ar biedru Mišku. Tad vairs nav Miša, bet Miška. Iejaucas sarunā un pavisam naivi jautā:

—    Vai tu nāktu pie manis, ja es tevi bildinātu? Tagad var, pēo dekrēta.

Jeb vēl vaļsirdīgāk:

—    Māsiņ! Nu paraugies jel uz mani! Ko tu tik daudz skaties uz to Mišku? Viņš ir precējies. Netici viņam.

—    Es precēties nedomāju, biedri Jermiša.

—    Sacīt jāsaka — mūķene. Man tava uzvešanās nepatīk. Kamēr esi jauna un skaista — vajaga padzīvot.

Nav ne vietas, ne brīža, lai atklātu noslēpumu. Un kādēļ arī viņai jāzina, ka Gorļenka nebūt nav Gorļenka, un ka viņš nav sarkanais, bet baltais? Vai viņai nav viss vienalga? Viņas acīs staro vienīgi mīlestība pret cilvēku un viņa ciešanām. Bieži Paromovs raudzijas viņā un domāja: ja viņš būtu bijis gleznotājs, tad katrā ziņā būtu uzgleznojis viņu kā Dievmāti. Kad viņš to pirmo reizi ieraudzīja, atrazdamies sarkanarmijas lauku lazaretē, viņš tūdaļ par kaut ko izbrīnījās viņas sejā, acīs, smaidā un balsīUn gribēja jautāt, kā viņu sauc. Viņa lēnīgi pasmaidīja un, skatīdamās tieši acīs, tā kā skatās nevainīgi bērni, atbildēja:

—    Sauciet tāpat kā visi, — par māsu.

Bet tā gribējās zināt. Kādēļ? Dievs zina. Reizēm gulēja un minēja: Ļubova? Vera? Naģežda? [1] Katrā ziņā viens no šiem trim. Un, lūk, šodien, pavisam nejauši un neminot, dabūja zināt. Izlasīja uz kabatas lakatiņa, ko māsiņa bija aizmirsusi uz galdiņa pie viņa gultas: Veronika. Nebija uzminējis. Nevienam neteica — pat Jermišam nē, kas arī ne vienu reizi vien bija painteresējies: «Kā tad tevi īsti sauc?» Tik patīkami bija apzināties, ka neviens palātā nezina, bet viņš zina. Izlasīja uz lakatiņa stūra: Veronika, ieelpoja maijpuķīšu smaržu, kas izplūda no linu drāniņas, un pagaidām pabāza to zem spilvena. Gulēja un smaidīja: nu viņš to pārsteigs, saukdams viņu vārdā! Visu laiku gaidīja, kad pie viņa pienāks Veronika. I vārds, i smaržas — viss no vecās pasaules. Droši vien arī viņa glabā sevī noslēpumu, tāpat kā viņš. Centās uzminēt šo noslēpumu, fantazēja un gudroja: viņa bijusi bagāta un laimīga — tas redzams pat no kabatas lakatiņa, — kādu mīlējusi un, gribēdama to izglābt, iestājusies par žēlsirdīgo māsu pie sarkanajiem. Nē, ne tā. Bet no kurienes tad viņai tik daudz mīlas un nepavisam nav ienaida un viltības? Mīklaini. Un neatrisinātais noslēpums aizņēma visus viņa prātus un pastāvīgi lika domāt par šo sievieti. Izdevība viņu pārsteigt neradās. Negribējās, ka Jermiša dzird, ka viņš to nosauks par Veroniku un pārsteigs. Gribējās to izdarīt slepus, divatā vien. Tas notika vakarā. Jermiša bija aizgājis «paskatīties kāds vējš». Gulta pa kreisi bija tukša: zilacainā jaroslavieša līķis jau bija aiznests, un neviens nebija ar mieru gulēt viņa vietā, bet citi ievainotie vēl nebija atvesti. Viņa pienāca klāt, lai iedotu zāles. Viņš, izdzēris no karotes pretīgu mikstūru, atkal nolaida pacelto galvu atpakaļ uz spilvena, pēkšņi atcerējās noslēpumu un klusi teica:

—    Pateicos, Veronika . . .

Māsa it kā nobijās pati no sava vārda. Tik negaidot tas atskanēja no šī viņai svešā cilvēka lūpām. Izslējās un izbrīnā ieplestām acīm ilgi paraudzījās biedra Gorļenkas sejā. Nosarka un aši aizgāja, ne vārda neteikusi. Pārsteidza! Kādēļ viņa nosarka? Nobijās? Varbūt viņa, topat kā viņš, atrodas šeit zem sveša vārda un maskas? Tātad, uzminējis!

No šī brīža Veronika manāmi sāka vairīties no Gorļenkas, kaut gan viņš ievēroja, ka viņa ar nemierīgu ziņkāri iztālēm viņu uzlūko un vēro. Ja butu zinājis, ka ta notiks, viņš nebūtu māsu pārsteidzis. It kā būtu aizbiedejis eņģeli no savas gultas.

—     Māsiņ, ko tu vienmēr tikai pie citiem, bet pie mums nenāc nemaz? — Jermiša reizēm žēlojās, pamanījis pēkšņo pārmaiņu pie viņas izturēšanās. Jermiša to teica tieši, bez viltus, un, laikam gan, ar to arī nobiedēja māsu. Acīmredzot, viņai negribējās, ka viņas atturību no Gorļenkas neievērotu citi. Viņa sāka nākt klāt, bet vairāk pie Jermišas, tādēļ viņš kļuva ārkārtīgi priecīgs.

—    Nu, Miška? Pret mani ar priekšu, bet pret tevi vairāk ar pakaļu rādās! — viņš apmierināts zobojās par kaimiņu, kad, parunājusi ar Jermišu, māsa tikai uz mirkli apstājās un, neskatoties Gorļenkam sejā, garāmejot jautāja:

—    Jums nekā nevajaga?

Un aizgāja.

Vērīgais Jermiša, kaut arī izliekas vientiesīgs, tūdaļ nosauc viņai nopakaļ:

—    Bet kādēļ tā: man tu saki: tev, bet viņam: jūs? Tagad pēc dekrēta visi ir kungi.

Māsiņa sāka uzrunāt Jermišu: jūs, biedri. Abus vienādi.

Reiz naktī, kad netīrā brūce no zirga pakava Gorļenkas kājā sāka izrādīt asins saindēšanas pazīmes, Veronika stāvēja noliekusies pār gultu un skaitīja viņa pulsu; viņš atjēdzās no nemaņas un vērsa uz viņu pārsteigtas, drudžainas acis ar palielinātiem redzokļiem. Tūlīt nepazina.

—    Ak, Dievs, cik ilgi neesmu tevi redzējis, Lada.

—    Atjēdzaties! Jūs murgojat. ..

Drudzī viņš visu bija sajaucis. Viņš priecājās par Veroniku, bet sajauca viņu ar Lādu. Un tādēļ pateica — tu. Bet viņš nesaprata, ka kļūdījies. Viņš tiešām priecājās, ieraudzījis Veronikas seju. Bet tad atkal aptumšošanās: likās, ka uz gultas malas apsēdusies sieviete ir viņa sieva, Lada, un viņš sataustīja viņas roku un sāka to glāstīt. Sāka kaut ko runāt par sarkanajiem . ..

Sieviete aizsedza viņam lūpas ar rokas plaukstu, lai neviens nedzird, ko viņš pa murgiem runā, bet viņš vēl arvien sajaukdams abu sieviešu tēlus sāka skūpstīt plaukstu, kas aizturēja viņa muti. Bet tad viņš pēkšņi atjēdzās: māsa bija uzlikusi viņam uz galvas gumijas pūsli ar sniegu.

—    Nevajag runāt, — māsa teica, raudzīdamās slimajā,, un pameta tikko notveramu zīmi ar acīm.

—    Nevajaga ru-nāt… Sapratāt?

—    Ko tu visu laiku tur ņemies ar viņu? Ne velna viņš nesaprot. Kā rādās, mirs, — Jermiša teica, nolaizdams kājas pār gultas malu. — Jāiet jāpaskatās, kāds vējš.

Kad Jermiša, skaļi šļūkdams lielajās tupelēs, izlīgoja laukā, Veronika noliecās pie Paromova tik tuvu, ka viņas zīdaino matu sprodziņa pakutināja tam vaigu, bet lūpas pieskārās ausij un teica:

—    Jūs runājat un izstāstāt savus noslēpumus.

Bet tad piecēlās un jau bargi teica:

—    Nedrīkst ņemt pūsli nost no galvas!

Tad viņa vēl vairākas reizes naktī pienāca pie Paromova gultas, pārmainīja kompresi un bažīgi ieklausījās viņa elpošanā. Viņš katru reizi viņu pazina un teica:

—    Jūs esat nomocījusies. Ejiet nu gulēt.

—    Bet jūs vairs nerunāsiet?

—    Nē. Es tagad esmu pie pilna prāta.

Pirms rītausmas viņa bija pēdējo reizi. Izmērīja temperatūru. Viņš paņēma viņas roku, kas gulēja uz segas, un pievilcis klāt, vairākas reizes pieskārās tai ar lūpām. Viņa neatņēma. Bija skumja, satraukta un domīga. It kā atraisījusies no redzamās pasaules un aizlidojusi neredzamajā.

—    Temperatūra krīt, — viņa izklaidīgā balsī sacīja un aizgāja. Paromovs pavadīja viņu acīm līdz pat durvīm, aiz kurām viņa nozuda. «Noskumusi mīlestība,» — viņš nodomāja, — «laikam gan grūti ir tādām dvēselēm dzīvot mūsu šausmīgajā, negantajā laikmetā. Tikai šeit, lazaretēs un slimnīcās, paslēpusies sievietes sirdī, vēl, kā gaisma tumsā, staro mīla ciešanu savaldītajiem cilvēkiem.»

Cik savādi, ka šo divu, pirmo reizi un nejauši sastapušos, gandrīz ne vārda viens otram par sevi neteikušo cilvēku dvēseles pievelk viena otru. Veronika to grib noslēpt, bet tas viņai neizdodas. Paromovs sajūt šo savstarpējo tiekšanos. Tā pamirdz mirklīgā skatā, salti izteiktā jautājumā, pozā, kad viņa stāv tuvumā. Un viņš pats izjūt to pašu. Viņš sajūt Veroniku pa gabalu. Reizēm guļ ar aizvērtām acīm un pēkšņi kaut kas piespiež viņu tās atvērt. Viņš paskatās apkārt un redz Veroniku. Kas tas ir? Kādēļ šī savstarpējā tiekšanās? Zinātnes vīri, izvairīdamies no •daudz kā brīnumaina un neizskaidrojama mūsu dzīvē, par atbildi pasmaidīs un teiks: «Dvēseļu radniecība». Teiks to, protams, ar zināmu ironiju. Loģiskāk, pārliecinošāk un skaistāk to izskaidro budisms: divas dvēseles, kas pazinušas un mīlējušas viena otru kādreiz senā pagātnē, satikušās jaunos iemiesojumos un slepus no mūsu jaunās materiālas esamības — pazinušas viena otru. Un tiešām, jau pēc pirmā skata uz Veroniku, Paromovam radās tāda sajūta, it kā kādreiz, sen sen atpakaļ, viņš jau būtu redzējis un pazinis taisni tādu pašu sievieti. Tad viņš sāka izjust neskaidru nemieru. It kā visu laiku gribētos ko atcerēties runājot ar Veroniku. Brīnumaini: kad viņš guļ un viegli snauž, viņš tūdaļ pamostas, kad Veronika, pat iztālēm, paraugās uz viņu. Laikam gan arī viņa izjūt to pašu. Grib noslēpt, bet tas viņai neizdodas: i mirklīgā skatā, i tukšā ikdienišķā jautājumā, i tad, kad viņa dod viņam zāles, vai skaita pulsu un klausās sirdsdarbību, pozā, kad Veronika pienāk pie viņa, visā pavīd kaut kas sevišķs, nenotverams un neminams, kas pazūd, kad viņa skatās, runā, dod zāles visiem citiem. Laipnība, glāsti un smaidi visiem, izņemot viņu, ir vienādi. Viņam varbūt pat tiek veltīta mazāk šī redzamā laipnība, glāsti un līdzjūtības smaidi, kā visiem pārējiem, bet aiz tiem slēpjas kāda slepena un vēl neuzminēta tuvība. Vai ne tādēļ viņš, jau zinādams, ka viņu sauc par Veroniku, nosauca viņu par Lādu, viņam dzīvē vismīļākā cilvēka vārdā? It. kā dvēsele meklētu materiālu formu, lai izteiktu vēl neapzinātās viņu tuvības jūtas.

Kad viņa reiz visu dienu neieradās palātā, Paromovu pārņēma dīvainas jūtas, skumjas un garlaicība, jauktas ar nemitīgu gaidīšanu, no kuras nogura nervi, redze un dzirde. Kādēļ viņas nav? Kas ar viņu noticis? Un ja nu viņa vairs nemaz neatnāks? Brīžiem likās, ka atskan viņas

balss, — un dvēsele iedrebas. Te soļi, — viņš paceļ galvu un paskatās. Kādēļ viņš tā gaida un kādēļ domā par viņu un ne par Lādu? Nē, tas tik tā… Vai tad var aizmirst Lādu, beigt mīlēt Lādu? Nekad! Viņš centās piespiest sevi domāt par Lādu, atcerējās viņas acis, smaidu, glāstus, un kaut kā nemanot domas par Lādu pārgāja domās par Veroniku! Viss savijās, sajaucās un beidzot Lada izgaisa un palika Veronika. Notvēra sevi pie šīm domām un izbijās. Ko tas īsteni nozīmē? Vai tad viņš tiešām … Kāds neprāts! Balsī iesmējās, pagriezās ar seju pret sienu un nolēma aizmigt. Bet pēkšņi atkal izlikās, ka iztālēm atskan Veronikas balss. Atnākusi? Nē. Viņam tikai bija izlicies, ka viņa atnākusi. Vakarā neizturēja un pajautāja kopējai:

—    Bet kur māsa?

' — Saslimusi. Laikam ar tīfu. Novietojuši pie tīfa slimniekiem.

—    Ka tikai nenomirtu! — Spiridoničs noteica un nopūtās.

—    Ko var zināt, — kopēja iebilda.

Tūlīt sasāpējās dvēsele. It kā vistuvākais cilvēks būtu saslimis un jau pie miršanas. It kā viņš būtu saņēmis telegrammu par to un nu vajadzētu tūdaļ ko darīt, kaut kur aizbraukt, ko nebūt uzsākt. Un no tā, ka viņš neko nevarēja darīt, viņa sirds sažņaudzās spējās mokās.

—    Kādēļ gan?

Visu nakti viņš negulēja, vienmēr klausījās un kaut ko gaidīja. Kad ienāca kopēja, piesauca to sev klāt un jautāja:

—    Nu, kā māsa jūtas?

—    Labāk.

—    Vai ārsts bija?

—    Gaidām.

Nākamā diena pagāja saspīlētās, mokošās gaidās. Pie māsas bijis ārsts, un palātā runāja, ka viņai tīfs esot pielipis.

—    Nu, lūk, kā! — Paromovs atkārtoja un domāja par nāvi, par jaunu un skaistu dvēseļu bojā eju, par to, vai viņai bija vērts atdot savu dvēseli par šādiem draugiem, kāds Jermiša, Griška, huligāns Jerepeņikovs? Jo tādu taču ir neskaitāms daudzums. Sīs jaukās sievietes dzīvību viņš domās sauca par visretāko dārgumu. Vai viņa nav izmainījusi šo dārgumu pret viltotiem papīrīšiem? Viņam pat rādās nekautra un zaimu pilna doma: visi labākie tiek nobendēti, visi labākie nomirst, — kur nu paliek dievišķā taisnība?

Reiz izteica savas domas un šaubas Spiridoničam:

—   Kādēļ, biedri, visādi draņķi dzīvo un vairojas, bet, lūk, tādiem, kā mūsu māsiņai, par viņiem jāmirst? Ko tu domā?

Spiridoničs tam nepiekrita un papurināja galvu:

—   Ne draņķu dēļ viņa uzņēmusies ciešanas, bet lielās mīlas vārdā, sekodama Kristus mācībai, draugs.

—    Un šīs lielās mīlas dēļ viņai jāsamaksā ar savu dzīvību? Kādēļ, es prasu, visādi draņķi dzīvo un bauda,, bet viņai, lūk . . .

—   Tas ir Dieva neizdibināmais prāts, brāl! Varbūt, ka šādi cilvēki vajadzīgi Dievam pašam? Nu, tādēļ viņš tos arī paņem pie sevis no šīs grēcīgās zemes.

Paromovs saskaitās:

—   Muļķības! Labie, brāl, virs zemes vajadzīgāki nekā debesīs. Tur jau tā visādu taisno un svēto diezgan.

—    Dievs, brāl, laikam labāk zin, kur kuru likt, — lūk, kā! Kas zin? Varbūt, ka Dievs redz cilvēka likteni šeit virs zemes un pažēlo: atsūta nāvi, lai pasargātu no Jaunuma un ciešanām. Redz, kāda mūsdienās dzīve šeit virs zemes? Sliktāka par elli…

Un Spiridoničs sāka stāstīt dažādus dievišķus nostāstus par Dieva prātu, par dažādiem brīnumiem un priekšnolemtību. Viņš zināja daudz tādu gadījumu, kā no dievišķām grāmatām, no svēto dzīves, tā arī no saviem paša pieredzējumiem. Kā sāk stāstīt, — tā i gala nav!

Spiridoničs buldurē, bet Paromovs domā par brīnišķo* sievieti.

Pagāja vēl viena diena, bet māsa nerādījās. Par to atkal vakarā abi pārrunāja.

—    Nu, kā klājas māsiņai? — Paromovs kopējai jautāja.

—    Labāk. Karstums nokrities. Stipri novārgusi, nabadzīte.

Cik lielu prieku izjuta Paromovs, kad Veronika atkal ieradās palātā. It kā dvēselē būtu ieskanējušies Lieldienu zvani. Nu, tad ir arī ārsti: nav pratuši atšķirt nātru drudzi no tīfa! Labi, ka nebija aizveduši uz tīfa slimnīcu. Viņa bija novājējusi, acis kjuvušas lielākas, bet balss vēl maigāka. Kā mūzika atskanēja šī balss palātā. Iztālēm bikli un skumji uzsmaidīja Paromovam. Pienāca un apjautājās, kā viņš jūtoties.

—   Es tā baiļojos jūsu dēļ. Mēs visi baiļojāmies. Kādēļ jūs tik agri izcēlāties no gultas? Jums ir tik izmocīts izskats. Man šķiet, jums tomēr vēl ir karstumi.

—    Nav vis.

—    Drudžainais sārtums vaigos un acis . ..

Sārtums kļuva vēl spilgtāks. Viņa mazliet apjuka, paslēpa seju zem nolaistā baltā lakatiņa un piegāja pie citas gultas.

Kam viņa līdzinājās? Kur viņš ir redzejis šo seju? Paromovs bieži domāja, bet velti rakņājās pa pagātnes drumslām un gruvešiem. Tāds pats jautājums, likās, dzima Veronikas acīs, kad tās apstājās pie Paromova. Un atkal ienāca prātā ideja par dvēseļu pārmiesošanos. Un luk, beidzot, neatrisināmā mīkla negaidot atklājās.

Tas bija kādā vakarā. Palātā visi jau gulēja. Tikai kādā attālākajā kaktā, ap šodien pienākušo jauno slimnieku bija salasījies pulciņš nomodā palikušo. Jaunais stāstīja par savām varonīgajām gaitām un par to, kā ticis ievainots. Jau desmitām reižu viņš bija paspējis izstāstīt, kā viss noticis, bet ziņkārīgie nerimās un varonim vēl arvien bija pacietīgi klausītāji. Tur bija arī Jermiša ar Spiridoniču. Tas bija neparasti un tūdaļ uzbudināja Paromovu. Pie viņa klusi pienāca Veronika un sacīja, ka vajagot izskaitīt pulsu un izmērīt temperatūru.

Viņa apsēdās uz gultas malas un paņēma viņa roku. Un pēkšņi viņam iešāvās prātā neprātīgā doma, ka Veronika viņu mīl. Sirds sāka nevaldāmi dauzīties, un jauno gaidu bailes un prieks it kā izšalca pa visu viņa miesu, iešalca katrā ķermeņa vismazākajā daļiņā. Viņa roka drebēja un pulsu nevarēja tūdaļ atrast. Tad izskaitījusi pulsu, Veronika izbrīnījusies paskatījās viņam sejā. Laikam viņa pulss nebija bijis normāls. Sastapis šo skatienu, Paromovs negaidot sajuta, ka mīl šo sievieti. Un viņam izlikās, ka māsiņas acis to sapratušas un saka: jā.

—    Dīvains pulss . . . Jūs esat vesels?

Paromovs neatbildēja: Veronika kratīja termometru, raudzījās tālumā un it kā kādam neredzamam, viņas priekšā stāvošam cilvēkam, klusi sacīja:

—   Jūs esat tik brīnum līdzīgs … Ja jums ir brālis, tad viņu sauc Borisu.

—    Jūs pazīstat? — Paromovs gandrīz ar izbailēm jautāja. Viņa viegli pameta ar galvu un atkal tālumā raudzīdamās klusi jautāja:

—    Dzīvs?

—    Nezinu. Ja dzīvs, tad Krimā.

Bet pēkšņi atgriezās Jermiša:

—   Tu tikai visu laiku ar viņu vien noņemies. Tev viņa dzīvība tik dārga, ko? Man tu vis tintiraturu nemēri.

—    Tu esi vesels.

Klusi izgāja no palātas un kā balts rēgs izzuda durvīs. Paromovs gulēja pavisam pārsteigts: viņš tūdaļ atminējās. Tā bija Veronika Pavlovna Storaņēviča, brāļa Borisa līgava; viņš bija redzējis pie brāļa viņas ģīmetni. Pazinusi! Vai tiešām viņi ir tik līdzīgi? Tad, lūk, kāds ir šis savstarpējās pievilkšanās atrisinājums? Tikai? Ne mīla, bet vienīgi atcere par Borisu bija radījusi visas viņa ilūzijas? Tikai tās mīlas atspoguļojums, ko viņa izjuta pret citu?

Un atkal viņš nevarēja gulēt un valstījās bezmiegā,, it kā viņam vajadzētu atrisināt grūtu uzdevumu. Atrisināja, paraudzījās atbildē un pārliecinājās, ka atrisinājis nepareizi. Un sāka risināt par jaunu. Bet uzdevums bija tāds: kā nosaukt to, kas pašlaik norisinājās viņa dvēselē? Dievs zina, kas. It kā viņa jau būtu to mīlējusi, bet tagad izmīlējusi un iemīlējusi brāli Borisu. It kā būtu bijis milzīgs negaidīts prieks un pēkšņi zudis. Izgaisusi mirāža. No slāpēm mirstošs ceļinieks svelmainā tuksnesī, tālumā pie apvāršņa, ieraudzīja pasakainas pils vieglo siluetu un zilu ezeru ar baltiem gulbjiem, un pār ūdeni noliekušās platānas, sāka iet ātrāk un bija jau pavisam klāt. Un pēkšņi viss izgaisa un atkal zem kājām plaša smilšu jūra un svelmaina saule virs galvas. Tad, lūk, kas viņa ir, Veronika, Borisa līgava! Pasaulē vēl bija palikušas meičas, kas saucās: līgavas. Nekas nebija palicis pāri, bet izrādās, ka līgavas bija palikušas. Bezlīgavaiņu līgavas. Līgavaiņi meklē savas līgavas, līgavas moklē savus līgavaiņus. Un bieži nenojauš, ka meklē starp dzīvajiem mirušos' Dzīvs? Bet kas zina? Ja nu ir nošauts? Dievs, kas viss tik nelīda galvā! Reizēm viņam pat sametās kauns un bailes no tām domām, kas dzima šajā naktī. Domāja par to, ka tagad viss ir nepastāvīgs, un viss irst un grūst. Veronika domā, ka Boriss, jau trīs gadus asinis mirkdams, vēl glabā savā dvēselē nesatricinātu trauslās jauneklīgās mīlas idillisko maigumu. Bet viņš pats? Vai bezgalīgajās frontēs viņi nebija pārvērtušies no sentimentāliem un romantiskiem mīlētājiem par suņiem, kuri metas virsū pirmajai, kas pagadās ceļā? Viņš atcerējās, ka viņi reiz ar Borisu, pirms kaujas, kurā varēja krist, pirms došanās varonīgā cīņā,, zvēriski apmierināja savu dzimuminstinktu ar kāda netīra,.

piedzēruša sievišķa palīdzību. Viņš, Ladas vīrs, un Boriss, līgavainis šai pašai jaunavai ar maigajām acīm. Boriss varbūt pat i nedomā vairs par līgavu.

Tā viņš domāja. Domāja ar nesaprotamu ļaunu prieku, ar sarkasmu, ar zaimiem. It kā viņam gribētos nikni iemīt apkārtējos dubļos visu cilvēku dzīves svētumu un skaistumu. Un uz rīta pusi viņš mitējās domāt un, iespiedis galvu saņurcītajā spilvenā, sāka klusi raudāt. Par ko? Dievs zina. Varbūt par to, ka Veronika nemīl viņu, bet Borisu, bet varbūt arī par to, ka dzīvē vairs nepaliek nekas svēts, kam varētu ticēt, un par ko varētu mirt.

6.

Runā, ka viskaitīgākais un briesmīgākais cilvēks esot tas, kurš izlasījis tikai vienu gudru grāmatu. Revolucionārais pūlis ar saviem asinskārās darbības varoņiem — tie visi ir cilvēki, kas izlasījuši vienu gudru grāmatu par brīvību, brālību un vienlīdzību.

Tagad, kad sarkanie kareivji, nokļuvuši lazaretē, atkal pārvērtās miermīlīgos, slimos cilvēkos, un biedrs atkal vispirmā kārtā sajutās cilvēks, kurš līdzīgs kuram katram citam, sarkanā migla izklīda, bara apziņa izgaisa un sarkanais ienaids sāka ātri kust. Kā saulīte paraugās caur negaisa mākoņiem, tā arī no ļaunuma nomāktajām dvēselēm parādās Dieva ģīmis un līdzība. Reizēm tas iznāk tik aizkustinoši. Acu priekšā notiek brīnums, zvērs pārvēršas cilvēkā, un tu jautā: vai to runā un dara viņš, šis asinskārais zvērs? Ļaunuma un ienaida hipnoze, kas valda pūli, zaudē savu varu pār cilvēku un apsmietā mīla skumji paraugās no viņa dvēseles. Tajā atkal pamožas žēlums, līdzcietība, žēlsirdība un viena mūžīgā Dieva taisnības balss sāk slepus, klusībā, apsvērt un tiesāt visu revolucionārās psihozes asiņainā miglā nodarīto.

Gara ziemas nakts lazaretē. Nav ko darīt. Pa dienu izguļas, bet kad pienāk nakts — miegs nenāk. Visi valstās, nopūšas un vienā gabalā ko domā. Ko gan visu šie ļaudis nepārdomā pa naktīm, līdz kamēr ataust rīts.

Paromovam ir divi nemierīgi kaimiņi: pa labi — Jermiša, pa kreisi zemnieks, izbijis cara kareivis, Spiridoničs. Abi no sarkanās armijas. Naktīs nogurdina savām sarunām. Visu laiku uzstāda jautājumus, vai izsaka savas šaubas. Reizēm runā par politiku, reizēm par sirdsapziņu.

Reizēm par abām kopā. Biedrs Jermiša visejošākais tips no revolucionārā bara. Viņa galvā ir tāds haoss, tāds vārdu un jēdzienu jūklis. īsts vētrā sagāzts mežs. Viņš ir tagad visizplatītākais revolucionārā laikmeta varonis, kas izlasījis vienu gudru grāmatiņu par revolūciju. Pēc savas dabas viņš it nebūt nav ļauns un nežēlīgs. Tagad Jermiša ļoti bieži aizmirst, ka viņš ir sarkanais, ka pienākusi pēdējā kauja un pēkšņi savās atmiņās sāk lielīt kādu buržuju vai savu bijušo priekšnieku no vecās pasaules.

—    Lūk, bija man reiz paziņa, stacijas žandarms, — nu, tas tik bija cilvēks! Tagad vairs tadu nav daudz. Apprecēja telegrāfista meitiņu, Mašeņku. Un tik mīļi un labi sadzīvoja, ka taisni prieks skatīties. Un kad nu Mašeņka dzemdībās nomira, viņš vispirms sāka dzert degvīnu, tad atmeta un iestājās klosterī. Dieva vārds! Vēl jauniņš, bet tā nosprieda, ja nav Mašeņkas, tad vienīgais mierinājums tikai gavēšana un Dieva lūgšana …

—    Nu, un kas?

—    Viņu nogalināja, Dievs viņam žēlīgs, — Jermiša nopūtās un žēloja:

—    Par velti nogalināja: viņš aizstāvēja to, ko nevajadzēja, viņa ziņā bija klostera nauda, bet bija atnākuši izlaupīt kasi. Nu, tā arī nogalināja. Jā, žēl. No Mašeņkas bija palicis bērniņš. Aiziedams klosterī, viņš to skūpstīja, skūpstīja, bet tad atdeva kādai vecenei, atmeta ar roku un aizgāja klosterī. Un tā nu, brāl, visi viņu nožēloja, daži pat raudāja. Bērns tagad pavisam bārenītis. Ne tēva tam vairs, ne mātes. Ticīgs bija . . .

Te Jermiša palika domīgs, nokāra galvu, bet tad iejautājās:

—    Vai tāds Dievs maz ir, jeb popi tikai mānās, — kā to zināt? Tas, protams, tiesa, ka runā, ka Dievu nevar redzēt, jo, lūk, lode skrien, tak arī nav redzama. Bet neredzot trāpīs, — un gatavs!

Tādos brīžos ar Jermišu varēja runāt par visu ko: par Dievu, par sirdsapziņu un taisnību. Bet tikko sākās runas par politiku, un Jermiša pārmiesojās revolucionārā pūļa varonī, atkal nokļuva zvēra varā un lazarete atkal pārvērtās asinskāras mānijas pārņemtos idiotos. Jermiša uzstājās par «olatiru», tā šeit saucās mītiņu orators, un sāka likties, ka Jermišā iemiesojies viss loģikas un gara haoss, ko revolūcijas vētra radījusi tautas galvā. Jermišas rīmas sastāvēja no bezjēdzīga partijas lozungu, svešvārdu, sagrozītu zinātnisku terminu un izteicienu mistrojuma. Visā šajā bezjēgas putrojumā «olatirs» Jermiša ielika kādu zināmu jēgu un, kas dīvainākais, — visi saprata Jermišu un iedegās revolucionārā patosā no šo nesaprotamo vārdu jūkļa. Dieviņ tētīt, ko gan visu nesarunāja Jermiša, šis pēc dabas maigais un labais puisis, kas vēl nesen tik aizrautīgi runāja par žandarma sentimentālo mīlu pret Mašeņku! Viņš nerunāja ļaunā, bet maigā un labsirdīgā balsī, it kā atbildētu iemācītu skolas uzdevumu, atbildēja bez samešanās: «Visus buržujus jānobeidz, jāatstāj vienīgi zemniekus un strādniekus! Tiem, kas nestrādā, nebūs dzīvot! Vajaga uzspridzināt vai nojaukt visas pilsētas un to vietā jāieved instinktīva saimniecība uz principiāliem pamatiem. Nokratīsim pīšļus no internacionālajām kājām! Atņemsim salaupīto! Nāve kapitālam! Zelta vai papīra nauda tā ir tautas apmānīšana no Santantes imperiālisma. Bez aneksijām un kontribūcijām! Un ja esi jaunās pasaules pilsonis, tad lūgtu: dzeriet un ēdiet un tā tālāk tieši pēc etiķetes vai pēc revolucionārās sirdsapziņas, bez jebkādas naudas, par to, lūk, ir instinktīvā saimniecība uz principiāliem pamatiem. Visas pasaules proletārieši apvienojaties zem cilvēces nacionalizācijas un socializācijas sarkanā karoga!»

Lūk, Jermiša sarkanā pārvērtībā. Viņš ir revolūcijas maniaks, viņš vairs neklausa sirdsapziņas un žēluma balsīm, priekš viņa vairs nav nekādu taisnīguma un Dieva taisnības jautājumu. Juzdamies revolūcijas varonis, viņš lielās pārējiem ar saviem revolucionāriem varoņdarbiem; aiz sajūsmas aizrīdamies, viņš stāsta biedriem, kā izvarojis kādu jaunkundzi, muižnieka meitu:

— Skaistulīte bija. Vienmēr mūziku spēlēja. Kā ielauzāmies namā, tā arī visi sāka bēgt kā apsviluši. Izbijās, protams, ka mēs tos apkausim. Aizbēga kur kurais. Nu labi. No rīta izgāju kunga mežā, bet bija vēl agrs, tikko gaismiņa svīda — redzu — krūmos zem bērziem kaut kas balts. Tā kā sniegs. Kas nu par brīnumiem, domāju? Sniegs vēl nemaz nav snidzis, vēl bija septembris. Vai tiešām no pērnziemas vēl palicis, domāju? Pieeju tuvāk,— guļ cilvēks: kājas puszābaciņos izlīdušas laukā no krūmiem. Pieeju vēl tuvāk. Skatos, bet tā jau ir mūsu jaunkundze, Ļeļečka, kas tur guļ. Bet blūze atnākusi vaļā, titas redzamas. Mazas mazītiņas. It kā bietes ar zemenīti galā .. .

Šeit Jermišas stāstu pārtrauc klausītāju jautrie un neķītrie smiekli. Dzirdami sajūsmas saucieni par šādu izdevušos salīdzinājumu.

—    Nu, biedri, tad man sametās karsti. Kādēļ, domāju, tagad vienlīdzība un brīvība, bet es nedrīkstu, vajadzīgs kungs? Tagad visu tiesības ir vienādas. Paraudzījos visapkārt, — neviena nav, mežā viss ir kluss. Pielīdu viņai klāt, apgūlos blakus un pieķēru pie titām.

Atkal smiekli, sajūsma un mirkļa bauda.

—    Viņa pamodās, atvēra acis un pēkšņi pieplaka pie zemes. Sarāvās pavisam maziņa, sāka kliegt un dauzīties kājām pa zemi kā kaza. Nobijās! Lūk, joki! Bet es metos viņai virsū, sāku grābstīties un saku: nebaidies, nekas jau nebūs! Ar kungu tu pagulētu kopā, bet zemnieks tev riebjas? Kādēļ tā? Vai tad mēs zemnieki neesam cilvēki?»

—    Pareizi, biedri! Tie laiki ir pagājuši.

—    Labāk, saku, nekliedz, citādi būs šitā! Te es izvilku vienu roku un pa jokam satvēru viņas kaklu un mazliet sažņaudzu. Kas ir? Pēkšņi apklusa, it kā taisītos izlaist garu. Domāju, pagalam būs. Pavēlu viņu atmuguriski, bet viņa atmet rokas un kājas uz visām pusēm, acis pārbolītas, bet dzīva: titas tā vien tik lec, vēl jo vairāk iekairina. Nu, ko tad tur vēl daudz domāt? Ķēros tik klāt. . .

—    Ak, maita! Laimes luteklis tāds .. .

—    Nieki, biedri. Mana Gruņka bija daudz saldāka.

—    Tātad nenomira vis?

—    Kur nu, ļautiņi. Atguvās, piecēlās sēdus, skatās zālītē un pogā ciet drēbes. Pat neieraudājās. Brīdi pastāvēju, nospļāvos un aizgāju.

Visi lielīja un apskauda viņu. Vienīgi kareivis Spiridoničs, klausīdamies Jermišas stāstu, drūmi raudzījās zemē, domīgi pašūpoja galvu, bet vēlāk nopūtās un teica:

—    Kā suņi jūs esat kļuvuši. . .

Spiridoničs vispār bija kluss, domīgs un grūti padevās revolucionārajam patosam. Viņš bija daudz vecāks par visiem pārējiem un it kā atšķīrās no tiem ar savu tieksmi uz kārtību, klusumu un sevī nodziļināšanos.

—    Kaut arī biedrs, tad tomēr … tu esi neķītrelis, — Spiridoničs vēlāk klusi noteica par Jeremišas varoņdarbu.

Tas apvainojās.

—    Kādēļ tad nu tā, biedri?

—    Suns!

—    Vai tu to saki attiecībā uz to jaunkundzi, vai?

—    Izvarot — tāda dekrēta nav.

—    Nu, no brīva prāta jau neviens meitietis pirmo reiz nepadodas. Sākumā arvien jāpielieto vara, muļķā galva. Tu, kā redzams, laikam esi apprecējis atraitni?

—    Suns! I runāt ar tevi negribas.

—    Bet kas tad nu viņai notika? Kādēļ kungs drīkst, bet es nē?

—    Kā suņi mēs visi esam kļuvuši… Ka suņi! … — sevī nodziļinājies Spiridoničs čukstēja un atkal sāka smagi pūst. It kā viņu kaut kas nospiestu, kaut kāds neredzams smagums.

Klusiem soļiem palātā ienāca māsiņa, un Jermiša izsauktās neķītrās runas pēkšņi aprāvās. It kā būtu ienākusi pati sirdsapziņa: visiem pēkšņi kļuva neveikli. Kādēļ tā? Vai ne tādēļ, ka šīs sievietes ierašanās, kuras dvēselē dega cilvēkmīlestības uguns, pēkšņi apgaismoja tumšo ienaida bezdibeni, un cilvēki instinktīvi sāka saprast savu neģēlību?

—    Nu, pastāsti tak māsiņai par savu jaunkundzi! Redzēs, ko viņa tev teiks? — Spiridoničs uzsauca Jermišam. Tas savilkās pavisam maziņš un atgādināja nogrēkojušos suni.

—    Pietiks. Ciet nu klusu! — Jermiša lūdzoši teica un vainīgi mīņājās uz vietas, cenzdamies neraudzīties uz māsiņas pusi. Jermiša tūdaļ pazaudēja pārliecību par saviem revolucionāriem principiem un vairs nejutās varonis. Bet naktī viņš jau valstījās pa gultu un jautāja:

—    Tu guli, Gorļenka?

—    Nē, kas ir?

—    Nenāk miegs. Gribēju tev ko jautāt: ja nu tai jaunkundzei … piedzims bērns .. .

—    Nu! Tavs dēls caur izvarošanu?

—    Vai viņa, jaunkundze, to mīlēs, kaut gan viņš ir . .. no zemnieka, tas ir no manis.

—    Domāju, ka mīlēs. Būs viņam laba māte. Mātes mīlestība nekā nebaidās.

—    Tā nu gan. Kādēļ lai nemīlētu? Bet bērns gan nekad nedabūs zināt, kas ir viņa tēvs. Viņa to neteiks. Neatzīsies.

—    Bet kādēļ bērnam zināt, kas ir viņa tēvs, ja šis tēvs ir nelietis?

—    Es, vai?

Un Jermiša apklusa. Tikai valstījās pa gultu un čukstēja, it kā sarunātos ar kādu:

—    Nekas nav zināms? Viss apslēpts mūžīgi mūžos .. < āmen!

Nākamā rītā Jermiša atkal bija maigs un labs, pat kaunīgs. Ļoti baidījās no Spiridoniča, kas vēl aizvien

noraudzījās uz viņu ar nicināšanu un nopūzdamies balsī domāja:

—    Visi cilvēki kļuvuši kā suņi… visi…

Reizēm Spiridoničs klusi dziedāja: piedod manus grēkus, Kungs. Nemanīja, cik bailīgi izvairās no viņa acīm norimušais Jermiša, bet biedri, izdzirduši Spiridoniča ienīsto dziedāšanu, saskatījās un nosmējās:

—    Atkal sāk vilkt kā baznīcas dziedātājs.

—    Viņam drīzāk vajadzēja palikt par popu nekā par sarkanarmieti. Savādnieks tāds.

Savādnieks, jā gan. Reiz biedri bija notvēruši Spiridoniču pie viskontrrevolucionārākās rīcības: viņš bija ieslēdzies šķūnītī un ceļos nometies lūdza Dievu. Jaunais ievainotais noskaitās, bet māsiņa to. uzzinājusi sacīja:

—    Tas ne uz vienu neattiecas, biedri. Viņš nevienam neko ļaunu nedara, bet vai ticēt Dievam jeb nē — tā ir mūsu sirdsapziņas darīšana.

—    Nu, varbūt ka arī tā, māsiņ. Nu, lai pavingrinās. Neaiztieciet!

Visu klātbūtnē Spiridoničs nekad nelūdza Dievu. Vai nu baidījās jeb kautrējās. Reizēm Paromovs pamanīja, ka viņš slepus pārkrustās un, nogaidījis izdevību, pajautāja:

—    Kādēļ slēpies?

—    Sos laikos jau par to smejas. Bet mēs esam kļuvuši pavisam vāji: grēkiem lielāmies, visnotaļ izrādām savu neķītrību un nelietību, bet ja mūsos vēl ir kas labs, tad

, vai nu baidāmies jeb kaunamies to izrādīt. Tā, lūk! Bez tam labais mūslaikos jau ari ir bīstams. Kā apustulis Pēteris virspriestera namā noliedza Kristu, tā arī mēs reizēm to noliedzam. Izdarām ko labu, tas ir, pēc savas sirdsapziņas, bet tad nobīstamies un ātri vien aizberam dubļiem un netīrumiem. Lai tikai labais nebūtu redzams.

Parunājis ar Paromovu par šo tematu bezmiega naktīs, Spiridoničš uz ilgāku laiku palika nospiests un satriekts un pēkšņi it kā pa desmit gadiem novecoja. Tādās dienās viņš biežāk devās uz šķūnīti un tur ieslēdzās, gandrīz vairs nemaz nesarunājās un neskatījās uz biedriem. Ar viņu kaut kas notika. Ar mokām un sāpēm viņš kaut ko glabāja apslēptu dvēseles dziļumos. Šādās minūtēs cilvēks skatās un neko neredz, klausās un neko nedzird. Vienīgi māsiņa izsauc viņa saspīlētajā sejā negaidītu smaidu. It kā vinu ieraudzīdams, viņš beidzot atcerētos ko aizmirstu vai arī atrastu ko zaudētu.

—' Lūk, viņa nebaidīsies nenieka, — viņš saka, pats ar sevi runādams.

—    Ko tu tur runā, Spiridonič?

—   Tāda baiļu dēļ nenoziegsies Dieva priekšā.

—    Par ko tu runā?

—    Par mūsu māsiņu. Skatos uz viņu un brīnos: ko viņa tā sitas? Kādēļ nedod sev mieru? Kādēļ nekad nesaka nevienu ļaunu vārdu? Par visiem viņa atdod savu dvēseli. Ne visiem tas ir dots, balodīt. Tiešām nesaprotu, pie kādas šķiras viņa pieder. Ja pie dižļaudīm, tad ir pārāk vienkārša, bet ja viņa ir no vienkāršiem ļaudīm, — tad pārāk cēla.

—   Ko tu tik domīgs esi palicis? Vai esi nevesels? — Paromovs reiz jautāja.

—    Nē. Kas man kait? Dzīvoju. Mans neveselums ir citas dabas. Nav tāda līdzekļa, lai varētu no tā izveseļoties. Kuprīti var izlabot tikai kaps. Izstāstīšu tev, atzīšos.. Tu esi gudrāks par tiem citiem. Visu laiku gribu parunāt ar māsiņu, atvieglot sevi. Bet nekad nevaru atrast tādu brīdi. Gribu, gribu, bet baidos. Baidos viņas labsirdīgo acu. Šiem te pārējiem stāstīt? Nav vērts, tikai palielīs. Bet man vajadzīgs pavisam kas cits. Uzlielīšana man tas pats, kas velnam lūgšana. Tev arī gribu to pastāstīt, lai tu zinātu manu šausmīgo grēku.

—    Eh, Spiridonič, tagad vairs ne ar kādiem grēkiem nevienu nepārsteigsi. Viss mirkst vienās asinīs.

—   Tā jau nu gan, bet kādēļ nogalināt? Ja karš, tad tev uzbrūk ienaidnieks, tev jāaizstāv sava sādža un tiesības; ja tu nenogalināsi, tad nogalinās tevi pašu. Ir tā, it kā bez tā nevarētu iztikt. Bet mans gadījums ir pavisam citādas dabas. Es mīlēju kādu cilvēku; daudz laba pieredzēju no viņa un man nekad nebija uz viņu bijis ļauns prāts. Mēs bijām kā divi brāļi. Piecpadsmit gadus kopā gājām uz medībām. Ja man kāds agrāk būtu teicis, ka es kādreiz nogalināšu šo cilvēku, es būtu nodomājis, ka tas — muļķis, dzen jokus. Un nu, lūk, šo pašu cilvēku es . . . nogalināju, brāl.

—    Strīdā vai nejauši?

—   Gribēju viņu izglābt, brāl, bet tai vietā nogalināju. Gribēju parādīt viņam savu mīlu, bet tai vietā paslēpu savu mīlestību zem cirvja . . .

—    Nesaprotu, Spiridonič.

—    Nogalināju. Ar cirvi. Nocirtu galvu . . .

—    Par ko tad?

— Es jau tev teicu: vajadzēja apslēpt savu mīlu. Tagad, brāl, mīlu pret savu tuvāko, ko Kristus mums mācīja, velns samainījis ar citu mācību. Un tu gribi it kā ar visu savu sirdi mīlēt un savu mīlu pierādīt, bet tai vietā tikai uzjautrini velnu. Tas bija tā. Mūsu kungi bija, patiesību sakot, nejauki un bargi. Vienmēr tiesājās ar zemniekiem visādu nieku dēļ — stiepa pie pristava, apķīlāja lopus soda naudas dēļ un tā vien. Bet viņiem bija dēls, tas bija pavisam citas sugas cilvēks: kad pārbrauca vasarā no mācībām, vienmēr ņēmās mūs aizstāvēt. Bija taisnīgs un apzinīgs cilvēks. Un nu, lūk, viņš nobeidza savas mācības un pārbrauca no Pītera ar jaunu sievu. Te nu es visu laiku skatos uz mūsu māsiņu: ļoti līdzinājās mūsu jaunajai kundzei. Reizēm pat izbīstos: vai tikai tā nav viņa? Vecais kungs nomira, bet kā jaunais nāca pie stūres, tā viss pārvērtās. Tēvs prata izkalpināt visus līdz pēdējam. Bija vecā režīma kungs. Bet šis neprot, kautrējas. Arī daudz parādus tēvs bija atstājis dēlam. Nu, tā nu viņš sāka pārdot mums zemi. Bija labs un taisnīgs cilvēks: salīdzinot ar citiem, pārdeva mums pavisam lēti. Viņiem vēl palika divi simti desetīnas ar mežu, bet, kā redzams, ienākumu nepietika. Tā nu jaunais kungs pieņēma mežziņa vietu. Viņš bija mācījies mežkopību. Bet mēs abi jau agrāk bijām bijuši draugi: vienmēr tikām staigājuši pa mežiem un purviem medīdami. Nu, kā nu viņš pieņēma mežziņa vietu, tā iecēla mani par mežsargu. Atkal sākām kopā iet medībās. Visu kroņa mežu izstaigājām, nevienas dzīvas vietiņas nepalika. Piecpadsmit gadus kopā medījām un tā sadraudzējāmies, ka reizēm pat piemirsās, ka viņš ir priekšnieks: ja es nošāvu garām — viņš izlamāja mani, ja viņš — tad izlamāju viņu. Vārdu sakot, bijām draugi. Cik daudz mēs netikām dzēruši no vienas un tās pašas pudeles, pa to pašu kakliņu! Iemīlēju viņu kā vecāko brāli. Pārāk labs viņš bija. Bija nauda — pat nesaskaitīja. Atnāk kāda sieva, žēlojas, ka nosprāgusi govs, — še! gan jau kādreiz norēķināsimies. Lūk, kāds cilvēks bija! Cik daudz grēku viņš man nepiedeva. Reiz nodzīvoju kroņa naudu, — parājās, pabiedēja, bet neko nedarīja, apžēloja. Un visi viņu cienīja līdz pat šai pašai revolūcijai. Nu, bet tad, kad nāca zeme un brīvība, — zemnieki palika par zvēriem. Atcerējās vecāku grēkus. Atnāca naktī taisīt grautiņu. Bet viņš bija paredzējis kādi laiki: aizsūtīja sievu ar bērniem uz pilsētu, palika viens pats. Laikam domāja, ka sievietes un bērni ļoti izbīsies, bet ka viņam neko nedarīs. Pats es šo grautiņu netaisīju un neredzēju. No grēka aizgāju, no sādžas mežā un dzīvoju savā būdā. Domāju tā kā stāv rakstīts svētos rakstos: novērsies no Jauna un tu darīsi labu. Sākumā es ņēmos kungu aizstāvēt, kad zemnieki savā starpā draudēja pielaist gaili kungu namam, bet tad to atmetu: kā suņi vēl saraus gabalu gabalos par manu aizstāvēšanu. Sak, lai Dievs ar jums. Aiziešu un beigas. Kā zināt. Un, lūk, reiz naktī, es jau gulēju, kāds dauzās pie būdas durvīm. Uzpūtu uguni, paņēmu bisi. Tādi laiki: visādi var gadīties. — Kas tur ir? — jautāju. -— Es, saka, Spiridonič, paglāb mani! — Pēc balss pazinu: mans kungs, mežzinis. Atslēdzu durvis, ielaidu, redzu, lietas nestāv labi: bez cepures, tikko elpo un ģīmis, ka ne pazīt vairs. Nu, sāku izjautāt. Tikko nenogalinājuši, aizbēdzis un paslēpies mežā. — Laid, saka, pārgulēt pie tevis, nav spēka vairāk. — Sāka raudāt. Un man tik ļoti žēl palika viņa, brāl, ka arī es sāku raudāt. — Par ko? — viņš saka. — Par ■citu grēkiem, saku, par vecāku grēkiem tev nevainīgam jācieš. — Paraudāja, mazliet apmierinājās. Es viņu apmīļoju, paēdināju. Iekurināju krāsni: dreb nabadziņš kā drudzī. Ļoti pārbijies: tikko nepalicis ugunī, taisni kā caur brīnumu izglābies: uguns no mājas pasitusies sāņus, ļaudis uz brīdi atstājuši to bez uzraudzības. Visapkārt gaisma, bet mazliet tālāk, nekas nav saredzams. Ieskrējis mežā un šurp pie manis. Verstis septiņas noskrējis.

—   Es paglābu tevi, Spiridonič, — viņš saka, — tagad paglāb tu mani.

—    Liecies un guli mierīgi, — es saku. — Es tevi apsargāšu. Ja kas būs, — pamodināšu, skrej uz gravām pie strauta. Aiznesīšu turp ēdienu.

Nolikās uz lāviņas pie krāsns, savilka kājas. Palika pavisam mazītiņš. Pat skatīties uz viņu skumji. Par ko, domāju, moca tik labu cilvēku? Viņš jau tā gandrīz par velti atdeva mums savu zemi, un atdos arī pārējo, ja nopietni parunās un pabiedēs. Un nolēmu viņam palīdzēt nelaimē aiz draudzības un mīlas, un kā tas kristīgam cilvēkam pienākas. Nogriezu uguni zemāk, izgāju ārpusē. Pie debesīm sārts ugunsgrēka atspīdums: deg sādža. Muļķi — kopā ar kunga namu nodedzinājuši arī savas ēkas. Nakts pagāja mierīgi. No rīta atnāca mana meitiņa, atnesa maizi un pienu. Ieraudzīja kungu, izbijās. Aiziedama, viņa izsauc mani ārā un saka: kad atradīs, arī tevi nogalinās kopā ar viņu. Es pieteicu viņai klusēt, bet dvēselē tāds kā nemiers. Ka tikai pašam vēl nav jāsamaksā par mīlu uz viņu? — Tev vajadzētu doties uz pilsētu, saku. — Bet viņš — drudzi, ne galvu nevar pacelt. — Vēl vienu naksniņu pie tevis pagulēšu, saka, tad aiziešu — Nu, ko darīsi? Bija jau pievakare. Visu laiku domāju un esmu nemierīgs. Staigāju ap būdu un ausos. Satumsa pavisam, gribēju iet paēst vakariņas un likties gulēt: no domām pavisam biju saguris. Pēkšņi izdzirdu mežā balsis. Sasaucās, tā kā pie dzīšanas. Tūdaļ nopratu: Mavruška izpļāpājusi, atklājusi mūsu noslēpumu! Un dzirdams, ka nāk aizvien tuvāk būdai. Pēkšņi velns mani apmāja. Vajadzēja pamodināt kungu, teikt: bēdz, kur vari, bet man uzmācās šaubas: ieraudzīs, ka nāk no manis, nopratīs, ka es viņu tiku paslēpis no tautas. Bet jau pavisam tuvu, aiz pirmā ceļa pagrieziena. Es — būdā iekšā. Modinu, bet viņš guļ. Un pēkšņi mīlas vietā man radās ļaunums uz viņu. Ko, arī man tevis dēļ mirt? Bet balsis skan aizvien skaļāk, aizvien tuvāk. Mani pārņēma niknums un bailes. Ko nu? Paraudzījos apkārt būdai un pēkšņi man acīs iekrita cirvis… Un neatceros, kā tas notika. Satvēru, atvēzējos un devu viņam pa kaklu… Tikko paspēju nomest cirvi, kad jau būdā iebruka zemnieki. Lūk, kur viņš! Un man virsū un sāk žņaugt. Noslēpis. Bet es izrāvos no viņu rokām un iekliedzos: vispirms paskatāties, kā es viņu noslēpu. Tagad šie ierauga, — aizkauts, nosita pavisam un aizgāja. Paliku viens pats… Stāvu un baidos palūkoties uz lāviņu. Pēkšņi sapratu, kādu neģēlību biju izdarījis . . .

Spiridoničs pārtrauca stāstu un atmeta ar roku. Viņa seja kļuva barga, acis stingas. Nolaida galvu un rokas. Palātā žēli vaidēja kāds slimnieks un pa miegam sūdzējās: «Ak, žēlīgais Dievs, kādēļ, kādēļ?»

Spiridoničs pacēla galvu:

— Lūk, dienā Dievu lādēja, bet pa miegam sirsnīgi lūdz. Tā jau nu tas tagad ir: pat Dievu lūgt ļaužu priekšā ir bīstami. Pat cilvēku mīlēt nav brīv. Aiz mīlas un žēluma gribēju izglābt cilvēkam dzīvību, bet iznāca, ka pats viņu nogalināju. Ne caur mīlu, bet caur ļaunumu mēs visi tagad esam dzīvi. Vai vēl daudz tādu palicis, kas nebūtu aptraipījušies cilvēku asinīm? Vai mūsu starpā ir tādi? Vienīgi māsiņa viena pati. . .

Paromovs klusēdams klausījās un pēkšņi viņa atmiņā atausa sniegaina nakts stepē un nokauta cilvēka plaši ieplesta zila acs. Viss izgaisis, palicis vienīgi sniegs un tajā šausmīga acs, kas negrib aizvērties un aizvien aug un aug, aizpildīdama visu sniega klajumu . . .

-A Jau trešo gadu tas man neiziet no prāta, — Spiridoničs čukst. — Visu laiku domāju par viņu. Kā gājām medībās, kā gulējām zaļajā zālītē, no vienas pudeles degvīnu dzērām. Un tad: zem atvēztā cirvja viņš vēlreiz paspēja uz mani paskatīties. Un vēl tagad skatās … Skatās un it kā vienā gabalā jautā: «Kādēļ tu mani nonāvē?» Bet ko es varu atbildēt?

—    Hm… jā. Ko tur lai atbild, — Paromovs klusi •atsaucās, un abi apklusa, mitējās sarunāties. Laikam abu dvēselēs raudzījās viņu nogalināto cilvēku acis. Nakts klusi peldēja pār zemi. Zilganajās logu rūtīs mirdzēja tālas zvaigznes.

—    Piedod, mums grēciniekiem! — Dieva zaimotājs pa miegam vaidēja.

7.

Divus izraksta no lazaretes: Spiridoniču un Gorļenku. It kā palātā būtu divi vārda dienas svinētāji. Visi tos apskauž. Kā lai arī neapskauž: pirms atgriešanās savās daļās, viņiem atļauts divas nedēļas pabūt mājās. Un pie tam vienā apriņķī. Tātad ceļabiedri. Un tā sadraudzējušies kopā gulēdami, un nu vēl šis laimīgais gadījums. Tātad viss kopā, i bēdas, i prieki uz pusēm. Kamēr izlaidis, paies vēl dienas trīs. Bet pacietības vairs nav it nemaz. Viņi īsina laiku sarunās. Tagad viņi ir kā divi nogriezti riecieni. Noiet kaut kur pagalma kaktiņā, sēž un visu apspriež, kā brauks un ko mājās dara, un pārrunā šo un to, kas ir uz sirds. Nemīl, ka citi viņos noklausās. Vai nu maz kas draugiem viens otram sakāms? Gorļenka sevišķi baidās no Jermišas: tas spiego, viss viņam ir interesants, ko ļaudis paklusām viens otram saka. Spiridoničs no viņa nebaidās, bet tomēr to nemīl: neķītrelis un vairāk nekas, kaut arī «olatirs». Runā par šo un to, un vienmēr nonāk pie viena un tā paša: kā nomazgāt dvēseli no cilvēku asinīm? Spiridoničs zaudējis revolucionāro aizrautību un nācis pie slēdziena, ka ar asinīm laimi nenopirkt, ka tikai velnam atdod savu dvēseli. Kļūdījies, no brīva prāta paņēmis šauteni, bet tagad … Nekur neizspruksi: mobilizē ar varu.

—    Kādēļ tad tu brīvprātīgi pieteicies cilvēkus kaut?

—    Nu, biju apmāts, lūk kā. Jaunībā biju pavisam cits cilvēks. Vecāki bija sektanti. Mums tur ir tāda sekte — saucas: Jaunais Izraēls. Esi dzirdējis? Nu, lūk . .. Jaunībā arī es pie tās turējos. Kaut gan formas pēc piederēji^ pie baznīcas, tad tomēr gāju tur. Vienmēr meklēju īsto patiesību. Vienmēr domāju atrast ļaudis, kas dzīvo pēc Kristus mācības. Zēns būdams, biju dievbijīgs, biju baznīcā par dziedātāju, padevu popam kvēpināmo trauku un roku skūpstīju, bet Lieldienās agrajā dievkalpošanā raudāju no prieka. Lūk, kāds biju! Bet kad paaugos, iedegos vēl vairāk. Lasīju Evaņģēliju un dievvārdu grāmatas, gāju uz popu strīdiem ar dažādiem sektantiem, mazliet gudrāks kļuvu un sāku domāt pats. Nopratu, ka kaut kur tak ļaužu vidū vajaga būt svētā gara izpausmei. Redzu, ka pareizticīgā baznīca nekvēlo īstajā Dieva patiesībā, bet tikai tāpat vien formas pēc noskaita to, kas nolikts. Un sāku meklēt. Paņēmu savu instrumentu un sāku iet no pilsētas uz pilsētu, no klostera uz klosteri. Izdzirdu par Kronštates Joanu. Runāja, it kā viņā būtu iemiesojies Kristus. Lūkr tad nu arī pametu darbu, — toreiz kādā Jaroslavļas ciemā remontēja baznīcu — pārdevu instrumentus un devos uz Kronštati. Neatradu, ko meklēju. Tikko draudzē ierunājies par tēva Joana dzīvi un darbiem, jau visi tev aizbāž muti: grēks runāt un spriedelēt, tā nav mūsu darīšana. Kā lai tā nebūtu mūsu darīšana, domāju, ja Dievs man ir devis saprātu? Atmetu ar roku un aizgāju. Un tad nu, draugs, mani pārņēma skumjas un neticība. Sāku dzert. Nonācu līdz pēdējam. Bija palikušies vairs tikai bikses un krekls, vairāk nekas. Bet tad izcēlās pasaules karš. Sarijos asinis. Tad uzradās šie ļaudis, tie paši komunisti. Un pēkšņi man iešāvās galvā, ka viņi būs tie, kas virs zemes atnesīs īsto Kristus patiesību. Biju jau precējies. Sieva nelaida, raudāja, bet es atkal iedegos, gribēju kalpot Dieva patiesībai. Nu, te nu bija .. . pats redzi, kas tagad notiek virs zemes. Atkal aizrijamies asinīm. Lūk, kā. Negribu vairāk. Nevaru. Kā taisos šauteni tīrīt, — dreb rokas . . .

—    Jā, kā redzams, ar šauteni patiesību neatradīsi, — Gorļenka domīgi sacīja un, palūkojies visapkārt, sāka runāt par to, ka vajadzētu pamest šo brāļu slaktiņu.

—    Mīļais! Pareizi. Bet kā to izdarīt? Ar varu piespiedīs. Iebāzīs rokās šauteni, bet aiz muguras uzstādīs ložmetēju: ej, nokauj! Kur aizbēgsi no šīs neģēlības? Nekur. Velns valda pār mums. Svētos rakstos tiešām sacīts: aizej no ļaunā un tu izdarīsi labu, nu pamāci, kā tad lai nu aiziet! Tu, Gorļenka, kā redzu, daudz zini, it kā kāds skolotājs vai, bet arī tu nepateiksi, kā atiet.

—    Var atiet.. . Gan ko nebūt izdomāsim …

Nogulējis divus mēnešus lazaretē kopā ar sarkanajiem,. Paromovs bija tuvāk iepazinies ar pretiniekiem un zaudējis senāko ienaidu pret tiem. Tie bija nelaimīgi, apmāti cilvēki, bieži vien godīgi un labi, bieži pievilti sapņotāji, bieži nevarīgi vergi ar šautenēm, pa daļai fanātiķi, kas izlasījuši tikai vienu gudru grāmatu par revolūciju. Ap viņiem dažādi cilvēces un dzīves atkritumi, no parazitējošo sugas. Bet gadās arī tādi kā, lūk, šis Spiridoničs. Nav daudz, bet ir arī tādi taisnie, kas nomaldījušies, meklēdami Dieva patiesību virs zemes. Bet vai pie baltajiem nav tas pats? Vai tad viņiem nav tādu spiridoniču? Vai tad ap viņiem nav aplipuši, kā mušas ap cukuru, revolūcijas dubļi un netīrumi? Vai viņiem nav fanātiķu un sapņotāju, kas slepus lolo cerības, atgriezt pagātni ar visu viņas netaisnību, pret kuru cīnījās un cīņā krita tūkstošiem labāko un godīgāko krievu? Sajā brāļu slaktiņā taisnie, abu pušu spiridoniči apkauj viens otru. Bet dzīves, patiesība paliek nomaļus. Viņa nepieņem ne vienus, ne otrus un pārvērš šo savstarpējo iznīcināšanos bezjēdzībā.

Šausmīga apmānīšana un pašapmānīšanās. Vislielākā velna provokācija. Un viņas ierocis ir: no bezdibeņa izkāpušais zvērs. Ienaids un ļaunums, kas apstulbojuši cilvēka dvēseli un prātu, kas no vienas puses rada šādus jermišas, bet no otras, pie viņiem visādus podporučikus, kas sašaurinājuši savas esamības jēgu vienam vienīgam maniakālam mērķim: nokaut pēc iespējas vairāk sarkanos, un kuri ved savu slepkavību sarakstu piezīmju grāmatiņās. Reizēm Paromovam ienāca prātā šāda doma: ja noslēgtu mieru uz vienu vienīgu dienu un kā kārtis sajauktu sarkanos ar baltiem, tad jau otrā dienā izgaistu pūli pārņēmušais niknums un ienaids, un cīņa beigtos pati no sevis. Nemitīgi izlietas asinis ir kā petroleja norimstošam ugunsgrēkam. Jādara gals šīm velna asiņainajām dzīrēm. Bet kā? Kā savaldīt no bezdibeņa izkāpušo zvēru? Milzīgs ļaužu vairums i šeit, i tur slepus domā, tāpat kā Spiridoničs: par atpūtu, mājām, ģimeni, par mierīgās dzīves klusajiem priekiem; visi ir asiņu un asaru pārsātināti. Reizēm liekas, ka klusos vakaros, ļaudīm klusi sarunājoties, kā šeit tā tur, vajadzētu tikai viņu vidū parādīties kādam lielam bezbailīgam, ar garaspēku apveltītam cilvēkam un sacīt: metiet prom savus slepkavošanas ieročus un ejiet mājās! Un visi atgūsies, asiņainā migla izklīdīs un ļaudis sāks raudāt no prieka, ka beidzot atnācis tā Kunga apustulis. Bet nav šī apustuļa! Viņš nenāk. Bet nāk zvēra apustuļi un lej cilvēku dvēselēs

-I — 535

nemitīgu naidu. Bet ko lai dara tie, kas kļuvuši redzīgi? Ko darīt, ja esi atsvabinājies no zvēra varas, un ja tevī šī Sātana balle nemodina ienaidu, bet skumjas un nožēlošanu? Kā vārdā nokaut? Un ko nokaut? Aklos un piekrāptos? Dzimtenes vārdā? Bet dzimtene vispirmā kārtā sastāv no tavas tautas, tātad dzimtenes vārdā nokaut dzimteni? Atsvabināšanas vārdā, no viņu pazušanā dzenošiem fanātiķiem? Bet fanātiķi ir kā šeit tā tur un šajā brāļu slaktiņā viņi vienmēr ir Kains, bet ne Ābels. Dzimtene! Milzīga, plaša, neaptverama dzimtene kainu saujiņas rokās. Kur rodas viņu spēks? Vienīgi atmodinātajā zvērā un, kamēr esam tā varā, mēs paliksim sava ienaida un ļaunuma vergi. Jāapklusina ļaužu jūras dzelmes, jānokauj — zvērs. Citas izejas un glābiņa nav. Bet to nenokausi ne lodēm, ne bumbām. Viņš ir pasakains nezvērs: katras nocirstās galvas vietā tam izaug divas jaunas galvas. Viņu var nokaut tikai ar mīlu. Lūk, ar tādu mīlu, kas, kā nenodzēšama uguntiņa svētbildes priekšā, mīt māsas Veronikas dvēselē pret nabaga pieviltajiem cilvēkiem. Ne sociālisma, vai komunisma, vai monarhisma, vai kāda nebūt cita politiska vai sociālekonomiska ideja mūs neizvedīs uz ceļa, uz īsto patiesību, vienīgi tikai dvēseļu atsvabināšana no zvēra varas. Tikai tad, kad norims vētra satrakotajā jūrā, un no melnajiem bezdibeņiem izkāpušais zvērs atkal iegāzīsies jūras dzelmē, atspīdēs mīlas saule. Un tad kā dūmi, kā vasks uguns svelmē, izgaisīs fanātiķi — zvēra līdzinieki — vai vilki jēru ādās, kas ved apstulboto un aklo barus.

Šādas domas Paromovam jau agrāk bija ienākušas prātā, bet tagad, kad viņš bija nodzīvojis laiciņu blakus «ienaidniekiem», ienaidnieku ādā, tās neatlaidās un vajāja dvēseli, prasīdamas aktīvu atbalsi. Bet ko darīt? Ja šeit sāksi sludināt: nost ar pilsoņu karu! — tevi nošaus, kā visniknāko ienaidnieku; ja darīsi to tur — notiks tas pats. Ja nesludināsi, bet vienkārši aizbēgsi no slepkavības, — tad kā šeit tā tur tu skaitīsies par dezertieri, kurš tāpat nošaujams vai pakarams.

Tā garajās ziemas naktīs, pretinieka nometnē, Paromova dvēselē nobrieda bruņotas neitralitātes ideja: bruņota dezertēšana.

Beidzot pienāca ilgi gaidītā atsvabināšanas diena. Gorļenka un Spiridoničs visu nakti nebija ne aci aizvēruši: nenāca miegs aiz uzbudinājuma un prieka. Piecēlās līdz ar saulīti un sāka posties ceļam. Nekā jau nebija ko sakravāt,

tomēr nevarēja ilgāk nogulēt. Neprata noslēpt savu prieku: smaidīja un smējās vien. Arī pārējie visi satraukti, jau agrumā cēlās no gultām, kā vistas no perēkļa, bet kādēļ — to paši nezināja. Gulēja tikai tie, kas nevarēja vēl staigāt. Šis notikums viņu dvēselēs atsaucās dažādi: vienus sakaitināja un tie sāka klusi kurnēt:

—    Karo, karo, — bet vēl arvien nav gala.

Vieni noraugās ar slikti slēptu skaudību, citi ar skumjām acīs: atcerējušies mājas, sādžu, viens māti, otrs sievu, klusēdami nopūšas. Daži ļauni zobojas:

—    Tev gan, Spiridonič, vajadzētu vēl lūgšanu noskaitīt šķūnītī!

—    Viņš ir veikls puisis: bez popa izlūdzies, bez kādiem izdevumiem. Visu laiku šķūnītī čukstēja: dod, dod, Kungs! un, lūk, arī dabūja.

.— Apnicis Dievam. Ej, saka, pie visiem velniem.

Spiridoničs nedusmojās. Lai! Kad viņš iznāca no māsiņas istabas, — iegāja atvadīties, — viņa acīs bija asaras. Tad gāja Gorļenka: arī iznāca domīgs un skumjš. It kā visu savu prieku būtu pametuši māsiņas istabā.

Biedri iznāca pavadīt uz lievenēm. Arī māsiņa. Gorļenka visu laiku atskatījās, it kā būtu ko pazaudējis aizmugurē. Spiridoničs steidzās ātrāk tikt ārā no pilsētiņas — laukos. It kā baidīdamies, ka viņu varētu saukt atpakaļ.

Bija jau marta sākums. Pavasaris klusi smaidīja. Sniegs bija izčākstējis, ceļi izmirkuši. No ledus tilkām krita smagi pilieni. Vairākās vietās burbuļoja strautiņi. Saulīte sildīja muguras. Bet vējiņš vēl paauksts, drēgns. Rīts bija jauks un priecīgs, vienos saules staros, bet aizmugurē palikušajā baznīcā skanēja rīta zvani: skumji, lēni. Un zvanu skaņas pavasara priekā atmodināja Gorļenkas dvēselē tālos bērnības gadus. Izgājuši jau tālu aiz pilsētiņas, bet zvani vēl dzirdami. Spiridoničs noņēma cepuri, pārkrustījās un sacīja:

—    Slava tavai mūžīgai pacietībai, ak Kungs!

Paromovs gāja lēniem, smagiem soļiem un palika Spi-

ridoničam iepakaļ.

—    Nu, kas tad tev, biedri, it kā i aiziet negribas? Ko tu tā esi sabēdājies?

—    Tāpat vien … Tā kā skumji.

—    Laikam māsiņas žēl? Jā, brāl, tas tiesa, nav daudz tādu pasaulē.

Spiridoničs savā sirds vienkāršībā bija gudrs. Uzminēja. Paromovs domāja par Veroniku un viņam dvēselē

nebija prieka par pavasarīgo dienu, saules mirdzumu un strauta čalošanu kā viņa ceļabiedram. It kā viss prieks būtu palicis aizmugurē, bet priekšā nebūtu it nekā. Cik bieži viņš senāk bija ilgojies pēc Ladas glāstiem, lolojis cerību satikties ar viņu un savu bērnu, bet tagad it kā ari Lada ar mazo Ieviņu būtu palikušas aizmugurē. Acu priekšā vēl arvienu stāvēja palāta, kluss vakars, pustumsa un tajā: balts tēls, slaida sieviete, te cēlā gaitā slīdoša pa telpu, te noliekusies pie slimnieka pagalvja. Soļi kļuva gausāki, šaubīgāki, un it kā kāds slepus jautātu: «Kādēļ un kurp tu ej i?» Un tiešām, kurp un kādēļ? Viņš taču nav Gorļenka, bet gan Paromovs. Kā teiku bruņiniekam, viņam ceļā gadījās krustceļš ar diviem stabiem un uz abiem uzraksti, kas draud ar nāvi. Ja iesi uz Gorļenkas daļu — noslēpums tūdaļ atklāsies un tu pārvērtīsies par balto spiegu, tevi nošaus. Ja iesi pa otru ceļu — tu pārvērtīsies par sarkano spiegu un tevi arī nošaus. Lūk, ja varētu nekarot, palikt lazaretē par sargu vai kalpotāju un izpildīt Veronikas pavēles, tad viņš nekur neietu. Bet ja reiz rastos izdevīgs brīdis, viņi abi aizbēgtu. Uz kurieni? Uz Krimu. Tas ir vienīgais stūrītis, kur ir klusums un miers, un kur nevajag nokaut. Viena viņa nespēs turp nokļūt. Kad viņš iegāja atvadīties, viņš ātrumā pastāstīja pa kādiem ceļiem viņa var turp nokļūt. Eh, kā viņa mīl Borisu! Savādi: iebāza viņam kaut ko kabatā. Atcerējās to un, izņēmis, sāka attīt vaļā papīru — saderināšanās gredzens. Sacīja: «Tas Borisam, ja . . .» Gribēja teikt: «ja vēl dzīvs», bet izbijās un pārlaboja sevi: «ja satiksaties». Diezin . . . Vai nu es, vai viņš, bet izmukt no kaulainās neizdosies. Varbūt, ka viņš? Viņpasaulē neprecas …

Paromovs mehāniski uzvilka gredzenu pirkstā un, nosviedis papīrīti, domīgi nodziedāja no «Piķa dāmas»:

—    Šodien tu, bet rītu es . . .

—    Ko tu saki?

—    Visādi var gadīties, saku.

—    Nekas nav zināms. It nekas.

—    Jā, brāl, strauji kā viļņi ir mūsu mūža dienas.

—    Bet es, lūk, eju un domāju: kas gan tagad notiek manās mājās? Nav zināms. Nekas nav zināms. Varbūt, ka tur vairs neviena nav. Varbūt eju gluži veltīgi.

Aizgāja līdz stacijai un divas dienas karoja, lai tiktu lopu vagonā. Beidzot iekļuva un aizbrauca.

—    Nekad senāk pat lopus tā neveda, — Spiridoničs pukojās.

Ja Dante būtu redzējis šī lopu vagona iekšieni un to, kas tur notika, viņš katrā ziņā būtu ņēmis šo ainu, lai attēlotu elles mokas, kādas velns izgudrojis grēciniekiem un grēciniecēm. Savijušos netīru un smirdošu tārpu mudžeklis, kas atklāti izdarīja visu to, ko cilvēki senāk darīja vienatnē. Un kad Paromovs atcerējās Borisa līgavu, viņa sāka tam likties ne vairs īsts dzīvs cilvēks, bet kāda varone no Šeherezadas pasakām vai kāda no lielā fantasta Ariosto izdomām. Viņš iedomājās līgavu un līgavaini šajā lopu vagonā un sāka smieties.

—    Kas tad tev par jautrību? Ko neļauji cilvēkiem gulēt? Tagad ir nakts, bet tu . . .

—    Paraugies turp!

Pusakls lukturis raudzījās, ko dara tārpi. Krāca, šņāca, kā malkas šķilas gulēdami cits uz cita. Cilvēku kaudzē — starp bērnu galvām un tievām rociņām, — baltoja resnas, kailas kājas, un kareivis ar sievieti elsa, bez jebkādas kautrēšanās apmierinādami zināmu fizioloģisku vajadzību. Bet tumsā kāds smiedamies noteica:

—   Ne par velti viņš to iesēdināja lopu vagonā! Noruna ir labāka par naudu.

Vagonā bija briesmīga smirdoņa: ļaudis pa nakti nolaida ūdeni un izkārnījās kā zirgi un govis . . .

Spiridoničs nospļāvās un aizgriezās prom. Paromovs iesmēķēja papirosu un nodomāja: vai šādu pārbaudījumu izturētu pat Veronikas cilvēkmīlestība?

8.

Beidzot viņi bija nobraukuši galā, kur pa ceļam, abpus dzelzceļa stigai, tika redzējuši neseno nikno kauju, uzvaru un neveiksmju pamesto haosu. Vēl šur un tur pacēlās dūmi no ugunsgrēku vietām. Skumji raudzījās debesīs ēku drupas, sagrautu ūdens torņu mūri, oda pēc dūmiem, trūdošiem līķiem un siltām cilvēku asinīm. Ķērca vārnas, lidinādamās pār puskailiem sniega laukiem, riņķoja vanagi, un rikšoja izbadējušies, šakāļiem līdzīgi, suņi. Šur un tur mētājās salauzti ieroči, divriči, beigti zirgi. Vēl nebija beigusies izrēķināšanās ar pretinieku: pa ceļam gadījās uz nošaušanu dzīti gūstekņi, ķīlnieki.

Dzidrajā pavasara gaisā bija dzirdami vaidi un kliedzieni no ievainotajiem garāmbraucošajos vilcienos. Kad beidzot izlīda no lopu vagona un aizgaja no dzelzceļa, abi priecīgi uzelpoja.

—    Kā redzams, pasaules gals ir klat, — Spiridoničs teica. — Un kas tik viss pasaulē nenotiek? Pats savām acīm netici, brālīt.

Steidzās ātrāk un tālāk atiet no dzelzceļa, tikt aiz mežiņa, kas uzlīdis pakalnā viņu priekšā. Kad viņi nonaca mežiņā, kas aizsedza visas šīs šausmas, viņi salūkoja sausu vietiņu zem kāda koka un sāka iekost. Visapkārt jautri čivināja putni, gravā čaloja straujš kā kalnu strauts atkušņa ūdens, oda pēc sēnēm un valgas zemes.

—. Lūk, arī svētactiņa skatās!

Spiridoničs pasniedzās un norāva vijolīti.

—    Dieva actiņa.

Bet Paromovs atcerējās Veronikas acis.

—    Tās aug visur, brāl. Kā asinīs, tā arī uz kapa kalniņiem. Visur.

—    Visur, Spiridonič. To tu labi pateici. Arī uz kapu kalniņiem aug. Veronika arī ir tāds ziediņš. Izaudzis uz kapu kalniņiem. Tāds dīvains, milzīgs un smaržains zieds ar tumsā mirdzošu sirdi. Samīs to dubļainiem un asiņainiem zābakiem.

—   Kur tev jauns gredzentiņš pirkstā gadījies? Agrāk neredzēju.

—    Gredzentiņš? — Paromovs nopūzdamies pārjautāja.

—    Vai tikai māsiņa neiedeva par piemiņu?

Uzminēja gudrinieks savā vienkāršībā.

—    Viņa, bet. . . tikai ne man, brāl.

—    Jā, jā. Atceros, ka runāji par savu sievu. Bet es domāju, ka tu tāds pats kā pārējie, pievil abas: i sievu, i māsiņu.

—    Bet vai tas ir grēks?

—    Ko nu mums tur par šādiem grēkiem runāt, ja līdz ausīm esam iestiguši neģēlībās. Mūslaikos to jau var piedot. Tu vēl esi jauns: kā lai atturies no šāda skaistuma? Citam tas ir par grēku, citam par glābiņu. Nekas nav zināms. It nekas!

Lāga cilvēks šis Spiridoničs. Dvēsele atpūšas ar viņu runājot. Paromovs viņam ļoti pieķēries. Reizēm klausās viņa runā, un it kā mierinošs balzams lietos sabangotajā dvēselē. Neko neparastu nepasaka, bet viss liekas kas jauns. Vārdus neredzami apgaismo gaisma, kas izstaro no viņa sirds.

—    Lūk ko, Spiridonič. Man negribas tik ātri no tevis šķirties. Vai man neaiziet pie tevis uz kādām dienām trim?

—    Kāpēc nē? Lūdzu. Tikai ņem par labu. Neesam bagāti, diez' kā pacienāt tevi nevarēsim. Pats redzi mūsu apgabalu: it kā viena milzīga ugunsgrēka vieta. Paraugos āpkārt un pat kļūst bail mājās iet. Kas zin, kas tur ir? Nekas nav zināms. Man, taisnību sakot, ar tevi kopā iet būtu tīkamāk. Saku to tieši no sirds.

—   Padzīvošu pie tevis, un tad… redzēsim tālāk. Karot vairs neiešu… — Paromovs pēc brīža piebilda.

—    Tātad gribi dezertēt?

Paromovs neatbildēja, bet Spiridoničs neuzplijās. Ko uzbāzties cilvēkam un mocīt? Arī viņš pats apdomā šo lietu. Lūk, redzēsies ar sievu, apspriedīs, ko un kā.

—    Ja jau uz Kaukāzu, kalnos .. . tad meklē kaut simts gadus, neatradīsi! — viņš balsī nodomāja un sāka stāstīt. Viņš tur bijis. Dieva svētība! Daudzi, kas neatzīstot karošanu, bēgot uz turieni.

Paromovs brīdi klusēja, tad teica:

—   Man šķiet, pašlaik ir ērtāk uz Krimu.

—    Vai tu domā laisties uz turieni, ja izdotos?

—    Jā gan.

—    Nu jā, tev jau tur labāk: sacīji, ka tur atrodas tava sieva ar meitu?

Paromovs šajā mirklī nedomāja par viņām. Domāja par Veroniku. Un Spiridoniča jautājums pārmetoši iedūra viņam sirdī.

—    Nezinu. Divus gadus neesmu redzējis sievu un Marfušu. Nezinu, kā viņas tur tagad dzīvo bez manis. Marfuša būs izaugusi, ka ne pazīt vairs. Vai būs jau piecpadsmit? Būs gan.

Spiridoničs pasmaidīja. Kaut ko atcerējās:

—    Atnes kungu lietussargu, kad atgriezies, — viņa teica. Hm! Tad ta joki. Arī ieticies būt par jaunkundzi. Visu laiku skraidīja apkārt basām kājām, pēkšņi lietussargs vajadzīgs! Un visu laiku dziedāja kopā ar citām meitenēm:

Nepērc, tēt, man kažociņu: Mani utis noēdīs. Pērc man galošas un širmi — Lai tiek ļaudīm skatīties!

Viņi pasēdēja, padzērās no zariem skaidro sniedziņu un mundri un steidzīgi gāja tālāk. Iznāca uz pakalna: var saredzēt baznīcas torņgalu. Spiridoničs noradīja uz torņgalu:

—    Ta ir Jermoļinas sadža, bet no turienes vel astoņas verstis ko iet. Uz vakaru būsim mājās. Mūsu sādža ir maza, pavisam tikai divpadsmit sētu.

Spiridoničs stāstīja par savu sādžu, par saviem darbiem un rūpēm, bet Paromovs neklausījās. Viņš domāja pats savas domas. Un tā nogrima savās domās, ka atjēdzās tikai tad, kad Spiridoničs skaļi ierunājās ar kādu piejājušu jātnieku:

—   Savējie, savējie! Lūk, paskaties . . .

Spiridoničs padeva savu dokumentu. Paromovs jau grasījās vilkt no kabatas savējo, bet kazaks atdeva dokumentu Spiridoničam, atmeta Paromovam ar roku un, teicis «variet iet, biedri!» palaida zirgu rikšos, tā ka ceļa akmentiņi vien noskanēja zem zirga pakaviem.

Nogāja no sānceļa uz lielceļa, kas veda uz tālo baznīcas torņgalu, un atkal sāka krist acīs neseno kauju liecinieki: bedres, ūdens pārplūduši ierakumi, patronu čaulītes, uzpūsts zirga līķis.

—    Tātad arī pie mums kāvušies. Arī mēs neesam tikuši sveikā cauri. Nekur neizbēgsi. It kā zem slotas tikuši, — Spiridoničs nemierpilnā balsī teica un vienā gabalā nopūtās. Ceļā gadījās sievas ar zīdaiņiem un bērniem.

—    No kurienes, sieviņas?

—    No tālienes, no Buguruslanas novada.

—    Uz kurieni?

Viena sāka raudāt un vaimanāt: nodedzinājuši, galīgi nodedzinājuši sādžu, visi aizbēguši. Sākumā plosījušies baltie, tad sarkanie.

—    Caur Jermoļinu gāja?

—    Gāja, gāja. Tur arī viss nodega. Tikai viena paša iela palika. Visapkārt dega . . .

—    Ko viņi dara! I gala nav. . .

Spiridoničs sāka iet arvien ātrāk, arvien nemierīgāk sāka sarunāties pats ar sevi un čamstināja lūpām, vienā gabalā nopūzdamies.

—    Nekas nav zināms … it nekas!

Nonāca Jermoļinas sādžā. Vienīgi tikai biedri. No iedzīvotājiem ne vēsts. Apjautājās par savu sādžu.

—    Mēs tādas nezinām, biedri. Neesam dzirdējuši.

—    Kur tad, biedri, iedzīvotāji palikuši? Sie paši jermoļinieši?

—    Noslēpušies, maitas.

—    Kādēļ tā?

—    Viņus, draņķus, visus vajadzētu apšaut ar ložmetēju. Saņēmuši baltgvardu maitas ar baznīcas zvaņām. Lūk tur, šķērsieliņā, palikušas kaut kādas vecenes. Bet kas jūs tādi esat un kādi jums dokumenti?

Atkal kontrole.

—   Ejiet! Re, šiem te vaļas pa mājām vazāties. Cilvēki lej savas asinis, bet viņi. . .

—    Nu, biedri, nezinu, kādi tev nopelni, bet es esmu karojis diezgan, — Spiridoničs saniknojās un sāka rūkt:

—    Lej savējās, bet ne citu . . . Atraduši ar ko lielīties.

Saule bija noslīdējusi zemu, spilgti krāsodama pa ceļam gadījušās peļķes un purvājus, kas atspoguļoja pavasara debess zilgmi zeltaini rožainiem atspīdumiem. Gaišzilajā miglā, kas krēslā pacēlās pret debesīm, aizlidoja priecīgi gāginošas zosis.

—    Arī mājup atgriežas, — Spiridoničs skumji noteica, pavadīdams tās ar ilgu skatu. — Vīs ligzdas un perēs olas.

Un Paromovs domāja par aizlidojošām zosīm: laimīgās! Ja būtu spārni!

Šajā brīdī, it kā tikai nupat, Paromova ausis atdarījās un viņās ieplūda dobja aeroplāna rūkšana ar metālisku pieskaņu, līdzīga maijvaboles dūkšanai klusā naktī. Tāda savāda, bailes un nemieru iedvesoša, rūkoņa.

—    Skaties, augstāk par dzērvi uzlaidies! — Spiridoničs iesaucās, it kā izdzirdis Paromova domu par spārniem.

Ļauna rūkoņa. It kā pati nāve lidotu krēslā un aplūkotu asinīm sārtoto zemi. Varbūt tur lido divi: Nāve un Velns.

Kājas stieg lipīgajos dubļos. Nogriezās no lielceļa un devās leņķī tālāk. Spiridoničs apstājās un paraudzījās tālē — dzidrajā vakara krēslā.

—    Lūk! Vesela. Lai slava tavai mūžīgai pacietībai, ak Kungs! — viņš teica un noņēmis cepuri, pārmeta krustu pret violeto debestiņu ar izdziestošās vakarblāzmas pēdējo sārtumu.

—    Paraugies: lūk, kalniņā, pa labi no bērza, vai redzi to jumtu? Tas ir mans! Mana māja! Tas ir — paša. Nu, slava Tev Mūžīgais par tavu lielo žēlastību!

Blāzma dzisa. Kaut kur iekliedzās dzērves. Garām palaidās, spārniem švīkstinot, kovārņi uz naktsguļu. Pie debesīm iedegās zvaigznītes. Bet kaut kur vēl arvien rūca neredzamais aeroplāns …

—    Tagad ņem kājas pār pleciem, brāl! Satumsīs un mēs izpeldēsimies dubļos un peļķēs. Viss izmircis. Un pa naktīm neuzsalst. Pavasaris! Lielais gavēnis… beidzas. Taisni uz Lieldienām esam atnākuši.

Likās tuvu, bet viņi nonāca galā, kad jau bija pavisam satumsis. Nevienas uguntiņas sādžā. It kā sen izmirusi. Baidās: tikko satumst, noslēpjas un noglabājas. Lai ātrāk sasniegtu mērķi, viņi devās tieši pār sakņu dārziem uz pakalnu, kur tumsā, kā melna vista uz olām, sēdēja ar salmu jumtu nosegusies būda.

—    Nu, lūk . . . esam mājās .. .

Spiridoničs piedauzīja pie slēģiem, paraudzījās logā, atkal piedauzīja.

Paromovs tūdaļ noprata, ka būda tukša, bet Spiridoničs vēl arvien gaidīja atsaucamies.

—    Vai kur aizgājuši, vai… Iesim no pagalma puses. Baidās atbildēt. Tu te pagaidi, bet es pārlīdīšu pāri un pamēģināšu. Dievs-tēvs, kas tas ir?

Nakts klusumā skaļi atskanēja klauvēšana, satraukdama nakti. Tad norima. Noklabēja ieejas durvis. Laikam ielaiduši. Kas tas? Paromovs sāka ausīties: bija dzirdams, ka istabā Spiridoničs aizraudamies raud . . .

Paromovs ilgi gaidīja, tad, kad raudas apklusa, viņš ielīda pagalmā un devās uz būdu. Ar mokām, taustīdamies, atrada durvis un iegāja. Spiridoničs gulēja uz grīdas ar seju uz leju un neraudāja, bet čukstēja:

—    Nekas nav zināms, it nekas …

Paromovs noliecās un pieskārās ar roku pie viņa pleca. Neizbijās, tikai vēlreiz šņukstēdams atkārtoja:

—    Nekas, Gorļenka, nav zināms … it nekas . . .

—    Bet tu rimsties raudāt. Vispirms jādabū zināt. Varbūt kur aizgājuši?

—    Kur tad? Kur lai meklē? Tagad cilvēks ir tikpat kā adata. Ja pazaudēsi, pagalam. Kur nu mēs abi iesim? Nav mums vairs abiem kurp iet.

—    Sādžā tak vēl kāds būs.

—    Varbūt ka kāds arī ir, bet tagad neviens iekšā nelaidīs. Baidās. Kas tik būs rīt. . .

Spiridoničs apsēdās uz grīdas, kā tatārs, un sāka šūpoties. Paromovs aizgāja un atstiepa no istabaugšas paņemtos salmus. Spiridoničs jau sēdēja uz zirgu segas un ģērba nost kājas. Tad viņi salika uz krāsns dažus klēpjus salmu, ierakās tajos galvām un apklusa. Tikko taisījās aizmigt, te traki nobijās: salmos ielēca kaķis.

—    Ak, mīļā! Mūsu kaķīte, — Spiridoničs čukstēja, šņūkādamies, un ilgi tumsā bija dzirdama kaķa malšana un ar viņu sarunājošos cilvēka čuksti.

—    Nu, muļķīte? Tagad mēs ar tevi esam vieni paši? Kādēļ paliki? Vai mani gaidīji, ko?

Pamodās no aukstuma. Jau ausa rīts un kaut kur dziedāja strazds. Spiridoničs izgāja ārā uiv ilgi nenāca. Atgriezās, sasita rokas un teica:

—    Nav nevienas dzīvas dvēseles. Bet Solomahinu pagalmā guļ beigts cilvēks. Nevar zināt, vai nošauts tīši, vai tāpat — netīšām. Kā redzams, jau ilgi tur guļ: žurkas visu seju apgrauzušas. Bet, varbūt arī suņi.

Apsēdās zem svētbildes un viņa rokas gurdi nokrita gar sāniem kā pātagas.

—    Kur lai meklē?

Ilgi sēdēja galvu nodūris. Kaķis uzlēca viņam uz ceļiem. Viņš to paglaudīja, bet domas bija citur. Pēkšņi aizmeta kaķi un piecēlās:

—   Varbūt, ka dzirnavās kāds palicis. Vajadzētu noiet turp.

Paēda sausu maizi, nodzērās akas ūdeni un aizgāja.

—    Tu, Gorļenka, atnāci pie manis ciemā, bet nu redzi: tikai kaķis un nekurināta būda …

Nogāja ielejā, pie upītes. Senāk tur bija mežs un dzirnavas bija paslēpušās mežā, bet tagad palikuši tikai krūmi, dzirnavas kailas un vietuļas rēgojās pretī.

—    Dūmi? Tā ir. Tātad tur ir arī dzīvs cilvēks.

Tik patīkami bija raudzīties uz tievo zilgano dūmu strūkliņu virs jumta. Spiridoničs steidzās ātrāk sastapt dzīvu cilvēku un izvaicāt par savu ģimeni, bet Paromovam gribējās pasēdēt siltumā, pie uguns, pažāvēties un ļoti iegribējās padzert tēju. Bija i tēja, i cukurs, bet vārāmais atradīsies: dzirnavās ir dzīvi cilvēki.

Upīte bija atsvabinājusies no ledus un uzplūduši līdz malām, bet vietām bija pārpludinājusi arī pļavas, izveidodama spoguļus, gan apaļus, gan ovālus, gan it kā atsevišķas sadauzīta stikla drumslas. It kā mākonīši no debesīm būtu nokrituši ūdenī un klusi šūpotos, atgādinādami paceltas buras jūrā klusā laikā. Dzirnavas nestrādāja, bet uz ratu krītošā ūdens troksnis pildīja rīta klusumu ar patīkamu darbīgu kustību, radot iespaidu, it kā cilvēks mierīgi sāktu savas dienas gaitas. Viscaur ir slapjš un staigns. Vietām pat ceļš nemaz nav atrodams. Iestiga muklājā un ilgi netika laukā. Drīz vien applūdīs visas pļavas un dzirnavas peldēs kā ezerā starp plaukstošiem krūmiem. Saulē laistīdamies virs dzirnavām laidelējas pelēki un balti baloži. Virknē laižas meža pīles. Kā redzams, nevienam nav vaļas tās šaut. Tagad medī tikai cilvēkus.

—    Dzirnavnieks mīlēja šaut pīles. Bija viņam laba angļu bise, — Spiridoničs balsī domāja un nopūtās.

—    Bet es ķēru vēžus. Pie mums tos neēda, bet es gan. Nezin, kas tur dzirnavās atrodas. Sādā laikā maz ticams, ka tur kāds vēl dzīvotu. Varbūt kāds iegriezies pamedīt?

Tomēr kā nekā tika līdz dzirnavām. Laiviņa ar airi piesieta stūres galā pie krūma. Caur logu redzama uguns, pie krāsns kāds cilvēks ko dara. Pie lievenēm, uz mietiem izkārtas vēžu ķeseles, stāv makšķeres. Kā redzams, zvejnieks …

—    Tikai mūsu Vasja. Kur nu cits kāds te gadīsies, — Spiridoničs, pieliekdams seju pie neskaidrā stikla, teica.

—    Pazīsti?

—    Vasju? Kā vēl. Dieva cilvēciņš. Iesim iekšā!

Uzkāpa uz lievenēm, apstājās un atvilka elpu:

—    Uzreiz tā kā nokusu.

Iegāja. Pie krāsns stāvēja un tagad pagriezās vecs, netīrs cilvēks ar jocīgu krunkainu seju, bez ūsām un bez bārdas, kā vecam aktierim-komiķim. Atkāpās atpakaļ un acu nepamirkšķinājis raudzījās pretim, it kā sagatavodamies aizsargāties no uzbrukuma.

—    Vasja! Nepazīsti? Nu, ieskaties manī labi, tu savādnieki

Vasja reizes divas pamirkšķināja acis un neskanīgi iesmējās, parādīdams stiprus un baltus zobus.

—    Lūk, kāds esi palicis . .. Bet šis?

—    Tas ir mans draugs un paziņa, biedri, — Spiridoničs teica par savu ceļabiedru.

Vasja zaļganām acīm noraudzījās Paromovā no galvas līdz kājām un atkal neskanīgi iesmējās, vienīgi vaigiem.

—    Viņš mums ir Dieva cilvēciņš. Dzīvo kā debesu putniņš.

—    Vāru vēžus.

—    Uzliec tējkannu, uzvāri ūdeni: padzersim tēju. Esi tomēr nosirmojis, Vasja. Kā redzams, arī tev vecums mācas virsū uz papēžiem.

—    Nekas. Kad nomiršu, būs mierīgāk. Dzīvoju mežos un purvos, domāju mierīgi nodzīvot. Kas tev deva! Divas reizes noķēra un stiepa līdzi. Gribēja nošaut. Tagad nekur vairs nevar noslēpties no cilvēka. Neviena zvēra nebaidos, bet cilvēku nemīlu, baidos.

—    Saki, Vasja, kur palikušas mana sieva un Marfuša? Ne vienu pašu iedzīvotāju sādžā neatradu? Kas te bija? Kādēļ aizbēguši?

—   Es jau tāpat kā senāk: dzīvoju tikai pa mežiem un purviem. Dzirdēju runājam, bet kas to lai sazin: vai tas tiesa, vai nē. Vai tad tu neko nezini?

—    Nekas nav zināms, it nekas.

Vasja pamīņājās, pakasījās un, laiski izmezdams vārdus, it kā akmeņus celtu, vienaldzīgi un flegmātiski sāka runāt. Kad baltie atkāpušies, Spiridoniča būdā palicis virsnieks — sašauts. Atnākuši biedri un atraduši. Runājot, ka Kosojs nodevis. Viņš visu laiku braukājis pie Spiridoniča sievas. Šī jau bijusi varen skaista sieviete. Bet nepieņēmusi viņu, sūtījusi pie joda. Un tā nu viņš arī pateicis sarkanajiem, ka Fedosja noslēpusi virsnieku. Aiz dusmām Fedosju nogalinājuši. Runājot, ka ar zobenu . . .

Spiridoničs klausījās un, smagi elsodams, tikai atkārtoja:

—    Tā … tā .. .

Neraudāja. Atmeta tikai ar roku, norāva no cepures sarkano zvaigzni un iemeta to liesmojošā krāsnī, bet tad, brīdi paklusējis, iejautājās:

—    Nu, bet kas ir ar Marfušu?

—    Kas viņu zin. Runāja, ka māti nogalinājuši, bet Marfušu paņēmuši sev līdz.

—   Tā, tā . . . nu, ko tad vairāk? Dzersim nu tēju, — Spiridoničs mierīgi nobeidza.

Paromovam bija pavisam savādi ap dūšu: nezināja, ko sacīt Spiridoničam. Reizēm palūkojās uz viņa mierīgo, bargo seju, bet vārdi nenāca pār lūpām. Spiridoničs aizmirsa tēju, visu laiku raudzījās lodziņā un atkārtoja:

—   Tā . . . tā . . . Bet vai nezini, kur Fedosja apglabāta, — viņš nepagriezdamies jautāja.

1 — Kas viņu var zināt. Kaut kur ieraka… Vai tad atradīsi? Bet vai nav vienalga, kur cilvēks sapūst? No zemes mēs esam ņemti, par zemi mums jāpaliek, — Vasja kūtri novilka.

Ilgi sēdēia klusēdami.

—   Tagad gribu tikai gulēt… un vairāk man nekas nav vajadzīgs, nekas nav vajadzīgs! — Spiridoničs uzlīda uz krāsns un apklusa. Viņš drīz aizmiga un smagi, vaidēdams elpoja, ar svilpoņu izmezdams no krūtīm izlietoto gaisu. Paromovs sēdēja pie galda un klusi sarunājās ar savādo meža cilvēku — mežoni. Aizgājis no pasaules. Nemīl un baidās ļaužu. Visu gadu dzīvo dabā. No agra pavasara līdz vēlam rudenim mežā vai purvā: uzstāda telti, ķer ar lamatām putnus; zvejo, pārtiek no sēnēm, ogām un dažādām saknēm. Vienīgi salā patveras pie kāda žēlsirdīga cilvēka, vienu dienu vienā būdā, otru citā. Negriež matus un nemazgājas: saka, ka esot vienalga, atkal būsi netīrs, un nagi un mati ataugs no jauna. Pirmatnējs klaidonis. Par sievietēm runājot spļaudās. Pilnīga novēršanās no dzīves un galīga atsvabināšanās no kultūras. Varbūt, ka tagad, mūsu nolādētajās dienās, šis mežonīgais meža cilvēks ir vislaimīgākais? Dzīvo kā koks vai kā zaķis, un tikko atšķir sevi no stādiem un dzīvniekiem. Negrib būt cilvēks! Pats nerunā. Jājautā, tikai tad viņš kūtri un negribēdams atbildēs.

—    Nu, bet vai Dievam tici? — Paromovs jautāja, ar ziņkāri aplūkodams šo pirmatnējo ciniķi.

—    Man viss viens: vai ir Dievs vai nav… I zināt par to neko negribu.

—    Padzer tēju.

—    Nedzeru viņu. Tikai ūdeni dzeru.

—    Bet degvīnu?

—    Nekad neesmu dzēris. Ir ūdens, nekā cita nevajaga.

No siltuma, kāds bija istabā, Paromovam arī uznāca

miegs. Viņš nolika galvu uz rokām un turpat pie galda aizmiga. Šalca dzirnavu ūdenskritums, bet Paromovam šķita, ka viņš redz zilu šalcošu jūru, Krimas kalnu zilās kontūras, svelmainu sauli, baltas kaijas, baltu tālu buru un varavīkšņainos jūras ūdens rakstus krastmalā. Viņš vispirms nokāpj lejā pa šauru taciņu, tad pa akmens kāpēm uz balto namiņu ar kolonnām, bet uz balkona no mežvīna vītņu zaļuma, raugās un priecīgi smaida Lada ar Ieviņu uz rokām …

9.

Visbriesmīgākais, nejēdzīgākais, nežēlīgākais un muļķīgākais no visiem vēl atlikušiem aizvēsturiskiem dzīvniekiem ir pūlis panikā. Vieglāk un bezbailīgāk ir atrasties idiotu sabiedrībā, nekā šādā pūlī. Nepadoties viņa lipīgajam iespaidam un līdz galam pretoties pakāpeniskai sevis pārvēršanai par tādu pašu šī daudzgalvainā briesmekļa idiotu — tas nozīmē — līdz galam palikt cilvēkam. Priekš tā ir vajadzīgs varonīgs gribasspēks, augsta gara kultūra un attīstītas pašapziņas un pašcieņas jūtas. Tur neglābs nekāda drosme. Cilvēki, kas mūsdienās gadiem raudzījušies nāvei acīs, kas izdarījuši ārkārtīgus varoņdarbus, kas brīvprātīgi gājuši mirt un caur brīnumu izglābušies, pagadījušies paniski noskaņotā pūlī, nereti pārvēršas nožēlojamos gļēvuļos, kas taisās bēgt aiz visniecīgākā un muļķīgākā iemesla, vienīgi tikai dēļ norādījuma par dzīvības pazaudēšanas iespējamību. Pat tajos gadījumos, kad dzīvība neko citu vairs nedod cilvēkam kā vienīgi mokas un ciešanas. Dzīvības instinkts, atsvabināts no prāta gaismas, pārvērš mūs aunu, vilku, cūku, begemotu, asinskāru tīģeru un gļēvu zaķu baros.

Bet mūsu dienās valdonību ir sagrābis pūlis, kas zaudējis prāta gaismu un visgļēvākos un plēsīgākos ceļ par saviem varoņiem.

Vai esat redzējuši pilsētu, ar divsimt tūkstošiem iedzīvotāju, kas pārvēršas aunu, cūku, tīģeru un zaķu baros? Pietika tikai kaut kur un kaut kam pateikt, ka pilsētas komandants ielādējis vagonā savu govi un klavieres aizvešanai, lai jau sāktos šī cilvēku pārvēršanās dzīvniekos. Baumas gāja no mutes mutē, no viena tālruņa uz otrur no viena veikala uz otru — ātri apskrēja visas mājas, visas iestādes, visas kafejnīcas un lazaretes, un jau otrā dienā sākās bēgšana no pilsētas. Velti uz sētām tika izlīmētas bargas un lepnas pavēles, avīzēs parādījās nomierinoši raksti, pa ielām staigāja kareivju nodaļas ar mūziku. Velti gūstīja un bargi sodīja baumu izplatītājus: klavieres un govs, ko kāds bija redzējis stacijā, jau bija pārņēmušas pilsētnieku prātus un domas. Un kaut gan daudzi personīgi pārliecinājās, ka pilsētas komandanta govs tāpat kā senāk stāv viņa pagalmā, kūtī, bet viņa bērni tāpat kā senāk katru dienu spēlē uz klavierēm gammas, — neviens, pat paši baumu izplatītāji, kuriem parādīja i govi, i klavieres, neticēja vai šaubījās. Vai tikai tā ir tā pati govs un tās pašas klavieres? Bēgšana turpinājās aiz dažādām izdomātām izrunām. Iesāka tie, kuriem bija govis un klavieres. Līdz ar govīm un klavierēm kārtīgie un ievērojamie pilsoņi sāka aizvest arī sievas ar bērniem un citiem mājniekiem. «Tiešas briesmas jau nu gan vēl nedraud, mēnešus divus, trīs pilsēta katrā ziņā vēl noturēsies, bet, zināt, katram gadījumam jāatvieglo vezums. Kā saka, kas pats sevi sargā, to arī Dievs pasargās.» — «Sievietes un bērni, vai zināt, tā ir tāda bagāža, ko šais laikos labāk aizsūtīt prom pie laika.» Tā, mazliet apmulsuši, taisnojās ģimeņu galvas, kad tiem nefzdevās noslēpt no draugiem un paziņām savu saprātīgo rīcību. Tie, kas vēl nekustējās no savām iedzīvotam vietām un ironiski smējās un zobojās par saprātīgajiem paziņām, lepodamies ar savu pilsoņa vīrišķību, redzēdami uz staciju braucošās mantu vezumu rindas, sākumā kļuva domīgi, bet tad arī paši sāka kravāties. Bet tie, kuriem nebija govju un klavieru, padodamies kārdināšanai, domāja un runāja savā starpā: «No mums slēpj, bet šiem kundziņiem jau viss ir zināms. Viņi aizbrauks, bet mēs paliksim.» Un arī sāka kravāties un atstāt pilsētu. Un, lūk, pilsētā ar katru dienu vairojās uztraukums un viss gāja juku jukām. Sāka biedēt savējo aeroplāni un savējo šaušanas apmācība aiz pilsētas; ielas kautiņi un skandāli pārvērtās muļķīgās baumās par sākušamies kaujām un uzbrukumiem, bet vēl tālās neveiksmes frontēs pildīja dvēseles ar zemu gļēvulību, kas aplipināja pilsoņus, kā epidēmiska slimība.

Saslima visi, pat tie, kam neskatoties uz visām neveiksmēm frontēs, tik un tā nedraudēja pretinieka atriebšanās briesmas. Pilsēta pārvērtās panikas pārņemtā pūlī. Panika pārņēma iedzīvotāju vairumu, kad valdība, zaudējusi dvēseles līdzsvaru, pati sāka padoties vispārējai noskaņai un svārstīties savos mēģinājumos apturēt bēgšanu pretrunīgiem rīkojumiem un paziņojumiem. Vēlēdamās atvieglot iespējamo evakuāciju, valdība ar izrunu, ka pilsēta jāatvieglo no pārpildīšanas, sāka evakuēt dažas iestādes, bet līdz ar to apturēja dzelzceļa biļešu brīvo pārdošanu izbraukšanai no pilsētas, ievedot sevišķas atļaujas uz tiesībām pirkt šādas biļetes. Tad nu visi sajuta, ka briesmas ir tuvu, un sākās cīņa par tiesībām un iespējamību ātrāk iekļūt vilcienā. Aizmugures panika atstāja ļaunu iespaidu uz fronti. Pilsētā pabijušie karavīri iznēsāja baumas par evakuāciju, un šīs baumas, laupīdamas ticību uzvarai, manāmi satricināja frontes spēkus un pretošanās spējas. Viena jauna neveiksme, — un fronte sakustējās un ātri kāpās atpakaļ, bet iedomātās briesmas pārvērtās acīmredzamās, kas ātri auga augumā un tuvojās panikas pārņemtajai pilsētai.

Varētu domāt, ka ļaudis gaida zemestrīci, pilsētas sagrūšanu, uguns lietu. Tik lielas bija šausmas un apjukums sejās, ģimenēs. Aizbēgt, izglābties par katru cenu —

lūk, vispārējā doma, uzdevums un morāle. Bēgt pašam un palīdzēt to darīt saviem tuviniekiem, — tas tagad kļuva par katra kulturāla cilvēka vienīgo mērķi, bet tā ka valdības ļaudis sāka to izmantot, lai glābtu savas ģimenes un mantību, tad sākās nikna cīņa pašā pilsētā, kurnēšana un valdības nosodīšana, kas bija zaudējusi savu prestižu un cieņu. Šausmas un apjukums pilsētā krita acīs arī vēl tādēļ, ka tas bija ass kontrasts triumfējošam mieram un klusējošai nicināšanai, kādu izrādīja tā iedzīvotāju daļa, kas palika uz vietas un gaidīja pretiniekus kā vēlamus viesus. Tie visi bija novārtā pamestie dzīves pabērni, kam nebija nekā ko zaudēt, bet kas iegūt kaut ko varēja. Vienu šausmas un apjukums izsauca otru prieka smaidus un dusmu un ienaida saucienus. Ļaudis pārvērtās par auniem, cūkām, vilkiem un tīģeriem, gataviem viens otru dzīvus aprīt.

Un, lūk, pienāca šausmīgā, pēdējā diena.

Drēgns ziemas slapjdraņķa vakars. Pilsēta miglā tīta. Reti pusakli lukturi, šur tur izgreznoti ar ātrumā pakārtiem marodieriem, salauzti un degošās gāzes liesmu izverdoši kā milzīgas bēru lāpas. Lēni pa ielām velkas, cits citu traucējoši vezumi ar karaspēka mantām; dārdoši smagie auto, skarbi spiegdami un zibsnīdami savām ugunīgām elektrības acīm; cilvēki ar maisiem uz muguras, čemodāniem rokās; karaspēka daļas, ierindā soļodamas, dārdošā artilērija, sarkanā krusta rati ar slimiem un ievainotiem; bars sieviešu ar bērniem un saiņiem, ormaņi ar dzīvas kravas pārlādētām kamanām, dārdi un vaidi, kliedzieni un lamas, smiekli un mežonīgs izsmiekls. Viss tas jaucas nejēdzīgā haosā, ko apgaismo aizdedzināto noliktavu baismīgā atblāzma un rada pasaules gala iespaidu. Lūk, tāpat laikam ir bijis Sodomā un Gomorā, kad atpakaļ pagriezusies Lata sieva pārvērtās par sālsstabu no redzētās ainas. Dzīvas straumes pa visām ielām tiecās uz stacijas pusi, te apstājās un trokšņojot griezās uz vietas, te atkal sāka līst uz priekšu, atgādinot čūskveidīgus nezvērus. Uz laukuma, tilta priekšā, kas veda pār upi, radās sablīvējums. Šeit cīnījās par iespējamību ātrāk tikt uz vienīgo pārpalikušo tiltu. Visiem šķita, ka tilts šķir dzīvību no nāves. Jāpārbrauc tikai pāri un būsi izglābies. Tādēļ šeit cilvēki mitējās būt cilvēki un atgādināja plūcošos suņu baru. Šeit, likās, bija sakrājies viss cilvēku ļaunums un nelietība. Mežonīga kaukoņa valdīja tilta galā, briesmīgs kliedzienu, lāstu, vaidu, raudu un lamu jūklis. Ja Velns

vispār ir, tad viņš, protams, bija tur un rēca aiz prieka.. Kādu nometa no tilta, kādu sabrauca ar smago auto, kāds. šāva. Ļaudis krita, gan no savējo, gan pretinieku lodēm, kas atlidoja šurp no kalnainām apkaimēm, kur gavilēja sevi par proletariātu dēvējošie sīkpilsoņi, bodnieki, žūpas un zagļi. Laiku pa laikam pie tilta sablīvētajā masā, sabraucot un izklīdinot ļaudis, ietraucās smagais auto, pilns apbruņotiem kareivjiem, kas biedēja pūli ar šauteņu zalvēm un ložu svilpoņu pār apstulbušajām cilvēku galvām, un aizdambējums bija pārrauts ar dažu dzīvību cenu. Tad atkal sākās kustība pār tiltu, bet ne uz ilgu laiku. Nogrūda pie malas sardzi, kas ieturēja kārtību, rati un auto saķērās, un atkal sākās šausmas un neprāts. Tie, kas izmisuši, necerēja vairs tikt uz tilta, pameta ratus ar mantību un, paķēruši bērnus, devās uz upi, kur strādāja pārcēlāji. Sie proletārieši jau sen bija kļuvuši par miljonāriem, pārvezdami tā sauktos buržujus viņā pusē. Tomēr arī šeit nebija viegli iekļūt laivā un arī notika cīņas, kuras pavadīja kliedzieni, vaidi, raudas, lūgumi un kautiņi. Pārcēlāji atkāvās no nepacietīgajiem buržujiem ar airiem, citādi tie nemaz vairs nespēja saprast, ka laivas aiz pārpildīšanas noiet dibenā. «Izglītoti, bet muļķi!» — kliedza pārcēlāji, stumdami airiem atpakaļ laivā tiecošos ļaudis.

Kā aprakstīt to, kas norisinājās stacijā, uz perona, vilcienos, kas bija sablīvējušies ceļā un radījuši tā saucamo «korķi». Runāja, ka šo «korķi» ar nolūku radījuši paši dzelzceļnieki, lai nodotu visus buržujus sarkano rokās. Stacija un dzelzceļš bija karaspēka rokās, kas prata pavēlēt vienīgi ar nošaušanas piedraudējumu. Laikam šīs pašas pavēles arī sasēja mezglā evakuācijai sadzītos vilcienus un lokomotīves. Vagonos iekļuvušie laimīgie jau vairākas diennaktis sēdēja tur, gaidīdami aizbraukšanu, un baidīdamies iziet, lai nepaliktu tepat vai nepazaudētu iespējamību sēdēt, un nelīdzēja nekādas pierunās un piedraudējumi, kad viņiem paskaidroja, ka tieši viņu vagons neies un tādēļ jākāpj ārā. Jo, iekams tur iekļuvis, ikviens bija izcīnījis izmisušu cīņu ar saviem tuvākiem, un nu, kāp atkal laukā un sāc cīņu no jauna. Nav nelaime, ka nav nekā ko ēst un nevar tikt atejā, lai izdarītu savas dabiskās vajadzības: neciešamā urīna un ekskrementu smaka bija pieņemamāka nekā risks, atrasties aiz vagona durvīm. Cilvēki mitējās kaunēties un pazemojošas cilvēka dabiskuma ainas nevienu vairs neuztrauca, tās šķita neievērojams sīkums. Savāca naudu un piekukuļoja mašīnistus, ogļu krāvējus, vagonu sakabinātājus, domādami, ka no viņiem atkarīga šī vai tā vilciena vai vagona izbraukšanas kārtība. Tie kukuļus pieņēma, noslēpumaini pamirkšķināja un teica, ka rītā laidīs, bet arī rītā vagoni stāvēja turpat, kur stāvējuši. Un tomēr šie ļaudis bija laimīgāki par tiem, kuri kā tārpi kastītēs čumēja un mudžēja pa stacijas zāļu grīdām. Likās, ka šeit ierīkota grandioza slimnīca idiotiem un vājprātīgiem, kuri sadzīti vienā punktā no visas Krievijas. Daždažādu kārtu, profesiju, vecumu cilvēki, sievietes un vīrieši, pa vienam un ģimenēm, atgādināja raibu neprātīgo vai neprātam tuvu ļaužu pūli. Visi uzbudinātā garastāvoklī, aizdomīgi, apvainojušies, izbiedēti, izmocīti, ļauni un netaisni cits pret citu. Nav vairs telpas, kur sēdēt. Sajaukušies kājām cits caur citu. Pa kaktiem vāļājas daudz tīfa slimnieku, piepilda gaisu saviem murgu kliedzieniem. Nemanot mirst un paliek kopā ar dzīvajiem: nav neviena, kas izrīkotu aiznest līķi prom. No pamestām lazaretēm un slimnīcām šurp atskrējuši visi kustēties spējīgie, kas vēl nav zaudējuši samaņu, un šeit ik dienas nomirst desmitiem, aplipinot veselos. Tabakas dūmu mākoņi, kuros ļaudis kustas kā rēgi. Slimo vaidi, zīdaiņu kliedzieni, sadursmes maza stūrīša dēļ, mantu dēļ, laupīšana un zagšana, savas mātes pazaudējušo bērnu brēkšana, ķildas ar revolveru šāvieniem, pašnāvības. Visa šī šausmu orģija norisinājās dūmainā puskrēslā: elektrība nedarbojas, zāles apgaismotas lampām un sveču galiņiem. Šīs drebošās uguntiņas tabakas, te zilganajos, te dzeltenajos dūmos, atgādina vaska svecītes baznīcā un kādu sevišķu aizlūgumu par dzīvi apraktiem. Šī sveču uguntiņu radītā noskaņa negaidot pārvēršas pilnīgā ilūzijā. Kas tas? Nē, nē, tā nav ilūzija, nav halucinācija. Kaut kur dziedoši skaita dievvārdus un tad dzied: «Lai Dieva mierā». Tas notiek stacijas priekšnamā, Pestītāja svētbildes priekšā garīdznieks ātri notur aizlūgumu par kādu tikko kaujā kritušu virsnieku. Tālumā pakaļpalicēju raudas un vaimanas. Šīs raudas atrod atbalsi, un dažādās vietās tām atbild sievu un māšu histērija, kuras nesen zaudējušas vīrus, dēlus, tuviniekus. Bet stacijas milzīgajos logos, kas atrodas pilsētas pusē, kā zibeņi šaudas ugunsgrēku baismīgie atspīdumi. Laiku pa laikam logu stikli sāk drebēt un žēli skanēt no tāliem lielgabalu šāvieniem, kas līdzinās pērkona rūkoņai. Pēdējās kaujas norisinās divdesmit verstis no pilsētas. Tur mirst nāvei nolemtie, lai ar savu nāvi atturētu pretinieka ienākšanu pilsētā un dotu laiku izvest un izglābt šo neprātīgo un nelaimīgo ļaužu baru …

Bet lokomotīves, kas maldās pa stacijas sliedēm, te kauc un spiedz, it kā no neredzamiem sitieniem, te sauc, te nemitīgi kliedz, atraisot sastrēgumus uz glābšanas ceļiem. Smagi pūzdamas un elsdamas, it kā aiz noguruma, lokomotīves bailīgi raugās apkārt savām ugunīgajām acīm, izmēzdamas no skursteņiem smagus dūmu un tvaika mutuļus baismīgā sārtumā. Kā stikla trauki nošķind vagonu buferi un dzelzs daļas, un kā čūskas aizvelkas garām vilcieni, ļaužu pārpildīti un apstāti no ārpuses līdz pat vagonu jumtiem. Cilvēki aplipuši ap vagoniem kā mušas ap cukuru. Kad vagoni nokļūst rokas luktura vai garām paslīdošas lokomotīves acs gaismā, to logos kā rēgi uz brīdi pazib un izgaist tumsā bālas, izbiedētas sejas, ar sastingušām šausmām acīs … •

10.

Rītausmā, kad izmocītie ļaudis bija iegrimuši snaudainā bezgribā, vilciens spēcīgi sakustējās. Kas noticis? Tūdaļ pamodās jau it kā iemigušās šausmas dvēselēs un visi plati atpleta acis.

-*Kungi, mēs sākam braukt!

Jā, jā, vilciens lēni sāka līst uz priekšu. Par to vairs nebija ko šaubīties: to redzēja savām acīm visi, kam bija iespēja skatīties pa vagonu logiem. Bet cerību zaudējušie šaubījās:

—    Ne jau mēs braucam, bet kaimiņu vilciens.

—    Ko jūs, vai akli esat palikuši, vai?

—   Vai tad nejūtat, ka vilciens kustas?

Jā, tagad nu visiem ir skaidrs, ka sākuši braukt. Vagonā nevaldāms prieks, smiekli, apsveikumi. Vieni iūdz Dievu, citi smejas. Bet kāds cits kaktiņā raud . . .

Agrajā rītā, austošās dienas jutīgajā klusumā, tik skaidri dzirdama tāla lielgabalu rūkoņa, bet tagad tā vairs nevienu nebiedē, tikai modina spēju ziņkāri. Kaktā sākas strīdi par to, vai šauj mūsējie jeb — ne mūsējie un cik tālu? Šie strīdi kaitina kluso izmocīto publiku. Vai nav vienalga, kurš šauj un cik tālu? Vai nepietiek, ka viņi sākuši braukt un ar katru lokomotīves nopūtu attālinās no nāves? Šī arvien pieaugošā drošības apziņa pilda dvēseli ar lielu prieku un pateicību, bet prieks vēl ir bailīgs un neticīgs; klusajiem un izmocītajiem liekas bīstams pat strīds šādā ārkārtīgā dzīves brīdī, it kā no šī strīda pēkšņi varētu apstāties vilciens. Bet vilciens lien lēni, it kā ceļu meklēdams, it kā vēl arvien nebūtu izlēmis ko darīt: bēgt, vai palikt? Ceļu šķirotavā, piecas verstis no stacijas, tas apstājās un ilgi stāvēja pārdomās. Un atkal piezagās uztraukums, šaubas un šausmas. Kādēļ stāvam? Kas noticis? Kas tā par klaigāšanu aiz logiem? Un kur te pavisam tuvu šauj? Vai tikai nav nogriezts ceļš uz glābiņu? Visi spiežas pie logiem. Piesardzīgie varoņi izņem un apskata revolverus. Tas vēl vairāk sabiedē nervozās sievietes. Vagonā rodas apjukums.

—   Apmierināties! Nav nekā bīstama . ..

—    Kādēļ tad tur šauj?

—    Nu, te jau nu atkal braucam …

Un atkal met krustus, čukst lūgšanas un sāk priecīgi smieties.

Lodes pārsista stikla šķindiens aprauj smieklus un sarunas.

—    Uz grīdas! Metaties zemē… — kāds kliedz.

Ļaudis krīt, cenzdamies palīst viens zem otra. Viņi

atgādina kamolā savijušos tārpu kaudzes. Smagi elpas sēcieni, vaidi un čuksti, bērnu raudas, un tā paiet dažas minūtes. Bet tad atkal sākas troksnis, kliedzieni un strīdi vietu dēļ, smiekli un raudas, krustu mešana un novēlojušās varonības zemiskie joki.

Kādēļ vilciens stāvējis?

No turienes, no vagona platformas, viss bijis redzams. Aculiecinieki stāstīja: šķirotavā sadrūzmējušies daudz ievainoto un slimo. Izmisuši un necerēdami iekļūt vilcienā pilsētas stacijā, viņi bija atnākuši kājām, viens otram palīdzēdami, šurp — šķirotavā — un šeit mēģinājuši iekļūt vilcienā. Bet vai tad to varēja pieļaut? Pirmkārt, jau tā sēdot cits citam virsū, bet otrkārt, starp viņiem lielākā puse esot tīfa slimnieki. Daudzus atnesuši uz nestuvēm. Mēģinājuši ar varu iekļūt vagonos un, lūk, tā arī sākusies šaudīšana un, liekas, esot ievainotie abās pusēs. Apmēram desmit cilvēki, kā runājot, tomēr paspējuši ar varu ielīst vagonos.

O, ja jūs būtu varējuši redzēt šo ainu, kad ievainotie un slimie karavīri uzbruka laimīgo vilcienam! Tie visi bija no liktenim pamestām lazaretēm aizbēgušie bijušie studenti, kas bija paņēmuši šauteni cilvēka tiesību vārdā un gājuši cīņā pret cilvēka personības noniecināšanu, visi tie bija šo pašu tik viegli no nāves aizbēgušo ļaužu glābēji, bet tie tagad no saviem glābējiem atkāvās ar revolveru lodēm. Daudzi no viņiem vairs nespēja paiet un, līzdami gar apstādinātā vilciena vagoniem, lūdzot izstiepa rokas pret to logiem, raudāja kā bērni, un visu laiku līdz pat pēdējam brīdim cerēja uz cilvēku pateicību, taisnīgumu un līdzcietību. Velti: viņiem nebija žēlastības. Un, lūk, draudi un lāsti, cīņas durvīs un uz platformām, šāvieni. Lode, kā balva un pateicība saviem glābējiem! O, ja varētu ieskatīties šai brīdī cilvēku dvēselēs, un to dvēselēs, kas atbildēja uz lūgšanām ar šāvieniem! Vieniem nožēlojamas bailes par savu dārgo veselību un par sagrābtu telpas gabaliņu, otriem viņu uzupurēšanās apvainojuma jūtas, verdošs niknums un nevarīgas dusmas. Viņi ir atstumti un izmesti, kā izlietots un vairs nederīgs balasts. Ak, cilvēka zemums un nelietība! Vai gan jums ir kādas robežas?

Kas tā par kliegšanu un lamāšanos? Tur poručiks Boriss Paromovs sastrīdējies ar apkārtējiem laimīgajiem egoistiem, kas atzina par labu vilciena apsargātāju rīcību, atgrūžot nespēcīgos karavīrus.

—     Ir tādi brīži, kad šādā rīcībā nav nekā nemorāliska. Esmu jūrnieks un, lūk,… mūsu sirdsapziņa un tradīcija atļauj kuģa kapteinim netuvoties bojā ejošam kuģim, ja tas mūs pašus apdraud ar bojāeju. Piemēram, ugunsgrēka gadījumā. Seit ir pilnīgi analoģisks gadījums: tīfa slimnieku uzņemšana apdraudētu daudzus pasažierus.

—    Negribu zināt jūsu — muļķīgās jūrnieku paražas. Tas nav nekāds attaisnojums. Sie cilvēki jūsu dēļ devušies nāvē, bet kad pienākusi jūsu kārta atmaksāt viņiem tikai ar taisnīgumu, tad jūs vienīgi aiz zemiskas gļēvulības, lai nesaslimtu, tikai aiz gļēvulības . ..

—    Mūsu tradīcija dibināta uz vesela prāta prasībām. Nevietā esoša sentimentalitāte šādos brīžos ir tikai kaitīga . . .

—    Pilnīgi pareizi.

—    Protams. Ne jau tādēļ mēs aizbēgām, lai nomirtu no tīfa. «

—    Seit ir bērni un veci cilvēki…

—    Bet par ko tad jūs kliedzat par to, ka jūsu ienaidnieki iznīcina morāliskas un reliģiskas vērtības, ka viņi ir nežēlīgi un netaisni, ka viņi…

—    Vai tad mūsu ienaidnieki nav jūsu ienaidnieki? Kas jūs tāds esat? Kā nokļuvāt šeit?

—    Šo subjektu vajadzētu izmest no vilciena.

Tikai tagad Adelaīda Nikolajevna atjēdzās: līdz viņas apziņai nonāca Borisa skaļā balss un atmodināja viņu no ilgā letarģiskā stāvokļa. Pēdējo dienu mokas un šausmas, tā bija novārdzinājušas viņas dvēseli un miesu, ka caur kādu brīnumu iekļuvusi kopā ar Borisu vagonā, viņa aizmiga kā nosista visneērtākajā pussēdus pozā, no visām pusēm saspiesta no mantām un cilvēkiem. Viņa nedzirdēja, kā rītausmā sakustējās vilciens, kā tas apstājās šķirotavā un atkāvās no ievainotajiem un slimiem karavīriem, un tikai tagad atmodās no kliedzieniem un trokšņa, kurā kā metāls skanēja Borisa balss, kas tik ļoti atgādināja viņai mīļotā cilvēka, Borisa brāļa, Vladimira balsi.

Sirds iedrebējās, it kā kāds to būtu aizskāris ar neredzamu roku un klusi pasaucis: — Lada!

Uz mirkli pār Adelaīdas Nikolajevnas lūpām pārslīdēja viegls skumjš smaids, atminoties priecīgo, saulaino laimi, tik tuvo un jau tik tālo, un tūdaļ nozuda no atgriezušās tiešamības apziņas. Un jaunā sieviete pēkšņi visu atcerējās un visu saprata: viņi bēg! Bet kādēļ Boriss tik uzbudināti kliedz? Viņa ieklausījās un saprata tikai vienu: daži cilvēki civilā un karavīru uniformās, ar bargām sejām, draud Borisu izgrūst pa vagona durvīm.

—    Ko jūs darāt, kā jūs iedrošināties? — viņa iekliedzās, uzlēkdama uz mantu kaudzes un pakratīdama izstiepto roku. — Šis cilvēks jūsu dēļ ir lējis savas asinis …

—    Daudz tagad… tādu.

—     Nē, nav daudz! Viņi gandrīz visi ir krituši varonīgās kaujās, bet jūs … kas jūs tādi esat, kas jums devis tiesības pielietot varu un pulgot mūsu varoņus?

—    Bet kas jūs tāda esat un kādas jums tiesības, — atsaucās sievietes balss starp apjukumā apklusušajiem vīriešiem.

—    Es? Kas es tāda esmu? Es esmu korņilovieša sieva, kurš tagad palika tur, frontē nomirt, lai jums būtu iespēja izbēgt no pilsētas. Sapratāt? Jūs esat kā zvēri, muļķi un zemiski!

—    Nu, tas gan, madam ir par daudz . . .

—    Lai paliek, Adelaīda Nikolajevna. Viņiem dārga tikai pašu āda!

Da|a pasažieru, sevišķi sievietes, visu laiku bija palikuši Borisa pusē, bet kamēr Adelaīda Nikolajevna nebija uzņēmusies aizstāvēšanu, klusēja. Tagad viņi pievienojās drošsirdīgajai sievietei, kas bija apsaukusi zvēriskos ļaudis. Uzbrucēji apklusa, bet tagad otra puse vairs nevēlējās klusēt.

—    Galvenais, kas būtu sakāpuši vagonos, bet skaties . . . kaut kādi tur buržuji… Liela vajadzība šos glābt!

—    Tieši viņus vajadzētu izmest ārā …

—    Tos, kurus vajadzētu uzņemt, tos pamet, bet paņem, lūk, šādus…

Visi kaimiņi izrādījās viņu pusē. Aizstāvošas balsis atskanēja gan no augšējiem, gan no apakšējiem plauktiem. Boriss izlauzās cauri līdz savai vietai un apsēdās uz mantām, līdzās svainei. Vagons apklusa. It kā visiem pēkšņi būtu sameties kauns. Kaimiņi sāka klusēdami izdabāt Borisam un viņa ceļabiedrei, un šī pāreja no zvēriskā uz cilvēcīgo tā iespaidoja jaunās sievietes dvēseli, ka viņa spēji aizkustināta neizturēja: iespieda seju spilvenos un sāka raudāt. Boriss glāstoši un viegli pieskardamies ar roku viņas mīkstajiem zīda matiem, mierināja satraukto sievietes dvēseli un, noliecies, čukstēja:

—    Adelaīda Nikolajevna! Balodīt, mīļo… nevajaga .. . Vai dzirdat, Lada?

«Lada». Tas ir tik savādi, Boriss vēl nekad viņu nav saucis par Lādu. Tā viņu sauc vienīgi vīrs, Vladimirs. «Lada». Savādi un smieklīgi. . . Un brāļu balsis ir tik līdzīgas, ka šis čukstus izteiktais vārds «Lada» neapvaino ar savu negaidīto intimitāti, bet tīkami, it kā vēsmiņa karstā vasaras dienā, glāsta dvēseli tuvām atmiņām.

Lai Boriss glāsta viņas galvu un sauc viņu par «Lādu»: viņai liekas, ka tur runā un glāsta Volodja. Tik salda ir šī pašapmānīšanās, ka gribas atbildēt un šķiet, ka jāpaceļ tikai acis, — un ieraudzīsi Volodju. Un tādēļ, rīdama asaras, Lada čukst spilvenos: «Volodja, mans dārgais, mans mīļais Volodja!» . ..

—    Kas noticis?

Atkal kliegšana, strīdus, sadursme. Izgaisa bailīgie sapņi. Lada uztraukta pacēla galvu. Skropstā vēl dreb asariņas. Sastapās acīm ar Borisu: tāds dīvains, smags, nekustīgs skats. Pat neērti.

—    Kas tur ir, Boris?

—    Mēs neparko negribam braukt kopā ar miroņiem.

—    Tūdaļ pirmajā stacijā vajag pieteikt un iznest…

—    Bet vagonu dezinficēt!

Pasažieri drūzmējās durvīs, kas ved vagona vidus_ nodaļā, no kurienes, reizē ar sašutušām balsīm, atskan bērnu raudas un saucieni: mamma! mammiņ!

—   Kur jūs, kungi, lienat? Te jau tā ir pārpildīts,_ — ne elpot, ne pagriezties nevar, bet galvenais: jūs ari jaizlādē ārā un jādezinficē.

—   Kāda tur dezinfekcija, kad utis krīt virsū no visām pusēm…

—    Kas noticis?

—    Mirusi sieviete …

—    Kā tad ielaiduši slimu?

—   Bet kas var galvot, ka arī jūs pats neesat aplipināts.

—   Vajaga paziņot un pieprasīt ārstu, lai apskata pasažierus.

Atkal kurnēšana un sašutums, troksnis un kliedzieni, kurus pārskan žēla vīrieša balss:

—    Es tak nevaru pamest sievas miesas bez apbedīšadas. Atļaujiet aizvest līdz pirmai pilsētai… Pažēlojiet! Man ir četri bērni…

Durvīs parādījās paveca garīdznieka augums ar skumjām un ciešanām sejā.

—    Ja jūs mani ar bērniem izmetīsiet mazā stacijā, mēs aiziesim bojā. Bet es nevaru, kā garīdznieks un kristīgais, pamest sievas miesas bez zārka, bez bēru ceremonijas. Ir tak cilvēks, nav jau suns …

—    Mamma! Mammiņ! — sauca bērnu balsis no blakus nodaļas, un pēkšņi garīdznieks rokām pieķērās pie durvju stenderes un sāka raudāt, kā sāpināts zēns.

—    Bērni! bērni! Ko lai mēs tagad darām? Ko? Ak, Kungs!

—    Tas ir ārkārtējs gadījums un tur nav nekāda grēka, tētiņ. Esmu jūrnieks un, lūk . . . kad uz kuģa gadās kāds mironis, tad ir atļauts viņu ar lūgšanu ielaist jūrā. Mēs tagad esam līdzīgos apstākļos un tādēļ. ..

—   Mūs visus nogalinās, ja mēs izkāpsim tik tuvu. Kur aizbēgsi ar bērniem?

—    Tādēļ vajaga pirmā stacijā iznest mirušo ārā un pašiem palikt, tas ir skaidrs. Tikai to jau mēs no jums prasām.

—    Dodiet man, kungi, svecīti. Kaut tikai galiņu … vienalga. Dievs redz . . .

Vagons apklusa. Tikai bērni nevarēja norimties un atņemdamies šņukstēja pie mirušās mātes.

—    Tēva, Dēla un Svētā Gara vārdā … — pēkšņi sāka vilkt garīdznieks pārtrūkstošā balsī. Kas varēja, — piecēlās un stāvēja noliecis galvu. Un atkal visiem bija kauns. Neraudzījās viens otrā. Un atkal vagonā dažādās vietās sāka raudāt sievietes, kas nesen bija zaudējušas tuvus un dārgus cilvēkus. Atkal sākās histērijas. Lada atcerējās Volodju, to, ka viņš palicis tur, aizmugurē, kur cilvēkiem uzglūn nāve. Kas zina? Varbūt viņas mīļais, dārgais Volodja jau ir kritis un nav neviena, kas raud pie viņa līķa, un nav neviena, kas tam pēdējo reizi pārmestu krustu. Un sāpes aizžņaudza Ladai rīkli un viņa izmisuma pārņemta sāka raudāt, piespiedusi galvu pie Borisa pleca.

—    Volodja … Volodja mans . . . Nogalinās, nogalinās tevi!

—   Lada! Nevajaga . .. balodīt, mīļo … Vai nevarētu, kungi, dabūt ūdeni?

Bet garīdznieks pabeidza lūgšanu un pēkšņi kļuva arī tikai nelaimīgs cilvēks, vīrs, kas zaudējis mīļoto draugu un sievu, tēvs bez mātes palikušajiem bērniem.

—    Ardievu, mīļā Maruseņka! Ardievu, mans labais sargeņģeli! — viņš raudādams sauca.

—    Mamma! Mammiņ! — bērni korī brēca.

Un visi domāja: no nāves nekur neaizbēgsi.

Priecājās, iedomādamies, ka aizbēguši, bet nāve brauca

kopā ar viņiem, tajā pašā vilcienā, un staigāja pa vagoniem.

Pirmajā piestātnē iznesa divus mirušos: garīdznieka sievu un jaunu poručiku ar bērnišķu sejas izteiksmi un asiņainu apsēju ap kūļājošos roku. Tas bija viens no tiem desmitiem, kas ar varu bija iekļuvuši laimīgo vilcienā. Viņš bija padarījis sev galu ar revolvera šāvienu. No kaujas izglāba savu dzīvību, un pameta to kā nevajadzīgu sasista trauka drumstalu. Negribēja vairs dzīvot.

Mirušie aizkavēja vilcienu. Ap stundu tas nostāvēja un elsoja pie mazās stacijas, kas atradās vientuļā skumjā laukā. Bija saulains ziemas rīts. Saule tik žilbinoši mirdzēja stepes baltajā sniega zīdā, ka apžilbināja acis un visapkārt bija tāds mierīgs klusums, ka viss pārdzīvotais ļaudīm sāka likties kā izgājušas nakts sapnis.

Stacijas priekšnieks ilgi atteicās pieņemt mirušos un visu laiku runāja ar kādu pa telefonu. Mirušie gulēja uz kārtīm blakus, bet ap viņiem drūzmējās jauni cilvēki kareivju šineļos, ar uzsējiem un apsējiem — tie bija slimie un ievainotie no lazaretēm — visi bezūsaini jaunekļi, un garīdznieks ar bērniem. Visi kailām galvām. Neviens neraudāja. Stāvēja nekustēdamies, noliektām galvām, vai stīvi raudzīdamies mirušajos. Bērnu acīs, plaši ieplestās, bija sastingušas izbailes; tagad mamma viņus tikai biedēja, bet nošāvies virsnieks modināja ziņkāri. Kādam radās doma noturēt aizlūgumu. To arī darīja. Skumji izskanēja jaunu balsu koris saulainajā rītā, kad iesāka dziedāt «Slavēts esi, Kungs», bet iekaucās lokomotīves, parādījās stacijas priekšnieks ar sarkanu cepuri un deva ar roku zīmi braukt. Un dziedāšana aprāvās uz pusvārda.

—    Ardievu, Saška! — no vagona platformas uzsauca mirušajam, pēc tam sāka dziedāt «Mūžīgu piemiņu».

Bet garīdznieks ar bērniem palika. Kamēr vēl pa logiem bija redzama stacija, uz baltā sniega fona, spilgti izcēlās viņa melnais siluets ar noliekto kailo galvu un vējā plīvojošiem viļņainiem matiem.

—    Palika?

—    Palika … Negribeja pamest savu Marusju … Aizkustinoši, zināt….

—    Nu, un Dievs ar viņiem. Varbūt, tā arī labāk.

—    Bet otrs mirušais arī tīfa slimnieks bija?

—    Nošāvās vilcienā … pavisam jauniņš poručiks … Par Sašu sauca.

—    Kādēļ?

—    Nu tā… klausījās, klausījās sarunās, izņēma revolveri un bac! deniņos.

—    Ļaudis tagad vairs neciena dzīvību.

—    Dzīve jau kļuvusi šausmīgāka par nāvi.

—    Ne visiem, — skaļi un drūmi pēkšņi atsaucās no kakta kāda balss.

Kas tur tik izaicinoši un izsmējīgi pārtrauc pārējo sarunas? Atkal tas pats subjekts, ko aizstāvēja skaistā sieviete. Aizdomīgs kungs.

—    Mēs, lūk, visi bēgam no nāves, bet tur gāja pretim. Tā nu arī poručiks, šis Saša, arī. .. paskatījās, paklausījās mūsu sarunās un nolēma, ka nokļuvis ne tur, kur domājis. Un labāk vēlējās mirt, nekā dzīvot.

—    Bet, ja jau jūs reiz esat ar mums, ko tad kurnat un ko apvainojat?

—    Boris. Lai paliek. Es lūdzu.

—    Jums tā nepatīk mūsu sabiedrība, ka . .. taisni jābrīnās, kādēļ jūs te atrodaties kopā ar mums?

—   Jūs gan gribētu, lai es būtu palicis pie tiem, kas jūs glābdami, tagad mirst aiz pilsētas?

—    Mm … Nu jā. Ja ne vienā, tad otrā pusē.

—   Jums tā patīk lielinieki, ka . . .

—    Ja man daudz kas nepatīk pie mums, tad tas nenozīmē, ka es jūtu līdzi lieliniekiem …

—    Mēs esam buržuji.

—    Varbūt, ka jūs esat buržujs, bet mēs, lūk, neesam buržuji, — sāka protestēt Borisa un Ladas kaimiņi.

—    Es gāju atdot dzīvību par dzimteni, bet ne par buržujiem! — Boriss skaļi iesaucās. — Un karoju ne buržuju dēļ. Velti jūs sajaucat sevi ar dzimteni. Un mēs visi korņilovieši gājām pakaļ savam vadonim par dzimteni un cilvēka personības atsvabināšanu no varmācības, tai skaitā arī jūsējās …

—    Vareni! Vismaz atklāti pasaka!

—    Bet tā jau ir atklāta lielinieciska propaganda. Šaubos, vai jūs maz esat bijis korņilovietis.

—    Neturu par vajadzīgu jums to pierādīt…

—    Bet ja es pieprasīšu?

—    Oho!

Vagons pārdalījās divās naidīgās nometnēs. I vienā, i otrā bija ļaudis kareivju šineļos, ar uzplečiem. Viņi sēdēja vienā vagonā, kopā bēga no viena un tā paša ienaidnieka, bet neieredzēja viens otru. Garajā pilsoņu kara ceļā viņi jau sen bija iepazinušies viens ar otru, un negaidot, bet vēlu, saprata, ka viņiem it nebūt nav pa ceļam. Bet atgriešanās nebija. O, labāk nerunāt! Cieši aizslēgt savu slimo dvēseli un nesaindēt brūces ar smacējošo ļaunuma, ienaida un atriebības slāpju gāzi, ar kuru bija piesātināts viss vagons, ļaudis un mantas, pats gaiss, tabakas dūmi, cilvēku acis un balsis.

Naktī, kad ļaudis it kā noindēti, sēdēja un vāļājās, grūstīdami cits citu, vagonā ietraucās jauni cilvēki ar lukturiem, šautenēm un revolveriem.

—    Lūk, šis! — kāds tumsā teica, un luktura gaisma krita uz Borisu un Lādu.

—    Papūlaties nākt mums līdzi!

—    Es vai…

—    Jūs! Un jūsu dāma. Kur jūsu lietas?

—    Uz kāda pamata?

—    Par to parunāsim vēlāk.

—    Boris, parādi viņiem — Ērkšķu vainagu.

Boriss attaisīja šineli un, norādīdams uz krūtīm, kur blāvi mirdzēja melns vainags, ko šķērsoja šķēps, sacīja:

—   Pulkveža kungs. Esmu korņilovietis, Ledus karagājiena dalībnieks.

—    Nu, to mēs redzēsim. Papūlaties mums sekot. Laidiet cauri, kungi!

Neviens neaizstāvēja. Pamodās, skatījās un klusēja. Visi nobijās un centās izlikties aizmiguši. Kad Borisu un Lādu izveda no vagona, kāds tumsā triumfējoši noteica:

—    Vēl divi nelaiķi.

11.

Baltā fronte sakustējās un pārrāvās kā dambis no milzīgās sarkanās masas virsū mākšanās un, kā pavasara palu ūdeņi no kalniem, ļaužu straumes trauksmīgi steidzās uz dienvidiem, uz Novorosijsku. Bija tikai viena vienīga šaura gultne šīm straumēm, viens vienīgs dzelzceļš, un tādēļ panikas pārņemto ļaužu bēgšana bija neaprakstāmas šausmas.

Dienu un nakti bez apstāšanās plūda šīs ļaužu straumes, pamezdamas savā ceļā vārgos, saslimušos, mirstošos un nomirušos. Zaudēja prātu, metās zem vilcieniem, šāvās, kārās. Vieta vilcienā, iegūta ar lielu naudu, viltību, pazemojumu, reizēm pat pārdodot savu miesu, apstulbušajiem neprātīgajiem cilvēkiem šķita tāda laime, par kuru varēja samaksāt pat ar savu dzīvību. Jo, daudzi, braucot turēdamies viens pie otra, sēdēja jāšus uz buferiem, uz kāpšļiem, rāva cits citu zemē un gāja bojā paši. Kaut gan sarkanie virzījās uz priekšu ļoti lēni, tomēr visiem likās, ka tie dzenas pakaļ, un, bēgot no Zvēra, cilvēki paši kļuva par zvēriem, jo aiz šausmām zaudēja visas dvēseles vērtības, zaudēja mīlu pret savu tuvāko, līdzcietību, žēlsirdību, sava pienākuma apziņu, un bieži pat kaunu. Bēgdami no atriebības un nežēlības, viņi paši kļuva nežēlīgi un netaisni, nelaimīgi un nešķīsti. Vecāki ne tikai pazaudēja bērnus, bet bieži tos pameta, lai tikai paši izglābtos, vīri pameta sievas, līgavas līgavaiņus un otrādi. Panika satricināja visas sadzīves un morāles tradīcijas, vīrieša bruņnieciskumu pret sievieti, sievietes uzticību. Visi ierastie tikumi gāja caur pārbaudes ugunīm un neizturēja to, izņemot tikai retos gadījumos. Ilggadējas laulības izira, kā karšu namiņi, un to vietā ātrumā radās jaunas, lai ātrāk tiktu vilcienā vai uz kuģa un izglābtos. Uzbudinātās nervozi noskaņotās; sievietes, pašām negaidot, iemīlējās un ātrumā apprecējās vai vienkārši atdevās, ne par ko citu nedomādamas, kā vienīgi par izglābšanos no šķietamās pakaļdzīšanās. Likās, ka visi tikumi, tāpat kā papīrnauda, zaudējuši savu vērtību. Un tādēļ viss sajuka: drāma ar komēdiju, traģēdija ar nodevību, un cilvēki bieži pat paši nezināja, kur raudāt, kur uztraukties un sašust un kur smieties. Ārprātīgi joņojošās, panikas dzītās, bēgļu straumes atplūda līdz Novorosijskai un šeit atdūrās pret jūru. Tālāk nevarēja tikt. Pagaidām jūras tvaikoņi veda projām visaugstākos un viņu ģimenes, saceļot dziļu sašutumu un skaudību milzīgajā zemāko personu vairumā. Protams, mirt nevienam negribas, bet kādēļ šī privilēģija un par kādiem nopelniem? Vai viņi nebija tie, kas ar savu muļķīgo uzpūtību un retrogrādajām kārībām apgānīja tautas acīs ideju par cīņu ar varmācību un pazudināja visu balto lietu? Kādēļ agrāk tauta saņēma balto armiju ar ziediem un sālsmaizi, bet tad sāka ienīst un pavadīja smiekliem un svilpieniem? «Krituši tūkstošiem brašu ideālu jaunekļu, un tūkstošiem pašlaik iet nāvē, lai aizturētu asinskārā briesmoņa tuvošanos pēdējam patvērumam pie Melnās jūras, bet vai viņi ir krituši un krīt, lai vispirmā kārtā dotu iespēju izglābties visiem šiem» …

— Aizmugures cūkām, — no visām pusēm papildināja sašutušas balsis. Un, lūk, arī šeit sākās ļaužu šķirošana buržujos un demokrātos, uzliesmoja ienaids un skaudība.

Lada ar Borisu Paromovu atbrauca, kad pilsēta jau bija pārpildīta un vairs nespēja uzņemt zem saviem jumtiem patvērumu meklējošos. Viņi bija laimīgi, ka viņu vilcienu atstāja uz rezerves ceļa un atļāva tajā dzīvot līdz nokļūšanai uz kuģa. Viņi atradās lielā bēgļu vilcienu pilsētiņā. Pienāca arvien jauni un jauni vilcieni no ziemeļiem, un pilsētiņa auga. Bija jau daudz ielu un šķērsielu no tuvu viens otram nostādītajiem vagoniem un bija grūti, aizejot un atgriežoties atrast savu namiņu. O, šīs divas dzīves nedēļas! Tās bija kā viens vienīgs murgs. Visi skraidīja pēc atļaujām tikt uz tvaikoni un kaut kur aizbraukt, mirka lietū, kas nenorima ne dienu ne nakti, drebēja no nejaukā ziemeļaustreņa un, izmocīti un saniknoti, neko nepanākuši atgrifezās savos namiņos. Un tā gāja viena diena pēc otras, līdz kamēr pilsētiņas iedzīvotājus pārņēma trula vienaldzība, skumjas, garlaicība vai izmisums. Šajos namiņos tomēr dzīvei vajadzēja turpināties. Cilvēki turpināja mīlēt, just greizsirdību, strīdēties un samierināties, ar ko nebūt aizpildīt savu bezdarbību, slimot un mirt. Pa šīs pilsētiņas šaurajām ieliņām mūžam nesa uz nestuvēm mirušos, daudzos namiņos gulēja tīfa slimnieki, kurus nekur nevarēja likt, jo slimnīcās vairs nebija telpu; vienā namiņā raudāja, otrā aiz bēdām un garlaicības dzēra, spēlēja kārtis un dziedāja dziesmas; tur tīkoja pēc citu sievām, te tumsā atklāja mīlestību un skūpstījās, — ar vārdu sakot, dzīvības mašīna turpināja strādāt, tikai tagad viņa strādāja nervozāk, steidzīgāk, kā tikšķošs maza lēta sienas pulksteņa svārsteklis. Un dzīve kļuva redzama ar visiem saviem noslēpumiem, kurus tagad jau vairs nevarēja noslēpt. Un nebija nemaz skaistu noslēpumu, tikai tādi mazi, zemiski un nejēdzīgi.

Iet pa šīs pilsētiņas ielām un šķērsielām, sevišķi tumšās naktīs, un meklēt savu, uz citu rezerves ceļu pārvietoto namiņu, Ladai bija neciešamas mokas. Smirdoši dubļi, no māliem un cilvēku mēsliem. Miroņi uz nestuvēm. Nepieklājīgas mīlas norises zem vagoniem un pie vagoniem. Piedzērušies kareivji. Reizēm laupīšanas. Bet tumsa jau uznāca ātri un naktis bija bezdibenīgi melnas, ar nikniem ziemeļaustreņa gaudiem, dzelzs jumtu rīboņu, gar staciju braucošo lokomotīvju spiedzieniem, trauksmīgiem jūras tvaikoņu kaucieniem, kas atgādināja nemitīgus palīgā saucienus. Vairākas dienas Lada pavadīja Borisu, skraidot no vienas iestādes uz otru, pilna enerģijas un cerēdama jau tūdaļ nokļūt uz tvaikoni, kas iet uz Krimu, bet tāpat kā visi, pagura un sāka palikt mājās, atstādama visas rūpes Borisam. Viņš ir tik enerģisks, uzmanīgs un rūpīgs un tik līdzīgs Volodjam, viņas mīļajam, dārgajam Volodjam, kas palicis kaut kur aizmugurē un palīdz visiem aizbēgt. Jau sadzīvojušies, saraduši viens ar otru, šai drūzmā. Guļ uz viena sola un pastāvīgi sajūt viens otra tuvumu. Te nevar kautrēties, nav iespējams un jāsamierinās ar daudz ko, kas parastos apstākļos liktos neērts un nepielaižams. Viegli aizsedzoties ar šalli vai dvieli, jāpārmaina veļa, jāapliek korsete un jālūdz Borisu palīdzēt mugurā aiztaisīt āķus; atejas ir tik piegānītas, ka riebjas iekšā iet un jālūdz Boriss, lai naktī iznāk viņai līdzi ārā no vagona un, kamēr viņa . . . Viņai ir tik bail un var sastapties ar nelabiem cilvēkiem. Boriss ir tik korekts un labi audzināts, ka prot neko neievērot un tad … viņš pēc vīra tomēr ir vistuvākais cilvēks, ja neskaita tēvu un meitiņu, kuru nav šeit. Jā, šeit vispār mitējušies kautrēties cits no cita. Blakus atrodas jaunlaulātie, un nākas neievērot, kā viņi naktīs mīlinājās un nedzirdēt, kā viņi skūpstās. Tagad tas tikai smīdina un uzjautrina garlaikojošos publiku, bet nevienu vairs nešokē. Seit ir tik atklāti, ka jau paspējuši cits citam izstāstīt visintīmākās lietas no savas ģimenes dzīves, ar atzīšanos tikai papildinot to, kas notika visu acu priekšā. Ko lai dara? Lada domā, ka ja cilvēks pēc dabas nav negantnieks un ciniķis, tad šis nejaušais vīrieša un sievietes tuvums nevar novest līdz netiklām jutoņām un zemām attiecībām starp viņiem. Bet Boriss, tāpat kā Volodja, — šajā ziņā ir nevainojams. Un Lada brīžiem pavisam aizmirst, ka pie viņas nav vis vīrs, bet Boriss. Viņa bieži pat nosauc viņu par Volodju. Un, tiešām, reizēm līdzība ir pārsteidzoša. Liekas, ka brāļi ari pilnīgi vienādi domā un jūt. Un pašai nemaz nemanot Lada sāka uzrunāt Borisu ar «tu». Tagad jau viņai šķiet vienkārši smieklīgi saukt viņu par «jūs», kā senāk. Nevienam šeit Lada nav teikusi, ka Boriss nav viņas vīrs, bet gan vīra brālis, un viņiem nāk smiekls, ka visi viņus šeit notur par laulātu pāri. Lai! Vai tad viņai nav viss vienalga? Pat ērtāk. Nekauņas ātri atstājas, zaudēdami cerību, redzot viņu lielo rūpēšanos vienam par otru. Bet Borisam arī ir vajadzīga viņas palīdzība: viņa kreisā roka vēl arvien negrib lāgā klausīt un viņai jāpalīdz viņam apģērbties. Lada mazliet baidās no šīs rokas. Tā līdzinājās nedzīvai. Kad viņa raugās uz šo bezspēcīgi uz ceļgala nolikto roku, viņai kļūst i baigi, i žēl Borisa, ka viņa pārvar savas bailes un to maigi un bijīgi noglauda. Jo šī roka taču sargājusi visus, to skaitā arī viņu. Un tad… tāda patīkama nejaušība, dabas rotaļa: tajā pašā vietā uz rokas un taisni tāda pat izskata, kā uz Vladimira rokas, brūna dzimumzīmīte. Reizēm Lada paņem šo pa pusei nedzīvo roku un viņai uzmācās grūti pārvarama vēlēšanās noskūpstīt šo dzimumzīmīti. Un reiz viņa nenocietās: viņai iegribējās darīt to pašu, ko tik bieži tika darījusi ar Vladimiru: raudzījās uz roku un pēkšņi noskūpstīja dzimumzīmīti. Boriss, spēji nodrebēdams, atrāva roku un apjucis uzlūkodams svaini, nočukstēja:

—    Nu, Lada, kādēļ tā?

Lada pat nesamulsa:

—   Pirmkārt, tā ir Volodjas dzimumzīmīte, bet otrkārt, šī roka turējusi ieroci, sargājot Krieviju, mūs visus, arī mani…

Tad Boriss saņēma abas Ladas rokas un apklāja tās skūpstiem. Ko gan citu viņš varēja darīt, lai atbildētu uz

šo mīļo, neparasto, tik aizkustinošo sievietes ekspansīvumu? Tās sievietes, ko viņš slepus mīlēja jau tajā laikā, kad viņa bija brāļa līgava. Neviens to pat nenojauta, bet tajā laikā brāļa un šīs sievietes laime Borisam kādreiz bija bijusi nopietna drāma .. .

Varbūt aiz tukšuma, ko viņš sajuta savā dzīvē pēc tam, kad Lada apprecējās ar Vladimiru, Boriss sāka interesēties par lepno Veroniku. Viņa bija ļoti skaista, patika Borisam tāpat kā daudzas citas skaistas meičas. Jaunekļi vienmēr sacentās Veronikas dēļ. Veronika viņam piegrieza lielāku vērību, bet Boriss ilgi tēloja izmisuša Oņegina lomu. Un pēkšņi, pašam pavisam negaidot, pēc kāda mīlas troņa pretendenta pašnāvības, viņš iedomājās, ka arīdzan neprātīgi iemīlējies Veronikā. Sāka dziedāt viņas pavadījumā romanci «Balles virpulī» un, kad žēli un pieklusināti vilka «Vai tevi mīlu, — to nezinu es, bet tomēr man šķiet, tevi mīlu,» tad viņš lūdzoši un skumji raudzījās uz Veroniku. Viņa skumjas radīja meičā slepenu un gavilējošu prieku. Bet tad pavasarīga pastaiga parkā, pilna reibinoša lirisma: viņam jābrauc uz dienvidiem, lai pildītu savu tēvzemi mīloša pilsoņa pienākumu, un dotos cīņā kopā ar tiem, kas pulcējušies zem Korņilova karoga. Un tad abi pēkšņi saprata, ka mīl viens otru. Bija asaras, skūpsti un apkampieni, bija zvēresti. Parka zeltaini rožainajā krēslā skumji kūkoja dzeguze un, likās, ka viņa apraud šo divu laimīgo un nelaimīgo mīlētāju skaisto šķiršanos. Tad slepena pavadīšana, atkal asaras, svētīšana, svētbildīte ap kaklu, un viss izbeidzās, izgaisa mūžībā un izdzisa. Kas tas bija? Kādēļ Boriss, tikko nonācis dienvidos, varonīgi noskaņoto jauniešu vidū, pat aizmirsa atminēties savu līgavu? Kādēļ neilgojās pēc viņas zvaigžņotās vasaras naktīs aromātiskajās Donas un Kubaņas stepēs? Nebija vaļas. Gandrīz katru dienu bija kaujas, varonīgi karagājieni, varonības brīnumi, nepārvaramā pārvarēšana. Romāns ar Veroniku tagad likās nejauša un nenozīmīga pagātnes epizode, kas pēkšņi bija atkāpusies atpakaļ milzu soļiem, atgriezusies bērnības periodā. Boriss biežāk domāja par Lādu, nekā par Veroniku. Kura no abām? Protams, tā mīla bija īsta, bet šī. . . nejauša jaunības epizode. Un vispār, vai tagad ir vērts runāt par mīlu? Pat par savu drāmu ar Lādu? Visa cilvēku dzīve tagad bija pārvērtusies drāmā. Divi nodzīvoti gadi par matu no nāves arī šo drāmu bija atvirzījuši sen pārdzīvotā laikmetā un jau sen bija nodzēsuši jauneklīgās aizraušanās kvēli, apbērdami to cita veida kaislībām.

Tomēr tagad, nejauši sastopoties ar Lādu, izrādījās, ka zem pārdzīvojumu čaulas, vēl arvien bija dzīvas viņa senākās jūtas pret šo sievieti, un tāli atgādināja viņa slepeno neatbildēto mīlu. Lūk, kādēļ Lada bieži sajuta Borisa acīs kaut ko nesaprotamu, kas tik intīmi atgādināja vīru, kas lika viņai samulst, aizvērt acis un, galvu atpakaļ atmetot, svētlaimīgi smaidot kavēties jaukās atmiņās. «Debestētīt, gluži kā Volodjas acis!» — domāja Lada, notvērusi šo «kaut ko». Bija vēl kāds mazs, tīri ārišķīgs sīkums, kas viņu izbrīnīja: Boriss, gluži tāpat kā Vladimirs atmostoties atvēra vienu aci mazāk nekā otru. It kā kreisā acs vēl nebūtu pilnīgi atmodusies, turpretim labā jau bija nomodā. So atklājumu Lada izdarīja tikai šeit, vilcienā, un tas viņu i smīdināja, i iepriecināja, neskatoties uz visiem pārdzīvojamiem pārbaudījumiem.

Gandrīz katru dienu no rītiem basā kauca jūras tvaikoņu sirēnas, un namiņos sēdošos pārņēma izmisums un īgnums. «Atkal aizbrauc aizmugures cūkas,» — viņi ļauni teica viens otram un krita histērijā, jo sevišķi sievietes. Lada parasti tikai iebāza galvu spilvenā un raudāja. Boriss kādam draudēja, kaut ko parādīt, kaut kur iet un kaut ko ziņot, bet uz dažām stundām nozudis no namiņa, pārnāca sadrūvējies un pievārēts.

—    Nu, kas ir? Vai brauksim?

—    Kaut kad, bet ne šodien un ne rīt…

—    Mūs pametīs šeit? Vai tad tiešām Vladimirs un jūs, kas tik daudz gadu cīnījušies karalaukā, nav pat pelnījuši vietu uz tvaikoņa? Ja Volodja to uzzinātu, viņš . ..

—    Mēs nekur neaizbrauksim, — pūta pesimisti.

Sie pesimistiskie basi satracināja sievietes. Viņām šķita, ka šie kungi tik mierīgi runā par šādiem jautājumiem tādēļ, ka viņi ir lielinieku līdzjutēji, un sākās vārdu kari. Namiņš pārvērtās, kā pesimisti izteicās, «suņu patversmē», un Lādu pārņēma bezgalīgs izmisums. Viņai likās, ka viņu — veselu — iesēdinājuši trakonamā un vairs nelaiž ārā, apgalvojot, ka arī viņa ir traka.

—    Es aizbēgšu. Es vairāk nevaru! — Viņa steigšus vilka mugurā mēteli. Boriss arī: nevar taču histērisku sievieti laist ārā vienu; viņa tagad spējīga izdarīt Dievs zina ko. Bet beidzās ar to, ka reiz, tādā kārtā aizbēguši no suņu būdas, Lādu ar Borisu pārsteidza lietus gāze un viņi pārnāca salijuši līdz ādai un galīgi pārsaluši. Otrā rītā Ladai bija drudzis. Domāja, ka viņa sasaldējusies un saslimusi ar vietējo malāriju, izrādījās vēl ļaunāk: no dzelzceļa

slimnīcas atvestais ārsts pateica, ka — tīfs. Ārsts to pateica tikai Borisam. Tas lūdzās, lai uzņem Lādu dzelzceļa slimnīcas tīfa slimnieku barakā. Vakarā Lādu pusnemaņas stāvoklī ietina melnā ūdensnecaurlaidīgā segā un, ar lukturi, aiznesa uz nestuvēm uz slimnīcu. Nesēji arī bija melnos uzpletņos ar paceltām kapucēm, un gājiens atgādināja slepenu apbedīšanu. Kopš šī vakara Boriss vairs ne par ko citu neinteresējās kā vien par slimnīcu. Strīdos un ķildās neiejaucās, tvaikoņu sirēnas nedzirdēja un nekas, izņemot domas par Lādu, viņu nesatrauca. Viņu nebiedēja pat runas par to, ka lielinieki tuvojoties Novorosijskai. Vai tad viņš var bēgt, pametot Lādu slimnīcā? Viņš paliks. Lai arī kas ar viņu šeit nenotiktu, viņam jāpaliek. Citādi viņš sāks pats sevi nicināt. Un kā tad viņš vēlāk varēs skatīties Ladai acīs, ja tagad aizbēdzis un pametis viņu, slimo, atkal satiksies ar viņu? Ne jau visi mirst no tīfa un ne jau visus apkauj sarkanie. Viņš ik dienas vairākas reizes gāja uz slimnīcu. Tur arī valdīja haoss, nebija ne kārtības, ne disciplīnas. Tas deva viņam iespēju, piekukuļojot kopēju, ieiet mazajā slimām sievietēm pārpildītajā palātā. Lada slimoja ar paratīfu. Ārsts baidījās par viņas prātu. Visu laiku viņa runāja te ar Volodju, te par Volodju, iedomājās, ka viņa brauc vilcienā un stāv stacijā. Pieskrēja pie loga, dauzīja rūtis un kliedza:

—    Volodja! Es esmu šeit! Ņem mani. ..

Te viņa murgoja par sarkano uzbrukumu un metās no gultas uz grīdas un līda pagultē. Mierīgos brīžos viņa pacēlās gultā sēdus un sāka stāstīt apkārtējiem par savu Volodju:

—    O, ja jūs pazītu manu Volodju! Jūs ne iedomāties nevarat, kāda laime ir saukties par Paromovu … Es esmu Paro-mo-va!

Un Lada sāka priecīgi smieties. Dažas no slimajām sievietēm arī pašas atradās murgos un tagad sākās dīvaina kopēja saruna.

Boriss skumji noraudzījās uz Lādu. Piespiedies ar muguru pie sienas, viņš sastinga skumjā nekustībā un ar skaudību noraudzījās uz tām, kas jau sāka atlabt. Seno Lādu ne pazīt nevarēja! Mati tai bija nogriezti līdz ādai, viņa bija kļuvusi maziņa un līdzinājās pusaudzim zēnam. Nepazīst viņu. Kad viņš to sauc vārdā, viņa baismās iepleš acis, strauji metas spilvenos un noslēpj galvu. Sāp sirds. Labāk neskatīties. Bet nevar. Kaut kas velk iet turp un mocīties.

Pilsētā jau sākās nemiers, naktis apšaudījās. Evakuācija ■gāja straujā gaitā, pilsētā jau ienāca dažas atsevišķas karaspēka daļas. Reiz, skumju pilns nākdams no Ladas, viņš velti izmeklējās savu namiņu. Neatrada. Varbūt, pārvietojuši, bet, varbūt visi novietojušies tvaikonī. Palika bez mantām un pajumtes. Klīda pa ielām un domāja, kur likties. Naktī viņš sēdēja pie Ladas palātas un pēkšņi viņam iešāvās prātā doma iet pie ārsta.

—    Ko vēlaties?

—    Pieņemiet mani par sargu, kalpotāju vai sanitāru. Esmu bijušais medicīnas students, bet tagad virsnieks.

—    Tad jums jābrauc prom: šeit jūs nošaus.

Ārsta skats bija aizdomīgs. Boriss saprata šaubas un padeva savu dokumentu.

—    Es ar Korņilovu pārlaidu visu Ledus karagājienu.

—    Kādēļ tad jums ievajadzējies palikt?

Boriss sāka skaidrot. Ārsts pazina biežo slimnīcas apmeklētāju, atcerējās viņa traģisko siluetu, kas tam tagad atausa atmiņā.

—    Ejiet par sanitāru. Blakus — vīriešu palātā. Bet maksāt mēs nevaram. Virsdienestā.

—    Man nekas nav vajadzīgs.

Tā negaidot un nejauši viss nokārtojās vairāk kā labi. Viņš pārlaida nakti pieņemamā telpā, bet otrā dienā pārmija karavīra mundieri pret baltu halātu.

Pilsētā bija dzirdama šaudīšana. Tuvojās sarkanie. Bruņukuģi tos atturēja ar smagās artilērijas uguni. Sākās jau ugunsgrēki un laupīšanas. Uzņēma pēdējos ešelonus. Visā pilsētā valdīja sajukums.

Un viss tas Borisam šķita kā kaut kas tāls un nenozīmīgs. Šodien iestājusies krīze, drīz izšķirsies viņa slepus mīlētās sievietes dzīvības vai nāves jautājums.

Viņš gaidīja ārsta apskati. Slimnieki bija uztraukti: atveseļojošies dzirdēja lielgabalu dunoņu un saprata, ko tas nozīmēja.

Daži raudāja, gaidīdami nošaušanu. Labi, ka Lada visu dienu guļ, neko nedzird un nezina … Neko nedzird arī pats Boriss. Viņš tikai dzird, kā koridorā laiski un ar metālisku atbalsi sit sekundes lielā sienas pulksteņa svārsteklis un kā tas, kā bēru zvans, laiku pa laikam nosit stundas, atgādinādams mūžību un esamības likumu nenovēršamību.

Ak, kādas mokas viņš izcieta gaidīdams ārsta apskati! Pulksteņa svārstekļa sekunžu sitieni nakts klusumā skanēja tik skaļi, it kā kāds vienādi, nesteigdamies, dauzītu ar āmuriņu pa Paromova deniņiem.

Pa pēdējiem diviem gadiem viņš jau tā bija pieradis pie cilvēku nāves, ka tā vairs neatstāja uz viņu nekādu iespaidu. Un, lūk, tikai tagad atkal viņa tam likās briesmīga netaisnība un šausmīga savā nepielūdzamībā. Kāda nejēdzība: gadu simteņiem cilvēces zinātne un kultūra cīnās par dzīvības tiesībām, cenzdamās pagarināt cilvēka dzīvību, un līdz ar to zinātne un kultūra veicina izgudrojumus, lai nokautu pēc iespējas vairāk cilvēku. Vieni glābj un labo sakropļotos, otri turpat blakus iznīcina un sakropļo. I Dievam, i Velnam pa svecītei.

Viņš izrāvās no pārdomām, izdzirdis tālajos koridoros dobju soļu troksni, ko pavadīja ieroču šķindoņa. «Atnākuši,» — pazibēja apziņā. Viņš nostājās ēnainā kaktā, aiz skapja, un kad ārsts un feldšeris, apbruņotu biedru pavadīti, pagāja garām, viņš pievienojās gājienam. Neviens nepiegrieza vērību cilvēkam baltajā halātā.

—    Nu, vai šai istabā nav baltgvardu draņķu?

—    Tur ir tīfa slimnieki.

—    Virsnieki ir? Sakiet, biedri, taisnību. Ja samelosiet, arī jūs līdz ar viņiem izmetīsim pa logu.

—   To draņķu pie mums nav, — atsaucās Paromovs.

—    Ejiet iekšā un paši pārliecinieties^ — ārsts apvainojies ierosināja.

—    Nevajaga. Es jums ticu, biedri! Bet šai istabā?

—    Te atrodas sievietes. Arī tīfa slimnieces. Iesiet iekšā?

—    Buržujietes?

—    Mūsu darbs ir ārstēt cilvēkus. Ieejiet un paskatieties pats …

—    Lai velns tās rauj. Bet iegaumējiet, ja ievajadzēsies vietas biedriem, izmetīsim visus ārā.

Aizgāja. Paromovs palika. Apskate nenotika. Atkal gaidīšanas mokas.

Veselu stundu koridoros dzirdēja ieroču šķindoņu. Beidzot biedri aizgāja. Garāmejošais ārsts ieraudzīja Paromovu un sacīja:

—   Tīfs ir mūsu glābiņš. Baidās . ..

—    Doktor! — Paromovs iesaucās, pamezdams ar acīm uz sieviešu palātu.

—    Pagaidiet! Galva pavisam sagrozīta, bet tagad varēs ._..

Ārsts nozuda aiz durvīm, bet Paromovs, atspiezdamies pret sienu, stāvēja kā uz nāvi notiesātais, sodu gaidīdams.

Bet tad atveras durvis un Paromovs lūko notvert atbildi un spriedumu ārsta sejā.

—    Viss labi. Paliks dzīva.

Paromovs satvēra un jau pievilka ārsta roku pie lūpāmr lai to noskūpstītu, bet ārsts to dusmīgi atrāva atpakaļ.

—    Slimniecei tagad nepieciešams absolūts miers. Jūs nedrīkstat dažas dienas rādīties.

—    Cik?

—    Divas, trīs dienas. Labāk trīs. Uzbudinājumi jānovērš. Sirds pagurums.

Ārsts aizgāja. Paromovs apsēdās uz soliņa pie skapja, un pirmo reizi pēc tās nakts, kad Lada ar Vladimiru dziedāja dziesmu par godu visvarenai mīlai, apraudājās .. -

12.

Lada neko neatceras: viņai vēl arvien šķiet, ka viņa brauc vilcienā un visapkārt atrodas nevis slimnieki, bet ceļabiedri. Kādēļ visi ir izģērbti? Kādēļ šeit ir tikai sievietes? Kādēļ ne lopu vagons, bet salons? Kāds milzīgs vagons. Bet kur tad palicis Boriss? Kad tad viņi izšķīrās? Kaut kas notika, bet kas — to tik grūti atcerēties. Sāk atminēties, aizver acis un nemanot iegrimst laimīgā nirvānā. Tik viegli, bezrūpīgi viņa laižas pa gaišiem, tāliem plašumiem kopā ar baltiem pavasara mākoņiem …

Tā paiet gara, bezgalīga diena: viņa atver acis, sāk atcerēties un pēkšņi viss ķermenis kļūst viegls kā pūciņa, gulta paceļas arvien augstāk un augstāk, pretim sniegbaltajiem mākoņiem . ..

Nākamais rīts bija briesmīga atmoda. Viņa saprata, ka atrodas slimnīcā, atcerējās, ka viņa saslimusi ar tīfu un ka viss tas notiek Novorosijskā. Bet kur palicis Boriss?

Klusām pajautāja kopējai:

—    Bet vai es paspēšu izveseļoties līdz sarkano ienākšanai?

Kopēja nesaprata. Apsēdās uz gultas, pielieca galvu. Lada atkārtoja jautājumu un piebilda, ka viņai jāpasteidzas, jo citādi viņa netiks uz tvaikoni un viņu nogalinās, jo viņa ir virsnieka sieva. Kopēja padraudēja viņai ar pirkstu un pačukstēja ausī:

—    Viņi jau ir klāt. Runājiet uzmanīgāk.

—    Bet kā tad?

—    Kļūsiet, — kopēja bargi pačukstēja, piecēlās, nokāsējās, aizdomīgi pārlaida skatu pār visu palātu un, kad Lada, sēdēdama gultā, izbijušamies acīm jautājoši raudzījās uz viņu, novērsās. Lada pasēdēja, palūkojās apkārt, atslīga atpakaļ gultā un sāka raudāt kā maza meitene. Tagad viņa visu saprata un gandrīz visu atcerējās. Viena! Boriss pametis. Neviena nav! Palikusi pie sarkaniem. Un tagad nekad vairs nedabūs zināt, kur ir Volodja, un neredzēs viņu .. . Un papu neredzēs! Un savu meitiņu! Nabaga meitenīte. Viņa gandrīz nemaz nepazīst savu tēvu. Bet tagad nav arī mātes. Volodja! Ja tu zinātu, kas ar mani noticis? Kur tu esi, Volodja?

—    Nav labi raudāt. Tā nedrīkst. Jūs uztraucat pārējās slimnieces. Lūk, arī tā jau sāk raudāt. Tīrais posts ar jums.

Lada apklusa. Nevarēja uzreiz apturēt asaras. Raud pašas: i acis, i rīkle. Viņa apsedza galvu ar palagu, lai kopēja nedzirdētu un nedusmotos. Atkal sāka domāt. Nevajag dusmoties uz Borisu. Ja viņš viņas dēļ būtu palicis un nebūtu aizbraucis, tad viņu būtu notvēruši un nogalinājuši. Nē, nē . . . Labāk, ka viņš ir aizbraucis. Ja ar viņu Novorosijskā būtu atbraucis Volodja, viņa pati būtu likusi viņam aizbraukt, pamest viņu un aizbraukt. Tā ir labāk: ja visus noķertu, nogalinātu i Volodju, i viņu, abus. Bet tagad, varbūt, visi paliks dzīvi: i Volodja, i viņa, i Boriss. Sāka iztēloties, kā viņi visi kādreiz redzēsies. O, kāda laime tā būs! Un no šīs domas vien viņa mitējās šņukstēt un sāka smaidīt, raudzīdamās griestos lielām, priecīgām acīm, it kā redzētu tur visus viņas sirdij tik mīļos cilvēkus.

Un visu nākamo dienu viņa atdevās saldiem sapņiem par nākamo satikšanos. Viņa taču ar Volodju jau ceturto gadu kā precējusies, bet kopā viņi bija nodzīvojuši tikai desmit mēnešus! Mīlēt un visu laiku gaidīt — gandrīz trīs gadus. Kad viņi atkal satiksies un varēs dzīvot kopā, — būs tā, it kā viņi no jauna būtu apprecējušies. It kā viņš būtu apprecējis atraitni ar meitiņu. Tas ir tik savādi, ka gribas smieties. Bet Boriss . . . Vladimirs teica, ka Borisam esot līgava. Nabadzīte! Un visi jaunieši tagad ir nelaimīgi: ja skaita karu no paša sākuma, tad daudziem jaunība pagājusi gluži bez mīlas un laimes. Ir daudz tādu, kas devušies karā 1914. gadā, kad tiem bija divdesmit gadi, un no tā laika, nu jau sesto gadu, dzīvo pa frontēm. Tagad viņiem ir 27—28 gadi. Kur viņu jaunība? Kad visas šīs briesmas būs beigušās, viņi jau būs veci. Jau tagad daudzi ir nosirmojuši. Borisa galva ir kā bebra sarmainais kažoks. Varbūt, ka ari Volodja ir nosirmojis? Viņai tas vienalga, kaut tikai viņš ātrāk atgrieztos, lai ari sirms.

Un, lūk, reiz, kad Lada smaidīja, iedomādamās Volodju sirmu, durvīs parādījās cilvēks baltā halātā un Lada priecīgi iespiedzās:

—    Volodja!

Baltā halātā ģērbušos cilvēka sejā parādījās izbailes,, viņa acis deva zīmi, būt uzmanīgākai, un Lada, izlikdamās, ka vienkārši nobijusies, atkal atslīga atpakaļ gultā, paslēpa galvu un, visa drebēdama no prieka, pa spraudziņu asarainām acīm raudzījās uz pārvērtušos Volodju. Viltnieks tāds: sataisīja vienaldzīgu seju un izgāja. Taisni brīnums. No prieka viņa gandrīz būtu viņu nodevusi.

Pieskrēja kopēja.

—    Kas te spiedza? No kā izbijāties?

Kāda slimniece norādīja ar roku uz Ladas gultu.

—    Lūk šī!

—    Kas tev notika, kundzīt?

—    Viņa izbijās no sanitāra.

—    Savu vīru nepazina? — kopēja izbrīnījusies pati sev jautāja un, nopūzdamās, sāka runāt par to, ka pēc tīfa slimnieki bieži pavisam zaudējot atmiņu, reizēm aizmirstot ne vien vārdus, bet arī valodu. Bet Lada, norimusi, klausījās un domāja, ka tagad jābūt ļoti viltīgai un ļoti uzmanīgai.

Boriss tā izbijās no Ladas kliedziena, ka baidījās atkal rādīties. Lada tiešām bija briesmīgi uzbudinājusies un tas atstāja iespaidu uz viņas temperatūru un miegu. Naktī viņa gan raudāja, gan smējās. Uztraucās, ka kopēja bija nosaukusi sanitāru par viņas vīru un baidījās, ka tikai to neuzzina sarkanie un neatklāj, ka tas nav vis sanitārs, bet balto virsnieks. Tas būtu šausmīgi. No šīs domas vien viņai pārskrien salti drebuļi pār kauliem. Viņa gandrīz vai nosist varētu šo muļķi kopēju, kas zina noslēpumu un atklāj to visām slimniecēm.

Varbūt starp tām ir sarkano sievas vai māsas? Lada kļuva klusa un aizdomīga pret visiem. Pat pret ārstu. Reiz, izdarīdams savu vakara apskati, viņš izklausīja Ladas sirdi, tad klusi teica:

—    Nu, lūk . .. drīz būsim kājās.

—    Labāk nomirt, — Lada drūmi atbildēja, acis neatvērdama.

—   Te tev nu bija. Kādēļ?

—    Man neviena nav. Es šeit esmu viena.

Ārsts mierināja viņu.

—   Boriss Aļeksejevičs kalpo pie mums sanitāros. Bet jūs paliksiet par kopēju. Tas viss. Bet jūsu sirds tomēr vēl ir drusku vārga un nevajaga uzbudināties.

Boriss Aļeksejevičs? … Ko viņš runā? Kāds Boriss Aļeksejevičs?

Lada it kā pamodās no sapņa, un saldais māns pēkšņi izgaisa. Nevis Volodja, bet Boriss! Viņu pārņēma izmisuma lēkme un dusmas uz ārstu un Borisu. It kā viņi to būtu piemānījuši un atņēmuši viņai Volodju.

Lada novērsās no ārsta un paslēpa seju spilvenā. Ārsts noglaudīja viņas zēna galviņu un sacīja:

—    Nav labi niķoties un mocīt tuvus cilvēkus. Boriss Aļeksejevičs gaida. Un tātad, jūs neesat viena un pamesta, — viņš teica un aizgāja pie nākamās slimnieces.

Tūdaļ pārgāja dusmas uz ārstu un Borisu. Boriss ir palicis. Nav gribējis pamest viņu vienu. Licis uz spēli savu dzīvību viņas dēļ. Jā, viņš ir labs . .. Viņš ir tāds pats kā Volodja. Viņi ir tik līdzīgi viens otram, tik pārsteidzoši līdzīgi! Volodja ir mazliet garāks, bet to var ievērot tikai tad, kad viņi nostājas blakus.

—    Doktor! Vai varu redzēties … vai Boriss … Aļeksejevičs var atnākt pie manis?

—    Tikai tad, kad atspirgs jūsu nervi un kad mitēsieties niķoties.

Ārsts atgādina papu. Viņam ir labsirdīga balss un viņš mīl pajokot. Viņš runā ar viņu it kā ar mazu meitenīti.

—    Lai viņš atnāk rīt.. . no rīta. Labi?

—    Bet vai nebaidieties, ka viņš varētu saslimt?

—    Ak, ja tā, tad. .. Durvis tak ir no stikla? Lai pastāv aiz durvīm, bet aizkaru var atvilkt nost.

—    Caur stiklu var. Rīt redzēsiet.

Tagad viņa sāka gaidīt rītu. Pēkšņi iegribējās paraudzīties spogulī. Palūdza, lai kopēja iedod. Tā atnesa mazu uz kartona uzlīmētu spogulīti. Lada raudzījās un brīnījās: tā taču nebija viņa. Pavisam cita seja. Izķēmojuši. Un tik nelīdzeni apcirpuši…

—    Bet kur tad manas bizes? Marja! Kur manas bizes?

—    Sadedzināja.

—    Kādēļ tad tā? Kas tad jūs lūdza to darīt?

—   Mūs nelūdz, mums pavēl. Lai nodrošinātos pret aplipināšanu.

Ak, cik žēl bija bižu! Nekad vairs tādas neizaugs. Tagad viņa vairs nepatiks Volodjam. Viņš tā priecājās, bet tagad …

Atkal sāka raudzīties spogulī. Skumji uzsmaidīja sev, sakārtoja matus. Viņa pēkšņi nogura, un viņai apnika ņemties ar matiem. Nolaida izdēdējušo roku ar spogulīti un aizvēra acis. Nieki vien. Vai tad bižu dēļ Volodja viņu mīl? Lūk, Borisam ir nedzīva roka, — vai tad tādēļ viņa līgava vairs nemīlēs viņu. Sāka domāt par Borisu un līgavu. Kādēļ Boriss viņu nekad nepiemin? Nekad neko nerunā par viņu ar Lādu? Varbūt viņš to vairs nemīl? Tagad jau tas notiek tik ātri.

Atcerējās kādu pazīstamu virsnieku. Viņa to satika Rostovā teātrī ar nepazīstamu dāmu un apjautājās — tas iznāca tik muļķīgi — par viņa sievu.

— Lūk, atļaujiet iepazīstināt. . .

Lada pilnīgi apjuka. Tikko nepateica: ne šī, bet tā, kas bija pagājušajā gadā.

Un pēkšņi iešāvās prātā doma: varbūt arī Volodja viņu vairs nemīl? Desmit mēnešus viņi nodzīvoja kopā, tad kopdzīve izjuka. Tikai vienu vienīgu reizi trijos gados viņš bija atbraucis mājās un pārlaidis vienu nakti. Toreiz viņa bija pavisam nejēdzīga, īsi pirms dzemdībām. Vēders izspiedies un pati gāja gāzelēdamās kā trekna pīle. Pat ne lāgā paskūpstīties nepaspēja. Viņam droši vien bija pretīgi .. . Kopš tā laika viņi tad arī vairs nebija tikušies. Tādēļ viņa bija braukusi uz Rostovu. Iznāca pavisam citādi: viņa atbrauca, kad visi sāka bēgt. Cik labi, ka satikās ar Borisu. Ja tā nebūtu gadījies diez kas tad ar viņu būtu noticis. Nebūtu tikusi vilcienā, vai būtu nomirusi kaut kur no tīfa un neviens nekad nebūtu dabūjis zināt, kur viņa apbedīta. Un atkal dvēselē pamodās bezgalīga pateicība Borisam. Mans glābējs … Tā viņa arī vēlāk pateiks Volodjam.

Kad nākamās dienas rītā Boriss pienāca pie durvīm un no ārpuses pieklauvēja pie stikla, viņa acumirklī noprata, kas klauvē, aši paraudzījās spogulītī, apsedzās ar segu un iebāzusi kājas lielās tupelēs, aizšļūca līdz durvīm, atvilka aizkaru un, ieraudzījusi aiz stikla Borisa acis, — viņa ieraudzīja vienīgi viņa acis — spēji nosarka. Viņa apsēdās uz krēsla pie durvīm un viņi sāka runāt un uzsmaidīt viens otram. Abi kautrējās. Sadomāja par ko runāt. Jo par to, par ko vajadzēja parunāt, nedrīkstēja: bija bīstami, tādēļ sadomāja visādus niekus. Kad tikšanās bija beigusies, Lada nozīmīgi pamezdama acīm, sacīja: raksti, un lai viņš zinātu kam — norādīja uz sevi. Boriss pamāja. Otrā dienā Boriss trīs reizes pieklauvēja pie durvju stikla un, mazliet tās pavēris teica:

—   Adelaīda Nikolajevna! Lika jums nodot.

Lada palūdza kopēju un tā iedeva viņai zīmīti: «Mīļā, es tikko nepadarīju sev galu, kad Tu saslimi, bet nospriedu, ka daudz prātīgāk ir palikt pie Tevis, tādēļ, ka nāve nāk tikai reizi. Saņem dūšu, pacieties. Ne drīz, bet tu redzēsi savu Ieviņu. Lieku savu galvu ķīlā. Neatsakies no ārsta padomiem, viņš ir mūsu draugs. Saplēs šo zīmīti.»

Viņa uztraucās, atkal un atkal pārlasīja zīmīti un vienā gabalā pūlējās uzminēt, ko un kā Boriss ir izdomājis, lai aizbēgtu uz Krimu. O, ja tas izdotos! Viņa gaidīja sevišķus padomus no ārsta, bet viņš bija labs un laipns, jokojās, bet nekādus padomus nedeva. Tā pagāja vairākas dienas. Ne Boriss rādījās, ne arī ārsts deva kādus padomus. Beidzot viņa neizturēja un pajautāja viņam:

—    Kādēļ Boriss neatnāk?

—    Es viņu dienesta darīšanās aizkomandēju uz Anapu.

—    Uz ilgu laiku.

—    Nu, uz kādām trim dienām.

—    Bet kādu padomu jūs man dosiet? — Lada klusi un nozīmīgi jautāja.

—    Kad izrakstīšu jūs no slimnīcas, atnāciet pie manis dzīvoklī un palūdziet manai sievai, lai pieņem jūs par istabmeitu.

Pirmā brīdī vārds «istabmeita» Lādu apvainoja, tas bija spējš trieciens viņas patmīlai, bet paraudzījusies ārsta sejā un ieraudzījusi viņa acīs un uz lūpām viltīgu smīnu saprata, ka tur, lūk, arī slēpjas tas noslēpums. Viņa pasmaidīja un nočukstēja:

—    Klausos.

—    Bez algas …

—    Un tēja un cukurs? — Lada jau jokoja.

—    Nu, tas jau ir par daudz . . . Buržujiskas prasības.

Kādēļ Boriss aizbraucis uz Anapu? Tas arī ir noslēpums.

Droši vien, lai sagatavotu bēgšanu. Viņš jau tad, kad viņi dzīvoja uz dzelzceļa sliedēm, namiņos, kaut ko runāja par Anapu. Ak tā — atcerējās: tur dzīvoja kāds Borisa un Vladimira paziņa. Soloveiko jeb Solomeiko … Kā liekas, viņam ir mājas Anapas tuvumā. Un viņš toreiz namiņā runāja, ka ja viņiem neizdošoties tikt uz tvaikoni, tad vajadzēšot aizkļūt līdz Anapai un no turienes mēģināt aizbēgt uz Krimu. Tātad — viņa noslēpumu ir uzminējusi. Bet cik ārsts ir labiņš! Viņa to būtu vai noskūpstījusi! Ir vēl arī labi cilvēki pasaulē. Ne visi pārvērtušies par zvēriem.

Pagāja trīs, piecas dienas, nedēļa, bet Boriss neatgriezās. Lada sāka kļūt nemierīga. Ārsts nevarēja dot nekādus paskaidrojumus. Beidzot viņš saņēma vēstuli un nomierināja Lādu: Boriss esot palicis strādāt vīna dārzā, un atrakstīs, kad un kā Ladai jābrauc turp. Lūdzot viņu neuztraukties: viss būšot labi, viņš esot viesos pie lauksaimnieka Solomeiko, netālu no Anapas, pie sava bez vēsts pazudušā universitātes biedra tēva. Lada pati izlasīja Borisa vēstuli ārstam, viņa to izkaulēja, jo pati savām acīm gribēja redzēt vēstuli, lai pārliecinātos, ka Borisam nav gadījusies nekāda nelaime un ārsts no viņas neko neslēpj.

Pagāja vēl'divas nedēļas un Lādu izrakstīja no slimnīcas. Viņai tik ļoti gribējās tūdaļ braukt uz laukiem un strādāt vīna dārzā, bet kad viņa savu vēlēšanos izteica ārstam, tas noteica:

—    Vajaga paklausīt. Sapratāt? Jūs tagad esat istabmeita.

—    Klausos.

—    Papūlieties to neaizmirst.

—    Klausos.

—    Nu, tad rīt no rīta …

Otrā dienā Lada pārvērtās par istabmeitu. Ārsts pret viņu bija ļoti kundzisks, pat ar pārspīlētu uzpūtību, kas reizēm vai nu apvainoja viņu, vai arī iedzina sprukās. Toties ārsta sieva nevarēja, kā viņa teica, spēlēt komēdiju, un mūždien nomaldījās no kundzes toņa uz labsirdīgas vecmāmiņas toni. Nevienai istabmeitai nebija tādas gultas, kā ārsta istabmeitai, nevienu istabmeitu tā neēdināja un nelutināja ar saldumiem, kā ārsta istabmeitu. Vēlā vakarā, kad neviens vairs nevarēja atnākt un redzēt, ārsta sieva ienāca virtuvē pie istabmeitas un viņas pļāpāja kā ilgi neredzējušās tuvinieces. Reiz viņas nopļāpāja līdz pirmajiem gaiļiem un, aizmirsušas visu piesardzību,. sāka tik skaļi runāt par pašreizējo dzīvi un notikumiem, ka ārsts ieskrēja virtuvē un bargi uzsauca:

—    Tā tā lieta neiet. Tā jau jūs abas un arī mani vēl pieliks pie sienas.

Boriss ik nedēļas atsūtīja ārstam atklātni: «Esmu dzīvs un vesels, ko novēlu arī jums visiem.» Bet Lada rakstīja viņam atbildi: «Pie mums arī visi ir veseli un viss ir labā kārtībā. Kungi ir labi, kalpot nav grūti.» Bet kalpot tomēr vajadzēja. Svešiem novērotājiem viņai cauru dienu nācās spēlēt komēdiju: viņa vēra parādes durvis, padeva mēteļus, tēju, reizēm aizskrēja uz bodi pēc maizes un pārtikas vielām, un gadījās, ka viņa mazgāja arī veļu, kaut gan tikai savējo. Lada nekad nebija domājusi, ka viņa ir tik laba aktrise. Viņa gan ģērbās, gan izturējās, gan koķetēja un draudzējās ar kaimiņu kalpotājiem, kā tipiska istabmeita no kārtīgas mājas. Tik jauka istabmeita! Mati atauguši un cirtaini nokrīt uz pleciem, ap kaklu — sarkana revolucionāra bantīte. Jauniņš biedrs, stacijas telegrāfists, iemīlējies viņā, sauc viņu par ķerubiņu un jau lika priekšā apprecēties pēc dekrēta. Kad viņa stāv uz lievenēm, garāmejošie sarkanarmieši paskatās un kaunina:

—    Tev pašai vajadzētu būt kundzei, bet tu … Kauns, biedre! Uzspļauj kungiem!

Viņa koķeti uzsmaida un paslēpjas aiz durvīm. Dzird, ka aiz durvīm nosaka:

—    Daiļa kā puķe, bet ne mūsu skuķe.

Reiz viņa saņēma uzaicinājumu uz dejas vakaru ar uzrakstu: «Vispasaules proletāri, apvienojaties». Tad pa pastu pienāca mīlas vēstule: autors lūdza atnākt svētdienas vakarā kino «Universal» noskatīties internacionālu drāmu un nobeidza tā:

«Un būsi pasaul's valdniece, man uzticīga draudzene…»

Tagad bija jauki pasēdēt ārsta dārziņā. Tas nebija liels, bet biezs un kupls. Jau ziedēja ķirši un plūmes, bija uzplaukušas baltās akācijas. Tik burvīgs aromāts. Lada ar pilnu krūti ieelpoja šo aromātu kopā ar valgo jūras gaisu, raudzījās melnajās debesīs, ar spilgtajām zvaigznēm un pa visu jauno, dzīvības spēku pilno organismu izstrāvoja saldas mokas un reiba galva. Ak, kā gribējās mīlēt un tikt mīlētai.

13.

Lada brauca prom. Beidzot bija saņēmusi tik ilgi gaidīto atļauju braukt uz laukiem. Līdz Anapai varēja braukt pa jūru, bet jūra bija nemierīga. Viņa baidījās no jūras slimības. Tirgū salīga vedēju, kazacieti no Anapas apkārtnes. Viņai bija tik priecīgs prāts,, bet acīs asaras: bija žēl šķirties no ārsta sievas. Viņa iznāca pavadīt. Abas skūpstījās un slaucīja asaras. Jauna nekauņa, biedre

Nastja, — vissarkanākā visā mājā — stāvēja ar draudzenēm pie savām lievenēm un brīnījās: istabmeita, vietu atstājot, nelamājas, bet skūpstās ar buržujiem! Bet, ieraudzījusi, ka viņa pat vēl asaras slauka ar drāniņu, tad pavisam noskaitās:

—   Paklanies līdz zemei, paklanies vien! Verga dvēsele! Kungu izdabātāja . . .

Nastjas draudzene, šuvēja, sprieda mazliet maigāk.

—    Nav vēl apzinīga, — viņa piedodoši noteica.

Ladai vai smieties gribējās, bet viņa noturējās. Izlikās, ka nedzird. Ar mokām uzrāpās ratos uz siena un maisiem, un rati parāvās un aizripoja dobji dārdēdami un palēkdamies pa nelīdzeno bruģi. Bija nepatīkami un bailīgi braukt cauri pilsētai: visu laiku likās, ka apturēs, nojautīs, ka viņa ir «kundze», un arestēs. Viņa pavilka lakatiņu dziļāk pār acīm un tīšām grauza vakar saraudzītās saulpuķu sēklas. Sākumā visu laiku domāja par ārsta sievu: kā pašas vecmāmiņa! Domāja par to, kā viss tik savādi noticis, savādi un labi. Bet, kad viņa izbrauca no pilsētas un viņi nogriezās uz jūras ceļu, un kad viņas priekšā atsedzās gaišs, zilgans plašums ar violetiem kalniem, viņa atcerējās Krimu, savu meitiņu un balto namiņu ar kolonnām, kurā viņi dzīvoja pēc kāzām, un visa dvēsele sabangojās un saviļņojās priecīgās gaidās. Visi salasīsies tur, viņpus zilajai jūrai, kalnu piekājē, baltajā namiņā: i Lada, i viņas meitiņa, i vecaistēvs, i Boriss . . . turp izlauzīsies cauri arī Volodja. . . Citur viņam nav kurp iet. Un sāksies senās draudzīgās, tik skaistās, dzīves klusais prieks … Un visi atpīītīsies no šīs pekles ar tās bezgalīgajām mocībām, šausmām un suņa dzīvi, nejaušu, bez patvēruma, pusbadā, nejēdzīgu, netīru un mežonīgu. Un tad atkal atgriezīsies laime, kas bija ilgusi tikai desmit mēnešus un tad izgaisusi. Ak, kā gribas mīlēt! Visa dvēsele un miesa izsalkusi pēc mīlas. Lada vērās jūras tālēs, kas saulē mirdzēja saviem baltputu viļņiem, kas bariem vēlās uz Krimas krastiem, zilajās dūmakās, kas vienoja debesis ar jūru, un sirds trauksmīgi sita: tur, zilajās dūmakās atrodas viņas paradīze. Un varbūt viņa drīz būs paradīzē. Bet varbūt… Un Lada jautri iesmējās: varbūt, kad viņa ar Borisu aizbrauks turp, Volodja jau būs priekšā?! Jo daudz taču tvaikoņu ar karavīriem aizbrauca uz Krimu un uz viena no tiem varēja būt Volodja. Ak, kā gribas cieši, cieši apskaut Volodju! Var vai nomirt aiz laimes. Salda trauksme asinīs un jaunajā miesā spēji sacēlās pret piespiesto askētismu un piesātināja Lādu ar salda grēka un gaidu indi.

Lada vairs nebaidījās. Ceļā gadījās kavalērijas daļas, rati ar sarkanarmiešiem, kājnieku bariņi. Tie viņu neaizskāra, bet tikai pajokojās un uzsauca komplimentus:

—    Eh, jaunavas daiļavas, baltās gulbītes! Būtu pamīlējis, bet vaļas nav.

—    Meiten, sēdies pie mums, došu gredzentiņu . . .

Kāds no kājniekiem, biedru smieklu pavadīts, veikli

ielēca ratos, bet kazaciete ar spēcīgu grūdienu notrieca viņu zemē un padraudēja tam ar pātagu. Nekas. Pat nelamājās, tikai smējās kopā ar citiem, notīrīdams putekļus no drēbēm, jo krītot bija novārtījies.

—    Pielūko, viņi vēl piekaus, — Lada teica, izbrīnījusies par kazacietes spēku un drosmi.

—    Sievietes neaiztiks, — tā pārliecināti atteica. — Mums abām nav ko bīties. Tāda, lūk, sievietēm privilēģija!

Lada izteica šaubas: esot jau šautas arī sievietes. Kazaciete pagriezās, un pat zirgi saslējās:

—    Tik jau kadeti un kadetes!

—    Kas tie tādi?

—    Kas ir pret tautu …

—    Buržuji, vai?

—    Vienalga: citur tos sauc par buržujiem, bet pie mums par kadetiem.

Debestētīt, kāds sajukums galvās!

—    Tu tātad stāvi komunistu pusē? — Lada pētīja, piedodama jautājumam vienaldzīgi-neitrālu raksturu. Kazaciete uzšāva zirgam ar pātagu:

—    Tā tikai vēl trūka, ka es turētos šo bezdievju un laupītāju pusē … — Kazaciete apvainojās.

—    Bet kas tev vairāk ir pa prātam?

—    Pie mums turas pie lieliniekiem, bet komunistus neviens negrib …

—    Lielinieki tak jau ir tie paši komunisti!

—    Nu, bet no kurienes tad tu pati esi? — kazaciete pagriezusies izbrīnījusies jautāja.

Lada saprata, ka labāk ir nerakņāties šajā Bābeles sajukumā tautas galvās, tādēļ ka tik un tā neko neatrisināsi, bet gan radīsi aizdomas pret sevi.

—   Bet pie mums vienus sauc par buržujiem, bet otrus par proletāriem . . . visur savādāk.

Ladas paskaidrojums kazacieti apmierināja: viņa iesmējās un sacīja:

—    Redzu: tu maz ko saproti no šīm lietām . . .

—    Protams. Tā jau nav sieviešu darīšana. Visu laiku kalpoju pie kungiem par istabmeitu, bet tagad, kad visiem ir brīvība, vairāk negribu. Labāk strādāšu vīna dārzos.

—    Nu, ka labāk.

Lada nevien padarīja kazacieti nekaitīgu, bet pat tūdaļ ieguva viņas simpātijas.

Ceļš vietām piegāja pie pašas jūras, te atkal aizlīda ar mežu apaugušos pakalnos. Šī pastāvīgā maiņa patīkami pārsteidza ar savu dažādību un nejaušību: te nepārredzams plašums un jūras viļņu bangas, te zaļš klusums, maiga lapotnes šalkoņa un putnu dziesmas. Un dvēsele te tiecas pret zilganām dūmakām, te peldas zaļās lapotnes tīksmē, kas rada slāpes pēc mazas, mierīgas, bet drošas laimes ģimenē. Saule silda arvien siltāk un siltāk. Paliek karsts. Kad skatam atklājas jūras viļņojums, tā gribas nolēkt no ratiem, paskriet un ielēkt aicinoši vēsajās zaļi-zilganajās dzīlēs. Kļūt par najādu, zivi, kaiju, kas nirst putojošos viļņos.

Pusceļā pieturēja pie varenu akāciju zaļumā iegrimuša kroga, lai paēdinātu un padzirdinātu zirgus, pašas izstaipītu locekļus un nodzertos saltu avota ūdeni. Te jau stāvēja daži rati, ar pusizjūgtiem zirgiem, pāris vēršu, bēra jājamā ķēve, kas nikni zibsnīja acu baltumiem, dzirdēdama aiz krogus sienas piesieto ērzeļu zviegšanu. Pie zemē ierakta galda uzdzīvoja atbraukušie Ķērās kazaki. Dzer vīnogu vīnu, spēlē kārtis uz naudu, viens slinki trinkšķina balalaiku. Lada ir bailīga: sākumā tie viņai šķita laupītājiem līdzīgi. Viņi trokšņoja, kliedza, smējās, kā velni zibsnīja melnajām acīm. Ieraudzīja Lādu un tūdaļ apklusa. Ne tādēļ, ka gribēja parādīt, ka prot pieklājību, bet vienkārši tādēļ, ka visi sāka interesēties: jauna un daiļa sieviete. Kad viņa iegāja krogū, daži piecēlās un atdeva godu, bet viens aiz biedru mugurām nedroši noteica:

—    Istabā ir smacīgi, jaunkundz, te ir labāk!

Nekā slikta neteica. Viņa iegāja krogū un apsēdās pie loga. Ievēroja viņu, sāka sačukstēties, pamezdami acis uz lodziņu, sāka koķetēt pa savai modei: ielocīja jērenīcu, nostājās brašā pozā. Gribēja būt skaistāki un bra

šāki. Sāka lauzties. Uzvarētājs lepni paraudzījās logā. Viss tas tik ļoti līdzinājās rubeņu sacensībai, kad mātīte sēd zem krūmiņa, ierakusies smiltīs, bet sarkanuzacainie tēviņi sacenšas savā starpā, lai iegūtu viņas uzmanību…

Laušanās beidzās, sākās dejas. Ietrinkšķējās balalaika, atskanēja ritmiska roku plaukšķināšana un rupjas balsis sāka dziedāt, piesitot «Karapeta» takti:

Карапет мой бед-ный,

По-че-му ты блед-ный?

По-чему я бледный?

По-тому что бед-ный…

Un pēkšņi mauriņā izpeldēja slaids, garš skaistulis ar tievu vidukli. Tālu aizmēzdams prom jērenīcu, viņš ritmiski un viegli sāka nest uz savām lunkanajām, tievajām kājām savu augumu, palekdamies, kā viegla bumbiņa, un salikdams un atplezdams rokas, kas atgādināja spārnus; tad, aizlicis vienu roku aiz galvas, bet otru braši sānos iespiedis, sāka pārgalvīgi dejot uz pirkstgaliem, sagriežoties un uz vietas, uzlidojot gaisā, tā ka šķita pavisam gaisā karājamies un bez smaguma. Mūzikas un dziesmu temps, roku plaukšķināšanas pavadīts, kļuva arvien ātrāks un ātrāks, tad atskanēja mežonīgs, spiedzošs ekstāzes kliedziens, skaistulis izrāva no maksts kinžalu un to saulē zibinādams, dejā it kā dzinās pakaļ ienaidniekam; atkal sastinga, uzlidojot uz vietas, tad nepārtraukdams deju, uzlika kinžalu ar aso galu sev uz zobiem un, pacēlis galvu un vērojot kinžalu, turpināja slīdēt apkārt pa mauru. Visi pārējie šo brīdi pavadīja ar mežonīgiem kliedzieniem, un pēkšņi, atmezdams galvu, skaistulis pameta kinžalu un tas, pamirdzēdams gaisā, apskrēja pusloku un iedūrās zemē, bet dejotājs lepni un vareni, atstādams savu slaido augumu nekustīgu, atkal aizpeldēja pa mauru, vicinādams rokas kā spārnus, un tikko skardams zemi savu lunkano kāju pirkstiem.

Lada sāka interesēties. Tiešām, šajā Ķērās kazaku dejā bija pārsteidzošs, aizraujošs skaistums. Tajā mūsu krievu plašums, vēriens un brašums bija vienoti ar iekarsuša kalnieša nevaldāmo kaisli, varonību un mežonīgo nežēlību: mūsu «bāriņa» un «kazačoks» — ar «lezginku». Lādu aizrāva šīs dejas trauksme: viņa sasita plaukstas. Izlēca cits, sāncensis, un sāka censties ar skaistumu un veiklību pārspēt pirmo. Viņš dejodams piepeldēja tuvāk pie loga un, arī izrāvis kinžalu, sāka ar to tā žestikulēt, ka Lada izbijās: nogalinās vai nu sevi vai viņu.

Dejas beidzās. Abi dejotāji, ielējuši katrs pa glāzei sarkana vīna, pienesa tās pie loga un abi reizē sniedza tās Ladai. Viņu sejās nebija tik daudz laipna piedāvājuma, kā kategoriskas prasības. «Ja neizdzersi, kas zin, vēl ietrieks kinžalu krūtīs,» — nodomāja Lada un paņēma vienu glāzi. Tad otrs, aizkaitināts, izšļāca vīnu no savas glāzes, aizgāja projām un pārējie saņēma viņu ar draudzīgu izsmieklu. Tikai tad Lada saprata, ka viņai bijis jāizlemj, kurš dejās ir uzvarētājs. Bet uzvarētājs elkoņiem atspiedās uz polodzes un sāka iepazīties.

—    Kas jūs tādi esat? — jautāja kazaciete, — lielinieki vai komunisti?

—    Kazaki!

—    Bet pie kuriem turaties?

—    Atgriežamies mājās. Negribam … Neturamies ne pie vieniem.

—    Bet vai tad jūs laidīs?

—    Ko mēs tur tik daudz prasīsimies? Ja nelaidīs, tad lūk! — kazaks norādīja uz kinžalu. — Turējāmies pie baltiem, turējāmies pie sarkaniem, bet tagad negribam vairs ielaisties ne ar vienu.

Kazaks lakstojās ap Lādu. Kazaciete aicināja braukt. Pavadīsim viņas, kazaks paspieda Ladai roku un nopūtās:

—    Laimīgu ceļu! Varbūt kādreiz atkal tiksimies.

Rati sāka braukt, bet kazaki uzvilka dziesmu — viskrieviskāko, maigu, skumju, dvēseli aizgrābjošu. Lada klausījās un nekādi nevarēja saprast, kā cilvēki, kas dzied tik maigas un žēlas dziesmas, dzīvē var būt tik asinskāri un nežēlīgi?

Solomeiko lauku mājām viņas piebrauca, kad jau bija satumsis. Jau iztālēm ierējās suns, un rejas tik skaļi atbalsojās nakts klusumā, ka arī Anapā, kas bija palikusi iesāņus un mirkšķināja šurp sarkanām uguntiņām, sāka riet suņi. Tumsa ātri sabiezēja. Melnā dienvidu nakts iededza debesīs zilas ugunis. No stepes puses plūda smaržainu zāļu aromāts, oda te pēc zemes, te pēc jūras, te atkal šajās vēsmās ietraucās spēja līķu smaka un izkliedēja nekaidros bailīgos sapņus, ko bija izsaukusi siltā dienvidu nakts, zvaigžņotās debesis un rasoto zāļu aromāts. Un tad no atmaigušās dvēseles pagaisa miers un radās nemiers un baismas. Lada bailīgi paraudzījās apkārt, viņai ausīs spokojās balsis, soļi, krūms pārvērtās uzglūnošā cilvēkā. Anapas suņu koris palika iepakaļ un skanēja klusāk un melodiskāk, bet Solomeiko māju suns rēja arvien skaļāk un niknāk. Priekšā, it kā siena kaudzes, blāvi iznira tikko nomanāmi ēku silueti. Tumsā lēkāja sīka uguntiņa: tas bija Boriss, kas smēķēdams papirosu, suņu reju pamudināts, bija iznācis ārā un gaidīja, izdzirdis ratu riteņu čīkstoņu.

—    Lada? — tumsā pajautāja vīrieša basa balss.

—    Boris! — Lada priecīgi iesaucās.

—   Tpru! …

Boriss piegāja pie ratiem, nosvieda papirosu un gandrīz vai izcēla Lādu. Viņa kļuva ekspSlisīvi priecīga. Apskāva viņu ar kreiso roku un sirsnīgi noskūpstīja.

—    Bet es jau gaidu no pulksten sešiem. Baidījos, vai tikai kaut kas nav noticis …

—    Lūk, kāda tumsa!

—   Vai tev bija bail?

—    Mazliet.

Boriss samaksāja kazacietei par vešanu, paķēra Ladas čemodānu, un viņi sāka iet.

—    Dod roku! Es neko neredzu. Zini, man pēc tīfa pavājinājusies redze.

Lada gāja, smējās, spiezdama Borisa roku, un teica:

—    Mēs tak abi vēl nemaz lāga neesam redzējušies… Esmu pavisam noilgojusies pēc tevis!

Boriss pievilka viņas roku pie lūpām un pakutināja ūsām. Viņi gāja starp diviem žogiem, pār kuriem liecās pāri kupli smaržaini ceriņi, un aiz kuriem slējās gaisā slaidu piramidālo papeļu stāvi. Lada pļāpāja, nespēdama valdīt savas jūtas.

—    Ak, kas te tik jauki smaržo?

—   Tas no sakņu dārziem …

—    Smaržo pēc gurķiem. Ak, kā iegribējās uzkost svaigu gurķīti…

—    Vēl par agru. Pašlaik tikai zied.

—    Bet vai mūs šeit nevar . . . noķert sarkanie?

Nesagaidīja atbildes un jau runāja par ko citu, jautāja

un stāstīja. Uz brīdi apturēja Borisu un izbrīnījusies jautāja:

—    Kas tur tā šalc?

—    Jūra.

—    Jūra! Es to pavisam biju aizmirsusi. Kur tad tu mani ved? Kur ir māja?

—    Mēs jau esam mājai garām. Dārzos atrodas maza būdiņa. Es tak esmu sargs un sakņu dārznieks . . .

—    Bet es istabmeita . ..

—   Tagad tu jau vairs neesi istabmeita, bet mana sieva, sakņu dārzniece. Tu ravēsi sakņu dārzus.

Viss tas bija tik interesanti, negaidīti, noslēpumaini. Tagad, kad šausmas, mokas, tīfs un visas nāves briesmas likās pārdzīvotas, pagājušas, — Lādu pārņēma priecīga ziņkāre un radās pārliecība, ka ar tik gudru un drošsirdīgu cilvēku, kā Borisu, nav ko bīties. Ar viņu bojā neaiziesi. Viņš atdos savu dzīvību, bet neatstās, kā to tik daudzi dara. Atcerējās gadījumu namiņā: tur, viņiem blakus uz sola bija apmetušies iemīlējušies, kurus visi turēja par jaunlaulātiem, tādēļ ka viņi pa naktīm skūpstījās; neilgi pirms Ladas slimības iemīlējušais nozuda: atrada pazīstamu jūrnieku un palika par matrozi, pameta savu Ļeļečku un aizbrauca, bet viņai atsūtīja vēstuli: «Turies Konstantinopoles virzienā!» Bija tik žēl mazās muļķa meitenes, kas raudāja un visiem stāstīja, kādu nelietību izdarījis viņas līgavainis, un bija tik jocīgi, kad viņa caur asarām atkārtoja: «Pats aizbēdzis, bet es — turies tik: Konstantinopoles virzienā!

—   Bet vai tu atceries, Boris, «turies Konstantinopoles virzienā»?

Viņa iesmējās un atzinās:

—    Zini, esmu tavā priekšā ļoti vainīga. Ļoti!

—    Kas par lietu?

—   Kad es atguvu samaņu, es nodomāju, ka tu arī. . . esi mani pametis.

Boriss brīdi klusēja. Ladai likās, ka viņš apvainojies par šādām aizdomām, un viņas priecīgā jutoņa izgaisa. Kādēļ viņa to teica! Ak, cik viņa ir muļķīga!

—   Tu, Boris, nedusmojies! Pēc tīfa es biju pavisam muļķīga. Vēl muļķīgāka par Ļeļečku. Kādēļ tu apklusi?

—    Nē. Kas nu tur . . .

—    Piedod man, Boris!

Lada uz brīdi apstādināja Borisu, nočukstēja: piedod man un, apskāvusi abām rokām viņa kaklu, gribēja viņu noskūpstīt uz vaipa. Čemodāns izslīdēja no Borisa rokām, roka apskāva Ladas vidukli un viņas lūpas sastapa Borisa lūpas, kas notrīsēja un ne tūdaļ atrāvās no Ladas lūpām. Lada ar maigu pieskārienu atstūma Borisa galvu, sajuzdama šajā skūpstā kaut ko, kas vinu izbiedēja, bet ieskaitīja šo «kaut ko» savā rēķinā, tādēļ, ka skūpsta brīdī pazibēja atmiņa un doma par iespējamiem glāstiem ar vīru, tādēļ uz brīdi noreiba galva un sāka dauzīties sirds. Dažas sekundes viņi gāja klusēdami, abi mazliet samulsusi, tad Lada, savaldījusi nepaklausīgo balsi, sacīja skaļāk, nekā viņi iepriekš bija runājuši:

—    Zini, reizēm es domāju: mēs atbrauksim Krimā un Volodja jau būs priekšā!

Saruna neveicās. It kā abi būtu aizmirsuši, par ko runājuši un kādēļ saskūpstījušies. Klusumā tagad varēja dzirdēt jūras šalkoņu, it kā nogurušās zemes nopūtu.

Viņi izgāja cauri vīna dārzam,"tad gāja pa augļu dārzu. No kaut kurienes iznira suns un, maisīdamies pa kājām, sāka sist ar asti pa Ladas svārkiem. Viņa izbijās, Boriss dusmīgi aizdzina suni.

—    Nebaidies — viņš tev nekodīs. Tas ir mūsu sargs: viņš jau pa versti sajuta tavus ratus. Labāks par uzticamāko draugu. Nenodos. Nu, lūk . .. šeit.

Vaļēja nojume kritušo bumbieru un ābolu uzglabāšanai. Neliela veca dēļu būdiņa — sarga mājiņa, tik cieši vīnogulājiem apaugusi, ka lapotnē tik tikko pamirdz, kā ūdens naktī, lodziņa stikli. Ķerra, grābekļi, lāpstas, kapļi, lejkannas un spaiņi. Pie būdiņas divas milzīgas papeles. Zem tām galds un abās pusēs soli. Pamirdz dzeltena vara patvāris, zib glāzes. Zvaigžņu atspulgi laistās i uz patvāra, i uz glāžu šķautnēm.

Viņi iegāja mājiņā. Boriss aizdedzināja lampu, un gaismā Lada ieraudzīja gultu, galdiņu, logu un cieti nomīdītu zemes klonu. Lada pārlaida skatu pa mājiņas iekšieni, it kā nebūtu kaut ko atradusi. Boriss saprata:

—    Es guļu svaigā gaisā, zem nojumes, bet tu . . . varēsi gulēt gultā. Viņa ir tīra un pietiekoši mīksta.

—    Bet kādēļ mēs esam dārzā un nevis mājā?

—    Ja gribi, varam dzīvot arī mājā. Bet es nospriedu, ka šeit mums ir drošāk.

Boriss uzlika patvāri un, apsēdies tam blakus, paskaidroja, kādēļ te esot drošāk. Briesmu gadījumā vienmēr varot noslēpties dārzos. Viņam jau viss esot paredzēts. Bet mājā reizēm varot iegriezties arī biedri. Te droši vien vajadzēšot nodzīvot labu laiciņu: bēgšana vēl neesot pietiekoši noorganizēta. Vajagot gaidīt labvēlīgu brīdi, kad kara gaita atvirzīs spēkus un uzmanību no šī rajona.

—    Tev te nepatīk? Bet atceries, kā mēs dzīvojām vagonā!

—    Nē, nē, ne tādēļ … Es būšu tev pa kājām . . .

—    Ak, Lada! Vai tagad maz vērts par to domāt un runāt?

Protams, dārza sarga mājiņa, salīdzinot ar vienu solu ļaužu pārpildītā un trokšņainā vagonā, bija vesela pils un ne tādēļ Lada apjukusi un it kā vīlusies raudzījās uz savu jauno patvērumu. Vēl arvien nebija izgaisis tas — kaut kas —, ko viņa bija sajutusi nesenajā un nejaušajā skūpstā ar Borisu. Nesaprotamās izbailes no šī «kaut kā» nepārgāja arī tagad, redzot mazo istabiņu ar vienīgo gultu; satrauca Ladas dvēseli un viesa viņā baiļu nemieru. Kad Boriss pārmetoši teica: vai maz vērts par to domāt un runāt, Lada nosarka. «Cik es esmu riebīga!» — viņa nodomāja. No kā viņa īstenībā baidās? Vai no Borisa vai pati no sevis? Pati noskūpstīja Borisu, pašai sareiba galva no šī skūpsta, tādēļ, ka viņai likās, ka viņa skūpstās ar savu vīru. Vai tad Boriss tur ir vainīgs? Viņa paskatījās uz Borisu, kas ņēmās ap patvāri, un nomierinājās. Tas viss ir tādēļ, ka viņa tik ilgi ir šķirta no Volodjas, ka ir tik silta un melna nakts, ka pie debesīm tik spoži spīd zvaigznes un . .. tā gribas mīlēt un tikt mīlētai. . . Atbrīvojusies no virsdrēbēm, izgāja ārā dārzā un sāka klausīties, kā aiz pakalniem nopūtās jūra, kā sačukstējās lapotne, kā kaut kur dārzos smējās sieviete, ko kāds bija noķēris un nelaida vaļā. Lūk, iedārdējās vīrieša balss un viss apklusa. Bija dzirdams, ka garajā zālē kā kabatas pulksteņi tikšķināja sienāži. Lēni peld nakts pār aizmigušo zemi, un jūras viļņu atsitieni pret krastu ir viņas nopūtas. Un pašai gribas ieelpot krūtīs pēc iespējas vairāk aromātiskā gaisa, izdzert šo mīlas slāpes nesošo dienvidu nakti… Ak, Dievs, kā gribas mīlēt un tikt mīlētai!

—    Lada, kur tu esi? Nāc, man jau viss ir gatavs.

—    Te jau es esmu . . . Ak, cik labi, Boris, ir dzīvot pasaulē, neskatoties uz visu!

Viņi dzēra tēju. Boriss saimniekoja. Vējiņš nodzēsa lampu, — to atvietoja ar lukturi. Atcerējās visu kopā pārdzīvoto. Daudz briesmīga un daudz jocīga. Te briesmīgi, te jocīgi un tagad tas, kas bija briesmīgs šķiet jocīgs, bet jocīgais — briesmīgs. Lada atkal kļuva priecīga, mitējās sajust Borisā vīrieti, bet juta tikai tuvu, mīļu cilvēku, kas viņai sevišķi tuvs tagad, pēc visa kopā pārdzīvotā. It kā gadiem būtu dzīvojuši kopā. Tik daudz kopēju atmiņu, kopēju bēdu un prieku!

—    Nu, jau gaiļi sāk dziedāt… Jāiet gulēt. . .

Boriss ienesa sarga mājiņā patvāri un traukus, noskūpstīja Ladai roku un, paķēris no galda revolveri, izgāja. Lada atvēra logu un sacīja:

—   Te ir tik smacīgi. Vai es nevarētu atstāt durvis vajā, Boris?

—    Lieliski! Es jau būšu blakus: nav ko baidīties.

Vēl ilgi sarga mājiņā spīdēja uguns. Lada kaut ko šuva, lāpīja. Diez' ko … Reizēm pie loga caur zajo lapotni pazibēja viņas baltais stāvs vienā kreklā, bija dzirdami viņas soji pa zemes klonu, viegla kāsēšana. Neguļ.

Boriss arī negulēja: viņš domīgi staigāja šurp un turp mājiņas priekšā, tumsā zibinādams papirosa uguntiņu. Viņš jutās tā, it kā sargātu kādu dārgumu.

—    Vai tu tur staigā, Boris?

—    Es. Kādēļ tu neguli? Un kādēļ tu nenodzēs uguni?

—    Baidos.

—    No kā?

—   Nezinu. Durvis ir vaļā un man bail. Kad es aizmigšu, nodzēs lampu.

Boriss saudzīgi staigāja šurp un turp pa celiņu un reizēm paraudzījās pa durvīm un ieklausījās. Tā pagāja apmēram stunda saudzīgi staigājot. Beidzot viņa aizmiga. Viņš klusi aizzagās pie lampas. Lada gulēja. Pazibēja viņas galva viļņainās cirtās, tieva, kaila roka, kails plecs un krūšu apaļums zem noslīdējušā krekla. Tikai uz mirkli viss tas pazibēja un izgaisa tumsā: Boriss nodzēsa uguni. Kādēļ viņš dažus mirkļus paliek nekustīgi stāvam? Smagi elpo, klausīdamies Ladas elpošanā … Viņa galvā vienā no šiem mirkļiem pazibēja neganta doma: tumsā pieiet pie viņas, noliekties un apskaut šo burvīgo ķermeni savām spēcīgajām rokām . . . Nobijās un steigšus izgāja ārā. Atkal ilgi staigāja mājiņas priekšā, zibināja papirosa uguntiņu un pats sev jautāja: «Kas ar mani notiek?» Nogūlās smaržainajā zālē zem nojumes, centās aizmigt, bet miegs nenāca. Cilāja galvu, klausījās, raudzījās atvērtajās durvīs un, nodrebēdams nogāzās zālē. «Bet kādēļ nedrīkst? Grēks? Bet kas ir grēks?» Kāds slepus runāja dvēselē, bet viņš slepus klausījās. «Bet ja nu es viņu vienkārši mīlu?» — viņš čukstēdams jautāja tumsai, apsēdās, kājas nokāris uz dēļiem, noteica: «Nesaprotami!» un atkal apgūlās. Uz rīta pusi viņš bezmiega izmocīts iekrita smagā miegā.

14.

Kad visas cilvēka kaisles ir satrauktas un palaistas brīvībā, kad visapkārt sabrūk viss, kas kādreiz šķitis nesatricināms un nemaldīgs, kad dzīve visus griež savos haotiskos viesuļos, bet pati beidz būt neaizskarams personības īpašums, — dzimumkaisles gūsts kļūst neciešams pat senāk tik spēcīgas gribas cilvēkiem. Ja pati cilvēka dzīvība mitējas būt vērtība un cilvēku nosist kļūst tikpat viegli kā nosist suni, bet reizēm pat vieglāk, nekā suni, tad kādas dvēseles kultūras vērtības vēl var saglabāt savu agrāko vērtību? Dzimuminstinkts, gadu tūkstošiem izpušķots ar mākslas dievišķo poēziju un reliģiju, šīm divām radniecīgajām māsām, gadu simteņos piedzīvojis burvīgo pārvēršanos mīlā. Tās augstumos stāv Romeo un Džuljeta, Abelārs un Eloīza, Dante un Beatriče. Senatnē — cilvēks, kas dzenas pakaļ sievietei-mātītei, notriekdams to zemē ar vāli un apmierinādams savu dzimumtieksmi. Zvēra mīla un cilvēka mīla. Apsmieta pati Mīla, vaļā palaistas kaisles ar negantu roku norāvušas visus viņas skaistos poēzijas un reliģijas pērļu tērpus un atkal paliek tikai briesmīgais, nejēdzīgais un negantais dzimuminstinkts. Romeo un Abelāra vietā mūsu laikmeta varoņi kļūst jermišas, kas izvaro piecpčidsmitgadīgas meitenes; augstākas kultūras cilvēki, brāļi Paromovi, apdzirdījuši sievišķi, abi pie vienas apmierina savu dzimuminstinktu. No Gorillas līdz Cilvēkam un tad no Cilvēka atkal atpakaļ līdz Gorillai! No bezdibeņa ir izkāpis zvērs un apgānījis visus cilvēku svētumus. Kas par mīlu! Tie ir māņi, ka mīlā ir vēl kaut kas cits bez dzimumorgāniem. Un, lūk, cilvēki vairs neredz, ka uz mēsliem izaudzis pasakains dzīves zieds — Mīlas Roze. Viņa taču izaugusi uz mēsliem, kas tad tur par brīnumu? Miniet to kājām atpakaļ mēslos! Vairs nesajūt šī pasakainā zieda smaržu, saož tikai mēslu smaku. Nav mīlā nekāda svētuma, tāpat kā arī vispār nav nekā svēta, nekur, pat ne pašā cilvēku dzīvē. Viņas vērtība ir grasis. «Šodien tu, bet rītu es» — pats kļūšu par maitu un mēsliem, ko tad vēl vairāk žēlot no visām, kaut arī brīnišķām, cilvēces pasaciņām? Neko. Nihilisms. Bet ja tā, kā vārdā tad vēl būt varonīgam?

Kaut gan zaļā jaunībā Boriss mīlēja Lādu ar pirmo, šķīsto mīlu, ar jauko un aromātisko visu trīs: Romeo, Abelāra un Dantes mīlu. Tas bija sen. Tad šī vērtība izgaisa. Izzuda gadiem ilgos mīlas zaimos. Kad, pēc ilgiem šķiršanās gadiem, Boriss atkal satikās ar Lādu, atmiņas par pārdzīvoto pasaciņu sabangoja viņa dvēseli, un viņš sāka uzbudināties, rakņādamies pagātnē un atrazdams kādreiz dārgā trauka sadauzītās drumslas. Bet ak vai, tā nebija mīla, bet tikai mīlas atbalss, kas atklīduši no neatgriežamības un, tādēļ, varbūt, vēl maigāka, skumjāka un aizkustinošāka. Jau Novorosijskā, vagonā, kad viņiem nācās dzīvot pastāvīgā miesas tuvībā, gulēt uz viena sola, just abu ķermeņu siltumu, redzēt nejaušu kailumu, — Borisa dvēselē apklusa skumjā «atbalss» un sāka atri augt augumā iekāre. Boriss to bieži izjuta naktīs, kad viņa acu priekšā bija Ladas mazā kājiņa, miegā atsegusies zem baltajiem svārkiem vairāk nekā parasti, vai pirms gulētiešanas, kad Lada atbrīvojās no intīmiem sieviešu tualetes piederumiem, vāji aizsegusies kaktiņā, un Boriss nejauši pamanīja viņas plecu un krūšu kailumu. Viņš bieži notvēra sevi pie saldi grēcīgiem nodomiem, slepus cīnījās ar tiem un nevarēja tos pārvarēt. Sī sieviete modināja viņā kaisli spēcīgāk, nekā jebkura cita. Nelīdzēja nekādi prāta pierādījumi. Brāļa, paša brāļa sieva? Tas nelīdzēja. Bet, viņa varēja būt arī viņa sieva. Ja viņa būtu bijusi māsa, tad cita lieta, bet. . . viņa tikai formāli, ārēji ir viņa radiniece, tā sauktā svaine. Visur tagad divi mīl vienu sievieti. Bet ebrejiem pat ir tāds likums, kas nosaka apprecēt mirušā brāļa sievu. Katrai tautai savas izdomas… Bet tā tomēr būtu nekrietnība pret brāli, ja iznāktu tā, ko? Ienāca prātā netīrais, piedzērušais sievišķis. Vispār Vladimirs ir atsvešinājies no sievas, tik daudzreiz aizstājis viņu ar nejaušām sievietēm, ka ne jau viņš varētu pārmest nekrietnību. Borisam pat liekas, ka Vladimirs maz domā par Lādu. Viņa tikai iedomājas, ka viņš kā senāk kvēlo, ir sentimentāls. Vispār, viss tas ir tikai filozofija un vairāk nekas. Kāpēc viņš ir vainīgs, ka Lada modina viņā kaisli? Un kādēļ šī kaisle ir nekrietna, bet viņš pats — nelietis?

Bija periods, kad Boriss no jauna sajuta neatgriežamības atbalsi. Tas notika tad, kad Lada saslima ar tīfu, bet viņš slimnīcā kalpoja par sanitāru. Bija izmisums, līdzīgs tam, ko viņš pārdzīvoja jaunībā, kad dabūja zināt, ka Lada precēsies ar brāli. Tad viņam arī likās, ka viņš nespēj dzīvot virs zemes bez Ladas un ari uzmācās domas darīt sev galu. Tīfs it kā bija izdzēsis dzimuminstinktu un Boriss iedomājās, ka ir nesavtīgi iemīlējies.

Bet tagad, kad viņi pēkšņi bija divi vien sarga mājiņā, atkal skumjā neatgriežamības atbalss apklusa un deva vietu iekārei. Atkal ilga cīņa pašam ar sevi, kurā nomokās gars un miesa. Dienu un nakti.

Sakņu dārzu ravēšana. Atnāk divas meičas un Lada strādā kopā ar viņām. Ir karsti vienmēr liekties, līst vai nest ūdeni. Sviedri plūst aumaļām, kaut gan viņas ir gandrīz vienos kreklos. Svārki augsti uzsprausti, kājas kailas līdz ceļiem, kreklu apkakles vaļā, pa spraudziņu pamirdz krūtis. Pavisam aizmirsušas kaunu: nav vaļas par to domāt. Darbs saulē ir grūts un sievietēm pat ne prātā neienāk vairīties no vīriešu skatiem. Boriss stiepj ūdeni. Viņš varētu to nedarīt, bet tomēr to dara, lai būtu Ladas tuvumā un redzētu viņas slaidās kājas, brīvo kaklu un krūtis, tikko aizsegtas no plānā krekla malas, kas noliecoties ik brīdi nomūk no pleca, un kas reizēm kļūst redzamas no virsas, reizēm zem kailās rokas apakšas. Meičas nepavisam neievēro sausroci —, kā tās aiz muguras sauc dārzniekusargu, un izturas pret viņu kā pret bezdzimuma radījumu, jokojas savā starpā un runā ar Lādu neķītri, ar cinisku atklātību, kāda zemniekiem tik parasta, nosaukdamas lietas viņu īstajos vārdos. Sākumā Lada kaunējās, bet viņa drīz pierada un mitējās sarkt un raudzīties, vai tuvumā nav Borisa. Vēlāk šīs tiešās, atklātās runas vairs nebiedēja viņu un pat neapmulsināja. Viņa nerunāja rupjus vārdus, nelietoja ciniskus izteicienus, bet dāmas kulturālā uzmanība sāka gaist. Viņa jau mitējās rūpēties par to, lai vīrietis neredzētu lieku miesas atsegumu, nebaidījās ieņemt nekautru pozu, vai pastaipīties, izslejot krūtis, un zemu noliekties — viss tas viņai sāka likties dabīgi un vienkārši, kā jau viss apkārtējā dabā bija dabīgs un vienkāršs. Lādu jau vairs nešokēja Borisa vaļējais krekls, viņa spalvainās krūtis, neaizpogāta poga, pat negaidīts kailums, kādā viņiem šad tad nācās vienam otru pārsteigt savā mājiņā: Lada šajā ziņā bija skaidra un atklāta pret Borisu. Bet Boriss — viņš visu laiku izlikās un visa šī pirmatnējā paradīzes vienkāršība un naivums, kā viņš to sauca, — viņam bija piesātināta dzimuma neķītrības, jo viņš tajā meklēja vienīgi izdevību redzēt Lādu neparastā kailumā un pozās, kas satracināja viņa dzimuma juteklību, vēl jo vairāk tādēļ, ka viņam nācās to slēpt. Viņš pastāvīgi bija kā noslēpies zaglis, kas acīm zaga to, kas pamests bez uzraudzības. Slēpdamies zem paradīziskās vienkāršības, Boriss savas spalvainās krūtis atsedza ar nodomu, un, apliedamies ar aukstu akas ūdeni dienas karstumā pirms pusdienām, viņš to darīja krūmos pie sarga mājiņas, tā, lai Lada nejauši varētu ieraudzīt caur logu un vīnogulāju lapām viņa slaido, skaisto miesu. Viņš pats nomocījās grēcīgā kaislē un viņā dzima nemitīga vēlēšanās atmodināt arī Ladā juteklību, jo viņš jau vairs lāgā neticēja sievietes šķīstumam un tas viņu kaitināja, it kā izlikšanās, kas ātri pāriet un māna citus un sevi. Cilvēks, kas netic Dievam, domā, ka arī visi citi netic, bet tikai izliekas, un tie viņu kaitina, bet kad viņš pats pārliecinājās, ka viņa priekšā tiešām ir ticīgais, tad viņš ar nekaunīgiem zaimiem cenšas sēt viņā neticību, vilšanos un pārvērst viņu par ateistu.

Viņiem vajadzēja celties agri, tikko lēca saule. Lada pie tā nebija pieradusi. Borisam nācās viņu modināt. Un šie brīži viņam bija visbīstamākais pārbaudījums. Modās zeme, putni, puķes, visa radība un jaunais rīts radīja jaunas dzīves un vēlēšanās slāpes. Agrā vasaras rītā pa visu miesu izstrāvoja tāds varens jauna spēka un enerģijas vilnis, bet blakus — gulošā Lada, kuru tik grūti atmodināt, un kas ilgu laiku bija vārga, miegaina, sasilusi, īpašu jaunas sievietes miesas aromātu izdvešoša. Un viņš varēja, modinādams, pieskarties ar roku, draudzīgi pajokot, ka uzlies ūdeni vai ar varu izvilks no gultas. Un neatgriežamības atbalss vietā — dzimumkaisles trauksme. Lada mazgājas ārā, Boriss padod viņai ūdeni no krūzes. Reizēm, pēc zemes darba, gribas notīrīties no sviedriem un putekļiem, sajusties tīrai, — tad viņa pasauc Borisu līdzi uz jūru. Jūra nav tuvu, — atpakaļ nākot jau jāiet pa tumsu. Vienai ir bail. Boriss pavada. Peldas gandrīz blakus, noģērbjoties slēpjas aiz akmeņiem. Atgriežas žirgti, atsvaidzināti, bet nakts ātri nolaiž savu noslēpumaino šķidrautu, zilajās debesīs iedegas zvaigznes, apklususī stepe sāk izdvest savu aromātisko elpu, nopūšas jūra, kaut kur skaņi rej suns, mājās pamirdz uguntiņa. Karsta vēsma no stepes skūpsta vaigus… un, ak Dievs, kā Ladai gribas mīlēt! Un pēkšņi viņa sāk sajust visā miesā «kaut ko», kas viņu dzen piespiesties Borisam, paspiest viņa roku, pie kuras pieķērusies, vai, noliecoties pār viņu, kad viņš sēd, piespiest krūtis pie viņa muguras un slepus — uz brīdi — atcerēties vīra glāstus, sen senus, pagātnes miglā gaisušus. Un, lūk, it kā slepena noruna: neievērot un slepus pārdzīvot šos mirklīgos uzplūdus, Borisam pilnīgi noteiktos, bet Ladai 1 — miglainos un neapzinātos. Ladai visas šīs sajūtas apgarotas atmiņām par Volodju un Boriss viņai ir šo atmiņu modinātājs. Borisam turpretim nekas nav apgarots, viņš jūt tikai vēlēšanos iegūt Lādu. Lada pēc šiem slepeniem uzplūdiem arvien sāk runāt par savu Volodju, bet Boriss jūtas kā zaglis, kuram brālis liedz zagt, un jau pats brāļa vārds viņu sāk kaitināt šajos brīžos. Un abi redz erotiskus sapņus . . . Reizēm, svētku priekšvakarā, viņi ilgi sēd ārpusē uz mājiņas lievenēm abi blakus, un Lada, atbalstīdamās ar muguru pret Borisu, šad un tad izmaina ar viņu kādu nenozīmīgu vārdu, bet aiziet negribas, vai arī Boriss noliek galvu uz Ladas ceļgaliem un izliekas aizmidzis; Lada ilgi noraugās viņa skaistajā, vīrišķīgajā sejā, kas tik ļoti atgādina Vladimiru, un, maigi noglāstīdama, pārlaiž roku pār Borisa matiem. Tas atmet roku un nejauši pieskaras Ladas krūtīm. Tad Lada pēkšņi pieceļas, saldi pastaipās un saka:

—    Vienalga . . . jāiet gulēt… Ar labu nakti! Novēlu tev sapņos redzēt savu līgavu.

—    Man nav nekādas sevišķas vēlēšanās . . .

—    Tā? Vai tad esi viņu jau izmīlējis?

—    Nevar mīlēt abstraktu lielumu.

—    Kādēļ abstraktu?

—    Varbūt, ka viņa ir mirusi, vai dzīvo un bauda ar kādu citu … Jo es tak viņai arī esmu abstrakts lielums. Nevar tak apkampt tukšu telpu. Mīla, kā jau tu droši vien labi zini, sastāv ne vien no nesverama gara, bet arī vēl, un turklāt vēl galvenām kārtām, — no tīri materiālām taustamībām. Nevar apskaut tukšu telpu, vienīgi iedomas un atmiņas, — filozofēja Boriss un, iegremdējis Lādu pārdomās, sāka klusā balsī dziedāt:

Pēc trijiem gadiem šķirtas dzīves, Tu mīlai saki ardievas . . .

Bet Lada noskuma un viņa atcerējās, ka viņai jau ir divdesmit sestais gads. Paies vēl trīs, četri gadi un viņai būs trīsdesmit. Kur jaunība? Kad atgriezīsies Volodja? Cik gadus vēl ilgs šī mokošā gaidīšana? Bet ko tad, ja Volodja viņu jau sen vairs nemīl un bauda mīlu ar citām sievietēm? Nu jau viņš trīs gadus atrodas frontē un, Boriss saka, ka frontē neesot uzticīgu vīru, ka viņi jau sen izgaisuši. Smejas, kad Lada saka, ka Volodja nav tāds, kā citi…

—    Bet tu, Boris? Vai tad tiešām tu arī. . . esi tāds pats kā citi? — viņa reiz iejautājās skumju šaubu brīdī. Viņš nopietni un lepni atteica:

—    Es esmu brīvs cilvēks .. . Bet tādēļ, ka katra tava diena var būt pēdējā virs zemes, nudien, visa mūsu sentimentālība un šķīstums šķiet tik niecīgi, ka pat smieklīgi par tiem runāt. Tur, Lada, ir pavisam cita psiholoģija: tev ir dota tikai šī diena, rīt tu jau būsi maita, un cilvēka priekšā stāv tikai viena patiesība: mirušais mierā, lai kapā dus, bet dzīvais, lai bauda šo dzīvi. Bet ko šī dzīve var dot? Labi paēst, padzert, baudīt sievieti, izgulēties, — tas ir viss.

—    Vai tad …

—    Ko tu gribi jautāt?

—    Tā. Neko.

—    Mūsu starpā tak daudz tādu, kas kara sākumā pametuši ģimenes un mī]otās sievietes, nu jau būs kādi seši gadi, — vai tad tu tiešām domā, ka viņi sešus gadus nodzīvojuši kā mūki?

—    Ciet klusu! Negribas dzirdēt. Riebjas dzīvot.. .

—    Dzīve, Lada, mums ir dota tikai vienu reizi, bet jaunība paiet ātri. «Strauji kā viļņi ir mūsu mūža dienas, jo stunda, jo tuvāk mēs kapa malai tiekam.» Vai atceries Puškina pasaku par Finu un burvi Naīnu? So fantastisko satīru par uzticību un mīlu?

—    Rimsties, es tevi lūdzu …

Bet Boriss nerimās, viņš zobgalīgi ķircinājās, tēlodams nākotni: revolūcija un pilsoņu karš ilgs trīsdesmit gadus. Vēsturē taču «trīsdesmit gadu karš» jau reiz ir bijis. Lada pārvērtīsies par sirmu Naīnu un gaidīs savu Volodju, palikdama uzticīga savai mīlai un jaunībā dotajiem zvērestiem. Viņš noveda Lādu līdz asarām, bet tad apsēdās viņai blakus un sāka mierināt: viņš taču tikai jokojis, viņš nav domājis, ka viņa divdesmit sešu gadu vecumā vēl arvien ir sentimentāla meitene!

—    Tu melo: man nav vis divdesmit seši, bet divdesmit pieci gadi.

—    Atvainojos: protams, milzīga starpība. Jo tagad jau viens gads jāskaita par desmit gadiem. Tā ka mūsu mūžs, spriežot pēc iespaidiem un pārdzīvojumiem, tagad ir taisni bībelisks: divsimt — trīssimt gadi. Un tādēļ tu divdesmit piecu gadu vecumā esi meitene, jauka, naiva, šķīsta un sapņaina. Nu, redzi, nu jau tu smejies, un tas ari tikai bija vajadzīgs!

—   Esi gan tu pļāpa, Borka! — Lada caur asarām pasmaidīdama teica.

—    Nedusmojies. Tas viss no mūsu nelaimīgās dzīves, tik prozaiskas un krāsu nabagas pat jaunībā. Kādreiz dzejnieks Nadsons žēlojās, ka viņa paaudze nepazīstot jaunības un ka jaunība esot kļuvusi par sen pagājušu gadu pasaciņu. Samelojies! Lūk, mūsu paaudze tiešām nepazīst jaunību. Tā ir pasaciņa mums visiem. O, ja varētu tai atkal ticēt! Arī man reiz bija kāda burvīga pasaciņa…

Boriss nopūtās un apklusa, kļuva līdzīgs cerībās vīlušamies varonim.

—   Pastāsti man to, Boris! Tā ir par tavu līgavu? Par Veroniku?

—    Nē. Tas ir mans noslēpums, Lada. .. Reizēm šī pasaciņa arī tagad vēl skan manā dvēselē. Jā, burvīga pasaciņa. Tagad tā man šķiet kā reiz bērnībā redzēts sapnis.

—    Nu pastāsti! Vai dzirdi? Borička?

Ladai kļuva tik žēl galvu nodūrušā Borisa. Viņa sāka sajust mātes maigumu pret Borisu, kas tāpat kā viņa skuma par dzīves jaukajām pasaciņām, noglaudīja viņa galvu un lūdza:

—    Nu, pastāsti! Vai tad es tev esmu sveša?

—    Lūk, taisni tev, Lada, es nevaru pastāstīt šo pasaciņu.

—    Man? Kādēļ?

—   Ak, tik un tā jau tas viss ir nieki un mīla ir spēlītē, kā runā ģimnāzisti.

—    Borka! Pastāsti, mīlulīt. Bet es tev pastāstīšu savu pasaciņu. Jā?

—    Sāc pirmā …

—   Tu tak man esi… kā tuvinieks! Es tev pastāstīšu, tikai nepiemāni mani.

Lada sāka stāstīt, kā viņa pirmoreiz satikusi Volodju, ka viņa vēl ģimnāziste būdama iemīlējusies viņā un slēpusi to no visiem, kā viņi reiz vasarā gājuši caur mežu uz upi un sastrīdējušies, tādēļ, ka Volodja sācis atzīties mīlestībā. Tad, kā viņi reiz mēnesnīcā gājuši pa mežu un klausījušies lakstīgalas. Un, lūk, toreiz viņa vairs nespējusi ilgāk slēpt savas jūtas un atzinusies …

Ladas seja bija sajūsmināta, acis raudzījās zvaigžņotās debesīs un viņa it kā bija pametusi šo zemi un aizlidojusi prom savas dzīves tālajā pasaciņā. Atcerējās, kā viņi laulājās lauku baznīcā un tad kā brauca uz Krimu.

—    Bet es, Lada, šai laikā šausmīgi mocījos un domāju, kā Prutkova junkurs Šmits: rudenī nošauties, — Boriss negaidot. iebilda.

Lada pārtrauca stāstu un izbrīnījusies palūkojās uz Borisu, kas nolieca galvu.

—   Tu? Kādēļ? Tu toreiz biji iemīlējies? Kurā?

—    Tādēļ, ka taisni tad arī sašķīda drumslās mana mūža pirmā un vienīgā pasaciņa. Nesaproti?

—    Nē …

—   Saprotams: laimē cilvēki kļūst akli un kurli. Es mīlēju tevi…

—    Kā? Nesa …

—   Kā četrdesmittūkstoš brāļi nevar kopā mīlēt… — Boriss sacīja un iesmējās. — Bet tu staigāji kā pa septītām debesīm un nepamanīji ziloni. Labi, ka es toreiz neizdarīju muļķības, lūk, tagad varēju tev noderēt.

—    Netieku gudra, kad tu runā nopietni, kad joko …

—    Bet ja nu, Lada, visa mana dzīve ir kļuvusi smieklīgs un muļķīgs joks? Viss ir pagājis un pāraudzis ar aizmirstības zāli.

—    Tagad tu vairs nešausies?

—    Nē! Citu iemeslu dēļ, varbūt. To nevar zināt. Bet milas dēļ. . . Viņa tagad tā nav vērts!

—    Bet vai tu toreiz tiešām varēji. .. manis dēļ? Un es nekā nenojautu!

—    Toreiz? Tu pat ne iedomāties nevari, kā es mocījos. Jūs aizbraucāt, bet es … Neatceros, kas mani toreiz atturēja. Laikam gan lepnums, vīrieša lepnums.

Boriss runāja jau pavisam mierīgi, ar ironisku noskaņu, un Ladai bija žēl, ka tik skaistas ciešanas pārvarētas un rada Borisā vienīgi izsmieklu.

—    Vai tad tu tiešām mani tā mīlēji, ka varēji nošauties? Un kā es nemanīju? Nabaga Borka! Tu biji tik nopietns un kautrīgs, gandrīz nemaz nerunāji ar mani. Bet vai zini? Tagad jau var atzīties … Kādu vasaru, kad mēs visi vēl bijām ģimnāzijā, tu man patiki labāk nekā Vladimirs. Nudien! Goda vārds! Bet tad . . . tad es iemīlēju Volodju … Ak, tu nabadziņš! Nu, nepiemini ļaunu un nedusmo, ka kādreiz izcieti šīs mokas. Tas viss tak bija tik skaisti un poētiski!

Lada noskūpstīja Borisa galvu un nopūtās. Paņēma viņa «nedzīvo roku» savējā un sāka to mīļi glāstīt.

—    Kas tev ir? Borka! Boris!

Boriss drebēja no apspiestām raudām. Ladas dvēselē ietraucās spējš žēlums. Kādēļ? Viss taču ir pagājis, viss ir aizmirsts. Tagad jau vairs nav ciešanu, vienīgi tikai tālas atmiņas. Mierināja viņu, bet pašai acīs izsprāga asaras un drebēja balss:

—    Borka! Tas viss ir tikai pasaciņas! Tev ir līgava un . . .

Boriss uztrūkās kājās un ieskrēja dārza dziļumā. Ladas dvēsele bija pavisam satraukta. Tā gribēja mierināt šo lielo, vīrišķīgo cilvēku, kas raudāja par pagātnes rēgiem.

Vai viņa varēja iedomāties, ka Boriss viņu tā mīlēja? Viņš ir labs. Un smieklīgi: atcerējās un sāka raudāt. Te tev nu bija pasaciņas!

15.

Solomeiko mājas atradās malienā, tālu no dzelzceļa un šosejas; uz tām veda vienīgi lauku ceļš un pa to arī tikai turp brauca. Tādēļ šīs mājas nebija pievērsušas sev ne balto, ne sarkano uzmanību. Kādreiz senāk Solomeiko bija bijis sādžas skrīveris, bet vēlāk sāka saimniekot nopirktajās mājās un dzīvoja tagad no saviem sakņu un augļu dārziem. Pēdējā gadā vecais bija savārdzis, zaudējis senāko enerģiju, kolosālo darba izturību un interesi uz darbu. It kā Solomeiko, senāk tik jautrais pļāpa, kas mīlēja i iedzert, i pajokot, i kazaku dziesmas padziedāt, būtu novītis. Viņš kļuva drūms, domīgs, it kā savā prātā vienmēr noņemtos ar kāda grūta uzdevuma atrisināšanu. Neatrisināms uzdevums! Vecākais dēls, Pēteris, pie baltajiem, bet jaunākais, Pāvils — pie sarkanajiem. Bet tēva sirds ir tikai viena, to nesadalīsi. Vecais nemīl sarkanos un vairāk bīstas no tiem, bet ari baltie tam nav pa prātam. Baltie izdarīja kratīšanu un atņēma zirgu; sarkanie paņēma govi. Vieni lamāja par biedru, otri par buržuju un kadetu. Tagad vecais bija nodrošinājies pret visām briesmām: reiz, kad uzvarētāji bija baltie, atbrauca redzēties ar tēvu vecākais dēls, Pēteris, un izdeva tēvam apsardzības mandātu. Citu reizi, kad uzvarētāji bija sarkanie, atbrauca jaunākais dēls, Pāvils, un arī izdeva mandātu. Varētu jau saimniekot, bet dvēselē nav miera: Dievs zina, kad un kā beigsies viss šis ļaunums, un vai maz vērts pūlēties. Priekš kura no dēliem? Bet pats jau viņš ir vecs un viņam vairs daudz nevajag.

Reizēm viņš ienāca dārzā, — lai pasēdētu paēnā un aizdzītu drūmumu sarunā ar Borisu un Lādu. Teica, ka viņam jau esot laiks sekot nelaiķei sievai, tālāk no šī Jaunuma, pie Dieva uz mūžīgu mieru, kur nav ne balto, ne sarkano, bet vienīgi tikai grēcinieki. Bet kad Boriss un Lada teica viņam mierinošus vārdus un centās viņu sadūšot un pamodināt viņa enerģiju, tad viņš bezcerīgi atmeta ar roku un noteica:

— Esmu zaudējis pamatu dzīvē! Nav vairs kājām kur atsperties. Un visi cilvēki ir zaudējuši pamatu. Nav vairs redzams, kur taisnība. Sākumā domāju, — taisnība ir pie

baltajiem, tad sāku domāt, ka pie sarkanajiem. Bet tagad nav nekā, tikai ļaunums un laupīšanas, slepkavošana un žūpošana. Visur tikai slaktiņi…

Ilgi klusēja, raudzīdamies trulām acīm zemē, tad, smagi izgrūdis elpu, paplēta rokas un balsī nodomāja:

—    Kā redzams, esmu palicis viens pasaulē: no Pētera jau sen vairs nav ne vēsts. Gaidīju, ka tagad ieradīsies Pāvils, vai pados ziņu, — arī nē. Laikam, vienu nogalinājuši tur, otru šeit. Samierinājuši… Bet lāga puiši abi bija. Vajadzēja tikai dzīvot, bet viņi… Brālis pret brāli, tēvs pret dēlu, dēls pret tēvu! Jāmirst…

Piecēlās un, zemē raudzīdamies, lēni aizgāja prom.

Tas notika vēlu vakarā. Bija jau tumšs — bija aizdegta lampa.

Lejā dārza malā, kur stāvēja pirts, sāka riet suns. Boriss paņēma revolveri un apstaigāja dārzu. Suns skraidīja ap pirti, bet, ieraudzījis Borisu, pavicināja asti un slinki žāvādamies sāka iet viņam pakaļ.

—    Ko tu, muļķi, rēji?

Pastāvēja, pagāja gar žogmaļu. Viss kārtībā. Vai tad nu suņiem trūkst iemeslu riet. Reizēm tie rej sev pašiem par prieku, rej un klausās klusumā atskanošo atbalsi. Aiz garlaicības un bezdarbības. Reizēm arī pašam iegribas apsēsties un kaukt uz mēnesi. Vēl arvien bēgšana nevar notikt: zvejnieki baidās, mūžam apkārt vien raugās, visur vēl neuzticība pret iedzīvotājiem. Boriss atgriezās sarga mājiņā un nomierināja Lādu. Viņai gadījusies nelaime: viņa darbā iedūrusi skabargu kājā, tā sāp un aug, nevar likt pie zemes, uz papēža vien jāstaigā. Guļ gultā ar grāmatu rokā un nezina kā noguldīt kāju.

—    Parādi, kas tev tur kājā ir!

—    Kaut kas palicis, dur un sāp. Vai raudāt gribas .. ..

—    Nu!

Nolika lampu uz soliņa un sāka apraudzīt Ladas kaju. Atkal sakustējās «zvērs» un nepieciešams gribas uzpurnis: tik daiļa, it kā no ziloņkaula izdrāzta kāja . ..

—    Tagad sāp arī augstāk, sāpes sniedzas līdz pat celim . .. Ai! Te, te!

Boriss nolika kāju uz sava ceļgala un sāka saudzīgi masēt. Un atkal sacēlās iekāre un dedzināja Borisa dvēseli un miesu. Jau kaisles migla aptumšoja viņa prātu un noveda viņu pie bezdibeņa malas, pēkšņi suns nočīkstināja durvis un ienāca būdā. Boriss instinktīvi tvēra pēc revolvera, aizslēdza durvis un nostājās sardzē. Lada piecēlās gultā sēdus un izbijusies raudzījās uz durvīm. Klusums. Kāds bez šaubām staigā pa dārzu. Boriss izlaida suni un sāka klausīties: nerej, kāds laipni un klusi ar to runā. No sirds nokrita kā akmens. Tātad pašu cilvēks. Lada vēl drebēja, bet tad sāka nervozi smieties.

—    Man pat kāja mitējās sāpēt. ..

—    Dod es papūtīšu, noskūpstīšu, un tā vairs nesāpēs nemaz.

Abi bija mazliet satraukti no izbīla, bet priecīgi par to, ka uzbudināšanās bijusi veltīga un atkal nav nekādu briesmu. Sēdēja aiz aizslēgtām durvīm un jokoja viens •otru.

Sajā brīdī atskanēja uzmanīgs klauvējiens pie durvīm.

—    Kas?

—    Es tas esmu.

Vecais Solomeiko. Sādā neierastā stundā?

—    Vai kas noticis?

—    Man gadījies liels prieks!

Boriss atslēdza durvis: vecajam blakus stāvēja vēl kāds •cilvēks, kura seja Borisam šķita pazīstama.

—    Nepazīsti? Tā jau tu mani vēl būtu varējis nošaut, ja pirmīt būtu palūkojies pirtī. . .

—    Dēls! Petruša! — pateica vecais Solomeiko, maigi uzlūkodams stalto skaistuli.

—    Pēter? Tu?

Apskāvās un saskūpstījās.

—    Esmu tev ceļabiedrs, Boris: arī gribu nokļūt Krimā. Eh, Volodjkas nav! Mēs būtu atkal trijatā.

—    Bet kur tad viņš ir?

—    Vai tad tu nezini? Mūs notvēra: es aizbēgu, bet viņu nošāva. Mēs . . .

Mežonīgs kliedziens pārtrauca Pētera vārdus, un tikai tagad Boriss, kas bija pavisam apjucis no negaidītā apciemojuma, atcerējās Lādu. Bet bija jau par vēlu. Lada bija sapratusi, ka runa iet par viņas Volodju. Visi apjuka. Vecais tūdaļ aizgāja. Viņam pakaļ, pārmijis skatus un žestus ar Borisu, izgāja arī Pēteris. Bet sarga būdiņā šī nakts bija sāpju un vaidu nakts, jo drausmīgais vēstnesis ar vienu pašu vārdu bija nežēlīgi satriecis pēdējo dzīves pasaciņu. Atnāca vēstnesis no tuksneša un teica: tavs vīrs bija dzīvs un mīlēja tevi, bet, lūk, atnāca vējš no tuksneša un tev vairs nav ne vīra, ne mīlas! Tās bija tādas niknas un negantas ciešanas, tādas sāpes dvēselē, kas negribēja samierināties ar mīļotā cilvēka nāvi, ka pat Boriss, pieradis pie

visdažādākām cilvēku ciešanu un izmisuma ainām, nezināja ko iesākt. Viņš vienkārši nedomāja, ka šis ciešanas var būt tik bezgalīgas un briesmīgas.

—    Nē! Nē! Negribu! Neticu! — Lada kliedza kaut kam, raustīdamās krampjos.

—    Volodja, tu esi dzīvs! Dzīvs! Dzīvs! Tas nav tiesa? Dievs! Tas nav tieši?

Viņa sita ar rokām, it kā pati atkautos no nāves, vaidēja un neprātīgām acīm metās pie Borisa, kaut ko prasīja no viņa, tad sāka raudāt, norima un likās, ka viņa ir mirusi … Viņa gulēja galvu atpakaļ atmetusi un rokas uz Borisa ceļiem atsviedusi, ar uz krūtīm saplēstu uzvalku, puskailu kāju. Kā liela sadauzīta lelle. Bet pagāja dažas minūtes, acis plati atvērās, un atkal izmisis kliedziens, dvēseles un miesas sāpes . . . Nevarēja runāt ar viņu: šādu ciešanu priekšā balss skanēja kā zaimi. Un vienalga, Lada nekā nedzirdēja. Boriss nolika viņu gultā, un, apsēdies blakus, turēja viņas rokas. Norima un sāka žēli lūgt Borisu, lai viņu nogalina, vai iedod viņai revolveri. Pat mitējās raudāt. Runāja pielabinošiem, aizraujošiem čukstiem tādas lietas, ka Borisam bija baigi un gribējās saukt palīgā: likās, ka šī sieviete zaudējusi prātu:

—    Tu tak mani mīlēji un . .. vēl mīli… Ja tu dosi man revolveri, tad es .. . tev . .. atdošos. Gribi? Paņem mani, bet tad … Tu aiziesi, un es visam tam darīšu galu … Negribu! Negribu! Aik, Dievs, es negribu dzīvot!

Un tā visu nakti. Tikai rītausmā viņa zaudēja spēkus un mēmi raudzījās Borisā izdzisušām acīm un dīvainu smaidu uz lūpām … Varbūt, ka viņa bija zaudējusi valodu: ar vāju rokas mājienu viņa tam lika noliekties un, kad viņš to izdarīja, piekļāvās viņam un, cieši apskāvusi ar labo roku viņa kaklu, aizvēra acis. Reti un vienmērīgi elpoja Borisa ausī, brīžiem nodrebēdama pie visām miesām, it. kā no elektriskās strāvas. Likās, ka visu dziedinošais miegs beidzot bija izdzēsis viņas apziņu un viņas ciešanas; Boriss lūkoja saudzīgi piecelties, lai atstieptu locekļus, kas bija notirpuši no neērtā stāvokļa. Bet katru reizi, neatvērdama acis, Lada atbildēja uz šiem mēģinājumiem ar izbiedēti krampjainu rokas kustību un neparko nelaida vaļā Borisa kaklu. Tikai reiz viņa iečukstēja Borisa ausī: «Volodja! .. . mans». Savādi, ka tikai no šī čuksta, Boriss atcerējās brāli un to, ka viņš ir nošauts. Līdz šim vēsts par viņa nošaušanu it kā bija izkritusi no viņa apziņas un

nebija atstājusi nekādas pēdas viņa dvēselē un sirdi. No šī čuksta dvēsele it kā atvērās nelaimei: dvēselē ietraucās spējš žēlums un Boriss, nokritis Ladai blakus, sāka raudāt brāļa dēļ. Lada sakustējās, vēl ciešāk piekļāvās Borisam un nomierinājās. Bet viņš klusītiņām raudāja . . . Pusatsegtā, karstā Ladas krūts pieskārās viņa sejai un snaudā viņam šķita, ka vasaras karstā saule dedzina viņa seju. Atjēdzās, pārmainīja stāvokli, paraudzījās uz Lādu: acis te veras ciet, te atkal tik tikko paveras vaļā un viņās ir migla un smaids. Paņēma viņa roku un uzlika uz savām kailajām krūtīm. Viņš sāka skūpstīt viņas lūpas un viņa turpināja savādi smaidīt. Viņš sāka skūpstīt viņas kailās krūtis — viņa to neatstūma … Un pēkšņi kā viesulis viņu pārņēma pamodusies iekāre, satrauca visu miesu, apmigloja, sajauca saprātu un pārvērta Borisu par zvēru .. . Viņa nepretojās. Apskāva ar roku viņa kaklu un, atmetusi galvu sāņus, pavērusi muti ar zibošajiem zobiem, raudzījās tālumā pusatvērtām miglainām acīm, bet uz lūpām turpināja rotāties savādais — pusē priecīgais, pusē skumjais smaids . . .

Caur vīnogulāju aizēnoto logu, zaļiem zeltainiem plankumiem uz sienas, ielūkojās saule. Boriss pamodās un atcerējās visu, kas noticis. Lada bija kā nedzīva: acis tik tikko stiklaini raudzījās starp plakstiem, seja bija nāves bāla, lūpas sausas un cieši sakniebtas. Barga, koncentrēta seja. Boriss saudzīgi noņēma viņas atmesto roku no sava ceļa un piecēlās. Viņa plati atvēra acis, izbrīnījusies paskatījās uz Borisu un aizgriezās pret sienu. Varbūt viņa atkal iekrita snaudā. Kā zaglis, kas nozadzis kaut ko dārgu, Boriss aizzagās līdz durvīm, klusi pavēra tās un, izlīdis ārā atkal pievēra. Aizdomīgi paraudzījās uz visām pusēm, pielicis ausi pie durvīm, paklausījās un, labinoties paplaukšķinādams suni, sāka čukstus ar to sarunāties:

— Jau vēls? Aizgulējāmies? Ak, tu .. . palaidnis!

Aizgāja uz aku, un nomazgājās ar aukstu ūdeni. Dvēselē palika zaglīgā sajūta un it kā kaut kas darītu nemieru, bet jaunajā miesā strāvoja prieks, sevišķs tāda vīrieša prieks, kas panācis savu dzimuma virskundzību pār sievieti. It kā būtu uzvarējis cīņā. Seit, nost no sarga būdas, zaglīgā izturēšanās izgaisa, iešana uz pirkstgaliem pārvērtās cietā, noteiktā gaitā un uz lūpām sāka rotāties triumfējošs smaids. Vēsmiņa apdvesa slapjo galvu, mitro seju, iegribējās izstaipīt locekļus, izmēģināt muskuļu spēku: ar vienu roku pastiepās, pieķērās pie akas šķērskoka, pašūpoja ķermeni un nolēca zemē. Pastaigāja, kaut ko atcerējās un devās uz saimnieka māju: atvērtajā logā kāds pazibēja. Tas bija vecais Solomeiko. Skumjā pusbalsī parunāja par vakarējo.

—    Bet es tak domāju, ka tā ir jūsu sieva … man tā likās.

—    Bet kur Pēteris?

Vecais paraudzījās apkārt.

—    Pirtī. Jāpasvilpj kā griezei un viņš zinās, ka pašu ļaudis. Pārāk bieži nedrīkst turp iet! Tumsā var, bet dienā labāk uzmanīties. Parunājiet ar viņu, viņš jau to lietu ir noorganizējis —, tas ir, bēgšanu uz Krimu! Tur atkal sākas . ..

Sarunājās apkārt raudzīdamies. Boriss aizgāja. Atgriezās pie sarga būdas un viņa izturēšanās atkal kļuva zaglīga. Paklausījās pie durvīm, paraudzījās pa logu: guļ uz muguras un platām acīm raugās griestos. Vai atceras vai nē, kas noticis naktī? Baidījās iet iekšā. Sāka ņemties ap patvāri, svilpoja, vispār lika saprast, ka viņš ir tuvumā un nekas briesmīgs nav noticis. Nu, lūk . . . pati sauc:

—    Dod man dzert!

Padeva viņai aukstu akas ūdeni. Viņa piecēlās uz elkoņa, kāri izdzēra ūdeni un, atdodama glāzi, atkrita gultā. Aizvēra acis.

—    Tūlīt būs tēja . ..

Neatbildēja, it kā nebūtu dzirdējusi. Viņš apsēdās viņas kājgalī. Sastapās acīm. Skumja klusēšana un vārgs smaidiņš. Aplaizīja lūpas un tikko dzirdami teica: «Nu, lūk, tas ir viss!». Nez', ko tas nozīmēja. Viņš paņēma nepretojošos roku un pielika pie savām lūpām. Neatņēma. Borisa acīs pazibēja kaut kas plēsīgs. Viņš nodomāja: izliekas, ka neko neatceras. Lieliski! Viņš arī izliksies. Viņa necēlās augšā. Tikko pieskārās tējai. Gandrīz nemaz nerunāja, reti kad atvēra acis. Viņš gāja un nāca. Arvien tas pats. Un tā līdz tam brīdim, kad Boriss, paķēris spilvenu, gribēja doties uz savu parasto naktsguļu, Lada vārgā balsī viņu apsauca:

—    Neaizej! Man vienai bail…

Bet naktī atkal izmisuma lēkme, atkal raudas, vaidi, lūgšanās viņu nogalināt. Un viss notika tāpat kā iepriekšējā naktī. Uzbruka «zvērs» un nomāca, it kā noslāpēja asaras, vaidus un mokas. Un atkal Lada, it kā nāves ūdens apdzirdīta, gulēja izpletusies, kailām krūtīm un kājām, miglainām pusvērtām acīm, un atkal uz viņas lūpām stinga savādais smaids, pusē priecīgs, pusē skumjš.

Un gāja dienas un naktis: dienas klusas, mierīgas, kaut ko briesmīgu slēpjošas, bet naktīs — it kā zvēra laupītāja varas darbi pie slima bērniņa. Un «zvērs» uzvarēja slima bērnu: skumju un izmisuma brīžos Lada meklēja aizmiršanos Borisa vētrainajos glāstos . . .

16.

Zinātnieki saka, ka vēsturei, tāpat kā cilvēkiem, esot sava loģika. Ja tas tā ir, tad arī vēsturē ir laikmeti, kad tā kļūst ārprātīga. Tad kļūst ārprātīgi ļaudis un notikumi. Tad nekas nenotiek, bet tikai gadās. Liekas, ka pati dzīve zaudē loģiku, un mēs sākam mētāties kā skaidas jūrā. Te vilnis izmet mūs malā, te atkal paķer un aiznes atvarā. Cilvēkam zūd iespēja nojaust, kas ar viņu notiks rīt un kā viņš rīkosies nākamā mirklī. It kā kāds domātu un rīkotos viņa vietā, tērpies viņa materiālajā apvalkā un piesavinājies viņa jūtas. Viss atkarīgs tikai no visvarenā gadījuma. Tā notiek vētrainos revolūcijas laikmetos. Tā notiek — tagad.

Negaidot veco Solomeiko pārsteidza prieks: ieradās vecākais dēls, Pēteris, kas ilgi bija pazudis bez vēsts. Tikpat negaidot radās otrs prieks: atbrauca jaunākais, Pāvils, ko tēvs jau turēja par kritušu. Divi neizsakāmi prieki. Un līdz ar viņiem mājās ietrauca dzīrot nāve …

Reiz vēlā vakarā mājās sacēlās tracis: pie aizslēgtajiem vārtiem sāka nikni riet suns. Visus uztrauca: aiz vārtiem sarunājās cilvēki, sprausloja zirgi. Boriss, paķēris revolveri, aizgāja uzmanīgi paraudzīt, kas noticis. Mājas logā parādījās gaisma: vecais Solomeiko bija pamodies. No virtuves iznāca vecā ķēkša. Caur krūmiem apskatījis atbraucējus, Boriss-saprata, ka tie ir sarkanie, pa kaklu pa galvu metās atpakaļ, atmodināja Lādu un viņi, ātrumā ko neko paķēruši no mantām un drēbēm, aizskrēja uz pirti pie Pētera. Atmodināja to. Tas tūdaļ atjēdzās un apsvēra stāvokli. Viņš nekad neapjuka un tas viņu vienmēr izglāba.

—    Neuztraucaties! Ja tēvs iededzinās lampu ar zaļu kupolu, tad jābēg. Būsim gatavi, bet veltīgi bēgt nav vērts. Negribas.

—    Bet ja viņš nepaspēs vai aizmirsīs to izdarīt?

Pēteris nomierināja. Nesteigdamies un neuztraukdamies

viņš paskaidroja, ka pie dārza loga stāv speciāla lampa un viņai blakus vienmēr atrodas sērkociņi; tēvs nevar aizmirst iededzināt lampu, ja draud briesmas, tāpat kā nevar aizmirst, ka viņam ir nāvei nolemts dēls; nepaspēt ari nevar — viņam ir apsardzības mandāts un tādēļ vienmēr atradīsies laiks piemuļķot. Saģērbās ceļam. Apskatīja revolverus, un Pēteris izgāja uz celiņa, no kura bija redzams logs. Bija dzirdams, ka nobrīkšķēja bulta un pagalmā iejāja ļaudis, pieturēja pie mājas lievenēm un iegāja. Ka tie ir sarkanie, par to Pēteris nešaubījās, bet gaidīja . . . Zaļā lampa neiedegās. Noblīkšķēja durvis, vecene no virtuves skrēja mājā un atpakaļ, suns nerēja. Vispār nekas naidīgi nesatrauca mieru un klusumu. Pēteris pusstundu vēl pastāvēja un klusiem soļiem atgriezās pirtī. Nieki! Droši vien iegriezušies paziņas no sarkanajiem. Vecajam tādi bija. Lādu noguldīja uz sola pirts priekšiņā, apģērbtu un ik brīdi gatavu doties ceļā. Paši palika nomodā: revolveriem rokās sēdēja krūmos pie pirts, klusi sarunājās.

Pēteris šad tad aizgāja izlūkos un atgriezās: lampa nav aizdedzināta.

—    Tomēr neguļ. Jādomā: ēd un dzer. Smejas un runā.

—    Vai daudz to viesu?

—    Nav daudz. Divi, trīs. Tiksim galā .. .

Tā pagāja vēl pusstunda. Un pēkšņi dārzā atskanēja soļi un kāsēšana.

Sāka ausīties, noknikšķināja aizsargus. Bet tad Pēteris iesmējās un sacīja:

—    Tēvs nāk! Tā jau vēl var nošaut. . . Tu, tēt?

—    Petjka! Ar ko tu tur stāvi? A! Nepazinu . . .

Vecais bija priecīgs, mazliet uzbudināts no vīna un

sāka steigšus stāstīt par savu prieku:

—    Paša atbraucis! Dzīvs! Netici? Zvēru. Kā no miroņiem uzcēlies! Ak, Dievs, ak, Dievs! Visi sabraukuši. Tikai mātes nav .. . Nav mātes!

Un vecais sāka slaucīt prieka un žēluma asaras. Viņš bija aizkustinošs šajā priekā un bēdās. Pēteris tomēr palika salts un klusēja. Vecais sajuta, ka viņš ir vientulis i savā priekā, i bēdās, un viņš jutās apbēdināts un apvainots.

—    Lūk, tu, Petjka, turi viņu par nelieti un . . . bet viņš … Es pieminēju tevi, bet viņš nopūtās. Jā! Nopūtās. Domā, — beigts. Sāka mani mierināt. Palikām divatā, viņš atbraucis kopā ar biedru, Paša saka: bet es tak, saka, mīlēju Petjku! Iedzēra drusku un dvēsele atvērās. Kaut gan, saka, mēs abi esam ienaidnieki, tomēr pēc asinīm — brāļi … Un sāka raudāt.

—    Pat raudāt sāka? — Pēteris īgni un nicīgi noteica.

—   Un, lūk, ko es gribu, Petjka: es Pašu noguldīšu savā kabinetā, būsim kopā, bet biedru novietosim augšstāvā. Man gribētos, ka jūs abi satiktos.

Pēteris brīdi klusēja, klusi pasvilpa un tad teica:

—    Kādēļ gan?

—   Eh, Petja! Jūs tak esat brāļi! Kopā auguši, viena māte dzemdējusi. . .

—   Nabadzīte kļūdījusies! — Pēteris iesmiedamies noteica. Bet Boriss, garāmejot, piebilda:

—    Tas ir bīstami mums visiem.

—    Ir laiks, Petjka, to aizmirst. . . Jūs satiktos un . ..

—    Es iestātos sarkanā armijā? Jeb viņš baltajā?

—    Nekā nevajaga! Jau diezgan asinis esat izlējuši.

—    Tev, tēt, labāk vajadzētu pateikt to viņam!

—   Teikšu arī! Vai tad nevienu stundu nevar aizmirst, kurš kurā armijā un vienkārši būt brāļiem?

—    Kains un Ābels arī bija brāļi, — Pēteris īgni atteica.

Vecais sēdēja uz baļķa pie pirts. Kad Pēteris ieminējās

par Kainu un Ābelu, tēvs piecēlās. Pastāvēja, padomāja un sacīja:

—   Tu, Pēter, esi ciets cilvēks. Ciets! Bet, lūk, es pajautāju Pašam: nu, kā būtu, ja Petjka atgrieztos tāpat kā tu? Bet viņš atbild: frontē — ienaidnieki, bet mājās — brāļi. Tā, lūk, viņš teica.

—   Viņš, lūk, sēd mājā un dzer vīnu ar tevi, bet es kā klīstošs suns, slēpjos pirtī, no sava brāļa un viņa draugiem.

Vecais vēl pastāvēja un, neko neteicis, lēni aizgāja un nozuda tumsā.

Ilgi Boriss ar Pēteri sēdēja klusēdami, iegrimuši dziļās pārdomās.

Iznāca Lada. Viņa bija noslēpusies aiz pusvērtām durvīm un visu dzirdējusi. Vecais ar savu sirsnīgo lūgumu samierināties bija atstājis uz viņu stipru iespaidu. Sievietes sirds ir jūtīgāka. Tā bija uztvērusi šajos veltīgos tēva mēģinājumos samierināt abus brāļus, visu dzīves traģēdiju, bija ieraudzījis tumšo bezdibeni, kurā noved cilvēkus naids. Kad reiz būs beigas? Nav beigu. Tātad naids līdz savstarpējai iznīcināšanai. O, kā sievietes sirds bija izcietusies pēc mierīgas dzīves, kā dvēsele bija pagurusi mūžīgi baidīties no nāves, mūžam domāt par ienaidniekiem, par dzīvības glābšanu, mocīties žēlumā par neatgriežamiem zaudējumiem, sadauzīt savu un citu laimi! Ladai likās, ja Pēterisnebūtu tik ciets un nocietinājies, tad viņš nevarētu nepildīt tēva lūgumu, un arī pats nevarētu atsacīties no tik priecīga gadījuma — redzēties ar brāli, saskūpstīties ar viņu un skūpstā saprast, ka viņi it nebūt nav ienaidnieki!

—   Bet man ļoti gribās redzēties ar jūsu brāli un parunāt ar viņu, — Lada sacīja.

—    Nu, jums jau tas nav tik bīstami, — Pēteris atsaucās.

—    Sieviešu ziņkārība! — Boriss neapmierināti iesaucās,

—    Nē, ne tas . . . Ne ziņkāres dēļ, Boris. Viņi tak ir tikpat nelaimīgi cilvēki kā mēs …

—    Bet vai tev neienāk prātā tāds gadījums, ka taisni šis cilvēks varētu būt bijis tas, kas nogalinājis manu brāli Vladimiru? Pagaidiet! Kas tur ir?

Visi apklusa. Pa celiņu nāci divi tumši silueti. Lada noslēpās aiz durvīm. Boriss aizlīda aiz pirts sienas. Pēteris palika un gaidīja. Tur nāca apkampušies iedzērušie tēvs ar dēlu, samierināties ar Pēteri.

—    Jūs abi esat tēva mājās. Te pie manis, Paša, nav nekādas frontes!

—    Es jau, tēt, tev teicu, ka pašlaik esmu tikai tavs dēls un tikai Pētera brālis … — nakts klusumā dzirdēja runājam šurpnākošos priecīgos, laimīgos, tuvos cilvēkus.

Kad Pēteris izdzirda brāļa balsi, vēl arvien to pašu maigo un laipno balsi, ko ilgus gadus bija dzirdējis mīlā un draudzībā, — viņš atcerējās māti, bērnību, ģimnāziju, kurā viņi mācījās un ko pabeidza, vēl kādu smieklīgu sīkumu no tālās bērnības, un viņa dvēsele priecīgi sakustināja spārnus. It kā būtu pavēries aizvērts loga slēģis un tumsā ietraucies saules staru kūlītis. Roka, kas kabatā turēja revolvera spalu, nobijās un izlīda laukā, un pirms minūtes neiespējamais pēkšņi kļuva iespējams:

—    Petjka! Tie esam mēs . .. Nav ko slēpties.

—    Te jau es esmu.

Un, lūk, pretinieki satikās. Dažus mirkļus raudzījās viens otram acīs, tad pār Pāvila seju pārslīdēja smaids, un viņš pastiepa roku. Pētera roka ne tūdaļ pacēlās, kavējās. Bet tomēr pacēlās. Vecais Solomeiko iešņukstējās no prieka, un Pētera dvēsele no vecā šņukstiem pēkšņi atbrīvojās no naidīgā lepnuma. Kaut kas dzina ienaidniekus vienu pie otra un notika brīnums: viņi apkampās un bridi tā palika. Bet vecais, vēl arvien šņukstēdams, pacēla galvu pret zvaigžņotām debesīm un sāka krustīties un čukstēt:

—    Pateicos tev, Kungs! Māt! Vai tu redzi?

Viss tas bija tik melodramatiski, ka aiz durvīm stāvošā Lada, atcerēdamās, ka lūk tas, ko viņa redz, nekad vairs nevarēs notikt Borisa un Vladimira starpā, tādēļ ka Volodja ir nogalināts — neizturēja un sāka raudāt.

—    Adelaīda Nikolajevna, nāciet vien ārā, balodīt! Ko tur slēpties? Viņš jau nav vilks … — caur smiekliem un asarām skaļi iesaucās vecais Solomeiko. — Cilvēki baidās cits cita! Tu, Paša, visus esi nobiedējis. Nāciet abi laukāf Paša visu zin un nav ko bīties . . .

Un, lūk, visi sanāca kopā ap veco. Viņš bija neparasti laimīgs, it kā vēl stiprāk noreibis. Vilka visus uz māju iedzert no viena kausa un vienā gabalā lika brāļiem skūpstīties.

—    Tēt! Mēs jau neesam sievietes. Var jau arī bez skūpstiem …

—    Dariet man šo debešķīgo patikšanu!

—    Nu! Petja! Tēvam jāiztop . . .

Apstājās. Notika svinīga skūpstīšanās. Pie lievenēm pakavējās: Pāvils apstājās pirmais un klusi teica:

—    Bet, tur augšā … ir biedrs . .. Labāk gan būtu neiet iekšā.

—    Vai tad tiešām nodos? Tevi? Draugu? — vecais sašutis čukstus jautāja.

—   Nezinu, — Pāvils domīgi noteica, bet Boriss pieskārās Ladas rokai:

—    Mums labāk nevajadzētu iet.

—    Nieki! Visi ir mani viesi un vairāk nekas.

No virtuves iznāca vecā ķēkša un izbrīnījusies noskatījās un noklausījās. Pēc balsīm pazina Lādu ar Borisu un nodomāja: «Tur kaut kas nav kārtībā.» Jau agrāk viņa par to bija prātojusi. Kaut ko jau bija nomanījusi. Ne visai īsti strādnieki un pārāk daudz baidās no ļaudīm. Grāmatas arī lasa un sarunas viņu starpā nav nekādas vienkāršās, vienmēr tādas gudras vien. Un, lūk, vēl kas: saimnieks pret viņiem ir stingrs un bargs, nekad nepaklanīsies, bet naktī ved pie sevis ciemos. Un nu vēl trešais gadījies. Ne par velti veco dēvē par kadetu. Tur kaut kas nav tā, kā vajadzīgs. Atkal salīduši kopā buržuji. Kādēļ vecene neieredzēja kadetus un buržujus, un ko viņa sauca šiem vārdiem? Zem šiem nosaukumiem viņa neskaidri nojauta visus savus personīgos nelabvēļus un ienaidniekus, kas bija vainīgi pie viņas ļaunā likteņa. Dzērājs vīrs, nabadzība, mīļākā sitieni, ugunsgrēks, kurā nodega viņas būda, tas viss cēlies no kadetiem un buržujiem! Bija dzirdējusi, ka saimnieka vecākais dēls atrodoties balto armijā. Neticēja, ka jaunākais sarkanais tikai izliekas. Bet, lūk, tas otrs, kas atbraucis dēlam līdz, tas ir īsts. To tūdaļ var redzēt: tavs saimnieks ir buržujs; ja nebūtu dēla, Pašas, — jau sen, saka, būtu pielikts pie sienas. Iedzēruši cilvēki jau vienmēr taisnību runā.

Boriss un Lada pārdomāja, negāja mājā. Pāvils neieteica. Iegāja vienīgi Pēteris. Un padoms pusbalsī, un tas, ka Boriss ar Lādu atgriezās un nozuda dārzā, — viss tas bija tik noslēpumaini, ka vecenei vairs nebija nekādu šaubu: buržuji kaut ko nodomājuši. Protams, ko ļaunu, naidīgu pret to īsto, kurš sauca viņu par «biedre Mavra» un pasniedza glāzi degvīna, teikdams: «Proletārieši, pulcējaties!» Bet nu iznācis pavisam ačgārni: pulcējas nevis proletārieši, bet buržuji ar kadetiem. «Un cik viltīgi viņi, šie nolādētie suņi, kaut viņi nosprāgtu, pagāni, kaut tiem pārplīstu un iztecētu acis, kaut. . .»

Negribējās gulēt. Dvēsele bija pavisam satraukta no šī gadījuma ar diviem brāļiem. Lada ar Borisu sēdēja uz pirts sliekšņa un dalījās savā uzbudinājumā. Pāvils tūdaļ iepaticies Ladai. Viņa neesot maldījusies. Kad gājuši uz māju, Pāvils teicis Pēterim: ātrāk jābēgot, ka viņš palīdzēšot. Un, protams, visiem palīdzēšot. Teicis, ka vislabāk esot bēgt caur Tamaņu uz Kerču.

—    Lūk, redzi, Boris, bet tu …

—    Es nevienam neticu, Lada.

—    Bet Pēterim?

—     Pat sev pašam neticu! Mēs esam pazaudējuši sevi, — tas, lūk, ir briesmīgākais, un tur slēpjas mūsu nespēks. Es, lūk, domāju: vai es varētu pastiept roku brālim, ja mēs būtu dažādās nometnēs? Tev, lūk, bija patīkami, kad viņi saskūpstījās, bet mani tas satrauca. Es to nevarētu. Man tas būtu apvainojums un pazemojums …

—    Tevī ir sātana lepnums.

—    Iespējams. Man šis skūpsts atgādina Kristu un Jūdasu.

—    Kurš tad ir Kristus un kurš Jūdass?

—    Tas drīzāk atgādina Pēteri, kas noliedza Kristu virspriestera Kaivasa pagalmā.

Runāja un nesaprata viens otru. Un tad sapinās savās domās un jūtās un no tā iegrima klusēšanā, kas radīja pilnīgas vientulības sajūtu, pilnīgu atsvešināšanos no visas pasaules. Pēkšņi palika vienīgi tikai vientuļš «Es» un vairāk nekas. Nihilisms!

Bet mājā notika kas cits. Tur izskatījās līdzīgi Bībeles leģendai par «Pazudušo dēlu». Pazudušā dēla loma bija kritusi Pēterim. I tēvs, i brālis Pāvils jutās saimnieki, par pazudušā dēla Pētera gādniekiem: nezināja, kā viņu pacienāt un kā izrādīt savu vīna uzkurināto uzmanību un labvēlību. Un tas Pētera dvēselē atstāja nepatīkamas padibenes. Vai tad viņš nav tāds pats dēls? Un vai viņš pats nevarētu pacienāt brāli? Kādēļ taisni viņam jāspēlē nelaimīgā, pazudušā dēla loma, bet Pāvils jūtas kā mājas kungs un izrāda pretimnākšanu nevietā? Un viņš to dara ar neapšaubāmu apziņu, ka tam tā jābūt. It kā visa taisnība un patiesība būtu tikai viņa pusē, bet viņam, Pēterim, līdz pat nāvei jānožēlo, ka izdarījis nelabojamu muļķību un kļūdu.

—    Nu, mēs jums gan krietni sadevām, Petja, ko? Eh, kā sadevām, brāl!

—   Ko tad vēl vairāk, priecājies un līgsmo! Mūs tiesās vēsture, tikai vēsture.

—   Tauta jau ir pateikusi savu spriedumu, bet vēsture, tā ir pavisam tumša lieta.

—    Tauta? Kāda tauta? Tauta arī mūs saņēma ziediem un lūgšanām.

—    Bet vēlāk? Kad tā jūs sakoda?

—    Ko tu domā ar šo — sakoda?

—   Atzīsties, ka tu tomēr esi kļuvis par rotaļlietiņu reakcijas rokās?

Tēvs it kā sajuta, ka strīds neizbēgams un sāka vērst sarunu uz citu pusi. Bet nekas neiznāca. Brāļi jau bija saķērušies un nevarēja atlaisties. Neklausīja tēvam un, mehāniski saskandinādami jaunas glāzes, turpināja apvainot viens otru. Arvien skaļāk kļūstošā saruna aizsniedza mansardu un negaidot durvīs parādījās pusapģērbies biedrs.

—    Kas te par troksni, kautiņa nav? — viņš jautāja.

—    E! Griša! Nāc, — iepazīstināšu . .. Gribi vīnu?

—    Sieviešu nav? Es, tā teikt, esmu bez kaklasaites.

—   Lai paliek šī filozofija! — vecais lūdzās, jau sākdams snaust, klausoties sarunās, kur pats velns lauztu kāju. Grišas ierašanās mazliet novājināja sadursmes sparu. Gandrīz norima. Vecene atnesa vēl trīs pudeles vīna. Biedrs Griša ielēja vecenei glāzi vīna un teica:

—    Sadzersim, biedre Mavra! Nāve buržujiem! Vai ne tā?

—    Par ko tad man šos žēlot?

—    Nu, tad dzer līdz dibenam!

Te pēkšņi atkal iejaucās Pēteris:

—   Vai tu, Pāvil, tautas taisnību redzi šīs Mavras vārdos?

Un atkal sākās. Biedrs Griša neizpratnē klausījās Pētera pārdrošajos vārdos un, beidzot, sacīja:

—    Vai jūs esat biedrs Boriss, jeb jūs citādi sauc?

—    Boriss ir cits, ne šis . . . — pateica vecene.

—    Mani sauc Pēteri Stepaniču un . .. neesmu jums nekāds biedrs.

—    Dzirdu un jūtu … Un brīnos.

—    Par ko tad īsti?

—    Ka šai mājā atļauj tā runāt. Kas jūs tāds esat?

—    Ejiet pie velna! Es neļaušu jums runāt ar mani prokurora tonī.

—    Bet ja man ir tiesības tā runāt? Pāvil! Es prasu paskaidrojumu, kas ir šis kungs, kas te aizstāv kontrrevolūciju …"

Vecene, jezuītiski nopūzdamās, izgāja no istabas, pilna slepena prieka, ka viss tik labi izdevies. Vecais Solomeiko apvainojās, ka viņa mājā sāk rīkoties viņam svešs cilvēks:

—    Jūs esat viesos! Ne mājās. Jums neklājas te trokšņot un piesieties . . .

Biedrs Griša, atstūmis Pāvilu, kurš centās biedru aizvest prom uz mansardu, apvainojās:

—    Mēs visur esam mājās! Un es neļaušu apgānīt sarkano karogu visādiem .. .

—    Ko? Es esmu virsnieks un neļaušu jums . . .

Te Pēteris izrāva revolveri. Biedrs Griša izslīdēja pa durvīm un aizsteidzās uz mansardu. Tēvs un brālis satvēra Pēteri aiz rokām un centās atņemt viņam revolveri.

—    Nost no manis! Nost, es jums saku! — Pēteris kliedza, atstumdams no sevis tēvu un brāli. Atsvabinājies no viņiem, viņš klusēdams apgriezās un izgāja laukā no mājas. Šajā brīdī no mansarda izdrāzās biedrs Griša un izskrēja Pēterim pakaļ. Pamanījis viņa rokās revolveri, Pāvils savukārt metās pakaļ, lai aizkavētu slepkavību. Pēteris, izdzirdis, ka viņam dzenas pakaļ, iemuka dārzā, aizskrēja pa krūmu starpām un nakts tumsā iekliedzās:

—    Boris! Palīgā!

Šajā brīdī satracinātais biedrs izšāva uz krūmos pazibošo kontrrevolucionāra stāvu, bet netrāpīja un turpināja skriet tālāk, rēkdams aiz niknuma kā tīģeris zooloģiskajā dārzā, bet Pāvils dzinās viņam pakaļ, lai to aizturētu un dotu brālim iespēju aizbēgt. Kad Boriss izdzirda palīgā saucienu un šāvienu, viņš izskrēja ārā tumsā. No Pētera lodes saļima biedrs Griša, no Borisa lodes krita Pāvils. Un viss pēkšņi apklusa …

Lada no šausmām bija zaudējusi visu sajēgu. Boriss dzina viņu uz priekšu, ārā no dārza, pakaļ aizskrejošajam Pēterim. Nakts norima, zeme klausījās un nopūtās jūras vaidiem. Zvaigznes no debesu augstumiem raudzījās divu blakus gulošu cilvēku atvērtajās, izdzisušajās acīs. Pa ceļu prom no mājām aizsteidzās vecene ar sainīti un suni, ik brīdi atskatīdamās uz tagad tik apklusušo baismīgo lauku māju.

Otrā dienā atbrauca biedri. Izmeklēja visu māju, ābeļdārzu, sakņu dārzu, un pie sarga būdiņas nošāva veco Solomeiko.

17.

Visu nakti, neatpūzdamies, gāja te pa pašu jūras krastu, pa mitrajām smiltīm, un kājas laizīja malā atskrējušo viļņu baltās putas; te, atcerējušies, ka smiltīs nospiežas pēdas, nobijušies iegriezās kokiem vai krūmiem apaugušās gravās, un gāja pa tikko saredzamām taciņām; reizēm pat pavisam tās pazaudēja un rāpās pa pelēkām, ar Islandes sūnu pārklātām, kalnu nokarēm. Krita, cēlās un baidījās palikt cits citam iepakaļ. Nerunāja savā starpā, vienas vienīgas domas pārņemti — aizbēgt pēc iespējas tālāk no nāves, kas, likās, sekoja viņiem uz pēdām. Un bailes no nāves uzvarēja nogurumu.

—    Nevajaga apsēsties: ja apsēdīsimies, mēs vairs nebūsim spējīgi piecelties.

Nakts sedza bēgļus, bet jūras šalkoņa, likās, gribēja apslāpēt kāju dipoņu, kad viņi nokļuva uz akmeņaina pamata. Pēteris gāja pa priekšu. Lada vidū starp abiem. Pēteris un Boriss nesajuta nekādus sirdsapziņas pārmetumus; gluži otrādi, bija slepenas ļaunprātīgas gaviles: jo kritušie taču paši gribēja viņus nogalināt un nu, lūk, nāve viņiem ir bijusi pelnītā alga. Neroc otram bedri, pats iekritīsi. Pēteri mocīja viena doma: labāk būtu bijis, ja būtu nošāvuši dullo veceni, un tēvu paņēmuši līdzi. Vecene palīdzēs ienaidniekiem viņus pazīt, bet tēvs vēl var dabūt sodu. Boriss izjuta zināmu lepnumu: tas bija viņš, kas bija izglābis Pēteri un viņus visus — i Lādu, i sevi pašu. Vienīgi Lada bija nospiesta un sajuta dvēselē un sirdsapziņā neizdibināmu smagumu. Tas gausināja viņas soļus. Boriss dusmojās un sacīja:

—    Ko tu tik lēni velcies, it kā vezumu vilktu? Ej ātrāk!

—    Apnicis .. .

—    Kas?

—    Bēgt… Gribās nogulties te, uz akmeņiem, un vairāk necelties…

—    Atpūtīsies laivā …

—   Baidos no jūras … Tāda nemierīga, visu laiku rūc, bango, puto …

Pirms rītausmas uzgāja zvejnieku apmešanās vietu. Divas laivas bija uzvilktas tālu krastā un tajās gulēja zvejnieki, apsegušies ar buru. Trešā laiva noenkurota dejoja pa viļņiem. (

Bija pienācis izšķirošais bridis. Visu trīs cilvēku dzīvības izlēma šī viena minūte. Pēteris ar Borisu klusi aprunājās. Lada aizgāja līdz krastmalai un nepagriezās. Viņa saprata, ka pienācis briesmīgs brīdis, baidījās atskatīties. Labāk neko neredzēt. Lai notiek kas notikdams. Paraudzījušies apkārt, Boriss un Pēteris vienlaicīgi, bet no dažādām pusēm, ātri tuvojās laivai, kurā gulēja zvejnieki. Pārmijušies žestiem, viņi izrāva revolverus un sāka modināt gulošos. Tikai divi bija pieauguši cilvēki; pārējie — gluži vēl zēni. Zvejnieki sākumā nesaprata, bet, ieraudzījuši revolverus, saduga. Kas? Kādēļ? Kur jābrauc? Kāpēc?

—   Nerunāt! Ātri! Airus! Buras! … — Beidzot uzlēca kājās arī zēni. Samiegojušies. Viņi neko nesaprata un mehāniski pildīja pavēles. Ievilka laivu ūdenī, sameta tajā airus, ielika mastu un atnesa buras.

—    Brauciet! — vecākais zvejnieks drūmi noteica, izvairīdamies skatīties uz laupītājiem.

—    Pārtika jums ir?

—   Nav. Vakarvakarā aizbrauca uz Anapu pēc pārtikas un vēl nav atgriezušies. Paši redzat, esam tikai divi.

—    Nerunāt! Nesiet laivā ūdeni, maizi, kas vien jums ir . . .

—   Mums ir vārīti kartupeļi, — viens no zēniem izbijies ieminējās vecākajam zvejniekam.

—    Arī kartupeļus! Ātri! Trīs no jums brauks līdzi. Marš!

Vecākais zvejnieks sāka sūtīt pusaudžus, bet tie nekustējās.

—   Kāpiet paši laivās! Ņemiet vienu puisi līdz .. .

Zvejnieki sāka sačukstēties savā starpā, bet Pēteris

iegrūda^tiem ar revolvera spalu.

—    Atri! Citādi . . . Nerunāt!

Abi pieaugušie paķēra drēbes, brezentu un drūmi klusēdami aizvilkās krastmalā. Nekur neaizbēgsi! Paši parūpējās par pārtikas iekraušanu.

—    Kur tad mēs, biedri, tagad brauksim?

—    Sēsties! Dabūsi zināt vēlāk.

—    Lada! Laivā!

Viss pārējais noritēja ātri un pilnīgā klusumā. Salēca laivā; zēni atstūma no malas, brizdami tieši ūdenī; zvejnieki apsēdās pie airiem, pārkrustījās, sāka airēt, nikni atsperdamies kājām priekšējā soliņā. Mala sāka attālināties, laiva sašūpojās uz sāniskā viļņa. Lada sēdēja laivas dibenā uz brezenta kaudzes: viņa baidījās skatīties uz slīdošo zaļgano vilni, kas laizīja laivas malas. Pēteris stāvēja stūres galā un kā ērglis pētīja krastu. Kaut ko tur ieraudzīja un bargi nokomandēja:

—    Uzvilkt buras!

Vecākais zvejnieks sāka runāt pretim, biedēja dažādiem dīvainiem vēju nosaukumiem, bet Pēteris uzkliedza: «Nerunāt! Uzvilkt buras!» Zvejnieki, pametuši airus, sāka tīt vaļā un vilkt augšā buras.

—    Dod man galu! Boris! Uzmani tos abus.

Bura piepūtās, izliecās, laiva parāvās, sagūlās uz sāniem. Mazliet iekampa ūdeni, bet ātri atslīga atpakaļ normālajā stāvoklī un slaidi celdamās, trauca uz priekšu.

Krastā sajāja jātnieki, sajaucās ar zēniem, tad no turienes sāka atskanēt vāji sprakšķi un sāka lēkāt un izkust gaisā balti dūmu mākonīši.

—    Sēsties! — Pēteris nokomandēja un padraudēja zvejniekiem ar revolveri. Viens pats stāvēja un plēsīgi noraudzījās te uz malu, te uz airētājiem. Pār laivu nosvilpa lode, vēl viena. Pēteris padraudēja pret krastu ar dūri, mierīgi apsēdās un sāka vadīt buru. Viņš nebija radis klanīties lodēm, jokojās un smējās; zvejnieki sēdēja kā uz nāvi notiesātie. Boriss visu laiku draudēja viņiem ar revolveri.

—    Nu, puiši, pie airiem! Labā pusē pievilkt!

Mala aizpeldēja arvien tālāk. Izgaisa cilvēku stāvi, palika tikai kustoši punkti. Tagad jau varēja teikt, — glābti! Visiem it kā akmens no sirds novēlās, palika priecīgi un sāka dzīvi sarunāties. Pēc pārlaistām briesmām cilvēki vienmēr kļūst savādi uztraukti un jautri. Tikai zvejnieki drūmi cilāja airus un nemierīgi raudzījās uz atstāto krastu. Vējš pieņēmās, viļņi auga augumā. Sašķīstot pret laivas priekšgalu, viļņi apbēra Lādu sīkiem, sāļiem ūdens putekļiem. Lada baidījās no jūras. Kad viņa paraudzījās bezga-

Ilgajā, plūstošajā jūras tuksnesi, kur vālēm vēlās viļņi, pazuzdami zaļganzilā miglā, viņai kļuva baigi, sažņaudzās sirds un sāka likties, ka kājas vairs nekad nejutīs zemi. Šis neaptveramais plašums iedvesa baismas un bijību. Viņai bija grūti skatīties uz jūru, viņa nolaida acis un raudzījās laivas dibenā. Tomēr reizē ar baismām varenās stihijas priekšā, viņas dvēselē visu laiku skanēja idilliska gana stabulīte, doma par to, ka tur, tajā zaļganzilajā miglā, slēpjas viņai tik mīļais baltais namiņš ar kolonnām, bet tajā namiņā dzīvo viņas meitiņa, papus un mamma. Viss, kas vēl palicis! Un no šīs domas gribējās smieties, nevaldāmi smieties … Nogūlusies uz brezenta un aizklājusi seju rokām, Lada, šausmu nakts izmocīta, viļņu ieaijāta, aizmiga ciešā un saldā miegā.

Tagad laiva brauca vienīgi ar buru. Viens zvejnieks palika Borisa uzraudzībā, otru Pēteris nosēdināja sev blakus, lai apspriestos. Tagad varēja teikt uz kurieni viņi brauc. Zvejnieks bija samierinājies ar spaidu klaušām un paša intereses spieda viņu runāt taisnību, un izvēlēties visērtāko ceļu. Naidīgums abās pusēs norima. Saprotams: nevienam netik mirt, bet tagad viņi ir saistīti. Ja nokļūs sarkano rokās, visiem būs vienāds liktenis. Boriss ieminējās Pēterim, ka nebūtu tomēr par sliktu izkratīt šos biedrus, viņi to tūdaļ saprata un pat apvainojās. Izgrieza uz āru savas kabatas, nodievojās abi un teica, ka nekad neesot bijuši sarkanie, un ka viņiem viss viens.

—    Mēs jums labi samaksāsim un atlaidīsim.

—    Paldies! Visu saprotam . . . Vispirms, jūsu labdzimtība, jābrauc gar krastu, bet kā nāks līkums, tā jāšķērso.

—    Bet no krasta mūs apšaudīs ar karteču.

—    Brauksim krietnā attālumā. Neķers. Un viņiem jau arī pašlaik nav ar ko dzīties pakaļ.

Tā viņi kļuva draugi. Draugi gribot negribot. Un tomēr bēgļi nekad nepameta viņus bez uzraudzības: ja viens gulēja, otrs palika nomodā. Laiks un vējš bija labvēlīgi. Debesis bija skaidras un baltie mākonīši vēstīja labu laiku.

Pret vakaru izzuda atstātā krasta svītra un laiva atradās bezgalībā. Saule krita jūrā un dzelme iedegās daudzkrāsainās ugunīs. It kā visa jūra būtu aizdegusies, bet tālie viļņi sāka līdzināties ugunīgām mēlēm. Tad viss pēkšņi nodzisa un jūra pārvērtās par melnzilu sidrabotiem rakstiem izrakstītu samta segu, pār kuru aizslīdēja zvaigžņu atspīdumu trīsošās uguntiņas. Bija baigi un skaisti. Lada pamodās un izbrīnījusies paraudzījās apkārt … It kā i augšā,

i apakša būtu debesis. Dvēsele nodreb ņo baismām un skaistuma. Laiva ceļas un krīt, un liekas, ka viņi laižas ar milzīgu teiksmainu putnu . . . Laižas uz tāl-tālu karaļvalsti aiz trejdeviņiem kalniem, kur dzīvo tikai labi un laimīgi cilvēki, kur var atpūsties! Un viss tas ir kā sapnis . . . Viss ir kā sapnis!

18.

Tas bija tik brīnumaini. It kā no pekles būtu ielidojuši debesīs. Viss bija palicis aizmugurē. Šķita, ka viņiem tomēr izdevies aizbēgt no zvēra. Šeit, klusajā Krimas stūrītī, kur klinšainos kalnos, simtgadīgu paegļu, ozolu un priežu mežiem klātos, bija izkaisītas nedaudzas mājiņas, it kā nejauši nokritušas no mākoņos peldošas pilsētas, bija tik apbrīnojami mierīgi, ka viss pārdzīvotais un viss, kas notika Krievijā, tagad šķita kā briesmīgs sapnis. Likās, ka tāpat kā sen-senos laikos, šeit vēl arvien ir bezrūpīgā miera zeme, un ka nav bijis ne pasaules karš, ne briesmīgais pilsoņu slaktiņš, ar visiem tā šausmu un ārprāta murgiem. Nešāva, nekliedza, neraudāja, nenogalināja. Cilvēki nemaz nebija redzami. Bet Lada visvairāk bija sākusi bīties no cilvēkiem un nogurusi no tiem. Ak, Dievs, kā viņa ir nogurusi no cilvēkiem, no viņu ļaunuma, muļķības, ienaida, nežēlības un netaisnības. Kāda laime dzīvot vientuļajā, baltajā namiņā ar kolonnām, redzēt, dzirdēt un runāt tikai ar tuviem cilvēkiem! Un ne no viena nebaidīties! Jā, te vēl varēja nebaidīties. «Baķi-limāns», tā saucās šis savrupais klusais stūrītis, kas bija noslēpies no revolūcijas. Krimā sarkanie jau reiz bija bijuši un trīs mēnešus vilkās viņu asiņainās dzīres Jaltā un Sevastopolē.

Krimas sarkanā sinode revolūcijas vēsturē, bez šaubām, būs viena no šausmīgākām Zvēra varā nokļuvušo cilvēku nežēlības un trulās atriebības lappusēm.

Tas jau bija paspējis, atstājot asiņainas pēdas, iziet cauri visiem Krimas kultūras centriem, pa visiem ceļiem un takām, kas veda uz tā saucamās vecās pasaules pilīm un ligzdām, bet šeit nebija ielūkojies. Varbūt nezināja, ka šajā stūrītī glābjas inteliģento bēgļu sekta, bet varbūt vienkārši tādēļ, ka šeit nebija nekādu piļu un pērļu un neatmaksājās laupīt salaupīto: laika nebija daudz un to nedrīkstēja kavēt ar niekiem. Vai nu šā, vai tā, bet pirmās trīs mēnešus ilgās lielinieku valdīšanas laikā Krimā, tie

Baķi limānā netika redzēti. Un vēl neviena asins pilīte nebija izlieta šajā laika aizmirstajā stūrītī.

Zvērs izdarīja savu asiņaino darbu un aizlīda uz ziemeļiem, pametot dzīvajiem: šausmas, lāstus, asaras, bez krustiem kapus un atmiņas. Bet pasaulē nav ne mūžīgu prieku, ne bezgalīgu bēdu. Un šeit ir tik spoža saule, tik zilas debesis un jūra, tik daudz prieka un skaistuma dabā: aprima smeldzošās dvēseļu brūces un ļaudis atkal atvilka elpu un sāka just dzīves prieku. Kaut kur, pavisam tālu, ļaudis vēl arvien nogalināja un mocīja cits citu, bet šeit, Krimā, nebija ne sarkano, ne balto atriebēju. Iedzīvotāji atpūtās no savstarpējā slaktiņa.

Taisni šajā atpūtas brīdī, šajā dienvidu krasta klusajā stūrītī, kas tagad atgādināja paradīzi pirms grēkos krišanas, nokļuva Boriss ar Lādu. Atgriezās zaudētā paradīzē.

Senāk šurp nokļūt bija grūti: viscaur bija viens vienīgs mežs, kas klāja visas kalnu nokares un gravas. Vienīgi tikai gani un tuvējo tatāru sādžu iedzīvotāji prata izkļūt jūrmalā pa tikko nomanāmām taciņām, ar grūti pārvaramiem šķēršļiem, klintīm un stāvām nokarēm ar asiem un ērkšķainiem augiem. Tagad bija izcirsta stiga un ātrumā uztaisīts ceļš, nelīdzens, braukšanai nederīgs, aizsprostots pavasara lietusgāžu saveltiem akmeņiem, reizēm pat tatāru būdas lielumā.

Kādreiz kāds rakstnieku, mākslinieku, aktieru un brīvo prolesiju piekopēju pulciņš bija nopircis šo mežonīgo stūrīti, lai radītu šeit radošo garu patvērumu. Bet karš to bija aizkavējis. Bija paspējuši uzcelt tikai dažas mājiņas, iekopt nedaudzus dārziņus un vīnakalnus, un pametuši. Karš pārtrauca jebkuru būvniecību. Skaistuma ziņā šī vieta ir vienīgā visā dienvidu piekrastē. Mežonīgs pirmatnējs skaistums. Uz augstākajām terasēm gadsimteņiem vecs paegļu mežs. Tur, šo stāvo, augsti debesīs tiecošos klinšu piekājē, pār kuru galotnēm vienmēr peldēja ērgļi, šajās paegļu birztalās — tāds klusums, it kā viss būtu apburts un dusētu teiksmainā miegā.

Nav dzirdams pat jūras troksnis. It kā milzīgā klostera birztalā. Acu priekšā tēlojās melns mūka stāvs, novēršanās no pasaulīgās kņadas un absolūts dvēseles miers. Reizēm pat kļūst baigi: it kā visi cilvēki pasaulē būtu nomiruši un palicis tikai tu viens pats. Pret zemes ragu Aija, kas iekrīt jūrā stāvām, nepieejamām, teiku pils sienām līdzīgām klintīm, šīs klostera birztalas pāriet nobrāztu klinšu šķautņu un akmeņu haosā. Augšā iesākdamies šaurā strīpā šis haoss, jo tuvāk jūrai, jo plašāk izplešas un izveido milzīgu necaurejamu priežu parku. Kad skatās no lejas, tad liekas, it kā kādreiz senāk kalnu augstumos atradusies milžu pilsēta, tagad nolīdusi zemē un izkaisijusies pie jūras: akmeņi, kā mājas, krītot apstājušies dažādos stāvokļos. Un visa šī nogāztā un izpostītā milžu pilsēta aizaugusi simtgadīgām priedēm, kas izpletušas savas tumšzaļās ķetnas kā spārnus pār mūžīgo miera vietu.

Aizmugurē un sānos — lepni izslējušās kalnu galotnes, bet priekšā bezgalīga jūras un debess zilgme. Jūras bezgalība un plašums, viņas mūžīgā kustība, šis lielais un neaptveramais skaistums un mūžība aiznes cilvēka dvēseli prom no visas pasaules burzmas un kņadas. Un viss pārdzīvotais, un viss, kas palicis aiz muguras, viss tagad šķita tik niecīgs un nenozīmīgs, un niknā, asiņainā cīņa, kas pašlaik kaut kur plosījās, skaidrās patiesīgās dabas priekšā sāk likties kā iztraucēts skudru pūznis, kad sīkie, melniem punktiņiem līdzīgie radījumi, nesaprazdami nelaimes cēloni, šaudās apkārt neprātā, šausmās un niknumā un sāk kost cits citu un ikkatru nejauši cejā gadījušos skaidiņu. Nomet viņiem šajā brīdī nevainīgu tauriņu vai vardi un, apgalvo, ka taisni tie ir nelaimes vaininieki, skudru pūlis pēkšņi apstās upuri un nomocīs to līdz nāvei. «Tāds tauriņš esmu es, tikai es paspēju aizlaisties!» — Lada domāja.

Un tiešām, savā plānajā, sniegbaltajā blūzē, platā, plandošā un mirdzošā, Lada līdzinājās tauriņam. Satikšanās ar tēvu, māti un bērnu, kas pilnīgi bija satraukusi viņas dvēseli, bija beigusies nopūtām un asarām: prieka un žēluma asarām. Jo Volodja bija miris, skudras viņu bija nokodušas! Bet ko lai dara? Viņai ir palikusi meitiņa, tik līdzīga Rafaela eņģelīšiem, un visu savu mīlu pret Volodju viņa atdos mazajai. Jocīga un aizkustinoša meitenīte: vectētiņš un vecmāmiņa vienmēr stāstījuši tai par papu un mammu, viņa tā gaidījusi tos, visu laiku raudzījušies no balkona uz jūru, un kad parādījusies kāda buru laiva vai tvaikonis, saukusi:

— Lūk, papus! Lūk, mamma!

Un rādījusi ar pirkstiņu.

Un tagad, kad viņi bija atbraukuši, meitenīte sāka saukt Borisu par — papu.

Vienalga, lai sauc Borisu par papu. Lai šī skaidrā, nevainīgā dvēselīte pagaidām labāk nezina, ka viņai vairs nav tēva, ka ļaudis to nosituši kā suni. Kādēļ viņai tas jāzina? Boriss pieņēma šo neīsto godu ar patiku. Viņš bijai maigs un mīļš pret bērnu. Varbūt, ka svētā dvēselīte, ko viņš tagad mīlēja nēsāt uz rokām un skūpstīt uz sārtajiem vaidziņiem un zilajām actiņām, bija viņam, cilvēku asinīm aptašķītajam un zvēriskumā iestigušajam, tas Dievs, kas visu piedos un skaidros caur savu mīlu un pieķeršanos? Vectētiņš ar vecmāmiņu klusībā noraudājās, skatīdamies uz Borisu ar bērnu: atcerējās Volodju un Borisa maigums pret kritušā brāļa bērnu tos aizkustināja. Jā, lai Boriss atvieto bērnam tēvu! Un visi sāka saukt Borisu par papu. Vecīšus aizkustināja arī Borisa izturēšanās pret nelaimīgo Lādu. Boriss ir tik maigs un tik uzmanīgs pret viņu. Reti tagad atradīsi šādu sentimentalitāti. Noslēpums ne tūdaļ nāca gaismā. Visapkārt bija tāds plašums slēpšanai. Aizgāja pastaigāt, uzkāpa klusajos klostera dārzos un tikai putni un kukaiņi būtu varējuši stāstīt ļaudīm par šo noslēpumu. Kā pirmie cilvēki paradīzē, tikai ar to starpību, ka arī pēc grēkā krišanas viņi palika paradīzē.

Borisa un Ladas sakars, kas bija sācies slimas fantāzijas hipnozē, slāpēs pēc atmiņām par vīra glāstiem, bija pārvērties īstā mīlā. Tā abiem tagad šķita. Apkārtējais skaistums šo mīlu izdaiļoja. Dzimuma zvēriskums norima, Boriss kļuva brīvs no tā. Vietā nāca klusa, laimīga iegūšana, ko apstaroja no neatgriežamības atnākušais sapnis. Boriss taču vienmēr bija mīlējis Lādu! Bet ar Lādu notika kas pavisam grūti izskaidrojams: viņai sāka likties, ka mīl Borisu stiprāk nekā Vladimiru. Trauksmīgi un mokoši izjustais vīra zaudējums tagad šķita tik tāls, it kā tas būtu noticis daudzus gadus atpakaļ. Neuzmācās ne skumjas, ne žēlums, tikai reizēm dvēselē ieskanējās klusas atmiņas, tās ātri aizbiedēja pašreizējā mirkļa prieki. Boriss bija valdonīgi ienācis Ladas dvēselē un uz viņu pārgāja mīla pret Volodju. Tā mēdz būt ar bērniem: salūzt iemīļotā rotaļlietiņa, bērns izmisis raud, liekas, ka viņam vairs nevar būt mierinājuma; bet, lūk, kāds ieliek viņa rokās citu rotaļlietiņu, kas tam šķiet interesantāka, un viņš jau smej un ir laimīgs, vecās rotaļlietiņas drumslas vairs nesagādā nekādas ciešanas. Vladimirs ir nogrimis kaut kur pagātnes miglā, bet Boriss . . . Viņā ir i Vladimirs, i vēl kaut kas, kas cieši saistījis sievietes dvēseli: viņš ir glābējs, dzīvais varonis, ar viņu ir saistīti tik daudzi spēji izjusti dzīves brīži, tik daudz ciešanu, šausmu un negaidītu laimīgu gadījumu, ar viņu tā tik daudzas reizes stāvējusi bezdibeņa malā un bēgusi no nāves. Tagad Boriss viņai visādā ziņā šķiet vairāk kā Volodja, bet doma par to, ka arī Borisu viņa var zaudēt, tāpat kā Volodju, rada Ladā divkārtīgu mīlu, maigumu un pieķeršanos. Ak, tagad viņa jau vairs nevienam neatdos savu mīlu un savu laimi!

Ja ar Borisu kas notiks, viņa to vairs nepārcietīs … Lai nogalina visus: i Borisu, i viņu, i bērnu! Bet vai tas maz var notikt? Nekad! Viņi bēgs līdz pasaules malai, bet nedosies nāvei rokās. Ak, nav vērts domāt: visi runā, ka Krima esot nepieejama un sarkanie šurp nenākšot. Reizēm, aizejot ar Borisu dabā, kur tikai putni un kukaiņi varēja kļūt par viņu slepenās mīlas lieciniekiem, laimīgā Lada nobijās no negaidot prātā ienākušās domas: «Bet ja nu viņi atnāks?» Dzīvo tie klusā, nomaļā vietā, nemaz nezina, kas pasaulē notiek: visas jaunākās ziņas šurp nokļūst caur tatāriem ar divu, trīs nedēļu novēlošanos. Vai tad nevar gadīties, ka viņi nepaspēs aizbēgt? Kas tad notiks? Lada pajautāja to Borisam. Tas pasmaidīja un fantazēja:

—    Tevi neaiztiks, bet es dzīvošu mežos. Te pats velns neatradīs. Tu atnesīsi norunātā vietā ēdienu un ūdeni, reizēm pārnakšņosi pie manis. Var slēpties veselu gadu un neviens pat nenojautīs . . .

Viņi klaiņoja pa mežiem un kalniem, un iegaumēja vietas, kur varētu noslēpties. Tur tiešām grūti varētu atrast paslēpušos cilvēku. Lieli klinšu bluķi dažādās dīvainās formās, noauguši biezām efeju vītnēm, kas atgādināja paklājus un audumus, bija savelti un sablīvēti cits uz cita tādās brīnumainās kombinācijās, ka reizēm likās, ka te rīkojusies neredzama būvmeistara roka, kas vadījusi klinšu bluķu un milzīgo akmeņu būvi. Alas, šauras šķērsieliņas, arkas, tilti, vērojamie torņi, cietokšņu mūri. Un visu to sedz gadsimteņiem vecas priedes, apvij efeju vītnes un izgrezno dīvaini koki, kuru stumbri tik ļoti atgādina cilvēka ķermeni, un paegļi, kas savām sausajām ķetnu saknēm šķiet it kā savādi ērmi: te kādi aizvēsturiski putni, te atkal punduri. Sūnas, vītņaugi, bieza zāle vai dižegļu audzes, milzīgas priedes, mežvīns. Vietām it kā ziemas dārzi, pagalmi ar slepenām ejām. Šeit pat zinātājam ir viegli apmaldīties un zaudēt izeju. Staigājot pa šiem koridoriem un šķērsieliņām — redzama tikai debess. Cilvēks te ir kā kukainītis.

—    Lūk šeit, Lada! Gatava māja ar visām ērtībām.

Viņi apstājās un pamatīgi apskatīja alu un pagalmiņu.

Pagalmiņš noaudzis ar zāli, pa spraugu zilgmo jūra. No alas eja ved uz otru pagalmu, bet no turienes atkal ir eja un pa dabiskām akmens kāpēm var nokļūt uz visaugstāko klinti, no kurienes redzams viņu mājiņas jumts. Un tik skaisti, it kā kāds to būtu tieši sagatavojis viņiem apskatei. Absolūts klusums, tikko dzirdami elpo jūra. Svaigs dzestrums. Viss noaudzis efejām. Lādu pārņem spējš prieka uzplūdums un līdz ar to jaunas mīlas alkas .. .

Reizēm viņi paņēma līdzi arī meitiņu un gāja lejā — jūrmalā pasauļoties. Atkal izraudzījās alu klintīs un, atbrīvojuši miesu no visiem apģērba gabaliem, veselu pusi dienas neatgriezās mājās, te peldējās, te gozējās saulītē, te rotaļājās ar akmentiņiem. Sajā dzīvē bija kaut kas pirmatnēji paradīzisks, kad cilvēks neatšķīra savu «es» no apkārtējās dabas. Klusi šļakst viļņi, aplaizīdami kājas vēsi valgām šļakatām, saule dedzina muguru, trokšņo kovārņi, it kā visnotaļ sarunādamies savā starpā, uz viļņiem šūpojas baltas kaijas. Visu miesu pārņēma kūtrs gurdenums. Jūra ieaijā un apmīļo kā māte tālajā, pusaizmirstajā bērnībā. Ir labi! Nekas nav vajadzīgs. It kā beidzot būtu noķēruši aiz astes nenotveramās laimes putnu. .. Pieskardamies viens otra kailajām miesām, klausās jūras šļakstos, akmentiņu troksnī, jautrajā bērna balstiņā, kas viņiem blakus bez apstājas sarunājas te ar akmentiņiem, te ar jūru, te ar gliemežvākiem, — visa laime nu ir savākta vienkopus un neviens to nenozags. Var kūtri snaust, sajūtot viens otru: i ar dvēseli, i ar miesu.

Nogurušās dvēseles, šķita, alka aizmirst visu bijušo, negribēja vairs baidīties, neieredzēt, zināt ko par dzīves šausmām, radīt šīs šausmas un bēgt no tām un no nāves. Negribēja vairs! Un visdārgākais pasaulē tagad bija — mīlēt, snaust dabas apmīļotiem, dzert klusumu, baudīt pašas dabas mieru un patiesību, bez tās valdnieka, — cilvēka, — kas bija nolēmis kļūt par Dievu, bet pārvērties par Velnu . . .

Cik daudz prieka deva kalni, klintis, jūra un debesis! I dienu, i nakti… I jaunais spirgtais rīts ar sāļās, sraaržainās valgmes piesātināto gaisu, i svelmainie dienvidi ar nemitīgo cikāžu čirkstināšanu, i vakars ar pasakainajiem saulrietiem kalnos, pie debesīm un jūras, i nakts ar savām zilajām zvaigžņu uguntiņām, vēsmas nopūtām un dobjo jūras elpu. I pilnīgais, pērļainais klusums, kad gar krastmalu, pār līdzeno kluso jūras līmeni izklāti plāni, varavīkšņaini šķidrauti, un kad jūras tāle kļūst līdzīga izkausētam svinam, bet tāla bura — milzīga balta putna spārnam, i vētra ar dobjajiem baltkrēpaino, augstu pret debesīm uzšļācošo bangu vaidiem, ar drūmajiem negaisa mākoņiem, aizjoņojošiem pār kalnu galotnēm, ar vēja svilpoņu kokos, dārdošo pērkona atbalsi klintīs, ar jumtus rībinošajām lietus gāzēm un šalcošajām cipresēm .., Visā ir tik liels aizgrābjošs skaistums un dzīvības prieks! Un viss rada jaunas slāpes dzīvot un mīlēt. Mīlēt pirmsausmas vēju pūsmā, pusdienas tveicē, vakara krēslas zaļajās ēnās un bezmēnesnīcas nakšu tumšajos bezdibeņos, kad viena pēc otras iedegas milzīgas, spožas zvaigznes. Bet vētrā? O, tad cilvēkā dzimst saldas kaisles vētra. Cilvēka dvēsele ir kā pasaulsēkas un viņas skaistuma spogulis. Sis spogulis bija aptraipīts, noputējis, bet tagad to it kā kāds būtu nomazgājis skaidru, noslaucījis ar tīru dvieli, un viņa burvīgajā stiklā atkal spilgti un skaidri sāka tēloties agrākais cilvēks, kas radīts pēc Dieva ģīmja un līdzības … Kad uzpeldēja nesauktas atmiņas, aptraipītas asinīm un cilvēku asarām, radās bailes un riebums, un pilsoņu karš sāka likties nejēdzīgs un negantības pilns slaktiņš. Bet visbriesmīgākais bija apziņa, ka arī pats esi iestidzis asinīs, un ka kaut kur aiz kalniem vēl arvien līst asinis un asaras. Ļaunums iemiga, izgaisa ienaids un vēlēšanās atriebt. Bija tikai viena vienīga vēlēšanās — kliegt: «Pietiek asiņu! Rimstaties! Jūs noslīksiet asinīs un asarās!» Tāda vēlēšanās radās abiem: kā Ladai, tā Borisam. Abi tagad baidījās no šeit aprimušā brāļu slaktiņa atjaunošanās un vienādi baidījās, kā no sarkano, tā balto atriebējiem un fanātiķiem. Kopš tā brīža, kad Lada no Solomeiko bija dabūjusi zināt, ka Volodju nošāvuši nevis sarkanie, bet savējie — baltie, viņai it kā bija nokritis apsējs no acīm. Viņa sāka redzēt to, ko līdz šim viņas skatam aizsedza ļaunums un atriebība.

Baismīgs un akls briesmonis ir šis pilsoņu slaktiņš! Līdzīgs pāri šķēršļiem traucošam tankam, kādu viņa bija redzējusi pie Rostovas, tankam, ko vada ārprātīgs cilvēks, un kas savā ceļā sadragā visus: i taisnos, i vainīgos, pat bērnus. Un dvēselē radās i balto, i sarkano noliegums, viņa sāka baidīties i no vieniem, i no otriem …

Un Ladas dvēsele, kas bija nomierinājusies, noskaidrojusies, kas kā spogulī atspoguļoja sevī i debesis, i Dievu, tūdaļ zaudēja līdzsvaru, kad reiz vakarā līcī ielidoja un nolaidās hidroplāns no Sevastopoles ar diviem karavīru uniformās tērptiem cilvēkiem. «Kaut kas ir noticis! . . . Kaut kas atkal sākas . . .» Lada aizbēga kalnos un noslēpās. Ilgi neatgriezās baltajā namiņā. No kalniem viņa redzēja uz ūdens šūpojamies hidroplānu, kas līdzinājās milzīgam baltam gulbim, un gaidīja, kad tas briesmīgais gulbis aizlaidīsies. Gaidīja stundu, pusotras. Sagaidīja: kareivis piebrauca zvejnieku laivā pie gulbja un iekāpa. Putns iešņācās, iegārdzās, arvien ātrāk un ātrāk skrēja pa ūdens virsmu, pacēlās gaisā un aizlidoja, uzvīdamies arvien augstāk un piepildīdams ar trauksmīgu, Ladai tik pazīstamu rūkoņu, visu gaisu, jūru, kalnus un dvēseli. Kad briesmīgais putns nozuda aiz kalniem un visa daba, satraukta no tā, atkal norima svētlaimīgā, skaidrā mierā, Lada atgriezās mājā un dabūja visu zināt. Atlidojis Solomeiko un mehāniķis. Atvedis jaunas ziņas: cīņa turpināsies, organizējas atkal jauna baltā armija. Krima nocietinājās un izsludināta mobilizācija .. .

Lada klusēdama klausījās šīs jaunās ziņas un pēkšņi uzlēca kājās un iekliedzās:

—    Esiet nolādēti jūs visi!

Paķēra bērnu uz rokām un steigšus aizgāja no baltā namiņa. Svētā Elija galotne jau dega rožainām un violetām ēnām, iedegās vakara zvaigzne, bet Ladas nebija. Tuvinieki uztraucās. Boriss aizgāja meklēt. Tikai naktī atveda Lādu ar gulošo bērnu uz rokām. Pati nesa un negribēja to atdot pat Borisam, kas, stāstīdams viņai Solomeiko atvestās ziņas, jokodamies padraudēja, ka ies uz fronti.. .

Visu nakti viņa sēdēja uz klints izciļņa kā balts marmora tēls un vaicāja jūrai, kas laistījās vienos zvaigžņu atmirdzumos:

—    Kad gan tas viss beigsies? Kad?

19.

Sarkanie savu spēku dibināja uz ienaidu un atriebību. Baltie uz mīlu pret cilvēku un dzimteni, bet ienaida un atriebības liesma pārsviedās no sarkanajiem pie baltajiem, apslāpēja mīlas ideju, un no bezdibeņa izkāpušais Zvērs ar savu nejauko smaku piepildīja visu Krievzemi.

Pats sātans balli rīkoja. Viņš vairs nedeva ļaudīm iespēju apdomāties. Šajā asiņainajā dejā vajadzēja dejot bez mitēšanās, jo atpūta draudēja ar nāvi. Kas negribēja dejot, to dzina ar pletnēm un ložmetējiem.

Ļaudis sāka slēpties mežos un kalnos. Bēga no sarkanajiem, bēga arī no baltajiem. Sāka dēvēt sevi par zaļiem. Tādu ļoti daudz saradās Kubaņā, Kaukāzā un Krimā. Šeit viņi ieradās līdz ar pirmo lielinieku atnācienu. Tagad, kad atnāca baltie un viņu vadoņi izsludināja piespiedu mobilizāciju, viņu skaits pieauga un ar katru dienu palielinājās. Neticēja vairs ne vieniem, ne otriem, negribēja mirt paši un negribēja nogalināt citus. Sākumā tie vienkārši bija vientulību meklējošie, kas paglābās mežos un kalnos no Zvēra, kuriem, beidzot, bija atklājusies viņa īstenā seja. Savā vientiesībā ļaudis domāja, ka vajag tikai novērsties no ļaunā un jau izdarīsi labu i sev, i citiem. Bet Zvērs bija lielākais no jebkad virs zemes dzīvojošiem despotiem. Viņa abas galvas: i sarkanā, i baltā, skaitīja šos no ļaunā novērsušos par saviem pretiniekiem, sauca tos gan par dezertieriem, gan par laupītājiem, dzēla tos no abām pusēm. Glābties nācās ne tikai paliekot par vientuli, bet gan par bruņotu vientuli; negribot izliet asinis, tas tomēr bija jādara, glābjot savu dzīvību un tiesības nenogalināt. Uzbrukumi zaļiem piespieda tos dzīvot bandās, savienoties organizētai pašaizsardzībai. Bargie sodi par pārtikas piegādāšanu zaļiem no iedzīvotāju puses, radīja nepieciešamību iegūt sev uzturu ar ieročiem rokās. Tā miermīlīgi noskaņotus cilvēkus Zvērs pārvērta naida pilnos laupītājos. Ja cilvēks bija ar mieru saukties vai nu par sarkano vai balto, tad viņa priekšā bija tikai viens ienaidnieks, bet ja viņš negribēja izliet ne baltās, ne sarkanās asinis, tad viņam -bija jātop par abu pretinieku un, aizstāvoties, jāizlej i vienu, i otru asinis. Tā nu visa cilvēcība, morāliskā cenšanās aiziet no ļauna un darīt labu, noveda pie vēl lielāka ļaunuma. Zaļo ideju apgānīja tai pielipušie, kā j*au ikkatrai revolucionārai kustībai, visādi tumši elementi, īsti laupītāji un klaidoņi, kurus bija vairojusi ilggadīgā kara laika dzīve, ar nemitīgajām laupīšanām un vieglo iedzīvošanos. Drīz vien arī zajie iedzīvotājiem pārvērtās par jaunu, trešo mocību, kas traucēja ne vien strādāt, bet pat neļāva mierīgi gulēt. Sāka baidīties iet un braukt pa kalnu ceļiem un šosejām: uzbruka, aplaupīja, izģērba, pretojošos nogalināja. Tatāri brauca vienīgi lielās karavānās uz pilsētu un atpakaļ. Neglāba pat automobiļi, kas kā bultas drāzās pa šosejām: tos apšaudīja. Baidījās dzīt ganos aitas un jērus: ieradās apbruņoti ļaudis, un gaišā dienas laikā, ganu acu priekšā, paķēra jērus uz pleciem un aiznesa, piedraudot ar revolveriem. Baidījās uzdot — atriebās. Notvēra neuzmanīgas sievietes, aizveda sev līdzi kalnos par sievām, izvaroja meitenes. Visu Krimu pārņēma šausmas . . . Vieni sauca laupītājus un izvarotājus par sarkanajiem, otri — par baltajiem, citi atkal par zaļajiem. Sākās nakts uzbrukumi vientuļām lauku mājām: dēvējās par baltiem un meklēja sarkanos, dēvējās par sarkaniem un meklēja baltos, un vienmēr laupīja, apvainojot par tautas ienaidnieku slēpšanu un palīdzēšanu …

Un, lūk, bezvaldības laiks beidzās. Kā tauriņi uz uguni Krimā salaidās sakauto un demoralizēto baltās armijas daļu atliekas. Sevastopole pārvērtās par jaunas baltās organizācijas centru. Karavīru nekārtīgie bari sāka pārvērsties kārtīgās karaspēka daļās, sākās apskates, atskanēja kara orķestri, pa ceļiem sāka joņot kara automobiļi, uz ziemeļiem aizvilkās vilcieni ar lielgabaliem, karaspēku, munīciju. Pilsēta pārvērtās vienā vienīgā lielā kazarmā. Aizlidoja uz dažādām pusēm baltie gulbji, piepildot gaisu ar metālisku, Jaunu rūkoņu. Virs māju jumtiem sāka plandīties karogi ar sarkaniem krustiem. Pa ielām, drūmi zemē raudzīdamies, soļoja pa putekļaino bruģi, ar maisiem uz muguras, mobilizētie, pa lielākai daļai vēl gluži zēni. Pa trotuāriem viņiem pakaļ skrēja mātes un slaucīja asaras. Ostā izlādēja jaunus ešelonus, kuģiem plandīja svešzemju flagas. Fabrikās dienu un nakti izgatavoja munīciju cilvēku iznīcināšanai. Biedri tikai paaugstināja maksu un strādāja baltajiem, tāpat kā agrāk bija strādājuši sarkanajiem. Viņi arī tagad nezināja, vai ar savu darbu atbalsta labu vai ļaunu . . . Neviesmīlīgi uzņēma pirmo sarkano atnācienu, tagad klusēdami padevās baltiem. Viņiem abi atnācieni bija atnesuši vienu un to pašu: vienādi naidīgu diktatūru. Kā toreiz, tā arī tagad viņus turēja aizdomās par līdzjušanu pretiniekiem un izrēķinājās, ja viņi izrādīja vēlēšanos būt par pilsoņiem un nevis vienkārši par iedzīvotājiem. Abām diktatūrām nevarēja būt pilsoņi, bet bija tikai mierīgie un stūrgalvīgie. Kā toreiz, tā arī tagad stāvokļa kungi vispirmām kārtām atriebās visiem, kas bija palīdzējuši un juta līdzi ienaidniekiem. Vainīgos uzzināja pēc baumām un citu apsūdzībām. īsi un ātri izrēķinājās, neatpalikdami viens no otra nežēlībā un netaisnīgumā. Un atkal — asinis, asaras, lāsti un atriebīga vēlēšanās, kaut atgrieztos lielinieki. Daudziem sāka likties, ka sarkanie bija labāki nekā tagad baltie, lai gan agrāk šķita, ka labāki ir baltie. Svēra abu nodarītos ļaunumus, katrs uz saviem personīgo iespaidu un redzējumu svariem. Dezertēšana kalnos pie zaļiem ar katru dienu pieņēmās. Vairojās arī uzbrukumu, laupīšanu un slepkavību gadījumi pa ceļiem un lauku mājām. Lai nodrošinātu aizmuguri, sāka rīkot zaļo medības. Sākās mazas sadursmes, cīņas ar zaudējumiem, gūstekņiem un izrēķināšanos. Atriebās ne vien radiniekiem, bet pat ciemiem, kuru piederīgais izrādījās sagūstītais vai nošautais zaļais. Un atkal baltie huligāni sāka rīkoties zaļo vārdā, zaļie — balto vārdā. Viss sajuka un iedzīvotāji dzīvoja vienās nāves bailēs. Paslēpa visu, ko varēja paslēpt, tāpat kā sarkano laikā. Nozuda maize, tirgi un veikali palika tukši, cenas cēlās, sākās gandrīz bada laiki, stāvēšana garās rindās un vispārēja kurnēšana un neapmierinātība. Par neapdomātu vārdu uz ielas, tirgū, veikalā, arestēja un apvainoja par valsts nodevību, reizēm sūtīja uz fronti, bet ceļā izrēķinājās. Katrs turēja sevi par soģi, kuram ir tiesības notiesāt vai apžēlot. Rakstīja un runāja vienu, bieži vien ļoti labu un taisnīgu, bet darīja pavisam citādi un taisni tā, lai viņu vārdiem, solījumiem un likumiem neviens neticētu.

Krimā palika pavisam nemierīgi.

Vienīgi tikai Ladas un Borisa paradīzē vēl turpinājās senākā idille. Nekas nenotika. Klusums, miers un cilvēkiem labs prāts. Reti atbraucēji atveda reizēm briesmīgas, draudīgas vēstis, reizēm neticami priecīgas, bet šeit tām jau sen bija mitējušies ticēt. Bija skaidri redzams, ka viss tas ir vai nu ļaunprātīga izdoma, vai optimistiska jutoņa un iedoma. Visādas baumas kā dūmi izkūpēja skaistuma, varenības un plašuma priekšā, kas atgādināja par visu cilvēku darbu niecību .. . Bet arī šeit ietrauca nemiers: uzradās zagļi, te no kalniem, te laivās no jūras, un izlaupīja saimnieku pamestās mājiņas. Izplēsa logu rāmjus un izcēla durvis, paņēma traukus, mēbeles, izārdīja plītis. Saimnieciski zagļi. Nocirta mežus malkai, izraka no dārziem augļu kokus. Kāds apkārtnes mežā bija redzējis pie krasta ugunskuru un pie tā divus svešus cilvēkus. Sāka baidīties iet staigāt tālu no apdzīvotām mājām. Sanāca uz apspriedi un nolēma ievest nakts apsardzību. Bija pavisam seši vīrieši, viena šautene un divi revolveri.

Ik nakti dežurēja divi vīrieši un divas reizes naktī apstaigāja apdzīvotās mājas: pusnaktī un rītausmā. No vakara līdz pusnaktij trauksmes signāla došana bija uzticēta sievietēm: izejot uz lievenēm vai uz balkona bija jāsit ar kādu koku pa bļodu vai pa spaini. Vispārējā nedrošība iztraucēja agrāko vientulību un noslēgtību un spieda biedroties savā starpā. Sagājās ar zvejniekiem, kas bija apmetušies jūrmalā. Tie apsolījās palīdzēt uzbrukuma gadījumā.

Dienā neviens nebaidījās, staigāja pa jūrmalu, peldējās, apciemoja viens otru, un apmainījās jaunākām ziņām, ko zvejnieki bija atveduši no Balaklāvas. Bet tikko iestājās nakts, visi trokšņi sāka kļūt aizdomīgi, ļaužu stāvi — bīstami, tāls svilpiens lika nodrebēt un ausīties. Lada izgāja ar bļodu uz balkona, skatiem ieurbās tumsā, ieklausījās klusumā, domāja par to, ka katrā ziņā jāiegādājas suns. Nebaidījās tikai Boriss. Un tādēļ, ka viņš nebaidījās, Ladai šķita, ka ja Boriss atrodas tuvumā, tad nekas nevar notikt. Un visas sievietes raudzījās uz Borisu ar izbrīnītu cienību: lūk, vīrietis, kas ne no kā nebaidās! Visi citi ir gļēvuļi. Kad Boriss dežurēja pa naktīm, visas sievietes gulēja mierīgi. Bet Boriss, mocīdamies slāpēs pēc kara jaunumiem, garlaikodamies šajā klusuma un miera pasaulē, kuru tas mēdza dēvēt par bezgaisa telpu, sāka kājām ceļot uz Sevastopoli un atpakaļ. Viņa nemierīgā dvēsele, kas daudzus gadus bija uzņēmusi spēcīgus un asus iespaidus, alka vētras. Ja arī vēl ievainotā roka kā salauzts putna spārns, neļāva viņam no jauna aizlidot pretim briesmām, tad lielu baudījumu viņam sniedza pati kopība ar senajiem cīņu biedriem, pati kara atmosfēra.

Viņu kaut kas vilktin vilka uz pilsētu, kur rindām gāja kaujas gatavībā pulki, vezumi, kur bija dzirdama apmācības šaušana, kara marši. Viņš pielika pie krūtīm Jura krustu un Ērkšķu vainagu, un neievērodams Ladas protestus, aizgāja uz vienu dienu uz Sevastopoli. Tad Ladai nācās izciest divējādas mokas: namiņš šķita neapsargāts un uzmācās bailes, tāpat viņu mocīja bažas par Borisu. Lada nemīlēja šos bīstamos ceļojumus arī tādēļ, ka Boriss no tiem pārnāca pavisam cits cilvēks: satraukts, izklaidīgs, kareivisks un maz interesējās par viņu un meitenīti. It kā vairs nemīlētu. Staigā lepni izslējies, it kā rotas komandieris apskatē, uzkliedz, it kā komandētu, lieto īpašus karavīru izteicienus, rupjus un reizēm pavisam nepieklājīgus. Masē savu roku, vingro un šauj ar šauteni mērķī. Uzzīmējis figūru cilvēka augumā, pielicis pie klints un šauj. Meitenīte apvaicājās:

—    Papiņ, vai tas ir krusttēvs?

—    Jā, jā. Krusttēvs Trockis.

Pārvērta krusttēvu Trocki par sietu un berzēja rokas. Jā, acs vēl prot mērķēt, bet kreisā roka … Var iztikt ari ar labo vien! Lada sajūt viņa domas, ar jaunu sparu uzliesmojušās atriebības slāpes un ienaidu, kuros sāk dzist mīlas uguns, un tas dzen viņu izmisumā:

—    Tu, kā liekas, atkal esi sācis ticēt uzvarai?

—    Jā, ticu!

Jūsmo, dzied: tā būs pēdējā kauja un paskaidro:

—    Mēs atriebsimies. O, kā mēs atriebsimies šiem neliešiem! Arī mēs reiz dzīrosim.

—    Vai tev vēl arvien nepietiek asiņu un asaru?

—    Sieviešu pasakas! No Maskavas līdz Petrogradai pie telegrāfu stabiem karāsies nodevēji…

Tikai ļaunums un ienaids. Tikai asiņainas atriebības slāpes. Cīņas ideja noslīkusi šajā neprātā. Aizmirsta. Asiņainais slaktiņš kļuvis par profesiju, saindējis ar indi cilvēku dvēseles. Un tādu ir daudz. Tiem ir garlaicīgi mierīgā klusā dzīvē. Lada raugās uz Borisu savādām acīm: it kā pavisam cits cilvēks!

—    Ko tu uz mani tā skaties?

—    Tu esi briesmīgs . . . Un visi jūs esat briesmīgi: i sarkanie, i baltie. Es nemīlu ne vienus, ne otrus.

—    Bet es lepojos ar to, ka esmu baltais, — Boriss izaicinoši noteica.

—    Slepkavība paliek slepkavība… Tavu brāli nošāva tavējie, baltie.

—    Kļūdas gadās visur.

—    Jā, labas kļūdas! Es, Boris, domāju, ka viss šis jūsu slaktiņš ir kļūda, šausmīga, neizlabojama… Lai nolādēti, kas iedzinuši tautu šai asiņainajā bedrē.

—    Lūdzu bez histērijām. Tie ir buržuāziski aizspriedumi. Šie kumēdiņi tagad neatstāj nekādu iespaidu.

—    Kāds tu esi rupjš! Nē, esmu maldījusies, tu neesi līdzīgs savam brālim… Viņa dvēsele bija maigāka un trauslāka…

—    Tātad arī šeit ir kļūda. Bet vēl izlabojama, jo es jau varu aiziet uz fronti ložmetējniekos un atsvabināt tevi no savas rupjības .. .

Tagad Ladas un Borisa noslēpums vecīšiem, beidzot, atklājās: scēna beidzās vētraini: ar Ladas raudām, izmisumu un nožēlošanu, saucieniem pēc nelaiķa Volodjas. Vecīši saprata, ka Boriss Ladai atvietojis nošauto vīru. Lada krita histērijā un teica meitiņai, kas nosauca Borisu par papiņu:

—    Nē, nē! Nesauc šo cilvēku par papu! Viņš nav tavs tēvs. Tavu papu nošāva . .. nošāva baltie … Lūk, tādi paši, kā viņš, šis rupjais un nežēlīgais cilvēks . . .

Drāma mazajā, baltajā namiņā ar kolonnām. Lada ieslēgusies ar meitiņu savā istabā, no kurienes atskan mātes vaimanas un bērna raudas. Vecīši izrunājās ar Borisu. Borisam iekaisums pārgājis un viņam šķiet, ka vispār nav vērts dzīvot pasaulē: garlaicīgi, apnicis. Tagad viņš nevienam nav vajadzīgs, ar Lādu viss notika nejauši, abi domāja, ka mīl viens otru, bet izrādās, ka viņa ir vīlusies un

nožēlo.

—    Bet tomēr … Tu esi saistījies ar Lādu un tā nevar … Jūs tak neesat suņi.

—   Es viņu vēl arvien mīlu, bet man ir citi pienākumi, un es nevaru slēpties aiz viņas brunčiem, ja mani draugi dodss nāvē. Man ir Jura krusts un savu karavīra pienākumu es stārlu augstāk par visām citām saistībām.

—   Jūs savu pienākumu esat izpildījis, jūs esat. . . kroplis un tādēļ . . .

Samaitāja vecīši visu ar šo vienīgo vārdu — kroplis.

—   Jūs man, tāpat kā Lada, ieteicat paslēpties aiz ievainotās rokas? Es neesmu no tās sugas cilvēkiem. Maldāties. Par velti jūs tā pūlaties: precēties ar brāļa sievu tik un tā nav atļauts. Ladas aizraušanās ir pārgājusi, noslēpums zināms tikai mums, un tādēļ mūsu sakars var palikt bez jebkādām sekām. Tas ir tikai gadījums dzīvē. Drāma tur pavisam nevietā . . .

Pēkšņi atvērās Ladas istabas durvis. Lada stāvēja ar meitiņu pie rokas, un rīdama asaras, aizgūtnēm noteica, gandrīz iekliedzās:

—   Es tevi mīlu! Ja tu aiziesi uz fronti, es metīšos jūrā . . . noslīcināšos!

Šajā brīdī kāds piedauzīja pie loga, un Lada noslēpās savā istabā. Kas tur ir? Kāds velns to attriecis? Boriss izgāja uz balkona. Šeit stāvēja, drebēdamas aiz uztraukuma, četras dāmas un viena otru pārtraukdamas, aiz šausmām bez elpas palikdamas, sāka stāstīt, kas noticis: divas no viņām bijušas mežā lasīt priežu čiekurus un atkal redzējušas divus aizdomīgus cilvēkus. Iemukuši priedēs un nozuduši. Droši vien zagļi vai laupītāji, kas gaida izdevīgu gadījumu, lai nogalinātu, aplaupītu vai izvarotu. Kalnos izvarojuši tatāru meiteni, kas mežā lasījusi ogas. Taisni šausmas!

—   Mūsu vīrieši bez jums negrib iet un meklēt aizdomīgos rokā.

—    Es arī labprāt nogaidītu, pirms tie mani apciemo, — Boriss salti atteica, pašlaik dusmodamies uz visām sievietēm pasaulē. Nez' kādēļ iedomājušās, ka viņš iestājies par viņu tikumības sargu.

—   Mēs baidāmies . . . Nevar iet pastaigāties . . . Nevar iet lasīt čiekurus un ogas.

—    Sievietēm viņi neko nedarīs. Droši vien kādi izsalkuši dezertieri vai saimnieciski zagļi, kas aprauga pamestās vasarnīcas.

—    Bet viņi. . . viņi var izvarot.

Boriss paraustīja plecus:

—    Pašlaik es nevaru iet. Nakti vajadzēs pavadīt nomodā un sargāt jūsu tikumību. Gan jau vēlāk ko sadomāsim.

—    Vienīgi uz jums tikai var paļauties. Jūs ne no kā nebaidāties.

—    Nesakiet! No sieviešu asarām es baidos vairāk, kā no visiem zagļiem, laupītājiem un izvarotājiem.

—    Kādēļ?

—    Tā ir vislielākā izvarošana. Protams, mums vīriešiem.

—    Šodien jūs esat tāds savāds un mīklains. Vai dzirdējāt: baltie ejot uzbrukumā?

—    Dzirdēju.

Parunāja, apmierinājās un, pagriezušās, aizgāja. Namiņā iestājās klusums. Lada ar meitiņu lepnā gaitā aizgāja uz jūru. Vecīši sačukstējās, ieslēgušies istabā. Garlaicīgi un mokoši. Mīlas rotaļa, drāma, pozas … Paņēma šauteni un aizgāja šaut mērķī: pie klints atslietajā Trocka figūrā. No kalna ieraudzīja jūrmalā uz augsta akmens sēdošo Lādu ar meitiņu. Sēd nekustīga kā grieķu dieviete ar jūras tālē vērstu skatu. Par ko viņa domā? Ka tikai tiešām neizdara muļķības: nemetas jūrā! Viņa vienmēr tika runājusi, ka zaļi-dzidrā dzelme viņu vilinot ielēkt un pazust.

Pameta Trocki un gāja lejā jūrmalā pie Ladas.

—    Papiņ! Papiņ! Mammiņ, papus nāk.

Tāda priecīga un skanīga balstiņa. Lada pagriezās "un viņas lūpās iegūla smaids. Boriss sāka runāt ar meitenīti. Sāka šaut uz kūleņojošiem delfīniem. Nošāva vienu. Gaidīja, kad vilnis atdzīs delfīnu malā, bet velti. Sāka izģērbties, lai aizpeldētu un atdzītu delfīnu malā. Lada nobijās: ka nenoslīkst. Ierunājās. Boriss aizpeldēja. Pārgalvīgs cilvēks! I baismīgi, i tīksmi skatīties uz viņa saulē iedegušajām, muskuļainajām rokām, kas pamirdz virs jūras kā spārni. Peld, it kā rotaļātos ar viļņiem, skaisti. Nē, viņa mīl šo cilvēku. Viņa roka it labi cilājās, nelokās vienīgi tikai pirksti. Meitenīte raud: baidās, ka briesmīgā jūra aiznesīs papu. Atdzina delfīnu. Dīvaina zivs. Aplūkoja, apbrīnoja, jūsmoja: it kā lakota gumijas āda. Un sāka runāt un smieties, it kā nekādas drāmas nebūtu bijis. Atgriezās trijatā

ar visu medījumu. Vecīši iznāca pretim un priecājās, ka viss labi beidzies. Kad satumsa, Boriss saposās nakts dežūrai. Tāds brašs, uzticams vīrietis, nevis tāds kā viņa biedrs, tuvredzīgs un sakumpis inteliģents, tās kundzes vīrs, kura tā baidās, ka viņu neizvarotu zaglis vai laupītājs. Boriss aizgāja. Lada ilgi klusumā klausījās pianīno skaņās, kas atlidoja šurp no kādas šīs paradīzes mājiņas. Cik brīnišķīgi naktī skanēja pianīno. It kā aicinājums no viņpasaules. Maigi glāsta un mierina dvēseli, modina ilgas pēc nezināmās laimes zemes, gribas atcerēties kaut ko tālu, aizmirstu, kas bijis bērnībā. Sēdēja un klausījās. Un kad mūzika apklusa, šķita, ka skaņas vēl ilgi lidinājās pār jūru un kaut ko atgādināja, izplūstot jūras un zvaigžņu mirdzumā, viļņu čalās, lapu šalkoņā, kovārņu trokšņošanā krastmalā.

Nē, viņa mīl Borisu! Un nevar un negrib bez viņa dzīvot…

—    Tu, Borka?

—    Es. Viss ir kārtībā. Tikai uzbudinātas fantāzijas izgudrojums. Kādēļ tu neguli?

—    Gaidīju … Gribu tevi cieši, cieši noskūpstīt…

20.

Nesaskaņa izbeidzās. Bet dvēselēs kaut kas bija pārtrūcis un vairs nebija sasienams.

It kā starp Lādu un Borisu būtu nostājusies Volodjas ēna. Sagrīļojās pašapmānīšanās un pašattaisnošanās hipnoze. Lada arvien biežāk sāka manīt un sajust, ka Boriss pavisam nav līdzīgs savam brālim. Pastāvīgā salīdzināšana izsauca nelaiķa ēnu un radīja ne ar ko nelabojamu nožēlošanu un sirdsapziņas pārmetumus. Bet vai tad var kļūt neuzticīga mirušam? Vai tad Volodjam tagad viss nav vienalga? Reiz, šādu pārdzīvojumu brīdī, Lada par šo tematu ierunājās ar tēvu. Tas sadrūvējās, ilgi pūta, mocīdamies, kā un ko atbildēt. Beidzot nopūtās un sacīja:

— Protams … agrāk tas nebūtu bijis pieļaujams, ka dzīvo ar diviem brāļiem. Bet tagad . .. Volodja ir nogalināts … Grūti atbildēt. Reiz nu tas tā ir noticis, tad … Iemīlējāt viens otru … Ja galva nocirsta, ko tad vēl par matiem raudāt… Mēs ar māti tev piedodam. Bet kā Volodja, — hm! Tā jau nu ir tavas ticības un sirdsapziņas lieta.

Ticības un sirdsapziņas lieta. Vai Lada tic Dievam un aizkapa dzīvei? Senāk ticēja, bet tagad? Nezina, pati nezina. Neko nezina. Bet sirdsapziņa tomēr ir nemierīga. Reizēm pa sapņiem redz, ka Volodja pārnācis, un atmožas vienos aukstos sviedros, augu dienu domā, atceras, aiziet uz tām vietām, kur pēc kāzām tika skūpstījusies ar Volodju, un baidās no tām vietām, kur vēl nesen skūpstījās ar Borisu.

Plaisa paplašinājās vēl vairāk, kad Lada pārliecinājās, ka nekur neaiziesi un nekur nenoslēpsies no Zvēra . . .

Trīs verstu attālumā pa jūras krastu, viņpus līcim, kur kādreiz, miera laikos, bija stāvējis robežmuitas kordons, nodibināja krasta apsardzības un sakaru punktu. Tur ieradās virsnieki, kareivji, matroži, kuru rīcībā bija motorlaiva un mazs tvaikonītis. Katru dienu bruņota kareivju nodala apstaigāja krastu, novēroja iedzīvotājus, apskatīja dokumentus, vispār izrādīja valdonību. Izkratīja zvejniekus un aizveda kādu aizdomīgu grieķi, par kuru runāja, ka tas lielinieku pirmā atnāciena laikā izrādījis tiem aizdomīgu pakalpību, bet tagad slēpās no baltajiem. Atbrauca motorlaivā virsnieki pēc zivīm un iepazinās ar dāmām. Sāka nākt kareivji pie vienīgās ķēkšas šajā paradīzē. Boriss sadraudzējās ar punkta priekšnieku, sāka bieži iet turp un atgriezās ar tvaikonīti. Reizēm skanēja šaušana, kareivju dziesmas. Drīz vien paradīzes krastā pie baltā namiņa uzstādīja būdiņu, un tajā pastāvīgi dežurēja sargkareivis matrozis, kas ar flagām sarunājās ar punktu un garāmbraucošo tvaikonīti. Ar vārdu sakot, valdīja kara stāvokļa noskaņa. Visas sievietes, izņemot Lādu, bija apmierinātas: naktīs vairs nevajadzēja baidīties un kļuva jautrāk. Lada nebija apmierināta: viņu nervozēja šīs kara stāvokļa pazīmes un viņai likās, ka pēdējo stūrīti virs zemes jau sāk apšļākt cilvēku slaktiņa vilnis. Boriss no pastāvīgas kopības ar punktu arvien ātrāk zaudēja savu mierīgo garastāvokli un arvien vairāk padevās no bezdibeņa izkāpušajam Zvēram. Reiz, pārnācis no turienes, viņš līksmi uztraukts paziņoja Ladai:

—    Nupat nošāva to lielinieciņu, ko toreiz noķēra pie mums, pie zvejniekiem.

—   Runā, ka viņš nemaz neesot lielinieks … Tā ir kļūda. Briesmīga kļūda!

—    Ei! Ja reiz palīdzējis viņiem, tātad nav ko prātot.

—    Cik briesmīgs tu esi palicis!

—    Žēlot vajaga tikai pašam savu ādu.

—    Droši vien, tāpat saka arī lielinieki.

—     Jā. Un pareizi saka. Bet tādēļ mums būtu muļķīgi

izradīt kadu tur žēlsirdību. Es ļoti nožēloju, ka man neizdevās ielaist viņam lodi pierē.

—   Vai tiešām tu …

—    Ar lielāko patiku!

—    Jūs visi esat zvēri! Nekur nenoslēpsies no jums . . .

Reiz punktā atbrauca viesi no Sevastopoles, bet no

punkta, kopā ar tā priekšnieku, devās ar tvaikonīti uzdzīvot paradīzē. Atveda līdzi vīnu, augļus, visādus gardumus un uzkožamos. Peldējās, dedzināja ugunskuru un vārīja zivju zupu no svaigām zivīm. Vakarā Boriss visus atvilka pie sevis ciemos. Bija trokšņaini un jautri. Dzēra, dziedāja «Melnos huzārus», tad uz laukumiņa pie balkona sāka dejot. Kāds sāka uz pianīno spēlēt «Karapetu», visi sāka sist plaukstas un deja sākās. Izpeldēja stalts melnīgsnējs skaistulis un sāka lidot uz pirkstgaliem, vicinādams rokas kā spārnus, bet pēc viņa izlēca otrs un sāka mežonīgi spiegt, žestikulēdams ar zibošo kinžalu. Iedzērušajiem vīriešiem un sievietēm gavilējot, viņš uzlika kinžalu uz zobiem un tad nometa to Ladai pie kājām tik veikli, ka tas iedūrās tieši blakus viņas kurpei. Lada nobijās, nevis no kinžala, bet no savas dīvainās un trauksmīgās dvēseles jutoņas: atmiņā mehāniski atausa šādas dejas scēna krodziņa priekšā, kad viņa slēpās no sarkanajiem, un savijās simboliskā vienībā ar notiekošo. Bija mirklis, kad Lada zaudēja spēju apjaust laiku un telpu, un nevarēja saprast un atšķirt pagātni no tagadnes. Viss bija kā miglā: vai tas notiek pie sarkanajiem vai pie baltajiem? Tik vienādi viss šķita. Un, lūk, šajā brīdī pie viņas kājām sakustējās zemē ietriektais kinžals, un viņa iekliedzās aiz bailēm, kas bija pārņēmušas viņas dvēseli, pazaudējot iespēju atšķirt tagadni no pagātnes. Tas bija tikai mirkli. Spējas atgriezās, bet vēl arvien likās, ka dejo tie pasi skaistuļi, kurus viņa nejauši bija sastapusi krodziņa priekšā ceļā uz Anapu. Viņa pētoši paraudzījās viena dejotāja sejā un neticēja savām acīm. Izraudzīja izdevīgu brīdi un pajautāja, vai viņš pavasarī nav bijis Kubaņā.

—    Es jau tas pats esmu, kas .. .

Tas pats! Tas, kura vīna glāzi viņa bija pieņēmusi pēc dejas krodziņa priekšā! Neticami. Nesaprotami. Pajautāja, kā tad tā? Viņš taču nogalinājis baltos?

—   Bet tagad kausim sarkanos! — kazaks braši un nežēlīgi atteica, vispārēju smieklu pavadīts. — O, kā kausim! Spēlē lūdzu!

Un atkal sākās klavieru bungošana, plaukstu sišana, piedzērušas balsis sāka dziedāt «Karapetu».

Un atkal mežonīga — neapvaldīta zvēriska un pārsteidzoši skaista deja!

—    Priekš tevis dejojam!

Mežonīgs kliedziens un dejotāji uzlidoja uz vietas gaisā, pazibēja kaili kinžali, tad viņi atkal aizslīdēja uz pirkstgaliem ar lepni izslietiem, nekustīgiem augumiem.

Un atkal kazaks pienāca pie Ladas ar glāzi vīna un bargi lika viņai to izdzert. Viss bija tik murgaini, ka nebija spēka izdzert, it kā glāzē nebūtu sarkans vīns, bet cilvēku asinis. Pienāca Boriss un pastāvēja uz to, ka viņai jāizdzer. Ilgi, līdz vēlai naktij vilkās jautrā uzdzīve un dziedāšana. Tad lepni sāka stāstīt par to, ka saņēmuši gūstā sarkanarmiešus, iedalījuši tos savās daļās un tie nikni kāvuši sarkanos, tāpat kā senāk baltos.

Viens no viesiem tam nepiekrita: vajagot nošaut, neņemt gūstā; šie draņķi pārejot tajā pusē, kas uzvar, viņiem •esot vienalga, ko kaut, viņi tikai vienkārši glābjot savu ādu.

> — Es reiz sagūstīju rotu un visus noliku ložmetēja priekšā! Tra-ta-ta-ta! Ko tur vēl tik daudz runāt. . .

Lada klausījās un viņai kļuva baigi. Galvā kaut kas juka, gribējās raudāt, kaut kur aizbēgt, kliegt pēc palīdzības, sūdzēties Dievam. Aizgāja pie gulošā bērna, noliecās un domāja: «Nabaga bērniņ! Kādēļ tu piedzimi šai pasaulē?» Bet aiz durvīm atkal spēlēja «Karapetu», dejoja, sita plaukstas un dziedāja:

Карапет мой бедный, Отчего ты бледный? …

—   Lada! Vai tu nepadejotu mums krievu deju? Ko tu slēpies? Tā neklājas . . .

—    Krievu deju? Ko tu runā, Boris!

—    Nāc padejosim!

—    Dieva dēļ, liec mani mierā!

Zālē troksnis, smiekli, prasa namamāti. Lada uzkāpa uz palodzes un izlēca pa logu, kas izgāja uz šauru eju starp māju un akmeņiem izlikto kalna izrakumu, pie kura bija piebūvēts namiņš. No šejienes, zagdamās, aizgāja dārzā un šeit, aiz bieziem krūmiem noslēpusies, apsēdās uz kraujas. Nē, viņa vairs nespēj! Cik Volodja ir laimīgs: aizgājis uz visiem laikiem un viss viņam ir beidzies! Bet, lūk, viņa,

Lada … Kur lai viņa aiziet no cilvēku Jaunuma un neprāta šausmām?

Raudzījās zilajās, mierīgajās, zvaigžņu piebārstītajās debesīs, augstumos blāvošajā Piena ceļa jostā … Ausīs bungoja plaukšķināšana, kāju piesitieni dejojot, mežonīgi kliedzieni, bezjēdzīgie «Karapeta» vārdi mūzikas pavadījumā, bet, lūk, viņa, Lada … Kur lai viņa aiziet no cilvēku ļaunuma un neprāta šausmām?

—   Volodja! Es gribu iet pie Tevis! Pie tevis!

Pat izmocītā un samītā sievietes dvēsele, ar apspļaudītu un apsmietu mīlu pret cilvēku un vīru, caur pastāvīgu kopību ar bērna skaidro dvēseli, caur mātes jūtām, tiecās uz Dievu un atteicās ietvert sevī to zvērisko, kas tik ātri un ar tādu spēku no jauna bija pārņēmis Borisa — vīrieša — dvēseli.

—    Ak, Dievs! Ņem mani un bērniņu pie sevis. Es gribu mirt… Mēs iesim pie Volodjas . . .

Bija tādas slāpes mirt, raugoties klusajās, zvaigžņotajās debesīs. Ja Ladai būtu bijis līdzi bērns, viņa varbūt būtu izpildījusi neprātīgo domu — mesties jūrā kopā ar bērnu … Tik briesmīgi un riebīgi pašlaik bija dzīvot un klausīties «Karapetu»! Bet bērns … Viņi to atmodinās, izbiedēs. Nelaimīgais bērniņ! Kādēļ tu piedzimi šajā pasaulē? Un atkal bezgalīgas mātes mīlas uzplūdums. Nē, nē, ir jādzīvo priekš šī mazā un skaidrā cilvēciņa! Lai ari viņas dzīve ir sabojāta un samīta, kaut ari viņai nav un nebūs laimes, bet, lūk, šis mazais cilvēciņš ir dzīvā atmiņa par Volodju un īso, pārtraukto laimi… Viņam dzīve vēl ir priekšā! Vai tad viņa drīkst atņemt tam dzīvību vai māti? Lada pārvarēja savu riebumu un izmisumu: aizgāja atpakaļ un ielīda pa logu istabā. Meitenīte pamodās, nosauca viņu par mammiņu un no šīs samiegojušās balstiņas no dvēseles novēlās viss dzīves murgu smagums, un Lada laimīgi pasmaidīja:

—   Tu mans sargeņģelīt!

Zālē dziedāja un klaigāja, bet Lada, nomierinājusi meitiņu, stāvēja ceļos pie gultiņas un, pacēlusi seju pret logu, kurā mirgoja zvaigznes, lūdza Dievu.

—    Mammiņ! Vai tur nav laupītāji?

—    Kur? Dievs ar tevi!

—    Tur, zālē?

—    Nē. Tie ir viesi.

—    Viņi nenogalinās papu?

—    Nē, Dievs ar tevi! Guli…

Tā tic mammai: pagriezās pret sienu un ātri aizmiga. Tic mammiņai. Apjautājās par papu. Viņa taču krāpj savu meitiņu! Kādreiz dabūs zināt visu patiesību, — vai tad piedos viņai? Vai sapratīs šo briesmīgo, nolādēto dzīvi, kas apgānījusi visus dvēseles svētumus? Nesapratīs! Būs grūti to iedomāties un vēl grūtāk saprast un piedot.

Un atkal Lada paceļ acis pret zvaigžņotās debess gabaliņu logā un bez vārdiem lūdz, lai Volodja un bērniņš tai visu piedotu … Un pēkšņi iekliedzas un, zaudējusi samaņu, saļimst zemē pie bērna gultiņas. Kas tur noticis? Ieskrēja Boriss. Pie atvērtajām durvīm drūzmējās viesi.

—    Lada! Atjēdzies! Kas tev kait?

—    Iedod viņai vīnu!

—    Atpogā drēbes…

Iznesa Lādu uz balkona un nolika šeit uz ādas sola. Apslapināja galvu ar ūdeni, aplēja ar vīnu pusatsegtās krūtis. Gribēja aizsūtīt tvaikonīti uz Alupku pēc ārsta, bet Lada atjēdzās:

—    Ejiet prom no šejienes .. . Dieva dēļ!

Viesi viens pēc otra aizgāja. Pie Ladas palika tikai tuvinieki. Kas noticis?

—    Tā . . . Nezinu.

—    Nobijies, vai?

—    Nezinu.

Lada zina, bet nevienam nesaka: viņa aiz loga stikla bija ieraudzījusi Volodjas seju. Kā dzīvu! Tas bija tik šausmīgi. Skatās un smaida. Tas ilga dažus mirkļus. Lada saprata, ka tā ir halucinācija, centās savaldīties un pārliecināt sevi, ka tas ir māns. Palūkojās vēlreiz. Bet rēgs raudzījās uz viņu ar to pašu smaidu, un tad viņai kļuva baigi.. Viņa iekliedzās … un zaudēja samaņu.

—    Neatstājiet mani vienu: es baidos.

Tālumā raudāja meitenīte, prasīdama pēc mammas. Vectētiņš viņu mierināja. Arī Ladai jāejot un jāatgulstotiesr viņai esot samocīti nervi.

—    Es tur negribu! Es zaudēšu prātu . . .

—    Kas tev kait?

—    Tā. Nekas. Man kaut kas smadzenēs jaucas . . . Baidos zaudēt prātu . . .

—    Nu, kas vēl nebūs! Nerunā niekus. Aizmiedz un viss pāries.

Piedzērušais Boriss staigāja pa balkonu un dusmojās uz Lādu: ģīboņi, visādas muļķības, histērijas un citi sieviešu niķi. Laiks tos atmest: nav tādi laiki.

—    Zini, Karapets noteikti tevī iemīlējies! Tas bija viņš, kas tevi aplēja ar vīnu. Krūtis bija atsegtas, viss redzams, bet viņš .. .

Boriss apstājās pie Ladas. Laikam viņā pēkšņi pamodās piedzērušā greizsirdība uz Karapetu, kas bija redzējis Ladas kailās krūtis. Apsēdās viņai blakus un rupji sažņaudza rokām Ladas krūtis. Viņa atstūma Borisu un sāka raudāt. Bet viņš neatlaidās. Atkal noliecās un sāka glāstīt rupjiem, juteklīgiem glāstiem, ausī pierunādams iet ārā klintīs vai vīna dārzā.

—    Ej prom. Es kliegšu.

—    Lūk kā? Kur tu iesi? Pie Karapeta? Es jau šo to manīju . . . Jūs, kā izrādās, abi jau reiz esat tikušies. Saprotu … Nu ko, dažādības dēļ arī Karapets par mīļāko noder . . .

—    Dievs tēvs, ko tu runā? Atjēdzies!

Bet Boriss neklausījās: apbēra Lādu ar piedzērušā Zvēriskās greizsirdības rupjām neķītrībām.

—   Ziniet, tikai pirmais solis sievietei ir grūts, bet vēlāk jau iet kā pa sviestu. Jums sievietēm tas nākas daudz vieglāk nekā mums .. . Lūk, donna Elvīra uz vīra kapa atrada sev mīļāko … nu kā tak viņu sauc? Donu Zuanu . . .

—    Ej prom, zvērs! Tu man esi pretīgs! Es tevi vairs nemīlu.

Uz vīra kapa atrada sev mīļāko —, Boriss ar šiem vārdiem it kā iespļāva Ladas dvēselē. It kā iespļāva sejā. Tā nosarka līdz pat matu galiem. Pa visu ķermeni izstrāvoja niknuma, apvainojuma un kauna jūtas un padarīja to nespēcīgu, gļēvu, it kā salauztu. Nu, vai tad tas nav tiesa? Vai tad viņa neatdevās Borisam tajā pašā dienā, kad dabūja zināt par vīra nāvi? Vai tad viņa nebija apgānījusi Vladimira piemiņu ar šiem viņai pašai tik negaidītajiem sakariem ar viņa brāli? «Ak, Dievs, cik es esmu riebīga, neķītra un izvirtusi. To man vajadzēja, to man vajadzēja . ..» Kauns pārspēja i niknumu, i apvainojumu. Jā, Borisam ir tiesības mest viņai acīs šo apvainojumu. Viņa to ir pelnījusi. Lai apvaino viņu! Vēl! Vēl! To viņai vajag . . .

—    Neticu, kad sieviete saka, ka nemīl, neticu, kad saka, ka mīl. Viss ir gadījums, dabas rotaļa. Ja es jūsos vairs nemodinu iekāri, tad tas nozīmē, ka daba prasa ko jaunu. Gadās ceļā kāds tur Karapets un . . .

Boriss sēdēja, nepiegrieza nekādu vērību viņas asarām un plaukšķināja viņai ar roku pa muguru. Lada gulēja, kamolā sarāvusies, ar krūtīm uz leju, sargādama tās sakrustotām rokām. Čukstus lūdza viņu iet prom, bet Boriss tikai runāja un runāja: tagad jau vairs ne ļaur\ bet izsmejoši, laipni, ar kārības nokrāsu balsi. It kā Lada būtu viņam piederošs kaķis, bet nevis sieviete, kam ir tiesības uz cilvēka pašlepnumu. Un viņa nekustējās un neprotestēja. Viņa tikai bailīgi notrīsēja un sarāvās. Apvainojums bija pārāk smags, — šķita, ka tas nāvīgi ievainojis viņas lepnumu, bet kauns par nodarīto nekrietnību paralizēja gribu. Jā, viņa ir nekrietna, neķītra, izvirtusi! Viņai nav piedošanas un atgriešanās. Vienalga! Bet tikai vai tu pats, apvainotāj, neesi tikpat nekrietns un izvirtis? Ne tev klājas pazemot un apvainot. Ja Volodja uzceltos no miroņiem, tikai viņam vienam pašam būtu tiesības tā pazemot viņu. Viņus abus. Abi ir vienādi nekrietni, apgānīdami Volodjas tikko aizbērto kapu. Nav ko lepoties cits cita priekšā.

Bet Boriss noliecies, skūpsta plecus, glāsta kājas, čukst, ka visu to sarunājis dzērumā un aiz greizsirdības, gribējies iztrakoties. Grābstās rokām ap viņas drēbēm, žņaudz viņas augumu un satracinās arvien vairāk.

— Sakaunies! Mamma vēl negul, viņas istabā vēl deg uguns … Dieva dēļ, ej prom! Kādi zvēri jūs esat…

Izrāvās un ieskrēja zālē. Boriss ar kaislē izķēmotu seju skrēja viņai pakaļ un, plēsīgi apkārt raudzīdamies, apsēdās viņai blakus uz dīvāna. Viņa uztrūkās kājās, veikli aizslīdēja viņam garām meitiņas istabā un ieslēdzās. Borissr viņa to juta, stāvēja aiz durvīm. Viņa norima, piespiedās pie meitiņas. Bija dzirdams, ka Boriss, beidzot, aizgāja. Mazliet atpūtās. Piekļāvās ar galvu pie bērna kājām un gribēja pasnaust. Pazemojums vēl arvien turēja savā varā viņas dvēseli un miesu, darot tās nespēcīgas, vārgas un bailīgas. Un pēkšņi dzirdīgā auss uzķēra oļu un smilšu čirkstoņu pie loga. Tas ir Boriss! Viņš iekāps pa logu un izbiedēs bērnu. Metās pie loga, lai to aizvērtu, un apstulba: zaļās naktslampiņas vājā gaisma krita uz loga stiklu un aiz tā Ladai atkal parādījās Vladimira seja . . . Lada zināja, ka aiz loga stāv Boriss, bet dvēsele neticēja. Volodjas rēgs! Viņš! Viņš!

Un Lada atkal iekliedzās un klusi saļima pie bērna gultiņas . . .

Pirmās daļas beigas.

OTRĀ DAĻA

1.

Tas notika iepriekšējā nedēļā. No Sevastopoles uz Baidāru brauca šķūtnieki ar miltiem. Bija vakars. Viņi jau bija pabraukuši garām visām bīstamajām vietām, kur mēdza notikt zaļo uzbrukumi un tatāri-šķūtnieki kļuva jautri. Slava, Allah! — viņiem bija laimējies. Viņi steidzās nokļūt Baidarā vēl gaismā, zirgus netaupīja un ārkārtīgi nodzina, bet tagad vajadzēja ļaut lopiņiem atvilkt elpu un arī pašiem atpūsties, paēst maizi un nodzerties ūdeni, pasmēķēt, pasēdēt pie burbuļojošās strūklakas. Apturēja vezumu rindu, sāka dzirdīt zirgus, bukšķināt spaiņus, nomazgāt putekļus, ar kuriem paši bija apputējuši gluži balti, kā ar miltiem. Zirgi, sajuzdami ūdeni, skaļi zviedza un, raudamies ārā no rindas, tiecās uz strūklakas pusi; neveiklās mažāras saķērās riteņiem, šķūtnieki sāka strīdēties un lamāties savā starpā. Nepamanīja, ka no krūmiem, kas klāja kalna nokāri līdz pašai šosejai, iznāca divi cilvēki un, piegājuši pie pēdējās saimnieka atstātās mažāras, nocēla no tās miltu maisu. Kādā mažārā gulošais tatārēns, Haibulla, slinki paceldams šajā brīdī galvu, ieraudzīja, kā krūmos nozibēja maiss uz cilvēka muguras. Viņš uzsauca mažāras īpašniekam: «Vai tikai tas nav tavs maiss, kas tur aiziet mežā?» Kā tad! Ar troksni, kas atgādināja satrauktu kovārņu baru, tatāri metās kalnos un panāca. Cilvēks nometa maisu no pleciem zemē un aizskrēja, otrs sāka atšaudīties ar revolveri. Varbūt, ka būtu arī aizbēguši, bet šāvējam paslīdēja

kāja, un viņš pakrita, bet aizskrējušais atgriezās glābt savu biedru un abi krita saniknoto tatāru rokās. Sāka sist ar ko gadījās. Viens izrāvās un aizskrēja, otru pusdzīvu iecēla mažārā, uzsēja maisu virsū un aizveda sev līdzi. Visu ceļu uzbudināti klaigāja, sarunājās un priecājās, ka beidzot taču noķēruši kaut vienu laupītāju! Nožēloja, ka otrs aizbēdzis un apspriedās, kā un kur viņu jāķer rokā. Galvenais bija kritis viņu gūstā: tas bija viņš, kas bija šāvis. Visi apgalvoja, ka lode tik tikko neķērusi galvā, gar ausi vien nosvilpusi un, atkal dusmu un niknuma pārņemti, sāka pātagām dauzīt apklusušo laupītāju. Bija jau satumsis, kad viņi iebrauca Baidārā un notverto nodeva iestādēm. Pie pristava dzīvokļa salasījās milzīgs pūlis un uztraukts klaigāja, prasīdams nogalināt notverto tepat uz vietas bez jebkādas izmeklēšanas un nopratināšanas. Atnāca pristavs un miliči. Atbrīvoja laupītāju no saitēm un kliedza, lai kāp zemē. Negrib! Izliekas. Dauzīja ar pātagu un smējās. Neceļas! Beidzot, kāds no tatāriem, pagrozījis laupītāju, nicīgi noteica:

—    Beigta balle!

Un visi apklusa un sāka izklīst, piepildīdami ielas ar uzbudinātām sarunām. Šķūtnieki kurnēja: viņus aizturēja, lai sastādītu protokolu.

—    Priekš kam tur protokols vajadzīgs? Suns!

—   Ko tur velti papīru smērēt? Celiet tikai nost — mums jābrauc prom!

Nocēla līķi, pārmeklēja, atrada dokumentu:

—   Ivans Spiridoničs Spiridonovs. Ne zaļais, bet sarkanarmietis: lūk, arī zīmogs!

Velns lai tiek gudrs no šiem zaļajiem, kas viņi īsti tādi ir. Gadās visādi: gan sarkanie, gan baltie, gan bez jebkādas krāsas. Visi tikai laupītāji un slepkavas!

—    Bet kur tas otrs aizbēga?

Otrs izskrējis uz šosejas un no turienes iebēdzis gravā. Bet grava ir stāva un biezu mežu apaugusi. Kur tur noķersi? Tagad dauzīsies apkārt pa mežiem un meža biezokņiem, pa kalniem, gar jūrmalu, un aplaupīs sādžas. Atkal sāks zust jēri, vistas, pīles, uz žogiem izkārta veļa. Kā vilki — visu aplasa pa naktīm.

—    Bet kādas pazīmes? Kā ģērbies?

Nesapratīga tauta. Visu redzējuši, bet izstāstīt neko nevar.

—    Bet vai pazīsiet, ja jums parādīs?

Visi kā vienā balsī apsolās pazīt.

Tā aizgāja bojā īstās patiesības meklētājs Spiridoničs. Tā vēlreiz no nāves izglābās Vladimirs Paromovs. Aizbēga no sarkanajiem, aizkūlās līdz Krimas kalniem un ilgi klīda apkārt kā zaļie. Saprata, ka arī te vajag nogalināt un laupīt un nosprieda aizkļūt līdz Baķī limānam, kur, kā Paromovs domāja, viņš atradīs zaudēto sievu un bērnu, un kopā ar draugu varēs atpūsties no suņa dzīves, un, varbūt, atkal kļūt par cilvēku. Mēnesi viņi bija nodzīvojuši kā zvēri, slēpdamies alās vai klinšu spraugās, reizēm gulēja simtgadīgu ozolu kroņos, kā pērtiķi, pārtika no ogām, ozolzīlēm, ēdamām augu saknēm, reizēm atņēma ganiem maizi. Iestājās ļaužu bandā, kas sevi sauca par zaļiem, bet atkal izstājās: banda nodarbojās ar balto iznīcināšanu, uzbruka kūrortiem, apkāva pa šosejām automobiļos garāmbraucošos buržujus un nevis bēga no asinīm, bet pati tās izlēja. Bija atnākuši nevietā. Nogalini, jeb tevi pašu nogalinās! Kur tad bija labāk?

—    Tur, Spiridonič, kur mūsu nav.

—    Tas, draugs, ir tiesa.

—    Iesim mūsu kalnos, uz jūrmalu! Tur man ir tuvi cilvēki. Ja aizkļūsim tur, varbūt, ka līdz ziemai varēsim mierīgi padzīvot. Tagad nevar tālu uz priekšu paredzēt. Paldies Dievam, ja esi dienu nodzīvojis! Ja mana sieva tur būs …, tad mēs vēl padzīvosim pasaulē.

Un, lūk, bija jau gandrīz nonākuši ceļa galā. Izsalkums piespieda zagt. Šķita, ka nav nekāda riska: tatāri visi bija pie strūklakas, bet vezumu rindas gals tālu projām ceļa ielokā un tatāri nevar redzēt pēdējo mažāru. Izsalkums padarīja aklu un apstulbināja saprātu: neapjēdza, ka pieci pudi smags maiss nozīmē nāvi. Ardievu, uzticamais draugs!

Paromovs nolēca no šosejas, pār zemu akmens žogu biezā kizila un skābaržu ataugā un kā kūlis novēlās pa stāvo nokāri gravā. Ērkšķi viņam saplosīja seju un rokas vienās asinīs. Nonēsātais krekls saplīsa skrandās un kļuva redzama tumša iedegusi netīra miesa. Izrautais bikšu gabals atsedza ceļa locītavu. Pazaudēja cepuri. Viņa izskats bija neparasti šausmīgs un ikkurš pretimnācējs būtu sapratis, ar ko viņam ir darīšana. Nogāja pa mežaino gravu kādas divas verstis un, izraudzījis sev midzeni, kā lācis ielīda migā sagaidīt nakti. Sākumā ieklausījās, vai nemeklē, bet iestājusies krēsla viņu nomierināja. Labi, ka kabatā vēl bija palicis revolveris!

Pavisam bija to aizmirsis. Gluži samulsa, kad Spiridoničs pakrita un nokļuva tatāru rokās. Domāja par Spiridoniču. Nezināja, ka Spiridoničs jau bija atradis izeju un īsto, mūžīgo patiesību. Eh, Spiridonič! Nežēlos, nošaus. Domāja par to, ka būs beigas arī viņa suņa dzīvei. Tagad bija tikai viens ceļš: uz balto namiņu pie jūras, kur viņš bija pieredzējis īsu laimes brīdi savā mūžā. Lada! Viņš to iedomājās vēl tikpat skaidru un jaunavīgu, kāda viņa bija bijusi pēc kāzām. Priecīgu, jūsmīgu, naivu un gaišu. Tad, mazliet vēlāk, viņš vēlreiz redzēja viņu: neglītu, grūtniecības izķēmotu. It kā būtu divas Ladas: no pirmās dvēselē rodas saldas, mokošas ilgas .. . Otrās seja pazib un izgaist atmiņā kā miglā. Dvēsele tiecas uz pirmo, tagad liekas, ka taisni viņa, pirmā, dzīvo tur aiz zilajiem mežainajiem kalniem, pie jūras, kur arī viņš drīz nonāks. Viņam taču ir meita! Pavisam bija aizmirsis, ka viņam ir meita! Sirds sāka spēji un baigi dauzīties krūtīs. Meita! Viņš nemaz nepazīst viņu, un bērns arī nepazīs viņu. Droši vien jau tek kājiņām un runā… Bet ja nu tur neviena nav? Ja tur viņu notvers? Kaut kādam galam taču jāpienāk. Vairāk viņš negrib un nevar skraidīt pa pasauli kā vilks. Paraudzījās zvaigznēs, tumšo kalnu profilā. Sāka atcerēties apvidu, kalnu masīvus. Uzrāpās kraujā, ieraudzīja tālumā Baidāras uguntiņas un tūdaļ saprata, kur atrodas un kādā virzienā jāiet, lai tiktu mājās. Sen nebija lūdzis Dievu, bet tagad pārkrustījās no nočukstēja:

— Palīdzi, Kungs!

Un sāka iet. Taisni. Bez takām. Zem kājām un rokām lūza sausie zari un sprunguļi, gaisā pacēlās putni un nobiedēja. Paromovs spēji nodrebēja. Viņš nekad vēl nebija bijis tāds gļēvulis, kā tagad. Bija pieradis vienmēr būt divatā. Tagad vienam pašam bija jāiet pa ceļu, kas veda … Kurp? Varbūt kapā… Viņš apstājās, elpu atvilkdams, ieklausījās meža trokšņos. Krīt čiekuri no priedēm. Te atkal čūska nočabināja pērnajās lapās. Viņš pazīst ikkatru meža skaņu. Izkļuva izcirtumā, izņēma revolveri, apskatīja to un sāka iet ātrāk. Ceļš gāja uz augšu. Šķita, ka tas ir Haiķīnas mežs. Tāda pazīstama graviņa! Tur vajag būt strautam. Jā! Atviegloti nopūtās, un noliecies pie strauta, nomazgājās, kāri dzēra saujā pasmelto ūdeni. Tagad zina ceļu. Viņš nenomaldīsies mežos. Jātiek tikai garām sādžai, jāapiet ar lielu līkumu apkārt: tur daudz suņu . .. Rau, jau dzirdams, ka rej, nolādētie! Vai tiešām tik tālu saoduši viņu? Ilgi bez ceļa apgāja ar lielu loku sādžu un, beidzot, iznācis kalna nokarē, pazina svētā Elijas kalna virsotnes šķautņaino profilu, it kā ar ogli pret debesīm uzzīmētu. Dvēsele spēji satraucās: tāds pazīstams kalna profils! Cik daudz reižu, rieta1 stundās, viņi abi ar Lādu bija sēdējuši un laimīgi, cieši piekļāvušies viens otram, apbrīnojuši šīs kalna virsotnes burvīgo krāsu maiņu. Cik daudz reižu viņi bija gaidījuši vientuļā vietiņā, kamēr starp virsotnes šķautnēm parādīsies mēness maliņa, it kā kad Dievs iededzinātu kalnos debesu ugunskuru. Cik sen tas bija! It kā divdesmit gadus, atpakaļ, bērnībā, kad viņš vēl bija mazs muļķa zēns. Tik laimīgs, ka smieties gribējās no prieka. Beidzot izkļuva jūrmalā. Te viss bija pazīstams! It kā viņš tikai vakar no šejienes būtu aizgājis … Juta, ka ir jau mājās. Un tomēr — labāk neiet pa ceļu, kas vijas lejā uz jūru. Ceļi nebija priekš viņa. Pat takas bija bīstamas. Labāk un mierīgāk atkal iet pa meža gravām. Caur mežu kā debesis pamirdz jūras švīka. Lejā, pa labi, it kā bezdibenī, mirgo trīs uguntiņas . . . Tas ir pie viņiem! Viena uguntiņa, droši vien baltajā namiņā, un tur sēd Lada, gaiša, daiļa, tāda kāda viņa bija toreiz, kad viņi bija tikko apprecējušies.

— Ak, Lada! Lada!

Steidzās, novalkātiem zābakiem slīdēja pa klinšu nokarēm, reizēm slidinājās kā ar slēpēm vai ragaviņām, un nokļuva ceļa līkumā. Arvien zemāk un zemāk! Virs galvas auga tumšie klinšu bluķi, arvien augstāk un augstāk. Pa ceļam — pazīstami klinšu izciļņi, kas kā milži paceļas pāri mežam. Jo tālāk, jo spējāk atdzīvojas atmiņas. Vajag apstāties: sirds nevaldāmi dauzās krūtīs un pietrūkst elpas. Jau redzama gandrīz visa piekrastes līnija, līcis un jūrā tiecošais zemes gabals. Tumsā viņš to visu vairāk uzmin nekā redz. Ugunis! Tās viņu gan biedē, gan iepriecina. Ugunis kordonā, ugunis līcī un trīs uguntiņas neredzamos namiņos uz kraujām. Ja jau ugunis, tātad ir arī cilvēki, bet no visām šīm uguntiņām tikai viena var radīt cerības. Un viņš cenšas uzminēt šo uguntiņu. Atrada un ilgi un neatlaidīgi raudzījās viņā, it kā gribēdams uzminēt tās noslēpumu. Ja šīs uguntiņas tuvumā atrodas Lada ar bērnu, — tad šī uguntiņa var kļūt par glābiņu; ja Ladas tur nav, — tad viņu gaida nāve! Apcietināšana un īsa izrēķināšanās. Ja nenogalinās uz vietas, tad aizvedīs uz Baidāru, kur aizveda Spiridoniču. Bet tur viņš izrādīsies tikai par zaļo laupītāju, kuru tūdaļ pieliks pie sienas bez liekas vārdu tērēšanas.

Viņš gāja pa mežainām gravām, te uzkāpa augstienē un atkal apstājās, sazīmēja uguntiņu un raudzījās tajā pētoši un neatlaidīgi, cenzdamies uzminēt savu likteni. Tagad viņš jau bija tik tuvu, ka vēsmiņa atnesa šurp no lejas cilvēku balsis un smieklus. Un šīs balsis un smiekli viņu neiepriecināja, bet gan biedēja. Jāiet, lai nesastaptu nevienu no runātājiem un smējējiem. Jālavās līdz baltajam namiņam, izvairoties no visiem celiņiem un taciņām. Labi, ka ir tāda tumša, zvaigžņota dienvidu nakts. Ik krūms ir lielisks patvērums vilkam cilvēka veidā.

Vieta labi pazīstama. Viss palicis labi atmiņā. Kādreiz bija staigājuši ar Lādu un slēpušies no ļaudīm. Toreiz viņi slēpa savu laimi; tagad viņš slēpj savu nelaimi. Stundu viņš vairījās no iespējamas sastapšanās briesmām. Beidzot, nogāja zemāk un paslēpās vīna dārzā, uz pēdējās kraujas: lejā ceļš, bet aiz tā, cauri kuplu paegļu zariem, redzami baltā namiņa jumts un skurstenis. Tur slēpjas viņa nezināmais liktenis. Kas notiek šajā namiņā? Vai tas ir tur vai krastmalā? Kliedz, smejas, dejo . . . Jā, tur. Kas tie tādi? Gulēja, ieklausījās balsīs un sāka izsamist: svešas balsis, piedzērušas balsis. Baltajā namiņā atrodas sveši cilvēki. Tātad nāve! Vai tad tas var būt, ka Lada rīkotu dzīres, kamēr viņš… Nē! Tur ir sveši ļaudis.

Ка-рапет мой бедный,

Отчего ты бледный?

Kāju dipoņa, kliedzieni, glāžu šķindoņa, roku plaukšķināšana un piedzērušo smiekli, līdzīgi zirgu zviegšanai. Bet kas tas? Vai tikai tā izlikās? Brāļa Borisa balss! Vai tiešām? Dvēsele pielija pilna kvēla prieka. Sāka uzmanīgāk ieklausīties un uztvert balsis, smieklus, kliedzienus. Lūk, atkal Borisa balss! Bet kādēļ nav nevienas sievietes balss? Vai iet lejāk? Aizlavīties pie namiņa logiem? Bet ja nu dzirde viņu ir vīlusi? Ja brāļa balss viņam tikai izlikusies? Ja nu viņš nonāks kareiviski noskaņotu, svešu, piedzērušu cilvēku rokās? Ja arī Boriss būtu starp viņiem, vai viņš paspēs aizkavēt slepkavību, ja viņš vispirms sastaps svešo? Un vai Boriss pazīs viņu šādā — meža klaidoņa — izskatā? Pat Lada nepazīs. Viens mirklis var izšķirt viņa likteni. Ja brālis un Lada atrodas šeit, tad vispirms jāsatiekas ar viņiem. Bet kā lai to izdara? Vai noslēpties kaut kur mežā, kur viņi kādreiz abi ar Lādu bija slēpušies no cilvēkiem, glābdami savu laimi? Noslēpties un gaidīt. Gaidīt Lādu . . . Bet viņa nepazīs, nobīsies, aizskries prom, sacels troksni. Viņu sāks gūstīt kā uzklīdušu vilku un nogalinās … Ko tātad darīt? Tas jāizlemj līdz rītausmai, citādi viss pagalam.

Smadzenes saspringti meklēja izeju, gudroja, ko darīt. Domas jaucās pa galvu kā viesuļi. Ja būtu bijis zīmulis un gabaliņš papīra, varētu uzrakstīt zīmīti, pasviest redzamā vietā un noslēpies gaidīt. Bet lejā skanēja dziesma par «Melnajiem huzāriem»:

Марш вперед!

Смерть нас ждет,

Черные гуса-ры …

Atkal, atkal pazina brāļa balsi. Uzlēca kājās un aizskrēja lejup pa vīna dārzu. Pie paša ceļa apstājās. Dvēseli atkal pārņēma smagas pārdomas. Atcerējās, ka no mājas vienas puses, starp sienu un akmeņiem izmūrēto krauju atrodas šaura ar mežvīnu aizaugusi eja. Sīs ejas pusē atrodas logs. Tās telpas logs, kurā kādreiz bija bijusi Ladas guļamistaba. Lūk, ja izdotos ļaužu nepamanītam nokļūt tur un nogaidīt izdevīgu satikšanās brīdi. Pirmā satikšanās ar dārgajiem tuviniekiem! Jāpadomā. 5ajā ejā var nolēkt no kraujas. Ja tas izdosies, ja dzirde viņu nav vīlusi, — tad viņa dzīvība būs glābta. Dažus mirkļus stāvēja, klausījās, raudzījās apkārt. Viņam šķita, ka aiz muguras, augšā, kāds iet. Tas paātrināja viņa apņemšanos. Viņš pārkrustījās un pārskrēja pāri pēdējam ceļam. Saliecās un, paskrējis dažus soļus, atradās virs baltā namiņa. Tagad jau bija viss vienalga, atkāpšanās vairs nebija. Lūk, akmens kāpes! Noskrēja pa tām lejā, uzlēca uz akmeņiem izmūrētās kraujas malas un no turienes nolēca ejā. Nokrita un, piespiedies pie zemes, aizturēja elpu. Dažus mirkļus gulēja nekustēdamies: baidījās, ka namiņā būs izdzirdējuši viņa lēciena troksni. Nē: trokšņo, runā, dzied. Nekas aizdomīgs nav manāms. Tātad neviens nav dzirdējis. Paraudzījās apkārt: viss nekopts un novārtā pamests. Saauguši ērkšķi, dadži, mežvīns, nātres. Sienā zaļgani atviz loga stikls. Logs aizkārts ar vieglu, caurredzamu audumu. O, cik baigi ir paraudzīties logā! Ilgi neuzdrošinājās un cīnījās ar sevi. Un pēkšņi samiegojušos bērna raudas, kas sauc mammu. «Mana meitiņa!» Galvā viss sajuka, aizrāvās elpa. Viņš nokrita zemē un sāka raudāt, kozdams sev rokā. Tad aiz loga atskanēja sievietes balss . . . Ladas balss? Jā, Ladas balss! Viņš to būtu pazinis starp tūkstoš sieviešu balsīm …

Nebija vairs ilgāk spēka cīnīties. Paskatīties — kaut iztālēm, mazlietiņ, īsu brītiņu!

Uzmanīgi pacēlās uz ceļiem, tad, lēni izslējās kājās un, stāvēdams gabalu nost no loga, pastiepa galvu un paraudzījās pār aizkaru, kas tikai līdz pusei aizsedza logu. Un tad kaut kas notika. Viņš pat nepaspēja pārliecināties, vai istabā esošā sieviete patiešām ir Lada: šausmīgs sievietes kliedziens piespieda viņu mesties zemē un līšus slēpties ērkšķos un nātrēs. Mājā sacēlās troksnis un kņada. Atkal uztvēra brāļa balsi. Troksnis kļuva skaļš un tuvs. Viņam šķita, ka visi viņu redz. Kņada un troksnis tagad bija dzirdami uz balkona. Viņš gaidīja, ka nupat sāks meklēt, atklās viņa paslēptuvi un sāks šaut uz viņu. Bet nenāca. Patrokšņoja un sāka iet prom: balsis attālinājās un izgaisa tumsā. Gāja pa kāpēm, virs viņa galvas, gāja pa lejas celiņu, kas veda uz jūrmalu. Bija dzirdama metāla žvadzēšana — karavīri. Nolēma nogaidīt pilnīgu klusumu. Tagad viņš jau vairs nešaubījās, ka Boriss ir šeit: skaidri skanēja viņa balss. Bet kas tur ir kopā ar viņu? Sieviete, kuras figūru viņš uz mirkli pamanīja caur logu. Varbūt Veronika? Varbūt, ka viņai tomēr bija izdevies nokļūt Krimā pie sava līgavaiņa? Sī doma viņam šķita kā dzīru, dziesmu un deju atminējums: varbūt, ka viņš bija atnācis taisni uz kāzām? Jā, protams! Tagad viss ir saprotams, viss ir saprotams …

Klusi, zagdamies, līda pa eju uz priekšu gar mājas sienu līdz stūrim un zagšus paraudzījās caur mežvīna stīgām uz balkonu: Boriss ar sievieti. Tā raud. Gribēja pasaukt Borisu, bet sievietes raudas viņu samulsināja. Labāk nogaidīt. Neveikli. Var vēl izbiedēt un.. . Uzmanīgi, kāpdamies atpakaļ, viņš atkal atgriezās ejā un apsēdās ērkšķos. Viņa dvēselē sacēlās milzīgs prieks. Pavisam bija izgaisis baiļu un šaubu nemiers, un visā ķermenī strāvoja spēja nepacietība. Bet kas: Veronika vai Lada? Strīds ar līgavu, jeb Boriss mierināja skumstošo Lādu? Ja tā ir Veronika, tad kur ir Lada? Un bērns? Viņš taču sauca mammu … Lada! Tā ir Lada! Viņa ir noskumusi viņa dēļ. Kad citi ļaudis priecājas, tad skumjas kļūst vēl lielākas. Varbūt viņa apraud viņu, tur viņu par mirušu . . .

— Ej prom, zvērs! Tu man esi pretīgs. Es tevi vairs nemīlu! — Vladimira ausīs skaidri atbalsojās sievietes balss.

Nē, tā nav Ladas balss. Iešāvās prātā neganta un neķītra doma: Lada ir Borisa mīļākā. Kļuva pretīgs pats sev, pūlējās atkratīties no nelāgās domas. Tad skaļi aizcirtās durvis istabiņā. Vladimirs atkal piecēlās un izstiepa kaklu, lai redzētu, kas istabā atrodas. Tikai uz mirkli acis uztvēra kādas sievietes seju, kas reizē bija un arī nebija līdzīga

Ladai. Paspēja uztvert kaut ko ļoti tuvu un mīļu, bet īsās cirtas, kas skāra plecus un cietējas vaibsti ap lūpām darīja sievietes seju svešādu un viss tuvais izgaisa un nozuda šajā jaunajā un svešajā. Šausmīgs sievietes kliedziens pārtrauca šo mirkli, — viņš notupās un pieplaka pie zemes .. .

Tagad nāks šurp! Noslēpās ērkšķos, lai paspētu pakliegt ka tas ir viņš, Vladimirs Paromovs, nevis zaglis un laupītājs. Bet neviens nenāca . , . Klusums. Lejā nopūtās jūra un šķita, ka kāds bārstīja no maisiem pa grīdu sīkus akmentiņus. Pagāja dažas minūtes. Kaut kur tuvumā sāka čirkstēt smiltis un oļi. Tur, no balkona nonācis, pastaigājās un papirosu kūpināja Boriss, iekarsuša un apvainota zvēra trakās dzēruma iegribas pārņemts. «Ieslēdzās!» Nu, lai paniķojas. Gan jau pāries. Šādas lēkmes bija gadījušās ne jau vienu reizi vien, bet vienmēr beigušās īsti sievišķīgi: skumju un niknuma uzplūdums pārgāja kaisles uzplūdumā . .. Boriss apzinājās, ka viņa — vīrieša — vara pār šo satriekto sievieti bija bezgalīga. Un šī apziņa pildīja piedzērušo cilvēku ar pašapzinīgu lepnumu un tuvas uzvaras gaidām.

Soļi nočirkstēja un ejas tuvumā parādījās tumša vīrieša figūra. Jā, tagad Vladimirs vairs nešaubījās: tas bija viņa brālis, Boriss .. .

—    Boris! Es tas esmu, tavs brālis, Vladimirs!

Tumšā figūra apstājās un uzbudināti skaļa balss jautāja:

—    Kas te ir?

Vladimirs atkārtoja. Tumšā figūra brīdi pastāvēja kā pienaglota, tad ātri aizsteidzās prom no ejas. Nesaprata? Neticēja? Nepazina balsi?

Piedzērušais Boriss pazina brāļa balsi, bet tas bija tik nereāli un dīvaini, ka viņš neticēja savām ausīm. Neviena nav, tikai brāļa balss. Un viņš taču no drauga un aculiecinieka bija dzirdējis, ka brālis nošauts. Boriss gan vairs neticēja ne Dievam, ne velnam, bet šajā mirklī viņu pārņēma tādas paniskas bailes, ka viņš atlēca atpakaļ no ejas un, ieskrējis istabā, sāka jaukties pa plauktu, kur parasti atradās revolveris. Viņš pats lāgā nezināja, kam viņam ierocis vajadzīgs. Vienkārši — instinkts un vecā paraža vispirmām kārtām ķerties pie revolvera. Nu lūk, tagad jau viņam ir ierocis rokā, bet viņš sēd uz krēsla un smagi elpo, neuzdrošinādamies no jauna iet turp, kur bija izdzirdējis brāļa balsi. Māņticīgajām bailēm vēl pievienojās briesmīgā apziņa, ka viņš noziedzies pret brāļa piemiņu, un Boriss zaudēja spējas ne no kā nebīties. Kas tad tas īsti bija? Vaii spoks, vai dzēruma halucinācijas, delīrija murgi? Bet viņš: divas reizes bija dzirdējis brā]a balsi! Boriss vairākas minūtes nosēdēja ar revolveri noslīgušajā rokā un drebēja vienās bailēs, nenolaizdams acis no balkona durvīm. Durvis vaļā. Arā tumsa un jūras nopūtas. Caur koku lapotni pie debesīm pamirdz zvaigznes un redzams, kā vējiņā dreb sīkās lapiņas. It kā melnas mežģīnes uz tumšzila samta.

Vladimirs saspringti domāja, ko darīt. Baidījās, ka brālis, viņu nepazinis, sacels troksni vai sāks šaut uz viņu.. Viņš piegāja pie loga, atgrūda pievērtās logu puses uni klusi sacīja:

—    Lada! Vai tu esi šeit?

Atmetis ar roku aizkaru, viņš ieraudzīja pie gultas zemē gulošo sievieti un atkal sauca:

—    Lada!

Sieviete pacēlās, apsēdās, raudzījās logā. Tad viņš pazina viņu un laipni un klusi teica:

—   Nebīsties, Lada! Tas esmu es, Vladimirs! Esmu atgriezies mājās … Vai tad tu mani nepazīsti?

Lada pasmaidīja, pārlaida roku pār acīm un atkal raudzījās logā.

—   Volodja … Pārnācis? — viņa čukstus jautāja un: sāka māt ar roku, lai kāpj pa logu iekšā.

—    Vai tu mani pazīsti, Lada?

—    Jā.

—    Vai Boriss ir šeit?

Lada padraudēja viņam ar pirkstu un norādīja uz durvīm. Visu to viņa darīja it kā pa miegam vai hipnozē. Bet pēkšņi viņa atjēdzās, pieskrēja pie loga, strauji atgrūda galdu, uzlēca uz palodzes un iekliedzās: «Volodja ir atgriezies!» Apskāva viņa kaklu un zaudēja samaņu. Ladas mātevēl negulēja. Vecīte bija dzirdējusi meitas strīdu ar Borisu un baidījās, ka ar Lādu nenotiek kas ļauns: vienā gabalā viņa draudēja iet jūrā slīcināties. Un lūk, tagad viņa izdzirda skaļu prieka kliedzienu: «Volodja ir atgriezies!» un, nesaprazdama, kas par lietu, izgāja zālē, kur sēdēja Boriss.

—   Ko Lada tur teica? Man likās, it kā Vladimirs Pavlovičs atgriezies?

Boriss atjēdzās un sacīja:

—    Es dzirdēju viņa balsi. ..

—    Ak, Jēzus Kristus . .. Kas tad nu?!

Vecīte pārkrustījās un izgāja uz balkona. -Klusums. Pusbalsī sauca tumsā:

—    Vladimir Pavlič! Vladimir Pavlič!

—   Esmu šeit! Pasauciet Borisu. Ladai ir nelabi, — skaļi un skaidri atsaucās cilvēka balss tumsā.

Lada nemaņā cieši turēja apskāvusi vīra kaklu.

—    Boris! Nāc šurp! — Vladimirs iesaucās.

Pamodās meitenīte, ieraudājās un sāka saukt mammu. Vladimirs sāka raudāt. Pazibēja lampas gaisma: ejā ienāca abi vecāki, bet aiz viņiem Boriss.

—   Lada! Atjēdzies! Mīlulīt, balodīt manu . . . Atjēdzies! Nobijās, nabadzīte . .,

Visi stāvēja kā sastinguši. Vecie raudāja. Boriss raudzījās zemē …

2.

Nelaiķis bija uzcēlies no miroņiem un pārnācis mājās. Kādēļ tad nekliedz no prieka, nesmej, neraud, bet visā mājā izturas tik savādi? Vēl nesen te dziedāja, smējās, dejoja, bet tagad viss bija kluss, it kā visi būtu vairāk izbijušies, nekā priecīgi. Ladas murgainā trauksme, kas bija "beigusies ar spēju nesamaņu, vēlāk pārgāja miegainā pusnomoda stāvoklī. Tāda bija «dzīvā miroņa» pirmā saņemšana, tad Borisa izbailes, vecāku apjukums.

Lada guļ gultā savā istabiņā. Viņu labāk netraucēt. Māte vairākas reizes tur iegāja un, apsēdusies uz meitas gultas, lūkoja sākt runāt. Lada tikai paver acis, nesapratnē paskatās un atkal tās aizver. It kā nedzirdētu vai nesaprastu. Boriss it kā izvairās no brāļa: aizgāja virtuvē uzlikt patvāri un ilgi nenāk atpakaļ. Vecie raugās uz viņu vairāk pārsteigti, nobijušies, nekā priecīgi, it kā vēl arvien neticētu, ka viņu priekšā, šajā bailes iedvesošajā baskāja vai žūpas izskatā, sēd znots, tas pats Vladimirs Pavlovičs, kuru viņi apraudāja un kura dēļ noturēja aizlūgumus. Namiņā valda saspīlēta klusēšana. It kā nebūtu par ko runāt. Vladimirs jūtas pavisam savādi: it kā neaicināts viesis, kurš atnācis nelaikā un traucē. Bet vajag tik daudz un ātrāk izstāstīt. ..

— Jūs esat stipri pārvērties … Pat zārkā liek labākus, — nočukst sievasmāte un nekādi nevar iedomāties šajā skrandainī bijušo smalko virsnieku.

—    Nu, mani jau ari patiesi lika zārkā, bet izlēcu laukā…

Ienāca Boriss ar patvāri. Nolamāja to: ilgi negribējis vārīties, uzķēra sarunas tematu un turpināja:

—    Kā tad tu, brāl, no zārka izcēlies? Tevi jau visi uzskatīja par mirušu.

Vladimirs sāka stāstīt. Garš stāsts! Visu neizstāstīsi. . . Bet ko nu tagad lai dara?

—    Es, lūk, biju pie zaļajiem, Boris.

—    Ko tu saki? Nu, tas nu gan, brāl, tā ir kā ir . . . Labāk par to klusēt.

Vladimirs pastāstīja par miltu maisu un savu bēgšanu. Sabiedēja visus. Seit par šo gadījumu esot runāts un, liekas, gatavojas iet bēgli gūstīt tuvējos kalnos un mežos. Par to kaut kas ticis runāts ari piekrastes punktā . . .

—    Nu, lūk, tādēļ jau, Boris, arī vajaga ko sadomāt.

—    Vispirms tev jāapģērbjas kā nākas. Bet tad brauksim taisni uz Sevastopoli un tu pieteiksies kā no gūsta izbēdzis. Viss būs kārtībā. Tikai nevajaga stāstīt visu, un tikt tūdaļ pēc iespējas tālāk no šīm vietām. Var jau atkal atgriezties frontē .. .

—    Atkal frontē? — Vladimirs domīgi atkārtoja.

—    Kādēļ tad nē?

—    Nē, brāl. .. Nevaru! Neticu …

Vecie sāka viņu aizstāvēt: kā nu varot sūtīt tūdaļ uz fronti, kad cilvēks tik daudz izcietis, pavisam nomocījies, izvārdzis un palicis bez spēka.

Boriss skarbi atcirta vecajiem:

—    Vai tad labāk kļūt par dezertieri?

—    Ne jau par dezertieri, bet vajaga atpūsties. Cilvēks trīs gadus nav bijis ģimenē un nu jau atkal lai atgriežas frontē? Jums labi tā runāt, jūs esat ievainots un atvaļināts . . .

—    Arī es esmu sašauts . .. lode caur krūtīm izskrēja, brāl. Un visapvainojošākais un sāpīgākais ir tas, ka savējie gandrīz nogalināja.

—    Nav ko apvainoties. Mūsu laikos tādi gadījumi nav retums. Tas gadās gan pie mums, gan sarkanajiem.

—    Es vairs nevaru iet, Boris . . . Nē!

—    Tad es nezinu, kādu padomu lai tev dodu.

Atkal neveikla klusēšana.

—    Tev gan vajadzētu nomazgāties un pārģērbties. Tu te vēl aplaidīsi mūs ar utīm.

Vladimiru paēdināja un padzirdīja. Boriss atnesa no zvejniekiem pudeli vīna.

—    Tomēr jāiedzer uz tavu augšāmcelšanos no miroņiem, brāl…

Visi izdzēra pudeli, apsveica Vladimiru. Un visu laiku raudzījās gan logos, gan uz balkonu: baidījās, ka kāds neierauga viesi.

—    Bet kur nu mēs tevi noguldīsim?

—    Es gulēšu uz grīdas Ladas istabā.

Visi sāka protestēt: viņa ir tādā stāvoklī, ka var atkal izbīties un … var taču vēl zaudēt prātu. Visu laiku jau pa murgiem vien dzīvo.

—    Man gribētos meitiņu redzēt.. .

—    Gan rītu redzēsiet. Tagad gul. Arī nobīsies. Laba gudra meitenīte. Jums līdzīga.

Viņam līdzīga! Dieviņ, kā viņam gribas redzēt savu meitiņu!

—    Nu pagaidiet, ja pamodīsies, es atnesīšu šurp, — saka vecāmāte, lepna uz savu mazmeitiņu.

Vīns mazliet izgaisināja saspīlēto atmosfēru. Visi kļuva runīgāki, bet Boriss, kam no bailēm bija pārgājis dzērums, atkal noreiba un vairs nesajuta ģimenes drāmu baltajā namiņā. Tikai vecais sievastēvs sēdēja drūms un nerunīgs: «Ko nu? Divi vīri — divi brāļi. Kas tagad būs?» Nabaga Ladočka! Pat grūti dot kādu padomu. Viņai pašai jāatrisina šis Gordija mezgls. Grūti atrisināt. Bet vai var pārcirst? Bet pārcirst vajadzēs. Vladimiram visu slēpt? Viņa neprot melot. Un tad… Boriss! Pēc iespējas ātrāk jāizšķir abus brāļus, citādi notiks kas briesmīgs. Nabaga Ladočka!

Laikam meitenīte pamodusies? Vecāmāte padraudēja ar pirkstu, lai skaļi nerunātu, un iegāja Ladas istabā. Tur bija dzirdamas divas miegainas balsis: untumaina bērna balss un izmocīta sievietes balss. Vladimirs ieklausījās un trīcēja. O, kā viņam gribējās celties no krēsla un mesties turp, no kurienes atskanēja šīs abas tikko sadzirdamās balsis! Boriss to saprata un aizturēja viņu:

—    Tu esi netīrs… Tev vispirms jāaptīras … Es tev iedošu savu veļu un uzvalku, bet šīs skrandas jāsadedzina. Tu vēl ievazāsi pie mums tīfu.

Te istabā ienāca lepnā vecāmāte ar mazmeitiņu uz rokām. Samiegojusies, baltā krekliņā, vaļēju apkaklīti, kailām no segas laukā izlīdušām kājiņām, izpūrušām cirtām. — meitenīte atgādināja mazu eņģelīti. Mirkšķinādama lielās, zilās actiņas, viņa untumaini raudzījās uz mirdzošo patvāri, nepiegriezdama klātesošiem nekādu vērību, bet kad Vladimirs piecēlās, lai pieietu tuvāk, meitenīte atsviedās atpakaļ uz vecāsmātes pleca un aizgrieza galvu nost. Negrib skatīties! Klaidoņa dvēsele pavisam atmaiga no jaunām, vēl nepazīstamām, jūtām. Gribējās satvert bērnu rokās, skūpstīt to, piekļaut sev, nest kaut kur projām no visiem cilvēkiem, iekliegties: «Mans!» Cik milzīgi liela laime ir būt šī mazā eņģelīša tēvam!

Vladimirs pārmainīja stāvokli, lai atkal redzētu bērna sejiņu un izstiepa rokas. Meitenīte atrāvās no pleca, aizgriezās prom un, izstiepusi kailās rociņas pret Borisu, untumaini vilka:

—    Pie papiņa. Papiņ, na!

Na — tas nozīmēja: ņem mani. Boriss paņēma meitenīti un viņas sejiņā atspoguļojās apmierināta tīksme.

Viņa norādīja ar pirkstiņu uz Vladimiru un sacīja:

—    Tēvocis!

—    Tas ir labs tēvocis! Viņš tevi mīl…

—    Nu, dodiet! Satrauksiet bērnu, vairs negribēs gulēt…

Vecāmāte paņēma meitenīti no Borisa rokām un ātri aiznesa atpakaļ istabā.

Tas viss notika divu—trīs minūšu laikā, bet ko Vladimirs pārdzīvoja šajās minūtēs! I bezgalīgu — senāk nesaprotamu prieku, i lepnumu, i bezgalīgu mīlu, i mocošu greizsirdību uz visiem, it sevišķi uz Borisu, kuru meitenīte sauca par papiņu. Bet tad žēlumu pret sevi pašu. It kā viņš patiesi būtu nelaiķis, uz brīdi izlaists no kapa paskatīties, kas notiek virs zemes un viņa mājā …

Vladimirs neizturēja. Izslīdēja uz balkona, un, piespiedies pie akmens sienas, sāka raudāt. Viņam šķita, ka virs zemes bijusi bezgalīga laime, un ka kāds viņam to atņēmis. Kas? Varbūt pats sevi bija aplaupījis? Apmainījis šo laimi pret skaistiem, dārgiem akmeņiem, kas vēlāk izrādījās vienkārši krāsaini stikla gabaliņi? Jo nekas taču nav palicis pāri no viņiem, šiem viltotajiem akmentiņiem. Viņš norima, apsēdās un sāka domāt par savu dzīvi. Nē, nav tiesa: viņam kādreiz bija bijuši dārgakmeņi pasaulē, bet tos bija apmainījuši pret stikla gabaliņiem. Bija liela dzimtenes mīlestība, cēlu darbu alkas, cilvēka personības atbrīvošanas dziņa; bija liels sašutums un ienaids par vardarbību, par tautas un cilvēka personības apsmiešanu un pulgošanu. Vai tie nebija īsti dārgakmeņi? Bet tos nozaga, viltnieki un krāpnieki apmainīja viņus pret stikla gabaliņiem. Un tagad dvēselē ir tikai tukšums un milzīga zaudējuma sajūta … Krāpšana ir atklāta, dārgakmeņu nav, kur tie noslēpti — to neviens nezina. It kā pats velns tos būtu aprijis. Visiem ir tikai vairs spoži nevērtīgi vizuļi un skanīgi stikla gabaliņi…

Uz balkona iznāca Boriss, zibinādams tumsā papirosu, uzlika brālim uz pleca spēcīgu roku un sacīja:

—    Uzspļauj! Nav vērts …

Vladimirs noslaucīja asaras un pēkšņi jautāja brālim:

—    Kādēļ Ladai nav bižu?

—    Viņai nogrieza matus. Slimoja ar tīfu.

Tikko raudāja kā zēns un tāda strauja pāreja! Abiem nāca smiekls. It kā Ladas bizēm būtu bijuši diezin kāda ievērojama loma visā Vladimira dzīvē.

—    Tāpat vien … Atcerējos un … Nieki!

Viņš atcerējās tālo jaunību, meitenes zeltainās bizes, savu jauno laimi, un, ieraudzījis Lādu apcirptiem matiem, sajuta neatgriežamību. Nav vairs biezo, kuplo bižu, kas smagi gūlās uz viņa pleciem, kad viņi skūpstījās toreiz, kad tikko bija apprecējušies. Un šķita, ka nav vairs nekā. Bijis un pagājis … Bet tad domu pavediens sajuka, pārtrūka, un jautājums par bizēm viņam pašam likās dīvains, nevietā un smieklīgs.

—    Bet nu gan, brāl, būs jāliekas gulēt. Jāizvairās arī no tā, lai kāds tevi šeit neierauga un priekšlaikus nedabū zināt par tavu atgriešanos.

Vladimirs aizgāja brālim līdzi. Iekšējā pagalmā viņš noģērba netīrās skrandas, nomazgājās, apvilka brāļa tīro veļu, mīkstās tupeles un tatāru halātu. Ak, cik nu bija labi un patīkami! It kā no jauna būtu piedzimis. Ķermenis dega, padzirdināts, paēdināts un nomazgāts, izjuta svētlaimīgu pilnīgas apmierinātības tīksmi pēc ilgās, askētiskās pamestības, kādā tas līdz šim bija mitis. Arī dvēsele atmaiga. Likās: laime ir tuvu un iespējama.

Borisa kabinetā ievilka ādas dīvānu un, nodzēsuši uguni, apgūlās. Dieviņ, kāda svētlaime! Mīksta un elastīga guļa. Tīrs spilvens, dzestrs — vēl nelietots palags, kas smaržo it kā pēc ziepēm, it kā pēc jūras. Kā no pekles mocībām pēkšņi būtu nokļuvis debesvalstībā. No. grēcinieka pārvērties par svēto! Pat smieties iegribējās. Pa visu ķermeni izlija salds gurdenums. Uz lūpām smaids. Acis aizvērās. Ausis uztvēra jūras viļņu šļakstu ieaijājošo čalu. Zilajā logā virs aizkara dega zvaigznes, uz galdiņa tikšķēja Borisa pulkstenis. Nu, lūk, ceļam bija gals! Viņš bija mājās!

—    Borka! Tu neguli?

—    Nē.

—    Es tev atnesu prieka vēsti. Pavisam piemirsu …

—    Kādu?

—    No Veronikas …

Boriss piecēlās gultā sēdus.

—    No Veronikas? Viņa … Kur tad tu ar vinu … Kā tā?

—    Viņa lūko tikt šurp pie tevis … Viņa tevi mīl, brāl, ļoti mīl.

—    Nū!

Vladimirs piegāja pie brāļa.

—    Dod roku!

—    Kādēļ?

Vladimirs nomauca gredzenu un uzmauca to brāļa pirkstā.

—    No viņas! Tur iekšpusē ir ieraksts un datums. Lāga un mīla meiča.

—    Vai strādā pie sarkanajiem?

—    Jā. Droši vien bēgs šurp pie pirmās izdevības.

Boriss nomauca gredzenu, nolika uz galdiņa, kur tikšķēja pulkstenis, atkal apgūlās un domīgi noteica:

—    Es, brāl, atkal nolēmu doties uz fronti. Roka man jau atkal klausa.

—   Vai tad nu roka tā izšķirošā lieta? Galvenais ir, būt spējīgam nogalināt.

—    Es vairs nevaru mīlēt…

: — Nu, bet kā tad ar Veroniku?

—    Tas viss pieder pagātnei . . .

—    Esi gan! Tev rokās tāds dārgums, un tu . . . Bet viņa tic jūsu mīlai un, šķiet, tikai no tās vien dzīvo.

—    Romantika, brāl! Vai atceries piedzērušo sievišķi Visjolkos?

Vladimirs tūdaļ neatbildēja. Apjuka, samulsa un viņam palika kauns runāt par to baltajā namiņā, kur atradās Lada un bērns.

—    Nejaucība! To nevajaga vis atcerēties, bet gan aizmirst . . .

—   Es nemīlu sevi apmānīt. Redzu sevi tādu, kāds esmu.

Dvēselē bija tik labi, tik dzidri un skaidri, un pēkšņi šis atgādinājums par sievišķi! It kā pēkšņi būtu iekritis netīrumos. Vladimirs apklusa. Viņa dvēselē sakustējās kas naidīgs pret brāli, kas tik ciniski bija izjaucis viņa svētlaimīgo pašsajūtu, ka ar skaidru dvēseli un miesu atrodas Ladas un bērna tuvumā . . . Vairāk nerunāja. Izlikās, ka guļ, bet abi negulēja, un katrs domāja savu. Vladimirs domāja par brāli: pārvērties, kļuvis rupjš cinikis, bet students būdams bija tāds ideālists. Kur viss tas palicis? Protams, zvēriskās dzīves gadi vispār bija apgānījuši cilvēku dvēseles, bet viņš, Vladimirs, vēl nebija zaudējis spēju nekrietnībā redzēt vienīgi nekrietnību, bet Boriss … Ar kādu cinisku nekautrību viņš runā par piedzērušo sievišķi, pie kuras viņi abi, miesīgi brāļi, dzimumkaisles trakumā bija kopīgi apmierinājuši savas iegribas! Jo tā taču ir tāda nejaucība, kuru pieminot cilvēks kļūst pretīgs pats sev.

Bet Boriss domāja par saviem sakariem ar Lādu un par to, ko darīt turpmāk? Slēpt? Atzīties? Atdot savu vietu un tiesības, tikai tādēļ, ka Vladimirs ir likumīgs vīrs, bet viņš — nelikumīgs? Bet ko tagad nozīmē pats vārds: likums? Vai viņš Lādu mīl? Velns to lai zina! Bet noskatīties, kā viņi svinēs savu medus mēnesi — pateicos! Diezgan apvainojoša un mokoša loma. Bet patiesībā viņam viss vienalga: aizies uz fronti un ar to visa šī traģikomēdija izbeigsies. Viņa taču tikai iedomājās, ka mīl savu Volodju, bet patiesībā šī mīla ir tikai sadauzītas drumslas. Jo kādēļ tad šie neprātīgie kaisles uzplūdi, kas padarīja viņu par iegribu verdzeni?

Atkal atcerējās piedzērušo sievišķi Visjolkos: viena par diviem. Ciniski nosmējās un domās jautāja tumsai: tur varēja, bet tagad — noziegšanās pret tikumību? Kādēļ? «Quod licet Iovi, non licet bovi?» Bet, ja nu viņš ietu tūdaļ pie viņas un kā senāk palīstu zem segas? Ko tad, vai šī sauks Vladimiru palīgā? Savu jaukumu pirmo īpašnieku? Boriss piecēlās gultā sēdus un ieklausījās. Viņā jau bija pamodies Zvērs. Galvā ienākušā nodoma risks apreibināja dvēseli un miesu, iededzinot kustonisku iekāri. Izvirtusī dvēsele nespēja pretoties miesas varai. Nodoma bīstamība vēl jo vairāk paasināja visas sajūtas. Lūk, tas pats notika frontē: riskēt ar dzīvību un atņemt ložmetēju, pārģērbties, iekļūt ienaidnieka daļā, riskējot, ka pazīs un pakārs par spiegošanu, izlēkt no ierakumiem un pastāvēt svilpjošo ložu krusā, nesaliecoties un uzdziedot. . . Parastais vairs nekairināja jutekļus, un dvēsele alka spilgtu, spēcīgu un asu pārdzīvojumu. Boriss aizdedzināja papirosu, paceldams degošo sērkociņu, viņš apgaismoja brāļa seju: guļ vai nē?

Vladimirs atvēra acis:

—    Ko tu?

—    Neguli?

—    Divas naktis neesmu gulējis un tomēr nevaru. Tas viss ir tik pārāk dīvaini. Nevaru samierināties ar to, ka var gulēt un nebaidīties, ka noķers un nošaus.

Viņi klusi sarunājās, tumsā dzirkstīdami papirosiem, kad aiz durvīm atskanēja vārga sievietes balss:

—    Volodjka! Nāc pie manis . ..

Apklusa, ieklausījās. Sauc atkal. Vladimirs apņēma segu ap gurniem un izgāja. Boriss pārcēla kājas pār gultas malu un aizturēja elpu. Aizgāja! Viņas istabā… Ieslēdzās. Uzmanīgi iedams basām kājām, Boriss atvēra savas durvis, centās ko saklausīt tumsā. Viņam izlikās, ka viņš dzird čukstus, klusas raudas, skūpstus un nopūtas. Miesā un dvēselē sāka plosīties Zvērs. Sacēlās viszemākā kustoniskā greizsirdība, atraidīta tēviņa apvainotais lepnums, alka aptraipīt viņus ar indes pilnu cinismu.

—   Tikumības uzvara! — Boriss skaļi iesaucās, tā, lai Lada sadzirdētu, un iesmējās …

3.

Tā bija murgaina nakts. Divu nelaimīgu cilvēku nakts, kas uz dažām stundām atkal iedomājās sevi laimīgus. Apsmietā, apspļautā mīla sitās ar spārniem pret būrīša spraišļiem, visiem spēkiem cenzdamās izrauties no nejēdzīgās tiešamības, kaut arī pašapmānīšanās ceļā. Sī mīla visiem spēkiem dauzīja spārniņiem. Nakts tumsa — viņi nodzēsa pat naktslampiņas vājo uguntiņu, — likās aizsedza visu tagadni ar necaurredzamu, noslēpuma aizkaru. Lada un Volodja bija tie paši, kas toreiz, tikko apprecējušies, šķīsti un dzidri savā nevainībā, svinēja savu savienošanos šajā pašā baltajā namiņā un pat tajā pašā istabiņā, kurā toreiz, kā šķita, mita vislielākā laime zemes virsū. Nekas nebija noticis, viņi nebija apgānījuši mīlu, nebija kļuvuši neuzticīgi viens otram, nebija ilgās atšķirtības, kas bija kā melns negantību bezdibenis. It kā šī nakts būtu bijusi senās, neaptumšotās laimes turpinājums … Pagātnes atmiņas bija sadedzinājušas pagrimšanas laika sanestos netīrumus. Laiks izgaisa. Viņa nebija vairs! Bija tikai senā Lada un senais Volodja. Un vēl šis eņģelim līdzīgais bērniņš, Dieva dāvana, dzīvs gredzens, kas bija sakalis viņus kopā uz mūžu — līdz nāvei. . .

Tikai kad saulīte iznira virs kalnu virsotnēm un paraudzījās logā, stariem aptaustīdama loga stenderi, viņi atjēdzās no visiem melnās nakts māņiem, sastapās skatiem, saprata, ka ir tagadne, un abi nobijās. Lada uzbudināta paraudzījās uz aizslēgtajām durvīm un, aizvērdama gurdās acis, nočukstēja:

—    Tagad ej prom! Ātrāk . . .

Un Vladimirs atcerējās, ka tur, aiz durvīm ir brālis, ka Boriss negulēja, kad viņš atnāca šurp, atcerējās, ka viņš tomēr vēl ir vilks, kura liktenis ir nezināms, un tādēļ jāslēpjas no ļaudīm. Viņš ātri izlēca no gultas, aptinās ar segu un, atslēdzis durvis, bailīgi ieklausījās. It kā viņš nebūtu vis vīrs, bet zaglis vai noziedzīgs mīļākais, kam jāslēpj savi sakari ar Lādu. Paraudzījies viņas sejā, viņš nobijās un izbrīnījās: Lada, bet ne tā! Izmocīta seja, iekritušas, cieši aizvērtas acis, sakniebtas lūpas un domu nomākta piere. Sveša seja. Gaismā izklīda visi sendienu rēgi, kas bija palīdzējuši sevi apmānīt. Vladimirs jau sāka uzmanīgi vērt vaļā durvis, lai izietu, kad pēkšņi aiz viņa atskanēja spilvenā slāpētas raudas. Kas noticis? Arī meitenīte sāka raudāt savā gultiņā. Saules gaisma bija aizdzinusi rēgus, kas Ladai bija palīdzējuši aizmirst tiešamību, un viņa atjēdzās no visiem māņiem. Vladimirs apjuka, metās pie meitenītes, bet tā izbijās.

—   Ej tak prom, Dieva dēļ! — Lada caur asarām atkārtoja, seju nepaceldama. Vladimirs izgāja un sastapās ar vecomāti, kas, izdzirdusi bērna raudas, gāja uz Ladas istabu.

—    Ko jūs tur darījāt? Nobiedējāt! Kā nav kauna . ..

Vladimirs vēl vairāk sajutās kā vilks vai zaglis, kaut

ko noņurdēja un steigšus nozuda aiz durvīm. Boriss ģērbās. Viņa sejā, bezmiega nakts un zvēra moku novārdzinātajā, šaudījās ļauns smaidiņš.

—    Nu, vai varu vēlēt laimes likumīgā laulībā?

Vladimirs samulsa un noskaitās: kāds rupjš un cinisks joks.

Atbildēja ar jautājumu:

—    Bet tu, jau celies? Tik agri?

—    Braukšu prom . ..

—    Uz kurieni?

—    Uz Sevastopoli. Ar zvejniekiem līdz Balaklavai, bet no turienes kā nebūt.

—    Varbūt, arī man …

—   Es braucu uz fronti. Es to galīgi nolēmu. Apnicies, un tad … Esmu vesels un nevēlos dezertēt.

—    Ko tad lai es daru?

—    Nu, tas tev pašam jāzin.

Vandījās pa .skapi, lika čemodānā vēju un mantas, klusi svilpoja, izvairījās skatīties brāļa sejā. Svešs, nepazīstams cilvēks. Tas Vladimiru sāpināja.

—    Tu jau vēl atgriezīsies, Boris?

—    Mm . . . Nezinu. Kā iekritīs.

—    Šeit mājās man gan būs bīstami ilgi palikt. ..

—   Es tev savas domas izteicu. Dari tagad pats kā zini. Dezertierus šauj nost, to iegaumē.

—   Jūsējie jau šauj ne tikai dezertierus. Es to pats sajutu uz savas ādas.

—   Gadās, — Boriss apvainojies noteica, vilkdams kopā čemodāna siksnas.

—   Varbūt. . . Varbūt, tu bēdz no manis? Tādā gadījumā …

—   Es nebēgu, es izpildu savu pienākumu.

—    Kādēļ tu tā . . . tādā tonī . . . runā ar mani?

—    Kādā?

—   It kā tu dusmotos, būtu apvainots un neapmierināts.

—   Tikai ar sevi pašu.

Boriss iznesa čemodānu no istabas. Kad paspēra ar kāju durvis un tās atvērās, — parādījās vecāmāte ar meitenīti uz rokām. Meitenīte pastiepa rociņas Borisam pretim:

—    Papiņ, na!

—    Es neesmu tavs papiņš. Lūk, tas ir tavs papiņš! Tagad tev ir jauns papiņš. Vai arī vecais papiņš . . .

—    Kur tad jūs? — vecāmāte iejautājās.

—    Uz fronti, jūsu gaišība.

—    Nē, bez jokiem?

—    Kas tur par jokiem! Jūs aizstāvēt.

Vecāmāte skatījās acis iepletusi, un nezināja, ko vēl sacīt. Redzams, viņa domāja par Lādu: vai Lada zina, ka Boriss brauc uz fronti? Domāja, ka noslēpums atklājies un uztraucās par to, kas nu būs?

—    Bet kā tad … — viņa jau sāka pretoties.

—    Pie jums paliks Vladimirs Pavlovičs, bet es laidīšos lapās.

—    Bet viņš tak .. . Vai Lada zina, ka jūs ejat prom?

—    Neesmu ziņojis.

—    Jūs tak vismaz atvadījāties?

—    Vēl vakar.

—   Tātad viņa zina?

Vecāmāte piegāja pie Ladas durvīm un, pavērusi tās, uztraukta sacīja:

—    Boriss brauc prom uz fronti.

Kā atbilde atskanēja jaunas raudas.

—    Nu, tas jau sāk palikt smieklīgi! — Boriss iesaucās, paķēra čemodānu, pastūma virsnieka cepuri uz vienas auss un, uzsaukdams: palieciet nu laimīgi, ātri devās uz balkonu. Vecāmāte viņam pakaļ, ar bērnu uz rokām. Boriss svilpodams gāja uz jūrmalu, bet vecāmāte izmisusi noraudzījās viņam pakaļ un atkārtoja:

—    Boris Pavlič! Boris Pavlič!

Pat neatskatījās. Nozuda aiz nokares. Vecāmāte sēdēja ar bērnu uz balkona un neskanīgi raudāja. Tas bija tik dīvaini: viņai likās, ka Boriss rīkojies zemiski, ka tieši viņš ir vīrs, bet Vladimirs Pavlovičs tāda kā grēcīga aizraušanās. Aizgāja no visiem un pameta. Vladimirs . .. kas tad tas par vīru? Tas ir klaidonis, kam jāslapstās un kas atkal aizbēgs pie zaļajiem vai sarkanajiem, un viņi paliks vieni paši. Vladimirs gulēja gultā, satriekts un pārsteigts no visa, ko bija dzirdējis un redzējis, un saprata: Boriss ir viņas mīļākais! Boriss! Viņa miesīgs brālis! Tad, lūk, kur vakarnakts balkona scēnas atminējums. Nelietis! Kāds tu, brāl, esi nelietis! Pietrūka drosmes pateikt taisni acīs . . . Nobijās no lodes. Velti: drīzāk viņš pats to ielaidīs sev deniņos. Bet viņa, Lada? Kādēļ tad viņa pati visu nakti sauca un . . . Ak, kāds pagātnes un tagadnes izsmiekls! Nākotnes nav. . . Bet nav jau tagad arī tagadnes. Nav nekā! Atcerējās Spiridoniču un čukstus atkārtoja viņa iemīļoto izteicienu:

—    Nekā nav … Nekas nav zināms. Nekas!

Ak, Dievs, kāds murgs: Lada, vienā kreklā, kā negudra, izskrēja no savas istabas un metās uz balkona un sāka kliegt:

—    Nāc atpakaļ Nāc atpakaļ! Dieva dēļ! Dieva dēļ!

Un atkal raudas. Vladimirs aizbāza sev ausis, lai nedzirdētu viņas izmisušos kliedzienus, neprātīga žēluma un veltīga aicinājuma pilnos. Beidzot norima. Murgs izbeidzās. Klausīdamies šajās vaimanās, Vladimirs paņēma revolveri un drebošām rokām sāka to knakšķināt. Kaut kas samaitājies: nevarēja ielikt lodi… Bet vaimanas negaidot aprima, uzreiz viss palika klusu, un šajā klusumā atskanēja meitenītes balss, tik mierīga, priecīga un dzidra, it kā paradīzes putniņš būtu sācis dziedāt pēc vētras un negaisa. Un Vladimirs aizmeta prom revolveri. Svētais bērns! Kā ziediņš uz mēsliem. Jauks, smaržains pirmās šķīstās mīlas ziediņš, kas tagad bija samīts un apsmiets.. Nu, ko lai dara?

Steigšus saģērbās. Nezinādams — kādēļ? Kurp iet? Bija jāsteidzas, bet uz kurieni? «Nekas nav zināms. Nekas!» Negaidot atvērās durvis. Nobijās: viņa priekšā stāvēja Lada. Trīcošām lūpām un savādām, izdzisušām acīm. Vienā kreklā. Pazemīgi un laipni jautāja:

—   Volodja! Tu taisies iet? Neej prom… Dieva dēļ,, neej pronv

Viņa apsēdās uz dīvāna un nokāra galvu. Līdzinājās vājprātīgajai.

—   Redzi: es tevi mīlu … Es pati nezinu, kas tas ir____________

Vladimira dvēselē ietraucās skumjas un žēlums. Viņa

ir tik nelaimīga, tik noskumusi, ka dvēselē vairs nav ne apvainojuma, ne ļaunuma, bet vienīgi tikai žēlums!

—    Kādēļ jūs abi ar Borisu man neteicāt, ka mīlat viens otru? Es visu būtu sapratis un … Ko lai dara? Būtu tev piedevis … atkal aizgājis …

Lada nodrebēja un cieši satvēra viņa roku:

—   Nē, tu neiesi prom! Nē! Es tevi tā mīlu … Es tevi ilgi gaidīju.

—    Bet tu tak mīli Borisu? — viņš aizgriezies sacīja.

—    Borisu? Es nezinu, Volodja… Es mīlu arī tevi… Tu netici? Varbūt, ka tevi es mīlu pat vairāk … Es nezinu … Es droši vien zaudēju prātu… Apmīļo mani! Nu, lūk … es aizslēdzu istabu … neviens neredzēs … Nāc pie manis!

—    Nevaru, Lada …

Atgāja atpakaļ pie galda, un atspiedies uz tā ar rokām,, nolieca galvu. Lada piegāja pie viņa un pēkšņi ieraudzīja stikla pelna traukā zelta gredzenu.

—   Uzdāvini man šo gredzenu. Saderināsimies par jaunu.

—   Tas gredzens nav mans. To Borisam atsūtīja viņa līgava … Bet viņš to te pametis!

—    Līgava? Ak, lūk, kā . . . Vai viņš precēsies?

Lada nolaida rokas un atgāja nost:

—    Nē … Es mīlu viņu, nevis tevi…

Lēni, it kā pirmo reizi pēc slimības, Lada izgāja no

.istabas.

—   Tu arī mani vairs nemīli… — viņa skumji noteica, iziedama pa durvīm.

Vladimirs smagi nopūtās, paberzēja pieri un nočukstēja:

—    Nekas nav zināms .. . Nekas!

Tas bija tiesa: viņš nevarētu teikt, ka mīl, un nevarētu teikt arī, ka nemīl. Izpostītās un apgānītās pagātnes rēgi. Un tomēr viņš ir saistīts ar šo nelaimīgo sievieti un, lūk, arī ar šo paradīzes putniņu, kas uz balkona čivina kā bezdelīga pavasarī. Un tik grūti ir šķirties no šiem rēgiem, kas atdzīvojas bērna, viņa bērna, laimīgajā čivināšanā. Bet visi rēgi, kuriem viņš noticēja dienvidu nakts tumsā, līdz ar saules lēktu ir izgaisuši un pazuduši, bet, lūk, šis gredzens, ko viņš patlaban tur rokās, atkal modina kaut kādu neskaidru gaidu satrauktas jūtas. Bet, arī tie ir tikai pagātnes rēgi! Kaut kur tur, sen sen atpakaļ saticis meiču, ko sauc par Veroniku, un, droši vien, nekad vairs nesatiksies ar viņu, bet ja arī liktenis visus kādreiz vēl savedīs kopā šajā briesmīgajā notikumu un nejaušību kaleidoskopā, tad . .. Viņi vēlreiz aiztrauks viens otram garām, kā divi ceļā satikušies kuģi vai vilcieni. Un kas Vladimirs viņai ir? Mīļotā cilvēka brālis. Varbūt, ka tikai tādēļ viņa pievērsa uzmanību, ka viņš ir mīļotā cilvēka brālis .. . Bet viņas mīļotais cilvēks tagad ir Kains, kurš nokāvis viņa gaišās jaunības sapņus. Kains!

Viņš mehāniski uzmauca gredzenu pirkstā un piegāja pie spoguļa. No stikla uz viņu paraudzījās dīvaina, nepazīstama, sveša un šausmīga seja. Jau ilgu laiku nebija spogulī skatījies. Pats sevi nepazina. Sastapās pats ar savām acīm un izbijies novērsa skatu, atkal paskatījās un čukstus jautāja:

—    Vai tiešām tas esi tu, Vladimir Paromov?

—    Vai var ieiet pie jums?

—    Atvainojos .. .

Vladimirs sajutās, kā nozieguma vietā pieķerts noziedznieks. Dievs zina, ko vecais nodomās, ieraudzīdams viņu šādā brīdī spoguļa priekšā. Vai ir vērts par sevi tīksmināties! Ladas tēvs tiešām tā nodomāja, un pār viņa lūpām pārslīdēja nicīgs smīns, kas noslēpās ūsās.

—    Es jūs iztraucēju?

—    Nē. Nekas. Senāk, cik atceros, jūs m^ii uzrunājāt uz «tu»…

—    yai tā gan?

—   A, piemirsu …

—   Jā, protams . . . Tie ir sīkumi. Esam atraduši viens no otra un pat nesaprotam vairs viens otru. Es, piemēram, nesaprotu, kā jūs varējāt grozīt savus uzskatus un pārliecību, kuras dēļ kādreiz aizgājāt karā, pamezdams jauno sievu grūtniecības stāvoklī. Nu, bet nerunāsim par politiku. Es gribu runāt par ko citu, par tīri cilvēcīgām lietām…

Un vecais, vilcinādamies, raustīdams plecus, vairākkārt apklusdams, sāka runāt par cilvēcīgām lietām. Kā redzams, viņš bija pārliecināts, ka vīrs nosoda un nicina viņa meitu Lādu par to, kas noticis. Kas tur vainīgs? Lada vismazāk. Ja viņš būtu redzējis viņas ciešanas pēdējos atšķirtības gados, tad saprastu, tā vecais izteicās, salauzto jauko sirdi. Ja būtu redzējis viņas izmisumu, kad viņa saņēma nolādēto ziņu par vīra nāvi, kad vajadzēja caurām naktīm viņu uzmanīt, lai žēluma un izmisuma lēkmē neizdara pašnāvību, — tad saprastu šo sievieti labāk, nekā tagad…

—    Saprotiet, ka viņa … ka jūs priekš viņas bijāt miris. Jūs vairs nebijāt. Kas var prasīt no jaunas sievietes uzticību mirušajam? Viņai tak vēl tagad ir tikai divdesmitpieci gadi. Gandrīz trīs gadus viņa bija dzīvojusi kā mūķene.

—   Kādēļ jūs visu to sakāt? Es neapvainoju ne viņu, ne Borisu.

—   Tikai senatnē piespieda sievas likties kapā blakus mirušajiem vīriem! — vecais, neklausīdamies Vladimirā, turpināja.

—    Paklausaties! Mēs ar Lādu arī bez jums sapratīsimies un piedosim viens otram.

—    Vienīgais, kas šai drāmā ir nospiedošākais, ka jūs un Boriss esat brāļi. Ladai Boriss bija pēc jums vistuvākais cilvēks, viņš izglāba viņai dzīvību, viņš riskēja viņas dēļ pat ar savu dzīvību un tādēļ arī šeit Ladai ir morālisks attaisnojums. Viņa bieži arī tagad sauc Borisu jūsu vārdā. Viņas dzīve ir izpostīta un sakropļota. Un kas vainīgs? Vai viņa?

—   Atkārtoju: es nevienu neapvainoju. Tagad jau viss irst un grūst. Bet es nevaru saprast, ko jūs gribat no

manis, no dzīva miroņa? Lai pametu Lādu? Aizeju? Bet atjaujiet tak mums pašiem izlemt šo jautājumu!

—   Jums/ nevajadzēja nākt šurp. Jūs atnācāt un visu izpostījāt. Jūs . ..

—    Bet es tak nācu pie savas sievas un bērna. Priekš visiem es biju mironis, bet… Jūs prasāt, lai es tiešām kļūtu par mironi, ko?

—    Jums jādodas uz fronti, bet Borisam jānāk atpakaļ.

—    Kādēļ man jāiet uz fronti? Uz kādu fronti? Kurp es iešu, — to ļaujiet izlemt man pašam. Kas attiecas uz Borisa atgriešanos, tad, no jauna kļuvis jums par mirušu, es vairs nekavēšu šo atgriešanos.

—   Jums jāiet un jāsaka, ka ejat brāļa vietā, kas atvaļināts un aizgājis brīvprātīgi.

—    Pie baltajiem es vairāk neiešu.

—    Jā, es jau tūdaļ sapratu, ka jūs esat citas sugas putns. Un tādēļ jums vispār nevajadzēja atgriezties pie mums, pie Ladas. Viņas vīrs nevar būt ne sarkanais, ne zaļais. Saprotat? Lūk, tas ir viss!

,— Jūs aizmirsāt tikai vienu, — ka es esmu bērna tēvs! — Vladimirs nikni sauca sievastēvam pakaļ. Tas pagriezās atpakaļ un arī nikni atteica:

—   Nepietiek laist bērnu pasaulē, lai jau būtu cienīgs nest goda pilno un atbildīgo tēva nosaukumu, mans kungs!

Ak, nolādētais bezspēka niknums! Pat nesajēdza, ko atbildēt. Aizslēdza istabu, it kā neaizslēgtajā varētu ietraukties vēl jauni apvainojumi un ļauni vārdi un sāka skraidīt pa istabu, kā tīģeris krātiņā. Brīnums! Ne vīrs, ne tēvs, bet mironis! Dzīvs mironis! Bet arī mironis taču, ja nevar palikt vīrs, paliek vismaz tēvs. Un bērnam viņš ir tikai tēvocis! … «Tēvocis Volodja». Staigāja pa istabu, līdz galīgi piekusa. Sāka džinkstēt ausīs. Sareiba galva. Lai neko neredzētu, neko nedzirdētu un nedomātu, nometās uz dīvāna un sakrāva spilvenus uz galvas. Zirnekļa tīklā žēli sīca muša. Pa logu ielidojusī lapsene lēkāja gar rūtīm. Pie aizslēgtajām durvīm pienāca Lada un žēlā, mušas sīkšanai līdzīgā balstiņā, lūdzās:

—    Volodja, atslēdz durvis!

Vladimirs dzirdēja, bet nevarēja piecelties. Kodīja spilvena stūri, lai nevajadzētu kaukt aiz dusmām un apvainojuma, un neatsaucās. Un nemanīja, kā miesīgi un garīgi nokusis, bija aizlidojis sapņu valstībā, kur nav ne bēdu, ne vaidu, bet tikai saldu atmiņu prieks. Jūras čalas lika viņam sapņot par mežu: bērzi, dzeguze, pie auss sīc ods, Lada ar rudzupuķu vaiņadziņu galvā, divām bizēm, vienu aiz muguras, otru pār pleciem, salds skūpsts, aizmiglotas meitenes acis, jaunu bērza lapiņu smarža, klusa upīte…

—   Dzeguze, dzeguze! Saki, cik gadus mēs būsim laimīgi?

Dzeguze kūko žēli, kā raudādama. Kūko, kūko ne gala nav. Lada sajūk skaitīšanā un smej no prieka, bet acīs asaras …

Vakarā no Balaklavas atgriezās zvejnieki un atnesa vēstuli no Borisa — brālim. Tā bija rakstīta ar zīmuli, piedzērušām vārnu kājām izraibota. Vēstule vispirms nonāca Ladas mātes rokās. Viņa paņēma un jautāja:

—    Vai Boriss Pavličs aizbrauca uz Sevastopoli?

—    Nē, satikās ar kādu virsnieku un sāka uzdzīvot.

—    Vai lika ko teikt?

—    Nē, tikai iedeva šo vēstuli.

Vecāmāte ar vēstuli aizgāja pie vectēva. Abi ilgi prātoja: vai izlasīt, jeb atdot nelasītu? Bet kādēļ gan nelasīt, ja lieta grozās ap miesīgās meitas likteni? Un vēstule jau arī nav aizlīmēta: neviens nedabūs zināt. Noslēpās .savā istabā un izlasīja:

«Mans draugs, mans brāli, mans nogurušais, izmocītais brāli! Viss pasaulē ir nieki un mīla ir spēlīte. Ja esmu nelietis, tad, nudien, ne no dabas, bet galvenais — nemaz neesmu nelietis, bet tāds pats grēcīgs cilvēks kā tu, kādi mēs visi tagad esam. Ja ievēro to, ka mēs ar Lādu turējām tevi par nošautu un nevarējām šaubīties par to, aiz tev jau izteiktiem iemesliem, tad kur ir mana nelietība un mūsu noziegums? Tu biji mirušais vīrs, es dzīvais. Ļauna likteņa ironija, vairāk nekas. Tu pārnāci un es, atdodams tev pirmtiesības, pasteidzos aiziet. Ko godīgāku es varēju izdomāt? Viss iznāca tā, kā uzdevumā par vilku, kazu un kāpostiem. Lai Lada pati atrisina šo uzdevumu. Pats aizbraukdams, es šo uzdevumu padarīju vēl vienkāršāku. Atstāju vilku ar kāpostiem. Kādēļ es personīgi ar tevi neizskaidrojos? Saproti jel, ka pēc nakts, kuru tu pavadīji Ladas istabā, man vairs nebija ar tevi par ko runāt. Liekas, es pat neatvadījos no tevis, kā brāļiem pienākas. Bet atvadīties vajag: aizbraukšu uz fronti un tādēļ, varbūt, vairs nekad nesauksimies. Un tātad skūpstu tevi un,

ja tavā stāvoklī tas ir iespējams, tad no visas sirds novēlu tev atkal kļūt laimīgam. Noskūpsti no manis savu sievu un bērnu. Ardievu! Tavs Boriss.»

Vecāmāte un vectēvs čukstus izlasīja šo vēstuli, paskatījās viens uz otru un, nopūzdamies, nolaida rokas uz ceļiem un nogrima dziļās domās. Ko nu darīt? Klusi čukstus apspriedās, ar kuru Lada būs laimīgāka? Kuram jāpaliek, un kuram …

—   Nu ko, vai vienu nogalināt, vai? Ak, Dievs, kā lai te tiek galā? — galvu grozīdama nočukstēja vecāmāte.

Vectēvs padomāja un atbildēja vēl klusāk un noslēpumaināk:

—    Borisam jānāk atpakaļ.

—    Zinu . . . Bet kā lai to izdara?

—   Es jau Vladimiram pieklājīgā veidā liku priekšā atstāt mūsu māju, tādēļ ka viņā nav vietas ne sarkaniem, ne zaļiem. Mana meita nevar būt šo ļaužu sieva.

—   Vajadzētu tomēr parunāt ar Ladočku .. .

—   Vai tad tu aizmirsi, kā viņa vienā kreklā izskrēja uz balkona un lūdza, lai Boriss nāk atpakaļ?

—    Ej nu saproti viņu …

—   Protams, viņai arī Vladimira ir žēl. Kā cilvēkam, man arī viņa žēl, bet tagad nedrīkst padoties šīm jūtām, citādi mēs pazudināsim Lādu. Vladimirs Pavličs visiem ir miris un vairs necelsies …

Atkal brīdi klusēja.

—    Nu, ko tad lai dara?

—   Ja pats neies prom, es uzrādīšu. Savā mājā es nevaru un negribu slēpt ne sarkanos, ne zaļos. Sādu kaunu un negodu es savās vecumdienās nevaru uzņemties. Ja Lada izvēlēsies Vladimiru, tad lai iet abi.

—   Nu, kā nu tā var! Kur tad meitenīte paliks? Es viņu nevaru atdot, nevaru .. .

Un vecāmāte sāka raudāt.

—    Neatdošu viņu ne sarkaniem, ne zaļiem.

—   Bet viņš tak tomēr ir viņas tēvs, —vecāmāte, asaras slaucīdama, nočukstēja.

—   Es būšu viņai par tēvu! Un to visu jāizdara ātrāk, kamēr Boriss vēl nav aizgājis uz fronti. Slēpt šo kungu, kuru gūsta pa mežiem, es nevaru, nevēlos aptraipīt savu godīgo vārdu. Ja pat viņš būtu mans dēls, arī tad es viņam parādītu durvis. Lūk, viss!

—    Parunā ar Lādu!

—   Viņa tagad ir kā aplama, neko nesaprot. Aiz žēluma viņa, liekas, būtu gatava būt abiem par sievu. Tā tikai vēl trūka. Viens baltais, bet otrs zaļais. Kādi vēl brīnumi pasaulē nebūs.

Vecie vēl ilgi sačukstējās aizslēgtajā istabā. Strīdējās un salaba. Vecāmāte bija mīkstsirdīga un negribēja piekrist Vladimira nodošanai.

—    Lai nu kā, bet tas tomēr ir Jūdasa darbs.

—    Ko, tātad es pēc tavām domām esmu Jūdass?

—    Dari kā zini. Es mazgāju rokas nevainībā.

—   Ja es esmu Jūdass, tad tu esi Pilāts. «Mazgāju rokas nevainībā.» Nenomazgā tikai tās savas meitas asinīs!

—    Neviena asinis es negribu, neviena! Bet, Volodju tak var nošaut… — vecāmāte sāka raudāt.

Zirnekļa tīklā žēli sīca muša, lapsene lēkāja gar loga stiklu. Tas bija tajā istabā, kur saldi un cieši, kā īsts mironis, gulēja Vladimirs. Bet otrā istabā kā muša raudāja vecenīte, un vecītis dūca kā kamene.

—   Volodja! Atslēdz durvis!

Vladimirs pamodās, bet neapjēdza, kur atrodas, kas , viņu sauca vārdā. Jau atkal gribēja vērt acis ciet, bet tālumā atskanēja dzidrā bērna balstiņa, aizdzina snaudu un atžilbināja aizmiglotās smadzenes. Bet balss neatkārtojās. Vladimirs piecēlās sēdus un paraudzījās apkārt. Ieraudzīja pie durvīm uz grīdas divas vēstules. Pacēla, apskatīja: viņam! Izlasīja brāļa vēstuli un skumji pasmaidīja. Tas taču viss bija taisnība: viņš visiem bija mironis un . . . vairs necelsies. Ladas un Borisa sakars kā smags akmens nospieda kapu, kurā viņš bija dzīvs aprakts. Nu, bet kas tā par otru vēstuli? «Cienīts kungs!» Tā . . . Vēstule nelaiķa znotam.

Uzrādīšanas draudi, ļoti neveikli noslēpti zem liekulīgajiem vārdiem par godu un pienākumu. Nu, bet Lada? Vai tad tiešām arī viņa grib, lai viņš būtu mironis.

—    Volodja! Vai tu esi atmodies?

Tāda lēnīga, laipna un mīloša balss jautāja tur aiz durvīm. Kas tas ir? Vai tiešamība vai baigs sapnis?

—    Nu, slēdz tak ātrāk vaļā durvis!

—    Tu, Lada? — viņš pajautāja, it kā neticēdams savām ausīm.

—   Jā, jā, es.

Atslēdza durvis. Ienāca Lada ar lēnīgu, skumju smaidu uz lūpām.

—   Tu tik cieši gulēji. Es vairākas reizes pienācu pie durvīm un saucu . . .

—   Jā, es gulēju, Lada, kā miris. Kā jau tas mironim pienākas… Un labāk būtu bijis, nepamosties. Miroņus tikai trīs dienas var turēt mājās, citādi sāk smirdēt. . .

—    Ko tu runā? Es neko nesaprotu, — Lada klusā, izbiedētā balsī jautāja, saviem slaidajiem, skaistajiem pirkstiem pārvilkdama pār pieri.

Vladimirs klusēdams pasniedza viņai abas vēstules. Lada izbijusies paņēma tās rokās, bet nesāka lasīt. Viņš aizgriezās un sāka raudzīties ārā caur logu.

—    Kas tur ir? No kā?

—Izlasi!

—    Es baidos . . . Tas ir Borisa rokraksts . . . Viņš . . .

Apklusa, nodziļinājās vēstulē. Viņas seja te bālēja, te kvēli iedegās sārtumā, krūtis sāka augsti cilāties, roka ar vēstuli trīcēja, skropstās pamirdzēja un nokrita uz papīra asaras. Tad viņa iekrita ar seju spilvenā un tā palika. Pēkšņi kļuva par mazu sāpinātu meiteni, kurai ir tik grūti un kauns, ka gribas paslēpties. Vladimirs apsēdās viņai blakus uz dīvāna un maigi noglāstīja viņas muguru.

—    Nebaidies un nemocies! Ko lai dara, ja dzīve tik ļauni mūs ir izjokojusi? Es visu esmu sapratis un piedevis. I tev, i Borisam. Un lūk ko, Lada. Es esmu mironis un vairs necelšos mūsu . . . mūsu senajām attiecībām. Bet nekas un neviens mums nevar liegt būt draugiem pagātnes, neatgriežamības vārdā. Kaut no šīs pagātnes mums paliktu kaut viena mūsu mīlas drumsliņa, draudzība! Un šīs draudzības vārdā es tev sirsnīgi un atklāti teikšu: es priekš tevis esmu mironis, bet Boriss … Tu viņu mīli? Neslēp! Tagad jārunā tikai taisnība, nevajaga baidīties no šīs patiesības.

—    Es mīlu . . . jūs abus… — Lada čukstus, neatraudamās no spilvena, sacīja, palikdama bez elpas no smacējošiem vārdiem.

—    Tev tikai tā šķiet. Nu, bet ja liktenis tevi piespiestu izvēlēties vienu no mums? Nu, iedomājies, ka mūsu brāļu slaktiņš prasītu, lai tu vienu no mums ziedotu nāvei. . . Kura nāve tev būtu briesmīgāka?

—    Ak, Dievs, kā jūs mani esat izmocījuši!

—    Mana mīļā nabadzīte… Nolādētā dzīve tev uzstāda šo jautājumu. Ne es, bet nolādētā dzīve. Ja es aiziešu uz fronti vai vispār aiziešu kur nebūt, tad Boriss atgriezīsies pie tevis. Man tik un tā kaut kur jāiet, bet Boriss … Viņš aizgāja brīvprātīgi, lai atstātu mūs vienus.

—    Viņš pat neatvadījās no manis. Viņš ir nežēlīgs .. . bet tu esi labs . . . No viņa es baidos, bet no tevis man ir . .. tikai kauns.

Atkal Vladimira dvēselē spēji ietraucās žēlums. Viņš. noliecās un noskūpstīja Ladas matus. Gribējās palūkoties viņas sejā, bet viņa cieši iespiedās spilvenā un atvairīja viņa roku, manīdama, ka viņš grib pagriezt viņas galvu uz savu pusi.

—    Nē, nē, nevajag. Tā ir labāk runāt.. . Nav kauns . . . visu patiesību …

Un viņa uztraukta un šņukstēdama sāka aizgūtnēm stāstīt visu patiesību. Viņa teica, ka atdevusies Borisam kā pa miegam, aiz žēluma par viņa, Volodjas, nāvi, un tādēļ, ka viņš esot līdzīgs Volodjam, un ka viņam uz rokas tajā pašā vietā kā Volodjam, esot dzimumzīmīte, bet tad viņa to sākusi mīlēt, tādēļ, ka viņš to izglābis nonāvēs un nepametis Novorosijskā, kad viņa saslimusi ar tīfu …

—    Es viņu mīlu un ienīstu. Bet kad viņa nav, tad es nevaru: es skumstu un ilgojos tāpat kā pēc tevis… Nesaprotu, kas ar mani notiek, Volodja! … Es mīlu jūs abus… Es nebūšu jums sieva nevienam. Es gribu, lai jūs abi būtu šeit pie manis. Es negribu izvēlēties … Jums abiem jāpaliek pie manis … Es jums būšu kā māsa . . . Lai Boriss precas un dzīvo pie mums … Un ja tu kādu mīli… es neļaunošos … Abi varēsiet dzīvot pie mums … Ak, Dievs, Volodja, es laikam zaudēšu prātu …

Vladimirs, klausīdamies par bērnu pārvērtušās sievietes nomoda murgos, tikko valdījās, lai nesāktu raudāt. Nākotnes bezizejas baigās šausmas draudīgi pacēlās viņa priekšā. Likās, ka nāve jau klusiņām bija noslēpusies šajā baltajā namiņā un tikai vēl kaut ko gaida, kas vēl nav beidzies un kam drīz jābeidzas. Neprātīgas alkas — izraut šo sievieti-bērnu no jaunas, vēl briesmīgākas un nelabojamas nelaimes rokām. Pilnīga nevarība un cilvēka spēkiem nenovēršamās nelaimes apziņa! Savos bērnišķīgos murgos Lada nejauši, instinktīvi, ar sievietes-mātes nojautu bija atradusi vienīgo izeju — mīlā, no tagad visās cilvēku attiecībās valdošā Zvēra atsvabinātā mīlā, bet pirms tam vajadzēja pievārēt viņu ar spēju pārveidošanos, kas tuvina cilvēku Dieva līdzībai. Un citas izejas nav, un nekāds saprāts neko citu neizdomās. Sieviete bija pārvērtusies par vienu no tiem bērniem, ar kuru muti runā pats Dievs, un bija pateikusi to, ko nespētu pateikt neviens pasaules gudrais. Lūk, mīlošas sievietes-mātes upuris: viņa atsakās no miesīgas baudas citas, jau no mūžības cilvēces ceļus apgaismojošas mīlas vārdā. Varbūt arī Lada nespēs pacelt šo upuri uz saviem pleciem, bet viņa grib to pacelt un lūdz viņiem, vīriešiem: palīdziet man!

—   Lada! Ja tu man tūlīt būtu pateikusi patiesību . . . un mēs …

—    Volodja! Šonakt es tevi mīlēju kā toreiz, sen •atpakaļ, kad mēs dzīvojām manā istabiņā pēc kāzām. Un es visu aizmirsu, visu aizmirsu no prieka, ka atgriezies senais .. . Bet tā bija pēdējā nakts. Borisam man jāpiedod šo nakti, ja tu piedosi man un viņam.

Mitējās raudāt, tikai šņukstēja, kā ilgi raudājis bērns. Jau uzdrošinājās uz brīdi parādīt seju, ko apstaroja it kā svēta atziņa. Tādas sejas sastopamas Nestora gleznās. Sajā apgarotajā cilvēka sejā jau brīžiem bailīgi noplaiksnīja smaids, kā rīta blāzma naktī.

—   Lada! Man jātiekas ar Borisu un viss viņam jāpasaka … jāpaskaidro … Es domāju, ka spēšu būt tev tikai brālis, bet…

Lada piecēlās sēdus, vairs neslēpa seju. Apskaidrojums pēkšņi nodzisa un pierē radās grumbiņa:

—    Boriss … Viņš … pasmiesies … Bet varbūt, viņš . . . Viņa mīla ir nežēlīga, Volodja. Tu esi labs! Tu saproti. Viņš ir kļuvis rupjš i mīlā, i glāstos. Es jau sāku baidīties no viņa glāstiem. Viņam ir patīkami darīt sāpes, apvainot, un tad . .. Viņš ir pavisam pārvērties.

—    Bet ja viņš tevi…

Lada izbijusies pārtrauca:

—    Nē, nē! Nedomā! Viņš mani mīl. .. ļoti mīl, bet. ..

Lada paslēpa seju spilvenā un nobeidza:

—    Reizēm viņš glāsta un liekas, ka grib nogalinat. Seja tik briesmīga kā zvēram. Reiz… Nē es tev to nevaru pastāstīt. Kauns . . .

—    Nevajag. Nesaki.

—   Tas bija tik briesmīgi. Es domāju, ka viņš ir palicis traks. Tu tāds neesi.

Apklusa. Tad, pārmainījusi toni, seju nepaceldama, jautāja:

—   Vai nē, tas tak nav tiesa, ko viņš man stāstīja, ka reiz jūs piedzirdījuši netīru sievišķi un . . .

Vladimirs nosarka, nolaida acis un klusi atteica:

—    Tas ir tiesa . . . Mēs visi esam palikuši par zvēriem, Lada.

—    Bet es neticēju, ka arī tu .. . Tu man kļuvi neuzticīgs? Tur, frontē?

—    Jā. Mēs visi tur… Tur, Lada, bija nejēdzīga dzīve.

Lada atkal piecēlās sēdus. Kļuva bēdīga un pavisam

sabruka.

—    Nu… es esmu tāda pati… Un jums abiem tikai kā piedzērušais sievišķis …

—    Nē, Lada. Tas ir kas cits.

Dažas minūtes atpakaļ likās, ka atrasta izeja, un Vladimira dvēsele apskaidrojās no Ladas apgarotas sejas, bet tagad it kā gaisma atkal būtu nodzisusi un dvēselē iestājusies krēsla. Vai nav tiesa, ka ir divas patiesības: cilvēku un Dieva? Dvēselēs iestarojās Dieva patiesība un nodzisa no cilvēku patiesības. Tādēļ, ka tagad šajā patiesībā dzīvoja no bezdibeņa izkāpušais Zvērs. Un tas pabāza galvu. Un abus nobiedēja. Volodja, kas pēc savas nāves bija stāvējis Ladas dvēselē kā svētbilde, kuras priekšā viņa bija lūgusi skumju un bēdu brīžos, «viņas šķistais, labais un nevainojamais Volodja», kura priekšā viņa ir tik grēcīga, — jau sen, vēl agrāk nekā viņa, bija kopā ar Borisu apgānījis mīlu. Tāds pats kā visi, kā Boriss.

Lada ilgi nekustīgu skatu raudzījās tālumā un tad nopūtās.

—    Ko tu nopūties?

—    Tā. Nezinu. Apnikums. Un baigi.. .

Lada pēkšņi sajuta rokā sažņaugto otro vēstuli, atlocīja to un sāka lasīt.

—    Nesaprotu. Kas raksta? Kam?

—    To raksta tavs tēvs. Man. Redzi: es tik un tā nevaru palikt.

—    Bet kas tad tu par sarkano, vai zaļo? Tie tak ir meli.

—    Biju pie baltajiem, tad — pie sarkanajiem, tad — pie zaļajiem, bet tagad pats vairs nezinu kādas krāsas esmu. Pasaki savam tēvam, ka esmu raibs, vai — pelēks. Tāds kā vilks vai, un pasaki vēl, lai labāk neaiztiek vilku, ka vēl neapēd. Kad vilku satracina, viņš paliek traks. Kā redzams, ja jau ar vilkiem jādzīvo, tad arī par vilku modei jākauc. Svētā īpašuma aizstāvji! Aizmirsis, ka viņš nedzīvo Maskavā, savā mājā, bet Krimā — manā mājā, un uzaicina mani atstāt manu māju, to par savējo dēvēdams.

—    Kas tēvam noticis? Viņš tevi tā mīlēja . ..

—    Lada! Vai tu esi šeit? — aiz durvīm iejautājās kāda balss.

—    Šeit, tēvs. Nāc iekšā!

Lada atvēra durvis. Vecais iekšā nenāca, palika pie durvīm:

—    Man vajadzētu parunāt ar tevi… vienatne.

—    Mana sieva vēstules izlasīja. Man no viņas nav nekādu noslēpumu. Tādēļ runājiet tieši. Arī man jāatbild jums uz vēstuli, rakstīt esmu aizmirsis.

—    Visu, ko gribēju, es jums izteicu vēstulē un vairāk man nekas nav sakāms.

—    Tādā gadījumā, es jums ko teikšu … Jūs vēstulē esat ielaidis ļoti lielu kļūdu: es, mana sieva un mans bērns nedzīvojam vis jūsu mājā, bet gan manējā.

—    Es, patiesību sakot. .. nepareizi izteicos. Es gribēju teikt, ne mājā, bet dzīvoklī, tādā nozīmē, ka vienā ēkā, tā sakot, zem viena jumta.

—   Tādā gadījumā meklējiet sev citur telpas. Es jūs neaizturu.

—    Ak, lūk, kā . . .

—   Tēvs, tev nav tiesību. Tu labāk neiejaucies mūsu attiecībās!

—    Bet ja neiejauksies tavs tēvs, tad var iejaukties kāds cits. Tas būs sliktāk priekš visiem. Un tā kā es esmu tavs tēvs…

—   Tēvs! Ej prom! Liecies mierā! Tā nav jūsu darīšana. Neesmu meitene!

—    Tu neesi meitene, bet tu . . . tevi jāārstē!

Lada nodrebēja. Viņai bieži bija licies, ka viņa zaudē prātu, un tagad, izdzirdusi no tēva, ka viņai jāārstējas, Lada šausmās nodomāja: «Tātad tas ir tiesa?» Varbūt viņa pati nemana, ka tas jau ir noticis, bet citi redz un saprot? Lada uz brīdi atdevās šai domai, un šausmas sažņaudza viņas dvēseli. Viņa pētoši pameta acis uz tēvu, uz Vladimiru. Kādēļ viņš skatās ar tādu žēlu un skumju skatu? Arī viņš mana, bet slēpj? Atcerējās, ka reiz bērnībā ar māti bija bijusi vājprātīgo namā pie krustmātes Dūņas un redzējusi to trako kreklā. Vai tiešām arī viņu sagaida tas pats? Nē, nē! Viņa negrib. Labāk nāve, nekā šīs bezprāta šausmas, kas pārvērš cilvēku par briesmīgu un netīru zvēru.

—    Neskaties uz mani tā! — Lada pēkšņi uzkliedza Vladimiram un izskrēja no istabas. Ieslēdzās ar meitiņu,, paņēma viņu uz rokām un, it kā cenzdamās pārliecināties par to, ka ar viņas smadzenēm nekas nav noticis, sāka sarunāties ar bērnu, priecādamās, ka i viņa, i meitiņa abas saprotas kā vienmēr.

Kad Lada izskrēja no istabas, tēvs pavadīja viņu ar pētošu skatu un noteica:

—    Vai redzējāt? Tas gulstas uz jūsu sirdsapziņas! Esat viņu pavisam nomocījis.

Vecais, atslējies pret durvju stenderi, sāka raudāt. Izņēma kabatas lakatiņu un raudāja tā, it kā klusiņām smietos. Bet no Ladas istabas atskanēja dzidra, jautra un skaņa, putnu dziesmai līdzīga balss: tur meitenīte rotaļājās ar mammiņu.

Un atkal Vladimira dvēsele atbrīvojās no Jaunuma: kļuva žēl visu, pat šī vecā, kuru viņš brīdi atpakaļ bija gatavs piekaut un izmest ārā no mājām.

.— Mēs visi esam nenormāli. Visi ārprātīgi! — viņš sacīja, staigādams šurp un turp pa istabu. Piegāja, uzlika vecajam roku uz pleca un klusi sacīja:

—    Neraudi, vecais! Vilks aizies. Viss notiks, kā vēlējāties .. . Nāciet iekšā manā istabā! Izrunāsimies no sirds.

Viņš paņēma veco zem rokas un tas, turpinādams slaucīt asaras, paklausīgi gāja viņam līdzi. Vladimirs apsēdināja viņu uz dīvāna, aizslēdza durvis un uzmanīgi, lai Lada nedzirdētu, sāka runāt:

—    Es gribu darīt visu, ko varu, Ladas un bērna labā. Esmu gatavs nozust no zemes virsas, ja tas būs vajadzīgs viņu glābšanai un labklājībai.

Vecais pārsteigts pacēla seju un noklepojās.

—    Jūs vienmēr bijāt krietns un labs cilvēks, Vladimir Pavlič.

Vladimirs pasmaidīja. Bija! Bet tagad? Kad uzcēlies no miroņiem? Acīmredzot uzcēlies kā — nelietis. Nu, bet tas jau nav no svara.

—    Man tik un tā citas izejas nav.

—    Ko jūs! Atgriezīsaties frontē, visu aizmirsīsiet un atkal būsiet varonis, kāds bijāt agrāk.

—    Tas jau, lūk, ir tas, ka nebūšu varonis. Neticu baltiem, ienīstu sarkanos un arī viņiem neticu. Vienkārši neticu! Visas idejas ir noslīkušas dubļos un asinīs. Vieni apmāna, otri paši apmānās un visi kopā nodarbojas ar slepkavībām, laupīšanām un postīšanu. Un ne tikai paši nodarbojas, bet spiež uz to arī tautu.

Vecais sarauca uzacis un klusēja. Viņš nezināja visu dzīves patiesību, un Vladimira vārdi dziļi apvainoja viņu attiecībā uz baltajiem. Baltie viņam bija un palika varoņi un viņš neticēja, ka viņi ir spējīgi izdarīt laupīšanas, varas darbus; neticēja, ka viņi nošauj bez izmeklēšanas, un ka šai kustībai jau sen piejaukušies un to apgānījuši dzīvie miroņi, kas cerēja celties senajā slavā un mirdzumā, atriebēji tautai par saviem zaudējumiem un apvainojumiem un dažādi afēristi, kas zvejoja duļķainā ūdenī.

—    Jūs lielinieki iespaidojuši, kamēr jūs tur pie viņiem dzīvojāt, Vladimir Pavlič. Jūs esat sācis spriest pavisam citādi, nekā .. .

—    Dzīve, nevis lielinieki. Bet ne tas ir no svara. Ja dzīve tik un tā piespiež turpināt slepkavības, vai tad nav viss vienalga, kurā pusē? Nogalināt bez idejas un ticības, — tā inteliģentam cilvēkam ir visbriesmīgākā mocība.

—    Nu, nu!

Vecais gaidīja, ko Vladimirs vēl teiks. Valdīja savu sašutumu un gaidīja.

—    Tātad … Es došos uz Sevastopoli, raudzīšu satikties ar Borisu, pierunāšu viņu atgriezties, bet pats…

—    Kur tad jūs pats?

—    Gan jau redzēs.

—    Bet Lada?

—    Lai palieku viņai senais varonis. Tas ir tad … vēlāk.

Vecais piecēlās, piegāja pie Vladimira, apkampa, un, skūpstīdams atkal sāka raudāt, it kā klusi būtu iesmējies viņam uz pleca. Vladimiram jau vairs nebija žēl šī cilvēka, kurš viņu vēl dzīvu apraudāja. Viņš tam bija pretīgs. Bet viņš to neizrādīja.

—    Nu, nevajaga! Lai paliek šīs sentimentālības.

Vecais aizgāja apmierināts: viss bija nokārtojies. Bet

kad Vladimirs palika viens un sāka domāt, tad iznāca, ka nekas nebija nokārtojies, bet viss tāpat kā iepriekš bija palicis neatrisināts. Nav spēka cilvēkus kaut. Un nav kur aiziet no šiem baltajiem, sarkanajiem un zaļajiem. Un palikt baltajā namiņā arī nedrīkst. Klausījās sava bērna bezrūpīgajā čalā un pieķērās pie šīs dzidrās, skaidrās čaloņas. Pēkšņi ienāca Lada ar bērnu uz rokām, smaida un saka:

—    Noskūpsti papiņu!

—    Tēvocis?

—    Papiņš, ne tēvocis.

Vladimirs izstiepa rokas. Meitenīte neticīgi smaidīja, bet netiecās viņam klāt.

—    Tas tak ir papiņš!

Meitenīte smejošām acīm skatījās uz Vladimiru un pēkšņi bija ar mieru, izstiepa rociņas un sacīja:

—    Na!

Ak, ar kādu bezgalīgu prieku un pateicību Vladimirs pirmo reizi turēja rokās savu bērnu. Viņa dvēselē iestarojās bezgalīga mīla un piepildīja ar prieku visu miesu. No šīm skaidrajām, dzidrajām actiņām, no mazā ķermenīša siltuma, no samtainās rociņas, kas skāra neskūto zodu, vai nomirt varēja aiz laimes. Un Ladas seja atkal kļuva apskaidrota un laimīga un likās, ka visi nolādētie jautājumi tik vienkārši atrisinājās caur šo mazo cilvēciņu. Aiziet no viņa? Nav spēka. Visu pasauli atdotu par šo mazo cilvēciņu, nomirtu viņa dēļ!

—    Volodja! Tēvs saka, ka tu atkal esot nolēmis iestāties armijā? Bet es tevi tik drīz neatlaidīšu. Tu padzīvosi, atpūtīsies, un tad … Tu negribi atgriezties frontē? Tu esi noguris? Nolādētais slaktiņš! Kad tas reiz beigsies un mēs …

Un Lada sāka runāt par to, ka viņi visi dzīvos kopā. Un pēkšņi pārtrauca sevi un priecīgi paraudzījās visapkārt:

—   Boriss atgriezīsies, bet tu . . Es tevi noslēpšu un nākšu pie tevis ar . . .

Lada norādīja uz meitiņu. Tad čukstus, priecīgi un steigšus sāka stāstīt nejauši galvā ienākušo plānu: izglābs no slaktiņa abus, i viņu, i Borisu. Boriss atgriezīsies, bet Vladimirs aizbēgs atpakaļ un slēpsies mežā.

—   Vai atceries alu zem priedēm? Tur neviens nekad neatradīs!

Un viņa pa naktīm noliks norunātā vietā ēdienu, bet ūdens ir turpat tuvumā: tur ir bedrīte, kurā vienmēr stāv ūdens no pazemes avota. Atnāks pie viņa un pat ar meitenīti.

—    Bet mani noķers un, kā dezertieri…

Vladimirs runaja pretim, bet Ladas domas jau bija savaldzinājušas viņu. Jā, tā viņam ir vienīgā izeja, ja viņš negrib kaut cilvēkus, vienalga kādus: sarkanos, baltos vai zaļos. Tikai jāglabā noslēpums un jābūt uzmanīgam.

—    Izpļāpāsiet… Tu kādam pateiksi. Piedzērušais Boriss kādreiz neuzmanīgi ko izteiks. Vai arī tavs tēvs. Vispār tas ir ļoti riskanti.

Lada sāka dievoties, ka neviens nedabūšot zināt. Pat Borisam nekā nevajagot teikt.

—   Tikai es un meitiņa! Bet viņa neizteiks. Nepratīs. Bet tad viss pāries, beigsies …

—    Bet ziemā?

—   Kas tad nu pie mums par ziemu. Volodja? Sniega pat nav. Bet tur var iekārtoties …, ierīkot siltu istabiņu.

Ladas negaidītā doma aizrāva abus. Vladimirs neprātīgā skurbā apsprieda šo plānu. Jau tūdaļ gribējās iet un pārliecināties, ka tas viss ir iespējams. Viņš atcerējās tās vietas: tur, patiesi, pats velns neatradīs. Ja vien būs pārtika, tad tur gluži mierīgi var nodzīvot veselu gadu. Kas tagad paredz uz priekšu pa veselu gadu? Laimīgs, ja esi nodzīvojis dienu.

—    Izspiegos, kur tu ej, un uzies manu slēptuvi.

—    Volodja, es būšu viltīga kā lapsa. Es zinu visas taciņas, un kā lapsa iznīcināšu visas savas pēdas. A.rī senāk es staigāja, gāju lasīt priežu čiekurus, tai galā, un tur tak neviena nav, tikai putni. Iešu ganīt mūsu kazu, bet pati noiešu lejā pie tevis. Un nevienam i ne prātā nenāks…

—    Pag, pag! Bet kā tad .. .

—    Tu dosies it kā uz fronti, bet pats — tieši šurp uz mežu. Iesim tūlīt pastaigāties un nemanot noiesim lejā, uzmeklēsim mūsu alu un norunāsim kā satikties, kā pārmainīt vietu, ja ir briesmas, kur lai noslēpju ēdienu.

Abi iedegās priekā par tik negaidītu plānu — izglābties no slaktiņa, un viņu sejās staroja laimīgi smaidi. It kā arī bērns būtu sapratis viņu prieku un gribētu ņemt dalību: raugoties uz smejošo mammu, meitenīte arī pēkšņi skaļi iesmējās un sāka plaukšķināt rociņas. Tas bija negaidīti, bet tik ļoti vietā, ka Lada un Vladimirs iesmējās. Saprata un izteica atzinību!

—   Tagad tev vairs nav jāslēpjas: atbrauca pazīstams virsnieks pie Borisa un atkal aizbrauca.

—    Bet vai zini, Lada, es pēkšņi esmu briesmīgi izsalcis.

—   Balodīt! Es tevi paēdināšu.

Lada izgāja. Vladimirs palika viens ar bērnu. Nekas, Ieviņa bija pieradusi un vairs nebaidījās no svešā tēvoča.

Vladimira dvēselē atkal kvēli un liesmaini iedegās mīla un maigums pret bērnu. Viņš skūpstīja meitiņu, kutinādams to ūsām, bet viņa vērsās prom un skaļi smējās. Skūpstīja viņas actiņas, kakliņu, kailo vēderiņu, un reiba no prieka un laimes, kas cēlās no atziņas, ka viņš ir mazā, šķīstā eņģelīša tēvs. Aiziet no viņa? Nē, tas nav iespējams! Var pat veselu gadu nodzīvot alā kā lācis, lai tikai kaut reizi vēl tā paturētu rokās un skūpstītu mazo cilvēciņu, veidotu pēc Dieva ģīmja un līdzības, no paša miesas un asinīm. Šis bērns ir visa viņa pasaule. Visa pasaule ir tikai viņā!

5.

Un, šķita, ka atkal baltajā namiņā ar kolonnām bija sākusi spīdēt klusa, mierīga prieka saulīte. Viss bija nokārtojies negaidīti un nejauši. Prātā ienāca laimīga doma un pagrieza dzīves kuģa stūri. Vecie, kas nezināja slepeno plānu, domāja, ka lieta nokārtojusies taisni tā, kā viņi to vēlējās: Vladimirs ies uz fronti, bet Boriss atgriezīsies pie viņiem; par Vladimiru, kas atkal bija ar mieru kļūt par mironi, viņi runāja: «Viņš tomēr ir ļoti krietns cilvēks, kaut gan .. .» Nenobeidza: kaut gan jucis. Lada un Vladimirs jauna noslēpuma saistīti, arī atviegloti atvilka elpu, atpūzdamies no nervu paguruma, ko bija radījis bezizejas stāvoklis; viņš domāja par milzīgo laimi, ka vairs nevajadzēs nogalināt, un ka viņš varēs būt vienīgi bērna tēvs un Ladas brālis, tādējādi to tik vienkārši paglābdams no draudošo briesmu bezdibeņa. Lada domāja par laimi, ka nevajadzēs zaudēt ne Vladimiru, ne Borisu, un ka varēs mīlēt viņus abus ne kā vīrus, bet kā savus brāļus, kuru dzīvības, kas saistītas ar viņējo i pagātnē, i tagadnē, i nākotnē — liekas, ka viņai būs bērns arī no Borisa — viņai vienādi dārgas.

Baltajā namiņā iestājās kluss miers pēc zvērisko kaislību vētras. Vladimirs vēl divas dienas te padzīvos un dosies uz Sevastopoli uzmeklēt Borisu, bet pagaidām — lai tiek aizmirsti visi apvainojumi, rūpes, visa šī bezjēgas ģimenes traģēdija! Un nav vērts vairs slēpties. Vladimirs saveda kārtībā savu ārieni, noskuvās, nomazgājās, apvilka brāļa uniformu. Lada sajūsmināta raudzījās uz Vladimiru, un viņai šķita, ka nekas nav noticis, un viss ir atkal kā senāk.

;— Vai zini, Volodja, tu nemaz neesi tik loti pārvērties! i

—    Nu, lūk, atkal senais varonis! — sievas tēvs sacīja,, ieraudzīdams znotu jaunā izskatā.

—    Bet kur tad Jura krusts?

—    Nozaudēju. Var jau iztikt arī bez ordeņiem.

—   Nē, nē, jānopērk. Kā tad nu tā var, Vladimir Pavlič, bez Jura krusta?

—    Činas un ordeņus izdala cilvēki, bet cilvēki var arī maldīties.

—    Ko nu dzenat jokus? Ar tādām lietām vajadzētu … Borisam Pavlovičam arī apsolīja Jura krustu. Viņš atņēmis ienaidniekam ložmetēju.

Meitenīte, ieraudzījusi Vladimiru virsnieka uniformā, pirmo reizi nosauca viņu par papiņu un, pastiepusi rociņas, pati prasījās, lai ņem viņu uz rokām:

—    Papiņ, na! …

—    Lūk, redziet: arī meitiņa galu galā atzīst jūs par tēvu, bet citādi visu laiku bijāt tikai tēvocis, — piemetināja vecāmāte.

Pēc vakariņām Lada ar Vladimiru aizgāja pastaigāties. Bija žēl atstāt meitenīti mājās, kas gribēja mammiņai līdzi nākt, bet līdzi viņu nevarēja ņemt, tādēļ ka viņi gāja uz meža džungļiem.

Viss labi izdevās: nevienu nesastapa un neviens neredzēja, ka viņi, mazu gabaliņu pa ceļu nogājuši, nozuda mežā un drīz vien atradās neapdzīvotā vietā. Gāja taisni, izvairīdamies no taciņām: te kāpa kalnā, te atkal lejā. Nu jau viņi bija pilnā drošībā: te vairs nebija ne ceļu, ne taciņu. Virs galvas slējās klintis. Vladimirs jau bija aizmirsis kādreiz pazīstamās ejas un izejas šajā dabas labirintā, bet Lada, atcerēdamās pagātni, te jau bija bijusi, reizēm viena, reizēm ar Borisu: tagad viņa bija par ceļvedi. Un tomēr apmaldījās un ilgi netika laukā no, priedēm un efejām noaugušo akmeņu, apburtā loka. Nebija grūti ieiet, bet grūti bija izkļūt ārā. Visapkārt stāvas klinšu sienas. Bet kā tad viņi šeit tikuši? Šķita, ka kāds tīši bija apvēlis akmeņus, lai viņi netiktu laukā. Staigāja, staigāja un pēkšņi abi iesmējās: aizaugušajā kaktā starp efejām viņi ieraudzīja tumšu spraugu. Zemu noliekušies ielīda tur iekšā un atradās koridorā. Pazīstams koridors! Tagad Lada saprata, kur viņi atradās.

—    Nāc man pakaļ!

Gāja pa šauro koridoru un nonāca zaļā pagalmiņā.

—    Vai atceries? — Lada jautāja.

Kā nē! Cik reiz, laimīgie mīlētāji, mīlas dzēriena apreibināti, šeit bija sapņojuši nomoda sapņus, apkampušies gulēdami mīkstajās sūnās.

—    Vai atceries, Volodja?

—   Jā, jā, šeit… Bet kur tad ir ala?

—    Lūk, te jau viņa ir!

Vladimirs stāvēja, apskatīja pagalmiņu un efeju apvīto ieeju pazīstamajā alā. No atmiņām reiba galva. Atcerējās, ka reiz viņi, pavisam kaili, kā pirmie cilvēki paradīzē, bija staigājuši pa pagalmiņu, nemaz nekaunēdamies viens no otra.

—    Un, lūk, kur ir tavs uzraksts, Volodja!

Pelēkā akmenī ieskrāpēts datums: «12. maijā 1916. gadā». Pagājuši tik daudzi gadi, bet šķita, ka «12. maijs» noticis tikai vakar. Un no atmiņām par šo dienu pa visu ķermeni izstrāvoja saldas trīsas, bet acis, sastapušas vienotru, aizmiglojās ar uzmācošās kaisles miglu. Cik reižu Lada ar nolūku bija atnākusi šurp viena, lai atcerētos savu seno laimi ar mirušo Volodju! Vienmēr nāca šurp viena pati un nerādīja Borisam šo pagalmiņu. Tā bija viņas svētā vieta, kur varēja iet tikai viņa viena pati, lai klusībā paraudātu šajā mīlas templī, ko bija izpostījusi nežēlīgā dzīve. Un tagad nu viņa ir šajā templī kopā ar Volodju. Kā pagātnes atbalss atskanēja «12. maijs» Ladas un Vladimira dvēselēs un miesās. Viņi taču tagad ir tikai brālis un māsa! Tikai brālis un māsa! Un bez tam viņa, Lada, liekas, jau otro mēnesi nes sevī Borisa bērnu …

—    Volodja. Nevajaga, balodīt. . .

—    Pēdējo reizi, Lada.

—    Bet, mīļais, es nevaru .. . Nē, laid mani.

Vāji atvaira ar roku no atmiņām noreibušo Vladimiru, bet pašai ir tik noreibušas, alkainas acis, un zaļā sūna zem kājām viļņo, kā ezers, kā smaragda ezers.

—    Nē .. . nē . . .

Pieskrēja pie klints un paslēpa seju efejās. Ak, Dievs, kas tas ir? Nē, nē . . . nevajag . . .

—   Pēdējo reizi, — ausīs čukst satraukta vīrieša balss, un viņa noslīgst uz zaļā, mīkstā paklāja . . .

Debesis kā jūra, un viņās klusi šūpojas pinkainās priežu ķetnas. Tikko sadzirdami nopūšas jūra, veldama viļņus pret krastu. Dzied putni, un, šķiet, ka zeme aizpeld zem Ladas kājām, un viņa laižas uz spārniem pa

gaisu arvien ātrāk, ātrāk… un pamirst, zaudēdama laika un telpas sajūtu.

Tad — atmoda. Viņa sēž un raud. Smejas un raud, čukst:

—   Es zaudēju prātu …

Vladimirs kāri smēķē, viņa rokas trīc kā noziedzniekam. Viņš baidās paskatīties uz samulsušo Lādu.

Klusi, nobijušies un bēdīgi viņi iet viens aiz otra, kā pirmie cilvēki pēc izdzīšanas no paradīzes. Izvairās skatīties viens otram acīs. Ak, kādēļ viss tā notika? Atkal bija iedzēruši indi, no kuras bija palikuši bezspēcīgi un mitējušies ticēt negaidot atrastajam glābšanas ceļam.

—   Neskumsti! Tas vairāk nenotiks. Lada, vai dzirdi? Tā bija pēdējā reize …

Klusē. Iet ar noliektu galvu. Vladimirs paņēma viņu zem rokas, klusi runā, atgriezdamies pie lietišķā noslēpuma. Lada nedzird. Viņa čukst:

—   Volodja, es esmu riebīga.

—    Rimsties! Daba ir stiprāka par mums.

—    Esmu atkal kļuvusi sev pretīga. Es sev šķietos kā tas piedzērušais sievišķis, ko jūs …

Mājās pārnākusi, Lada, kā slīcējs pie salmiņa, pieķērās pie savas meitiņas. Sajuzdamās vainīga šķīstā bērna priekšā, Lada spieda viņu pie krūtīm un čukstēja:

—   Vai tu man piedosi? Vai tu piedosi savai nekrietnai mātei?

Bērna actiņas smējās pretim mātei, mazā rociņa plaukšķināja pa mammas vaigu: visu piedos! Visu. Šis eņģelis ir tās ievērojamās dienas atbalss, kas iezīmēta akmenī ar datumu «12. maijā…» Varbūt, ka taisni tajā dienā radās šis mazais eņģelītis bez spārniņiem …

Trešā dienā, agri no rīta, Vladimirs ar zvejniekiem aizbrauca uz Balaklavu, lai no turienes, pa Borisa pēdām, dotos uz Sevastopoli. Visi viņu pavadīja. Vecie nomierinājās vēl vairāk. Lada smējās, neraudāja, protams, viņa mīl Borisu. Bet Lada, pavadījusi viņu, pilnīgi iiodevās savam noslēpumam. Katru dienu viņa gāja ganīt kazu tālu prom mežā un pamazām sāka rīkot Vladimiram ligzdiņu. Kā kurmis viņa tur savilka sausiņus, cukuru, olas, veļu, siltas drēbes, segu, spilvenu un daudzas citas lietas. Savāca visas šīs lietas pa naktīm un noslēpa namiņa tuvumā, bet tad paņēma un vecajiem nemanot aiznesa mežā. Ak, viņai tiešām radās lapsas viltība! Nemanot nozuda paklājs, petrolejas kanna, virtuvē panna un kastrolis, no bufetes — divas glazēs. Vecāmāte rokas vien noplātīja.

—   Mūs kāds apzog.

—    Kas tad te nu, māt, zags?

—    Nu, bet kur tad paklājs? Kur viņš ir?

—    Pati būsiet kur nogrūdusi un aizmirsusi.

—    Dīvaini.

Toties meža slepenā istabiņa ar katru dienu palika omulīgāka. Ar sūnām piebāzts gultas maiss, palagi, spilvens un sega, paklājs. Ar raibu galdautu apklāta kaste noderēja par galdu, klints spraugā: trauki, petrolejas kanna, sērkociņi, ziepes, un pat zobu birstīte. Pēc nedaudzām dienām viss bija gatavs. Lada gaidīja: norunātā vietā vajadzēja parādīties zīmei «esmu mājās»: četriem piramidāli sakrautiem akmeņiem. Piramīdas nebija. Viņa katru dienu nogāja turp un satraukti vēroja: navl Atkal nav! Reiz nenoticēja akmeņiem un nogāja lejā: nav! Istabiņa tukša. Pagulēja gultā, palasīja atnesto grāmatu, pastaigājās pa zaļo pagalmiņu, ilgi noraudzījās uz uzrakstu «12. maijā», — dvēselē ietraucās skumjas. It kā būtu atnākusi pati pie sava kapa. Tā katra diena pagāja gaidās un beidzās ar skumjām un uztraukumu. Galvā maldījās dažādas domas: piemānījuši viņu un pametuši, abi aizgājuši uz fronti un, varbūt, abus nogalinās. Nevajadzēja Vladimiru laist projām. Vajadzēja noslēpt, pašai braukt Borisam pakaļ…

Vladimirs Paromovs sastapa brāli vēl turpat Balaklavā. Viņš bija taisījies iet uz fronti, bet tur aizķēries: bija saticies ar Karapetu un citiem aizmugures varoņiem un uz atvadām vairākas dienas uzdzīvoja kopā.

Kāpēc nepažūpot? Varbūt pēdējo reizi? Aiz muguras bija palicis «kaut kas». Tas radīja gan sirdsapziņas pārmetumus, gan ievainotas pašmīlības jūtas, gan arī apvainoja. Bet šādā reizē vislabāk bija iedzert, padziedāt un krietni padzīrot. Visam jāliek krusts virsū. Varbūt pat sev pašam. Un pēkšņi — brālis Vladimirs.

—    Volodja! Ko tu te meklē?

Boriss bija piedzēries un augstākā mērā sirsnīgs un gatavs visus skūpstīt un visiem piedot. Pat nopriecājās. It kā viņu starpā, nekā nebūtu.

—    Labi, ka es tevi noķēru . . .

—   Lieliski! Es ļoti, ļoti priecājos, — Boriss nodziedāja un ielēja brālim vīnu.

—    Pietiks tev dzīvot, brāl! Iedzer un aizmirsti visu! Mūsu dzīve ir īsa kā ziedoņa nakts . .. Padziedāsim, puiši, mūsu dzīve ir īsa!

Vladimirs ilgi nebija bijis piedzērušo kompānijā. Dzēra un nereiba. Nevarēja pielāgoties piedzērušo jutoņai, un visa kompānija viņam šķita nepatīkama, kaitināja ar savu trokšņainību, nekārtīgo dziedāšanu, rēcošiem smiekliem un neķītrām anekdotēm. Vai šādos apstākļos var runāt nopietni ar brāli, vēl tādā intīmā un kutelīgā lietā? Un tā nu viņš nodzīvoja šajā kompānijā vairākas dienas, pirms viņam beidzot radās izdevīgs brīdis, parunāt ar brāli vienatnē. Tas bija no rīta: kompānija bija aizgājusi peldēties, bet Borisam netikās un viņš bija palicis mājās kopā ar brāli.

—    Nu gan vajadzēs beigt šo uzdzīvi un braukt prom. Man piedāvā komandēt sevišķu uzdevumu pulku pret zaļiem.

—    Lūk ko, Boris! Es atbraucu, lai ar tevi sirsnīgi izskaidrotos un izlemtu … Ladas likteni.

—    A! atkal jau? Vai tad es nedarīju visu, ko varēju un kas bija vajadzīgs?

—    Bet tu to darīji bez Ladas ziņas. Tā nevar. Visiem vajadzēja izskaidroties un tikai tad …

Boriss atmeta ar roku un pazvanīja pēc zēna, lai aizsūtītu to pakaļ vīnam.

Bet Vladimirs apsēdās viņam blakus un laipni sacīja:

—    Borka! Vajag pažēlot Lādu. Viņa tevi mīl un tādēļ … tā nevar.

—    Runā, Volodja! Esmu gatavs uz visu! Ja tu prasīsi divkauju, arī esmu gatavs, kaut nekādi neesmu vainīgs. Un tava sieva arī. . .

—    Tagad, Boris, te nav runa par to, kas vainīgs. Neviens nav vainīgs. Tagad lieta grozās ap citu jautājumu: ko darīt, lai visiem trim būtu labāk, un kā to izdarīt?

—    Nezinu.

—   Tu uzklausi mani un tad jau mēs …

Neatklādams savu meža noslēpumu, Vladimirs ieteica

brālim darīt to, ko Lada no viņa prasa.

—    Labi. Esmu ar mieru.

—    Nu, lūk, redzi. Es vienmēr ticēju, ka tu esi godīgs cilvēks. Nu, lūk, es tev atvedu Ladas lēmumu: man jāiet prom, bet tev jāatgriežas pie viņas. Es tavā vietā iestāšos par komandieri tai sevišķo uzdevumu pulkā, bet tu brauc atpakaļ pie Ladas un dzīvo tur kā senāk.

—    Neko nesaprotu …

—   Tu, laikam, kļūsi tēvs. Ladai nav spēka dzīvot bez tevis. Bet es biju tikai pagātnes rēgs. Tu pareizi nosauci mani par augšāmcēlušos mironi. Tas, brāl, ir tiesa. Tiesa nav tikai tas, ka esmu augšāmcēlies. Nomirusi un apbedīta mīla vairs neceļas augšā. Rēgs! Parādījās un izgaisa! Lūk, viss, kas es biju tai dīvainajā naktī, kas tevi aizvainoja. Piedod un aizmirsti!

Boriss nebija jūtelīgs, bet pašlaik viņa nervi no ilgās dzeršanas bija saspringti līdz pēdējam. Viņš neizturēja un sāka raudāt. Par ko viņš raudāja?

—   Nē, nē, Volodja… Man tu esi brālis, nevis mironis, bet dzīvs brālis. Es saprotu, es visu saprotu un piedevu . . . Bet tu man piedevi? Tu?

Apkampās un sāka skūpstīties. Bet tad atnāca zēns ar vīnu, un kompānija atgriezās no peldēšanās. Un viss atkal sākās no jauna. Tagad atvadījās no Vladimira, kas brauca uz zaļo fronti. ■

—   Tikai nenogalini, brāl, Orlovu! Nē, neaiztiec! Neviens viņu nesaprot, bet tev jāsaprot! — teica jauniņš podporučiks, paskaidrodams Vladimiram Orlova leģendu.

—    Ja būtu vairāk šādu Orlovu, mēs jau sen būtu Maskavā.

Karapets kļuva pavisam varonīgs un, saskandinādams ar Vladimiru, kliedza:

—    Kauj visus! Ko tur tik daudz žēlot?

—   Ciet klusu, mežonīgā divīzija! Tu ne velna nesaproti.

—    Tu mani apvaino?

—   Ej pie velniem! Orlovs ir idejisks cilvēks, bet tu — miesnieks . ..

—   Tu mani apvaino? — Karapets draudoši iekliedzās un ķēra pēc kinžala. Ar mokām izšķīra pretiniekus — novērsa asins izliešanu. Tad salaba, dziedāja: «Карапет мой бедный, отчего ты бледный», un Karapets dejoja mežonīgu lezginku. Vakarā tvaikonītis no Balaklavas devās uz piekrastes apsardzības punktu, un visa kompānija, atvadījusies no Vladimira, aizbrauca, bet Vladimirs brauca uz Sevastopoli.

Pagāja mokoša nedēļa. Lada jau taisījās nākamā rītā braukt ar zvejniekiem uz Balaklavu, bet no turienes uz Sevastopoli meklēt brāļus, bet vēlā naktī, kad baltajā namiņā visi gulēja, uz balkona atskanēja smiekli un troksnis. Lada pamodās, paklausījās pa atvērto logu un pazina Borisa balsi. Beidzot! Viss piepildījās. Varbūt arī Vladimirs jau ir mājās? Bet kas Borisam ir līdzi? Balss ir pazīstama, bet viņa nevar atcerēties, kam tā pieder.

Tas bija Karapets. Boriss bija atbraucis ar tvaikoni no Balaklavas piekrastes punktā, bet no turienes motorlaivā abi ar Karapetu uz šejieni. Abi bija pilnā un atveduši līdzi dažas pudeles vīna un tagad, cenzdamies nevienu netraucēt, apmetās uz dzīvi balkonā. Te izturējās klusi, te aizmirsdami gulētājus, skaļi smējās, šķindinādami glāzes un pudeles. Nav vērts iet ārā. Labāk ieslēgties. Lai viņi ņemas tur vieni paši. Piedzērušais Boriss ir rupjš un briesmīgs, bet Karapets lipinājās klāt ar banāliem komplimentiem, aizmirstas, skatās uz viņu tādām acīm, it kā gribētu gabalos sagraizīt. Dievs ar viņiem! Pamodās vectēvs, priecājās par Borisa atgriešanos, pievienojās abiem un nepiegrieza nekādu vērību vecāsmātes dusmīgajiem saucieniem. Lada ilgi dzirdēja skaļos smieklus un Karapeta balsi, — tad beidzot aizmiga. Rītausmā pamodās: kāds piedauzīja pie loga rūts. Pacēla galvu no spilvena: Boriss! Zīmēm lūdz atvērt logu, sūta gaisa skūpstu un izstiepj rokas apkampieniem. Viņš taču tagad atkal ir vīrs, kam atdotas viņa tiesības. Pati taču sūtīja Vladimiru viņam pakaļ, tātad … Piedzērušais Boriss apvainojās. Lada aizklāja logu ar tumšu šalli. Pati lūdza atgriezties un nu tāda saņemšana! Dusmīgi piedauzīja pie loga.

Nobiedēs bērnu. Izlēca no gultas, pacēla šalli, un pavēra logu:

—    Boris! Kā tev nav kauna? Tu nobiedēsi bērnu …

—    Laid mani iekšā!

—    Nevaru… Tu esi piedzēris, Boris. Ej gulēt!

Nolaida šalli, bet Boriss turpināja klauvēt. Atkal saruna pa pavērto logu:

—    Es gribu tevi apskaut…

Saķēra loga stūri un neļauj aizvērt. Grib kāpt iekšā. Nometa kaut ko.

—    Vienalga, es nelaidīšu …

—    Ak tad tā? Kāda velna pēc tad tu mani aicināji atpakaļ?

—    Borka! Nekliedz tak.

—    Tādā gadījumā es tūdaļ braukšu zvejniekiem līdzi. Es neļaušu sevi aiz deguna vazāt.

Pameta loga stūri un dusmīgi aizgāja prom. Aizbrauks! Viņš ir ātrs un patmīlīgs. Lada dažus mirkļus pastāvēja pie loga, klausīdamās, ka pa smiltīm un oļiem nočirkst aizejošie, noteiktie soļi, tad apmeta ap pleciem šalli un metās uz balkona.

—    Boris! Nāc atpakaļ!

Pagriezās. Viņa pamāja viņam ar kailo roku no šalles apakšas, lai nāk atpakaļ. Nāk atpakaļ un smejas. Iebiedējis. Viņam, piedzērušam, ir tik patīkami apzināties savu varu un spēku pār šo sievieti.

—    Bet Karapets? Viņš . . .

—    Aizbrauca. Vai tad es tiešām Karapeta klātbūtnē atļautos?

—    Bet pagaidi. . . Labāk ej gulēt. Rit. .. Lūk, kads nāk. Sakaunies!

Lada iemuka istabās. Nepaspēja aizvērt aiz sevis durvis: Boriss ielauzās iekšā kā zvērs.

—    Boris .. . Meitenīte pamodusies . .. Atjēdzies tak! Es tad labāk aiziešu pie tevis, tavā istabā . . .

Boriss cieši ieķērās viņas rokā un aizvilka sev līdzi. It kā ērglis dūjiņu notvēris.

Pusstundu vēlāk Boriss gulēja, un viņa krākšana atskanēja pa visu māju. Bet Lada sēdēja gultā un raudāja. Savilkās kamolā, kļuva pavisam maza mazītiņa, kā meitene . ..

Klusi raudāja. Par ko? Par savu nespēku, par savu niecību, par to, ka viņa ir riebīga, bez gribas, nevar atgūt savu senāko sievietes lepnumu. Ne sieva un ne mīļākā, bet it kā paijiņa mīlas dēkām. Toreiz, mežā, ar Vladimiru, tagad ar Borisu. Tur vismaz bija kaut kas aizraujošs, skaists, bijušās laimes apgarots, bet šeit… kā tas gadījuma sievišķis, par kuru reiz stāstīja piedzērušais Boriss. Šeit bija tikai dvēseles un miesas pulgošana, rupja, zvēriska vardarbība.

—    Mammiņ?

Tagad ir baigi skatīties uz bērnu, ņemt viņu, šķīsto un svēto, savās rokās. Viņa ir apgānīta, apgānīta!

—    Guli, bērniņ! Es esmu riebīga, apgānīta . . .

Meitenīte nevarēja aizmigt. Bija dzirdama piedzērušā

Borisa krākšana. Viņš laikam bija neērti nogūlies: krāca smagi, nepatīkami. Meitenīte baidījās, tiepās un prasījās, lai māte to ņem pie sevis.

—    Pagaidi, bērniņ . ..

Lada nomazgājās ar smaržainām ziepēm, iesvaidīja seju, rokas un krūtis ar odekolonu: viņai visnotaļ likās, ka viņa ož pēc smēķiem un degvīna. Tad paņēma meitenīti pie sevig gultā:

—   Tur, mammiņ, ūū! Bubulis.

—    Nebaidies. Tas ir tēvocis . ..

—    Ūū, mammiņ!

Cieši piespieda bērnu pie krūtīm, bet pati klusiņām raudāja. Domāja par to, ka nemīl Borisu, bet mīl tikai Vladimiru . .. Kādēļ viņa atsauca atpakaļ šo rupjo cilvēku, kas tik nežēlīgi mīdīja viņas dvēseli? Kas šajā cilvēkā bija par burvību, kas piespieda viņu padoties? Ienīst un tomēr . .. atdodas. Lūk, Vladimiru viņa mīl pavisam citādi. Bet, ja nu Vladimirs neatgriezīsies? No šīs domas viņai sametās baigi un ienaids pret Borisu kļuva vēl jo lielāks. Šķita, ka viņa mīl un vienmēr ir mīlējusi tikai Vladimiru, bet ar Borisu … tas viss tikai tā gadījās.

6.

Tas notika augusta beigās. Baltie atguva sarkano ieņemto Aļeksandrovskas pilsētu. Daudz gūstekņu, daži vilcieni, un tajā skaitā pārvietojamā lazarete ar slimniekiem un māsām. Gūstekņus sadzina pilsētā. Sarkanarmieši visi izrādījās spaidu kārtā mobilizēti un tūdaļ vēlējās palikt par baltajiem un, iestādamies baltajā armijā, sirsnīgi sāka iznīcināt sarkanos, tāpat kā nesen bija iznīcinājuši baltos. Nošāva tikai aizdomīgos, tas ir, darīja to pašu, ko vienmēr darīja sarkanie. Māsu liktenis bija šausmīgs. Kā pie sarkanajiem, tā arī pie baltajiem — stipri mīlēja savas māsās un nikni ienīda ienaidnieka māsas. I vieniem, i otriem pretinieka māsas šķita nīstami radījumi. No bezdibeņa izkāpušais Zvērs neieredzēja viņās mīlu un žēlsirdību, kas slēpās zem sarkanā krusta simbola. Tādas dvēseles, kā Veronika, kas arī bija sagūstīto māsu pulkā, bija nesaprotamas abām pusēm. Varbūt, ja māsas būtu nokļuvušas kulturālāka cilvēka rokās, bet nevis baltā fanātiķa, bijušā melnsimtnieka nagos, tad viss būtu iznācis savādāk, un Veronika būtu iekļuvusi kādas ievērojamas personas automobilī un būtu devusies uz dienvidu piekrasti meklēt savu līgavaini, bet gadījums izlēma citādāk. Skaistā, lepnā un kulturālā meiča, kas tik ļoti atšķīrās no pārējām sagūstītajām māsām, jo sevišķi pievērsa sev baltā fanātiķa uzmanību un naidu. «Tās — aiz muļķības, bet šī. . . maita! Zināja, kur un kādēļ gāja».

—    Nu, sarkanās maitas, nāciet man pakaļ!

—    Kur tu viņas vedīsi?

—    Uz apskati.

—    Lūk, šo daijaviņu apskati labi pamatīgi! — ieteica kāds Donas kazaks, norādīdams ar pirkstu uz Veroniku un piemiegdams aci.

—    Ar to mums būs sevišķa saruna.

Kazaki un kareivji pavadīja gājienu smiekliem un neķītriem jokiem.

Ceļš uz cietumu bija īsts moku ceļš. Ar viņām izturējās kā ar publiskām sievietēm. Smējējus vēl vairāk pamudināja zākāties un ķengāties tas apstāklis, ka viena no māsām, vienkārša sieviete, nekautrēdamās atkāvās no uzbrucējiem nikniem, ciniskiem lamu vārdiem, neatpalikdama nekaunībā no vīriešiem. Viņa bija kopēja, bet arī bija iekļuvusi žēlsirdīgo māsu pulkā, baltie viņai nesen bija nogalinājuši mīļāko, un tādēļ viņa bija ļauna un atriebīga, un dzēla un šņāca kā čūska. Veronika gāja acis nodūrusi, apspiezdama visus dvēseles protestus un, cerēdama, ka drīz viss noskaidrosies un briesmīgais murgs izgaisīs.

Cietumā tas pats. Pustumšs koridors, ieroču šķindoņa un gājiens caur zākājumu un neķītru vārdu krusu. Atvēra lielas, pagrabam līdzīgas kameras durvis, kur jau bija daudz sieviešu un sadzina māsas iekšā pa vienai kā zosis. Durvīs stāvošais uzraugs, kas atgādināja sarkanu iāci, palaizdams Veroniku garām, nenoturējās un no mugurpuses abām rokām pieķēra viņai pie krūtīm.

—    Gi! — viņš iekliedzās, spaidīdams Veronikas krūtis.

Veronika beidzot zaudēja savaldīšanos: atkāpās atpakaļ

un iecirta lācim sejā. Tas iesmējās, iedeva viņai dunku mugurā un, aizsizdams durvis, noteica:

—    Ak tu tā? Nu, pagaidi, gan izrēķināsimies.

Ak Dievs! Kur viņa bija nokļuvusi? Atkal Zvēra valstībā? Kā sadauzīta, izpliķēta, viņa gulēja pustumsā uz lāvas, pagriezusies ar seju pret mitro, pēc pelējuma smirdošo sienu un pūlējās atjēgties no apvainojumiem, kas, kā likās, bija padarījusi to netīru. Vakarā, kad kamerā ienesa uguni, atnāca un nostājās atvērtajās durvīs apdzēries jauns bezūsains praporščiks un sāka pierakstīt arestētās māsas.

—    Bet tā tur, melnajās drēbēs?

Kaimiņiene piegrūda Veronikai pie pleca:

—    Pēc jums prasa.

—    Kas tu tāda esi? Vārds un uzvārds?

—    Papūlaties runāt ar mani pieklājīgāk …

—   Oho! Tu kā rādās neesi māsa, bet komisāre? A? Jeruzālemes muižniece?

—    Maldāties!

—    Bet kareivjus pie mums sist nav atļauts. Par to pie mums galviņu neglāsta.

—    Stratonov? Vai viņa tev sita?

—   Šī pati. Es tikko viņai pieskāros, bet šī tūlīt apsviežas apkārt un triec man sejā …

—    Ved viņu atsevišķā kamerā.

Veronika nu bija lāča varā.

—    Nu, nāc man līdzi! Ātrāk!

—   Pēc tam pie manis, dežūras istabā uz nopratināšanu!

—    Klausos.

Lācis sačukstējās ar praporščiku un veda Veroniku uz atsevišķo kameru.

—    Nu, vai redzi: tagad tu esi manās rokās. Ko gribēšu, to izdarīšu ar tevi, — viņš iedams teica, atskatīdamies uz gūstekni. Viņi nonāca pie kāpēm un lācis apstājās:

—    Ej pa priekšu. Neaizskaramā. Tad ta nelaime — pieķēru pie titām! Vai tad tu esi kāda buržujiete, vai?

Uz laukumiņa Veronika apstājās, atspiedās pret sienu un saķēra krūtis. Viņas dvēseli pārņēma melnas šausmas, sažņaudza viņas sirdi un galvā viss sajuka. Grīda zuda zem viņas kājām, siena sāka kustēties, — un viņa saļima un nokrita uz mutes, sāka nervozi raustīties.

—    Te tev nu bija! Celies, celies! Neizliecies.

Lācis noliecās, paplaukšķināja Veronikas vaigu, pakutināja padusē, — nē, nesmejas, maita! Patiesi novēlusies. Laikam slima. Ko lai tagad ar viņu dara? Buržujiete, tātad sarkana buržujiete: tas redzams i no zeķēm, i no biksēm: skat, kādas kruzules bikšu galos. Ū—uh!

Lejā kļuva dzirdami vairāki steidzīgi soļi, ko pavadīja ieroču un piešu šķindoņa. Lācis uztrūkās augšā, pārtraukdams savu apskati un, noiedams pie malas, gaidīja. Trīs virsnieki, to skaitā arī piedzērušais jauneklis.

—    Kas ir?

—    Nogāzās, jūsu augstdzimtība, un neceļas. Nelabums uznācis. Laikam maitāta.

—    Vai tā ir viņa? — viens no virsniekiem jautāja jaunajam praporščikam.

—    Viņa, — tas pačukstēja un visi saskatījās.

—    Ko lai mēs tagad ar viņu darām, jūsu augstdzimtība?

Jauneklis kaut ko klusi noteica un visi klusi noņirgājās.

—   Ģībonis. Vispirms šādos gadījumos jaatvieglo elpošana.

Kāds nometās uz celi un sāka atāķēt āķus un atpogāt pogas uz krūtīm.

,— Viņu jāienes kādā telpā, kungi! Tā taču uz kāpēm nevar…

—    Pie manis, dežūras istabā. Nu, ķeraties klāt!

Pacēla Veroniku no grīdas un aiznesa. Skaistā meiča

ar kailajām krūtīm un uzrautajiem svārkiem, zem kuriem nokarājās daiļas kājiņas melnās zīda zeķēs — jau visos bija pamodinājusi iekāri. Izmantoja viņas ģīboni un centās ļaut rokām un acīm vaļu. Lācis gāja nopakaļ, dārdinādams grīdu saviem smagajiem zābakiem un, sviedrus no sejas slaucīdams, čukstēja:

—    Tagad dari ar viņu ko gribi . . .

Ienesa dežūras istabā un nolika uz vaska drānas apvilkta dīvāna. Visiem bija vienādas domas, tās bija nejēdzīgas, bet viņi bija trīs.

—    Kungi, vai neapslacināt viņu ar ūdeni?

—    Pagaidi. Viņai vajaga iedot konjaku.

Čukstus strīdējās: žīdiete vai krieviete. Iejaucās pie durvīm stāvošais lācis:

—    Nē, es arī domāju, bet nav: krustiņš ap kaklu!

Atri steidzīgi soļi aiz durvīm iztraucēja erotisko jutoņu.

Kāds nāk uz dežūras istabu. Atgāja nost katrs uz savu

kaktu, jauneklis apsēdās pie galda, kur atradās tintnīca, atvēra kādu milzīgu grāmatu. Atvērās durvis, — ienāca padzīvojis pulkvedis, bargi aplaida skatu visapkārt un jautāja;

—    Ko tas nozīmē?

Norādīja ar pirkstu uz dīvānu. Jaunie klusēja, jauneklis izslējās un sāka raportēt.

—   Tādā gadījumā jāataicina ārsts!

—    Neiedrošinājāmies naktī traucēt. Vienkāršs ģībonis.

—   Bet kā tad viņa gadījās dežūras istabā, kad apcietināto vieta nav šeit, bet lejā?

—   Viņa izrādīja pretestību. Viņa apvainoja apakšvirsnieku Stratonovu, iecirzdama viņam pliķi sejā.

—   Tik tiešām, jūsu augstdzimtība! Viņa man iesita.

—   Un es nolēmu sastādīt protokolu. Un, lūk, ceļā uz dežūras istabu viņa paģība.

—    Bet kādēļ tur lejā sievietes sadumpojušās?

—    Nevaru zināt.

—   Vai viņas izkratīja?

—    Tik tiešām. Lūk, te man ir viss, kas atrasts.

Pulkvedis piegāja pie galda, jau gribēja apskatīt papīrus un lietas, bet negaidot pagriezās pret kaktā stāvošajiem virsniekiem:

—    Bet kādēļ jūs, virsnieku kungi, atrodaties šeit?

—    Mēs ienācām nejauši.

—    Papūlaties iziet. Šeit ir dienesta telpas.

Tie uz papēža pagriezās un, izgājuši cauri istabai, nozuda aiz durvīm.

—    Dodiet man visu, kas atrasts pie šīs personas.

Dāmu somiņa un tajā visādi nieciņi. Pulkvedis apskatīja somiņas saturu, atrada dokumentu, vēstuli, izlasīja un nogrima domās.

—    Hm! Pazīstams uzvārds. Vai tiešām sarkanā?

—   Tik tiešām. No pārvietojamās lazaretes. Sagūstīta kopā ar vagonu.

Veronika atjēdzās. Vēl nesaprata, kas ar viņu noticis. Ieraudzīdama savas kājas atsegtas un krūtis puskailas, viņa visu atcerējās un histēriski iekliedzās. Viņai ienāca prātā, ka varasdarbs noticis.

Pulkvedis sāka viņu mierināt, lika padot viņai ūdeni, bet Veronika, uzlēkusi no dīvāna un iespiedusies istabas kaktā, norādīja uz apjukušo jaunekli un kliedza:

—    Viņš! Lūk, šis nelietis. Viņš, viņš …

—    Nodzeraties ūdeni un apmierināties. Jums nekas ļauns nav noticis un nenotiks. Jūs bijāt paģībusi.

Veronika trīcošām rokām āķēja un pogāja ciet nepaklausīgos āķus un pogas, un pēkšņi ātri un nervozi sāka runāt franciski. Tas pulkvedi un jaunekli pārsteidza. Pulkvedis tūdaļ saprata, ka gūstekne ir no «labas ģimenes» un atrada par vajadzīgu pārvērsties par galantāko kavalieri un sāka runāt, kaut arī ļoti nelāgā, tad tomēr franču valodā. Viņš pajautāja vai japāņu kara ģenerālis N. neesot viņas radinieks.

—   Es esmu viņa meita! — Veronika lepni atbildēja krievu valodā.

—   Ko jūs sakāt. . . Lūdzu apsēžaties. Kā tad tas viss iznāca? Kā jūs gadījāties komunistu lazaretē? Jūs, protams, varat man to arī neteikt. Tā ir tiesas darīšana, ne manējā. Bet es vienkārši, kā jūsu labvēlis, kas vēlas jums palīdzēt.

—   Ja medicīnisku palīdzību nevar sniegt visiem cilvēkiem, bet tikai… Tad šaujiet mani nost! — Veronika lepni izslējusies sacīja. — Es nezināju, ka žēlsirdība, ko Kristus mums māca, ir noziegums.

—   Bet vai tad jūs nevarējāt pildīt šo kristīgo pienākumu citā vietā? Piemēram, mūsu armijā?

—    Atvainojiet, pulkveža kungs, kad Kristus mums deva savu mīlas evaņģēliju, tad nebija ne baltās, ne sarkanās armijas.

—    Bet vai tagad jūs būtu ar mieru palikt par žēlsirdīgo māsu mūsu lazaretē?

—    Man viss vienalga. Es kalpoju cilvēku ciešanām.

—    Nu, jā. Es jau jūs saprotu, bet… Kā gan var dzīvot šo zvēru, neliešu un varasdarbu darītāju kompānijā? Lūk, tas man ir nesaprotams.

—   Ievērojat, pulkvedi, ka taisni šeit, nokļuvusi baltajā armijā, uz kuru tā tiecos, kurā atrodas mans līgavainis, es arī vispirmām kārtām sastapos ar zvēriem un varasdarbu darītājiem. Mani, kā sievieti, šeit tā apvainoja, nozākāja jūsu kareivji…

Veronika atcerējās visu ceļu līdz šim namam un to, kas bija noticis šajā namā, neizturēja un sāka raudāt…

—   Atļaujiet, atļaujiet! Kareivji jau vispār vienmēr ir rupji un pretendēt…

Tad Veronika, vērsdama niknu skatu uz apjukušo jaunekli, sacīja: :

—   Kareivji! Ne vien kareivji, bet, lūk, šis jaunais cilvēks…

—    Es? Atļaujiet mad … cienītā.

—    Es dzirdēju. Atkārtojiet, ko jūs teicāt par māsām. Jūs teicāt, ka mūs nevajagot nošaut, bet gan … izvarot. Jā! Un jūs atzinīgi piekritāt, kad, lūk, tas, kam es iesitu sejā, jums sacīja, ka mani vajagot likt vai nu pie sienas, vai gultā.

—   Tie ir meli.

—    Tad jūs esat nelietis un nevis dzimtenes sargs!

—   Pulkveža kungs, es lūdzu mani pasargāt no apvainojumiem.

—   Ak, jūs … gļēvulis! Zaķapastala.

—    Pulkveža kungs! Es vēlreiz lūdzu …

—    Nu, sitiet man sejā, varoni!

—    Aā … cienītā. Seit ir tiesas vieta un tādēļ…

—    Te ir tādi pat čekisti, kā pie lieliniekiem.

Pulkvedis apvainojās:

—    Esiet uzmanīgāka savos izteicienos. Bet jūs praporščika kungs, papūlaties novest apcietināto pieklājīgā istabā un pagaidām likt viņu mierā. Manā klātbūtnē nekādas nopratināšanas nedrīkst notikt.

—    Klausos.

—    Un tad… Visas māsas novietot kopā. Lejā ir visādas salašņas, dzērājas un zagles, bet šīs ir žēlsirdīgās māsas. Kas izrīkoja, lai viņas novieto kopējā kamerā? Rīt no rīta pulksten septiņos ierodaties pie manis ar ziņojumu.

—    Klausos.

Pulkvedis palocījās pret Veroniku un izgāja. Iestājās klusums. Veronika stāvēja, pagriezusies pret logu, ar baltu kabatas lakatiņu rokā un, slaucīdama asaras, raudzījās uz vientuļu ielas lukturi. Kad tālumā apklusa pulkveža soļi, praporščiks, pilnīgi atžilbis no dzēruma pēc tam, kad apcietinātā bija sākusi runāt franciski, šīs sievietes apvainots un pazemots, viņš kā palaidnības nodarījis skolēns sāka, stostīdamies, lietodams izmeklētas frāzes, attaisnoties un atvainoties. Veronika atvairīja viņa atvainošanos, pamādama ar kabatas lakatiņu.

—    Vediet mani līdz ar citām māsām istabā… Kā jums lika!

—    Klausos. Stratonov!

Ienāca lācis — klusāks par ūdeni, zemāks par zāli. Runā čukstus. Abi izgāja, aizslēdza durvis. Veronika sāka klauvēt pie durvīm.

—    Jūs nedrīkstat mani ieslēgt! Tūlīt slēdziet vaļā durvis!

—    Bet jūs tak esat apcietināta un mūsu pienākums . .. Tādā gadījumā es palikšu, bet tu, Stratonov, pārved māsas uz piekto numuru, un nāc atpakaļ.

Beidzot visas māsas bija kopā. Ieraudzīdamas ievesto Veroniku, kļuva priecīgas un sāka izprašņāt: kur viņu veduši, ko ar viņu darījuši un ko viņai prasījuši. Veronika bija izmocīta un bez spēka, ka nevarēja ne kājās nostāvēt. Māsas ļāva viņai atgulties vienīgajā gultā un, iekritusi viņā kā nolauzts zieds, Veronika ātri aizmiga.

Otrā dienā no rīta, visām pārējām māsām par lielu izbrīnu, Veronikai pasniedza uz paplātes glāzi kafijas ar pienu un sārtiem sausiņiem.

—    No pulkveža kunga! — kareivis paziņoja.

—    Bet mums?

—   Jūs varat nodzerties ūdeni.

—    Kādēļ jums tāds izņēmums?

—    Nezinu.. . Dzeriet jūs kāda. Es nedzeršu.

—    Lai dzer, kas pelnījis!

Tāda uzmanība pret Veroniku visām masām pēkšņi šķita aizdomīga: vai nu ko izstāsta, vai ari pārgājusi pie baltajiem, vai arī jau agrāk izlikusies par sarkano un bijusi baltgvardu spiedze. Tūdaļ atšķīra, slepeni parunāja ar viņu un atkal novietoja pie viņām. Māsas kļuva uzmanīgākas, sāka naidīgi un aizdomīgi uzlūkot Veroniku. Sačukstējās: viena jau senāk domājusi, ka viņa neesot «savs cilvēks», — tā nu arī izrādījies.

Pusdienas Veronikai atkal atsūtīja atsevišķi un pat servjeti iedeva. Bet vakarā atnāca pats pulkvedis, sarokojās vienīgi tikai ar Veroniku Vladimirovnu un apsveica:

—    Jūs esat brīva!

—    Bet mēs?

—   Gan jau vēlāk, — pulkvedis nevērīgi noteica un palaida Veroniku garām.

—    Ardievu, māsas!

Neviena no māsām neatbildēja, bet kad Veronika gāja ārā, ļauna sievietes balss nošņāca viņai pakaļ:

—    Spiedze! Neliete …

—   Ko? — pulkvedis nikni uzkliedza, uz brīdi apstādamies un pagriezdamies atpakaļ.

Neviens neatbildēja.

7.

Nabaga pilsētiņa! Tā gāja no rokas rokā: te viņā ienāca petļurieši, te mahnovieši, te Marusja-atriebēja, te sarkanie, te baltie. Vienā gabalā to apšaudīja, visi to dedzināja, visi tajā svinēja uzvaru, izliedami iedzīvotāju asinis.

Un tagad: tikko sarkanie ar saviem čekistiem bija beiguši iztīrīt pilsētu no baltajiem un tiem, kas simpatizēja, vai kuriem vispār bija kontrrevolucionārs izskats; tikko bija norimuši vest ratos nošautos un bija mitējušies šaudīt cietuma pagalmā un kapsētā, — tā pilsētiņa krita balto rokās, un atkal sākās izrēķināšanās ar vietējiem lieliniekiem un viņu domu biedriem.

Nabaga iedzīvotāji! Glābjot savas dzīvības viņiem nācās uzņemt visus ar sālsmaizi, bēgt no vieniem un atgriezties otru valdības laikā, dzīvot mūžīgā frontē.

Šoreiz baltie palika ilgāku laiku. Bija pagājušas jau trīs nedējas, bet kungi nemainījās. Iedzīvotāji jau sāka sajust zināmu pamatu zem kājām un pamazām atgriezās mierīgā dzīvē. Protams, mieram bija relatīvs raksturs: aiz Dņepras stāvēja sarkanie un laiku pa laikam apšaudīja pilsētiņu no tālšāvēju lielgabaliem. Bija upuri, asaras, apbedīšanas, bet visi ar to samierinājās, kā samierinās ar vētru, ar negaisu, ar nāvi no nelaimes gadījumiem. Gāja kinematogrāfos, kafejnīcās balto virsnieki lakstojās ap dāmām un jaunkundzēm, kā vēl nesen to bija darījuši sarkano virsnieki. Kinematogrāfa pustumsā uz ekrāna tēlojās dvēseli plosoša drāma, bet klusumā bija dzirdama lielgabalu dunoņa un ik brīdi bumba varēja iedrāzties skatītāju zālē un sprāgt publikas vidū. Ak, tas viss pārīšiem vēl jo vairāk deva iemeslu tumsā kļauties vienam pie otra un līdz ar mīlas trīsām, izjust arī baiļu trīsas!

No rītiem uz laukuma notika tikko mobilizēto pilsētiņas un tās apkārtnes iedzīvotāju apmācība, sagūstīto sarkanarmiešu apskate, tos ātrumā pārvēršot par balto karaspēku. Desmito reizi ielika sasistās rūtis, remontēja izpostītos dzīvokļus un mājas. Ļaudis kā skudras: nepameta, bet nemitīgi laboja savu izjaukto mitekli.

Sarkano atkārtotā pilsētas bombardēšana tomēr ļoti uztrauca baltos, un viņi devās uz priekšu pāri Donai un aizdzina sarkanos tālu prom.

Bombardēšana mitējās un viss kļuva mierīgi. Tas pārsteidza bērnus:

— Mammiņ! Kādēļ nešauj?

Viņiem bija garlaicīgi bez šiem uzjautrinājumiem.

Bija dzirdamas baumas, ka baltie uzvarēdami iet uz priekšu, ka viņi jau ieņēmuši Jekaterinoslavu, ka tagad karam būs beigas: revolūcija beidzas. Ak, kāds nelabojams optimists ir cilvēks!

Veronika pagaidām palika pilsētiņā. Sagūstīto sarkano pārvietojamo lazareti pārvērta par balto, novietoja uz rezerves ceļa. Māsas un kopējas nodeva balto ārstu ziņā. Sajā lazaretē gulēja kopā: i gūstā saņemtie sarkanie, i ievainotie baltie. Un nevarēja izšķirt, kurš no viņiem bija sarkanais, kurš baltais. Viss bija sajucis un nebija ne ķildu, ne ļaunuma. Sākumā baidījās cits no cita, bet tad saprata, ka visi ir cilvēki un sāka draudzēties. Tikai viena no sarkano māsām, savas lasīt un rakstīt neprašanas dēļ bi ja pazemināta par kopēju, niknojās un izjuta ienaidu pret baltajiem, jo sevišķi pret Veroniku, kuru sauca par spiedzi un nelieti. Šo lazareti pārvērta par «sanitāro vilcienu Nr. 5» ievainoto pārvešanai no frontes uz Sevastopoli.

Veronika no virsniekiem, kas atbrauca no Sevastopoles, bija paspējusi uzzināt, ka poručiks Paromovs ir dzīvs un reizēm atbrauc uz Sevastopoli, ka viņam kreisā roka lāgā neklausa, un ka viņš dzīvo Balaklavas apkaimē. Galvenais — dzīvs. Tik ilgi viņa bija mocījusies, nezinādama, vai dzīvs, vai kritis, un, lūk, tagad zina: dzīvs, dzīvs, dzīvs! Visi šķēršļi ir pārspēti, visas mocības ir izciestas, visi pazemojumi un apvainojumi ir paciesti. Viss tas tagad ir aiz muguras. Bet priekšā — Sevastopole un satikšanās ar mīļotu cilvēku. Veronikas dvēselē bija nevaldāms prieks, bet viņa bija iemācījusies savaldīties. Viņa visu glabāja dvēseles slēptākos dziļumos. Kādēļ? Tagad ļaudīm vairs nav nekā svēta, par visu zobojas un smejas. Un, lūk, prieks neizsīka, bet vēl jo vairāk auga un pieņēmās, un tikai reizēm prieks izlauza sev ceļu brīnišķīgos smieklos, gandrīz bērnišķīgos, bieži bez iemesla — vienkārši gribējās smieties, — un acīs, kur ari trīsēja smiekli un kurās bija tik daudz laimes, ka tā apstādināja visus apkārtējos un pretimnācējus. Un ne tik daudz skaistums, cik Veronikas neizsīkstošā enerģija un dzīves prieks pievilka praporščikus un poručikus, ievainotos un veselos, ierosināja koķetēriju sirmmatainos pulkvežos. Pabijuši Veronikas tuvumā, sirmmatainie pulkveži sāka raudzīties spogulī, griezt ūsas un dziedāt: «ir mīlai padots jauns un vecs». Poručiki, atpūzdamies pilsētiņā no asinsizliešanas un nejauši sastapdami Veroniku, dziedāja ģitāras pavadībā «vai nāksi, daiļava, liet asaras pie agrā kapa», slepeni domāja par Veroniku, un noskumuši aizbrauca uz fronti.

Visiem bija tik maz laimes, ka Veronika kā magnēts pievilka nelaimīgo cilvēku dvēseles. Lazaretē ap Veroniku vienmēr bija drūzma. Kavēja strādāt. Gāja it kā brīnumu skatīties. Dienā nācās redzēt vai simts sejas. Divīzijas komandiera adjutants, kura uzvārdu Veronika pat nebija paspējusi iegaumēt, bija viņu bildinājis. Viņu bildinājis! Ja viņš būtu zinājis, kā viņa mīl Borisu, viņš aiz greizsirdības būtu nošāvies.

—    Jūs mani nemaz nepazīstat… un es jūs ari nē.

—    Es jūs tūdaļ sapratu Veronika Vladimirovna.

—    Bet es, lūk, neesmu tik sapratīga.

—    Tad atstājiet cerību!

Grūti laupīt cilvēkam cerību. Laipni paskatījās, pasmaidīja, un adjutants saprata, ka cerība ir, šīs cerības spārnots, aizbrauca uz fronti, bet nedēju vēlāk viņu apbedīja un Veronika sekoja zārkam un slaucīja asaras.

Kareivji meta kapu ciet. Veronika stāvēja nomaļus, atdodamās savādām jūtām: bēdām, kas noslīka bezgalīgajā esamības un gandrīz atrastās laimes priekā. Tas ir tik neizprotami: raud par aprakto adjutantu, bet domā par Borisu un par to, ka viņš ir dzīvs, un no tā gribas iesmieties pie vēl neaizbērtā kapa.

—    Māsiņ!

Kas viņu sauc? Kareivis, kapracis? Ļoti pazīstama seja! Kur viņa to redzējusi?

—   Ari jūs esat pie baltajiem? Ko, vai tiešām neatceraties, mlāsiņ?

—    Nē …

—    Bet, lūk, biedru Mišu droši vien neesat aizmirsusi.. Bet vai biedru Spiridoniču arī esat aizmirsusi?

—    Jermiša! Vai tiešām … tu …

—    Es pats! Kā iet, māsiņ?

—    Kā tad tu te tiki? Vai kriti gūstā?

—    Pats pārgāju. Nevēlos. Nekādas brīvības pie viņiem nav, tikai vārdi, bet darbos apvaino personību: nopēra mani.

—    Vai neko nezināt par Mišu un Spiridoniču?

—    Neko nezinu. Laikam būs frontē apkauti. Bet ko jūs? Esat raudājusi? Vai bija radinieks? — Jermiša jautāja norādīdams ar lāpstu uz kapu.

—    Nē. Tāpat vien … žēl. Vēl ļoti jauniņš bija un . . .

—   Eh! Nav vērts raudāt. Mēs visi tur tiksim. Mani gribēja nošaut, bet tikai gadījums izglāba. Drīz iešu uz fronti kaut sarkanos. Esmu ļoti apmierināts, ka jūs atkal redzēju! Eh!

Jermiša nopūtās, pastūma cepuri pakausī un mīlīgi paraudzījās uz Veroniku.

—   Bet es, māsiņ, jau arī agrāk domāju: ka neesat sarkanā, bet baltā . . .

—    Kādēļ tad tā?

—    Sarkanajiem nav tādu . .. cēlu un … Eh! Labi, ka vēlreiz jūs redzēju. Varbūt pēdējo reizi? Tagad jau ātri vien tiek zem zemes.

Atkal nopūtās un klusi piebilda:

—    Bet kad mani raks kapā, vai tad jūs arī atnāksiet paraudāt?

—    Atnākšu. Varbūt, Dievs dos, ka tas nebūs vajadzīgs.

—    Nav nekāds prieks mirt, māsiņ. Es mīlu dzīvi. Bet neļauj jau dzīvot.

—    Vai atkal bēgsiet pāri pie sarkanajiem?

—    Es? Tagad tas vairs nav iespējams. Nošaus par nodevību. Tagad tikai viens ceļš: kaut sarkanos. Ja viņi uzvarēs, man tik un tā: nāve. Centīšos …

—    Nogalināt?

—    Nu, bet ko tad citu? Mēs jau gan . . .

Jermiša paraudzījās visapkārt: visi jau bija izklīduši. Nobeidza, norādīdams uz saviem biedriem:

—    Taisāmies palikt par zaļiem …

—    Pietiks muldēt! — viens no viņiem izbijies noteica un dusmīgi paskatījās uz Veroniku.

—    Nebaidies, šis cilvēks nenodos!

—    Nu, Jermiša, ardievu! Jāiet . ..

—    Palieciet laimīga, māsiņ! Atļaujiet rociņu noskūpstīt. Varbūt pēdējo reizi redzu. Visam ir beigas: pārdedzis. Dziesti mana svece!

Kareivji pameta darbu un smīnēdami noskatījās, kā Jermiša, pieskrējis pie Veronikas, saķēra viņas roku un sāka to skūpstīt. Tas bija smieklīgi: no galvas nokrita cepure.

—    Eh! — Jermiša novaidējās, noslaucīdams ūsas pēc skūpsta.

Kareivji smējās. Veronika aiziedama no kapsētas vēl ilgi dzirdēja viņu smieklus. Viņa domāja par Vladimiru, kurš bija tik līdzīgs Borisam. Vai viņš nodevis gredzenu brālim? Varbūt kritis kopā ar Spiridoniču? Viņa bija ievērojusi, ka Vladimirs mazliet viņā bija iemīlējies. Lāga cilvēks! Ja viņa nemīlētu Borisu, varbūt būtu iemīlējusi viņu, Vladimiru, bet tagad .. . Tagad visam ir beigas. Viņa nevienu citu vairs nevar iemīlēt. Nevienu pasaulē! Jocīgais Jermiša . .. tagad vairs ne briesmīgs, kā senāk, bet tikai jocīgs. «Pārdedzis» — saka. Pareizi, pārdedzis: izgaisusi senā pašpaļāvība un pārliecība, ka visu sapratis un visu panācis. Arī iemīlējies viņā! Ar kādu godbijību skūpstīja roku. It kā būtu pieskāries svētbildei. Te nu bija — zvērs! Daudz tagad tādu, nomaldījušos un bojā ejošu, kas iekļuvuši velna tīklā un neprot no tā izkļūt. Veronikas dvēselē sacēlās nemiers: aizvien nāca prātā adjutants, kas bija viņu bildinājis un lūdzis atstāt viņam cerību. Tāda tagad dzīve: šodien vēl dzīvo cerībā, bet rīt — jau kapā. Arvien biežāk

sāka uzmākties doma: ja nu ari Borisa mīla ir mirusi. Varbūt viņa brauc uz Sevastopoli ar cerību, bet Boriss jau sen mīl citu? Varbūt ari viņas cerība ir apmānīšanās, mirāža. Kļuva baigi domāt par drīzo braucienu uz Sevastopoli, par pirmo satikšanos, pirmo skatu, pirmo vārdu. Jo viņas jūtīgajai dvēselei jau pie pirmās skatu sastapšanās viss būs skaidrs. Tik tuvi un reizē tāli viņi tagad ir viens otram!

Sanitārais vilciens bija saformēts un pēc nedēļas bija nolikts brauciens uz Sevastopoli. Pēc nedēļas viss noskaidrosies. Un bailes un prieks ar katru dienu spējāk satrauca dvēseli. Lazaretē bieži ieradās Jermiša un vienā gabalā lūdza, lai viņu pieņem par sanitāru.

—    Es centīšos, cik vien spēka: dzīvību nežēlošu jūsu dēļ.

—    Jūs nelaidīs. Sūta uz fronti. Nodomās, ka …

—   Pirmkārt, man ir pietiekoši daudz ievainojumu, un otrkārt — jums tikai jāpasaka priekšniekiem pāris vārdus un gatavs. Dodiet vēstulīti līdzi, gan jau tad es pats .. . Aplieciniet, ka jūs mani pazīstat un ka man var uzticēties.

Lai tiktu vaļā no apnikušās Jermišas uzbāzības, Veronika uzrakstīja zīmīti, nepadomādama par rezultātiem. Bet kāds bija viņas pārsteigums, kad Jermiša, ar laimīgi saviebtu seju un maisiņu uz pleciem, atnāca sanitārā vilcienā un paziņoja, ka atlaists.

—   Tu nu gan esi pasteidzies. Vēl jāparunā ar ārstu. Liekas, ka sanitāru vairāk nav vajadzīgs.

—    Pierakstiet ārpus štata! Man nekā nevajaga, ka tikai es varu būt jūsu tuvumā.

Tas bija tik aizkustinoši, ka šo scēnu novērojošais ārsts, arī Veronikas savaldzināts, uzsita Jermišam uz pleca un sacīja:

—    Es tevi saprotu. Paliec, brāl, ārpus štata.

—    Tik tiešām! Centīšos, jūsu augstdzimtība.

—    Mēs te visi pie Veronikas Vladimirovnas esam ārpusštatnieki.

Nevar teikt, ka Veronika būtu bijusi sevišķi priecīga par šādu iznākumu: Jermiša neiedvesa viņai uzticību. Bet tagad par vēlu. Nevajadzēja dot zīmīti. Bet vai tad viņa bija domājusi, ka viņas protekcija ir tik ievērojama? Laikam gan, kāds no pulkvežiem, kas dziedāja, «ir mīlai padots vecs un jauns»…

Jermiša tajā pašā dienā pielāgojās jaunajiem apstākļiem un izturējās tā, it kā jau no mazotnes būtu dzīvojis šajā vilcienā un vagonā un jau no mazotnes pazītu visus

darbiniekus un slimos. Vakarā, dzerdams ar sanitāriem tēju, viņš tos iepazīstināja ar savu pasaulsuzskatu:

—    Cilvēks ir apzinīgs dzīvnieks. Zivs meklē dziļumu, •cilvēks labumu. Es visu esmu pieredzējis un domāju tā: pie sarkaniem mani nopēra, pie baltiem gribēja nošaut, bet arī tikai nopēra. Kur labāk? Atbildi, ja esi apzinīgs dzīvnieks! Ar otru galu es to iemācījos, brāli, lūk kā!

Jermiša visus vilcienā smīdināja, un tādēļ viņš tūdaļ kļuva par vispārēju mīluli. Ne no šā, ne no tā, sākumā tikai aizmuguriski, sāka saukt Veroniku par kņazieni.

—    Vai tad viņa ir kņaziene? — sanitāri jautāja.

—    Vai viņa? Kņaziene! Jūsu gaišība!

—    Bet mēs nemaz nezinājām.

—    Nu kā tad, vai tad tas jau tūdaļ nav redzams, ka viņa ir no diža dzimuma?

—    Jā, jā, bet neviens jau viņu tā nesauc.

—   Viņai netīk. Raksturs bez visādām aneksijām un kontribūcijām.

Un Jermiša pats tā noticēja savai izdomai, ka arī Veronikai dzirdot nosauca viņu par kņazieni.

—    Kur tu grābi, ka es esmu kņaziene?

—    Neslēpiet, kņaziene! Es visu zinu.

Un visi pamazām sāka saukt Veroniku par kņazieni, bet viņai apnika runāt pretim. Lai! Vienalga: ja jau kņaziene, tad kņaziene. Reiz pajokojās ar Jermišu:

—    Par kņazieni sauc tikai tad, ja ir precēta, bet es •esmu neprecēta, tātad kņaze.

Jermiša paskatījās un noliedzoši papurināja galvu:

—    Nē! Tas jums nepiestāv. Kņaziene — labāk.

—    Nu labi. Viss vienalga.

—   Dzirdēju, kņaziene, ka mēs ceturtdien brauksim uz Sevastopoli, vai tas tiesa? ,

—    Liekas gan.

—   Tur ir jūra. Nekad to neesmu redzējis. Nav gadījies. Loti interesanti, kāda tā izskatās!

Sapņoja par jūru un dziedāja:

Debess mākoņvālēm klāta, Dziļā miglā jūra grimst. . . Teic jel, kas tev nospiež prātu, Teic jel mums to, ataman!

Centās, kā pats izteicās, kļūt kņazienei it kā par adjutantu, bija greizsirdīgs viņas dēļ uz visiem darbiniekiem, pat sievietēm, un runāja čukstus, kad viņa gāja atpūsties savā kupejā. Viņas piezīmes vai norāšana Jermišu darīja nelaimīgu uz visu dienu, un viņš aizgāja atejā un raudāja aiz izmisuma.

Reiz pie vilciena pienāca jauniņš virsnieks, padeva uz vagona platformas stāvošajam Jermišam sarkanu rožu pušķi un bargi teica:

—   Tūdaļ nodod to māsai Veronikai Vladimirovnai! Vai pazīsti viņu?

—    Kņazieni? Kā nu nepazīt! Tikai viņa atdusas un modināt viņu es nemodināšu.

—    Nu, vēlāk! Kad pamodīsies.

—    Bet ko lai saku par jums? — Jermiša diezgan bargi noprasīja, lepns, ka ir tik tuvs viņu valdzinošai meičai.

—    Viņa pazīst…

Jermiša paņēma rozes un pavadīja virsnieku ar ļaunu, greizsirdīgu skatu. Daudz tādu ir redzēti. Kur nu jūs visus prātā paturēs! Nevērīgi nometa rožu pušķi savā kupejā, kur dzīvoja ar biedriem, uz galda un visu laiku domāja vai atdot, vai iemest klozetē? Kādēļ viņš nes viņai rozes? Varbūt viņi jau saodušies? «Es tevi noķeršu putniņ!» Nolēma nodot un novērot, kā viņa pieņems. Kļuva priecīga, iesmējās.

—    Vai pazīstat to cilvēku, kas jums šīs rozes sūta?

—    Nē. Vai viņš man nekā nelika teikt?

—    Saki, teica, ka tas pats, ko viņa dievina …

—    Kas par muļķībām? Tu melo!

—    Eh!

Atmeta ar roku un izgāja no kņazienes kupejas, tad vēroja, kā kņaziene izturas pret puķēm: vai skatās uz tām, bieži paož un pārmaina ūdeni? Vai šīs rozes viņai ir mīļas? Divas dienas tās noturēja, tad paņēma un aizgāja pilsētā uz kapsētu. Jermiša izspiegoja: nolika uz adjutanta kapa.

—    Labi, brāl, ka esi miris! Citādi būtu nogalinājis… Eh! Ak tu mana, sirdspuķīti Nomiršu tevis dēļ, bet tomēr nevienam neatdošu. Labāk, lai tevi neviens nedabū! Labāk pats ar savu roku nogalināšu, nekā …

Veronika nemanīja, ka Jermišas sirdī arvien vairāk nostiprinājās un auga šī dīvainā un briesmīgā mīla.

Jau divus mēnešus pilsētiņa baudīja miera stāvokli un bija pie tā pieradusi. Un pēkšņi viss sajuka juku jukām . . .

Un tas notika tik pēkšņi un negaidīti, ka pat vietējo kara priekšniecību un pilsētiņas administrāciju pārsteidza kara noslēpums.

Pirmais šo kara noslēpumu saoda Jermiša. Viņš bija noklausījies kāda sanitārā vilcienā guloša ievainota sarkanarmieša sačukstēšanos ar viņu apciemot atnākušo radinieku. Slikti slēptais sarkanās kopējas prieks, tās pašas, kas neieredzēja Veroniku un bija nosaukusi viņu par spiedzi un nelieti, vēl jo vairāk apstiprināja Jermišas aizdomas par draudošām briesmām. Viņš palūdza savai iemīļotai māsiņai slepenu audienci.

—    Tā kā es jūs no visas sirds un dvēseles cienu, kņaziene, tad es atnācu jums atklāt visu noslēpumu . . .

Izstāstīja visu, ko bija dabūjis zināt un noklausījies:

—    Ja mēs abi kritīsim viņu rokās, tad mums abiem būs jāmirst. Esmu gatavs, kņaziene, jūsu dēļ mirt, bet man jūs žēl! Pašā ziedu laikā un gluži veltīgi … Es to nevaru pieļaut. Jūs šeit nodos: jums šeit ir slepens ienaidnieks, nodevējs Jūdass sievietes personā.

—    Mūs evakuēs . . .

—    Bet ja nu nepaspēs? Esmu jau redzējis, zinu: katram sava dzīvība ir mīļa. Aizmirsīs un pametīs. Bet ko tad? Pie sienas!

—    Es tak nevaru pamest ievainotos?

—    Vienalga: neizglābsiet ne viņus, ne sevi. Es to nevaru pieļaut.

—    Nu ko tad lai dara?

—    Paņemsim savus sainīšus, un kā satumsīs, tad abi kopā laidīsimies lapās.

Jermišas priekšlikums Veroniku neapvainoja, bet tikai sasmīdināja. Jermiša liek viņai priekšā bēgt divatā!

—    Un kur tad mēs abi iesim? — Veronika pasmaidīdama jautāja.

—    Uz šoseju, un tur palūgsim, lai kāds mūs paved. Runā, ka karaspēks atkāpjoties uz Bahčisaraju. Uz visas līnijas . .. Varbūt, ka ietiksim arī kādā vilcienā.

Baumas apskrēja visu vilcienu un satrauca ievainotos: sarkanie klusībā priecājās un sačukstējās, baltie nemierīgi valstījās pa gultām. Jermiša izturējās divkosīgi: ar sarkaniem bija sarkanais, ar baltiem — baltais. I vieni, i otri turēja viņu par savējo. Vienīgi tikai niknā kopēja nepadevās Jermišas viltībai: . viņa redzēja Jermišas iztapību spiedzei un nelietei un ne vienu reizi vien jau bija nosaukusi Jermišu par kungu kalpu. No šīs ļaunās sievietes Jermiša tagad baidījās visvairāk.

Tajā pašā dienā sanitārā vilcienā ienāca no frontes atbraukušais podporučiks, kas toreiz bija nodevis rožu pušķi Veronikai un lūdza tikšanos ar Veroniku Vladimirovnu.

—   Bet kā lai es pasaku? Kādā lietā? — Jermiša aizdomīgi jautāja.

Koridorā iznāca pati Veronika un podporučiks, atdevis godu, palūdza audienci.

—    Gribu parunāt ar jums vienatnē kādā svarīgā lietā…

—    Lūdzu …

Iegāja kupejā un ieslēdzās. Podporučiks atklāja Veronikai kara noslēpumu: stāvoklis esot tik apdraudēts, ka . . . Protams, tikai viņai viņš uzdrošinoties atklāt šo noslēpumu. Citādi varot rasties panika, kas sabojāšot visu evakuācijas lietu. Bet personīgi viņš, podporučiks, zinot patiesos apstākļus un neticot pareizas evakuācijas iespējamībai. Un, lūk, nolēmis viņu glābt.

—   Mani?

—    Jā.

—    Bet kas notiks ar ievainotajiem?

—    Tos diez vai izdosies aizvākt. Ko tur lai dara? Jāglābj vismaz tos, ko var. Man ir divi zirgi un vienu es varu dot jums.

—    Bet vai tad tiešām mūs pametīs?

—   Tādos brīžos viss kas var gadīties. Ceļi ir aizsprostoti. Kareivji nelaidīs iekšā vilcienos un vispār . . .

Jermiša palika koridorā un gaidīja. Greizsirdība un ziņkārība plosīja viņa dvēseli. Kādēļ viņi ieslēgušies un tik ilgi? Tur kaut kas nav kārtībā. Slepens mīļākais. Tā gan. Kungi jau savu mīlu mēdz slēpt no cilvēkiem, ja nav precējušies. Gaidīja, kamēr tika atslēgtas kupejas durvis. Podporučiks iznāca, smaida, bet pats viss nosarcis. Viņa iznāca pavadīt. Pasniedza rociņu noskūpstīt.

—    Tad atceraties, ka jums ir draugi, kas jūs neaizmirsīs! — podporučiks teica, bet viņa uzsmaidīja un vairākas reizes pameta ar galviņu.

Mazliet vēlāk Jermiša iegāja kupejā.

—    Jums, kņaziene, bija interesanta saruna?

Veronika pacēla izbrīnītas acis, gribēja jau dusmoties,

bet pārdomāja? pasmējās un sacīja:

—   Ja daudz gribēsi zināt, paliksi atri vecs.

Tas viss notika vakarā, bet naktī sākās steidzīga evakuācija, kas drīzāk līdzinājās paniskai bēgšanai. Nakts debesis iekvēlojās ugunsgrēku atblāzmā: tur dedzināja labību un munīcijas noliktavas, ko nebija paspējuši evakuēt.

Pilsētā notika apšaudīšanās. Laupīja un postīja veikalus. Nogalināja buržujus un proletāriešus-lieliniekus. Strādāja gan baltie, gan vietējie sarkanie. Un atkal sākās no bezdibeņa izkāpušā Zvēra šausmas un neprāts.

Aizmirsa sanitāro vilcienu. Tas atradās uz rezerves ceļa un nebija nekādas cerības, ka to atminēsies. Vieni triumfēja, otri baiļojās, daži raudāja un lādēja pametējus. Sarkanā kopēja jau jutās par vilciena komandantu un vairs neslēpa savu naidu pret kņazieni un viņas kalpu Jermišu.

—    Viņus vajaga apcietināt, biedri!

Bet Jermišam bija nagans, bet biedri bija ievainoti un sakropļoti.

Vilciena logi krāsojās ugunsgrēku atblāzmā, no pilsētas atskanēja postīšanas un laupīšanas troksnis, bet no stacijas — kliedzieni, vilcienu dārdoņa, kareivju iekravāšanās kņada. Sārtajā pustumsā zibēja cilvēku silueti, varēja dzirdēt i raudas, i smieklus, i lāstus. Bet kaut kur apnīkstoši pīkstēja ermoņikas, un bija dzirdama piedzērušo nekārtīgā dziedāšana.

—    Māsiņ! Viņš jūs ir piekrāpis. Jābēg, kamēr vēl nav par vēlu. Dārgumiņ manu! Atļaujiet jūs izglābt!

—    Ejiet. Es jūs neturu …

—    Nevaru aiziet…

Šajā brīdī pie vilciena piebrauca divjūga rati. Kupejā iedrāzās uztrauktais podporučiks. Ieraudzīja raudošo Veroniku, Jermišu, kas vilka viņu pie rokas.

—    Nevēlas bēgt, jūsu augstdzimtība. Bet es viņu vēlos izglābt.

Gandrīz ar varu izvilka Veroniku no vilciena un iegrūda ratos. Jermiša uzlēca uz bukas pie kučiera kareivja. No vilciena izskrējusi kopēja kliedza: «Biedri! Jāapcietina!»

Jermiša izšāva ar naganu gaisā, un rati parāvās uz priekšu un aizbrauca ugunsgrēka atblāzmā.

Ceļš bija vezumu, dārdošās artilērijas, bēgošiem pilsoņiem piebāztu ratu aizsprostots. Visapkārt šaudīja. Šķita, ka nāve dejoja asiņainajā atblāzmā, plandīdama pār pilsētu savu melno plīvuru.

8.

Tauta bija izmocīta, izvārdzināta, izbadojusies, ilgojās miera, klusuma un kārtības, neieredzēja kā sarkanos, tā baltos, bet to turpināja mocīt abas puses, atņemdamas maizi, lopus, apģērbu un ar varu piespieda turpināt cilvēku slaktiņu. Krimas meži un kalni bija pilni dezertieriem. Saradās sarkanzaļie, baltizaļie un vienkārši zaļie. Pirmie bija dezertieri no sarkanajiem, otrie — dezertieri no baltajiem, trešie — dezertieri, kas vēl nebija ne sarkanie, ne baltie, bet vispār izvairījās no slaktiņa. Tur bija daždažādu tautību cilvēki. Bija izveidojusies īpaša zaļā internacionāle. Sava īpatnēja pasaule. Cits citu neaiztika, dzīvoja apbruņotos arteļos, kas kontrolēja zināmu kalnu vai ieleju. Ņēma nodevas no «savām» pilsētiņām un sādžām. Tatāru iedzīvotāji, ja arī tieši neatbalstīja meža ļaudis, tomēr bija spiesti to darīt, baidīdamies no atriebības. Šīs apbruņotās bandas bija vienādi bīstamas kā baltajiem tā sarkanajiem. Krimā pret tām cīnījās baltie, bet sarkano vadoņi tās viltīgi izmantoja savā labā, sūtīja turp savus cilvēkus, kas zem zaļo maskas pievienojās bandām, mudināja bojāt ceļus, dedzināt noliktavas un rīkot bruņotus uzbrukumus balto aizmugurei. Cīņa ar zaļajiem bija gandrīz veltīga: viņi savām nometnēm vienmēr izraudzījās nepieejamas kalnu pozīcijas, kur nevarēja piekļūt ar artilēriju. Viņiem bija organizēts spiegošanas tīkls, signalizācija un, briesmu gadījumā, viņi izklīda pa kalniem un mežiem, slēpdamies alās un gravās, pazuzdami vajātājiem bez pēdām. Viņu uzbrukumi bija pēkšņi un pārdroši. Reizēm uz vairākām dienām pārtrauca satiksmi pa galvenajām šosejām. Nogalināja tikai karavīrus, bet citus aplaupīja, izģērba; sievietes, kas bija ģērbušās pilsētnieciski — izvaroja, bet lauku sievietes neaiztika. Tiklīdz baltie pārgāja uzbrukumā, virzīdamies uz ziemeļiem, zaļie sāka pastiprināti darboties aizmugurē. Viņu pārdrošība divkāršojās, uzbrukumi kļuva biežāki. Reiz viņi nonāca no kalniem, ieņēma Aluštas pilsētiņu un, izlaupījuši to, atkal atgriezās atpakaļ kalnos. Bija bīstami atstāt šo zaļo armiju aizmugurē. Tās iznīcināšanai baltie bija spiesti organizēt sevišķu uzdevumu pulkus. Sākās zaļo vajāšana. Izveidojās jauna zaļā fronte balto mazajā valstībā. Baltās armijas jaunieši, kas Krimā bija atnesuši sen kritušā Korņilova demokrātisko garu un ideju, apvainoti savās jūtās, ka padoti ģenerālim, kas Odesas frontē gļēvi bija pametis un nodevis savu armiju, izraudzīja no sava vidus jauno un dedzīgo kapteini Orlovu, kas iedomājās sevi par Napoleonu un ar cilvēku saujiņu, skaitā ap četri simti, gribēja panākt apvērsumu un radīt tautas armiju. Šim mēģinājumam nebija panākumu, bet simpātijas pret šo kustību auga augumā. Uzvarētais un iznīcinātais kapteinis Orlovs ar nelielu pārpalikušo domubiedru saujiņu, aizgāja kalnos un tika izsludināts par nodevēju. Tas viss bija noticis jau pavasarī, bet orlovieši vēl arvien nebija iznīcināti. Orlovs kļuva par dzīvu leģendu, kurā katrs neapmierinātais ielika savu saturu. «Aizbēgšu pie Orlova» — tā tagad bija ne vien ar priekšniecību neapmierināto kareivju, bet arī virsnieku jaunatnes formula. Mīklaina personība! Vieni sauca viņu par «nodevēju», kas pārdevies lieliniekiem, otri — par «godīgu cilvēku un varonīgu virsnieku.»

Lai nu kā, bet Orlovs ar saviem ērglēniem arīdzan mita kalnos un, kaut gan netaisīja nekādus uzbrukumus balto karaspēkam, tomēr biedēja armijas vadību, kā visus neapmierinātos pievelkošs un organizējošs spēks. Ko tad, ja šis leģendārais varonis kļūs par visu zaļo, sarkanbalto un baltsarkano vadoni? Kas mums pastāstīs šī leģendārā varoņa dvēseles drāmu, kuru baltie notiesāja ar nāvi pakarot, un kuru galu galā nošāva sarkanie? Tagad ir skaidrs, ka viņš, atkritis no baltajiem, nepievienojās arī sarkanajiem, bet toreiz, kā sarkanajiem, tā baltajiem, bija viens lozungs: «kas nav ar mums, tas ir pret mums», un tādēļ to jāiznīcina.

Piepildījās Raskoļņikova pravietiskais sapnis: «cilvēki nogalināja cits citu bezjēgas ienaidā, gāja cits pret citu veselām armijām, bet armijas jau karagājienā sāka plosīt pašas sevi, rindas sajuka, kareivji metās viens otram virsū» .. . Raskoļņikovs to redzēja sapnī, bet mēs to tagad redzējām tiešamībā.

Vladimirs Paromovs ne uzreiz iekļuva armijā. Viņš taču skaitījās kritis. Bija vajadzīga gara procedūra, lai uzceltos no miroņiem un atkal pārvērstos par poručiku. Mobilizācijas daļā viņu saņēma aizdomīgi un drošības dēļ apcietināja. Apvainojoša nopratināšana: vai viņš neesot slepens lielinieks, kas lietojot kritušā poručika Paromova dokumentus? Nedaudzie kaujas pārcietušie cīņubiedri, kas personīgi pazina Vladimiru Paromovu, atradās frontē. Atsaukšanās uz lidotāju Solomeiko lietu vēl vairāk sarežģīja. Uz rakstisko pieprasījumu viņš atbildēja: «Poručiks Paromovs kritis sarkano gūstā, izbēdzis un N. stacijā nejauši nošauts no mūsu kazakiem, ko varu apliecināt, kā visa notikušā aculiecinieks.» Galu galā nācās atsaukties uz brāli. Borisu izsauca uz Sevastopoli, konfrontēja ar brāli, un tikai tādā kārtā Vladimirs izglābās no draudošām briesmām: uz visiem laikiem pārvērsties par mironi. Jauno apvainojumu nospiests Vladimirs iznāca no apcietinājuma un viņā vēl jo stiprāk nobrieda apņemšanās, pie pirmās izdevības pamest balto armiju un bēgt. Kaut arī izmeklēšanā reabilitēts, Vladimirs tomēr palika priekšniecības aizdomās. Viņu nelaida uz fronti, bet ieskaitīja «sevišķo uzdevumu pulkā». Tas Vladimiru neapvainoja, bet iepriecināja: būs vieglāk bēgt. Neapvainoja tas, ka viņam nedeva komandēt rotu, bet nodeva mežonīgās divīzijas apakšjesaula virsvadībā, kuru visi saukāja par Karapetu. Tas pats Karapets, ar kuru Vladimiru Balaklavā bija iepazīstinājis brālis Boriss.

—    Manā rotā? Man liels prieks! Kausim abi uz nebēdu!

Karapetam bija apnikusi mierīgā dzīve un žūpošana piekrastes punktā, un reiz viņš bija atbraucis uz Sevastopoli, prasīdams, lai viņu pārcel uz fronti.

—   Jūs mums šeit neesat mazāk noderīgs, kā frontē, — Karapetam bija atteikuši.

—    Kādēļ tā? Tu ar mani esi apmierināts, bet es neesmu apmierināts.

—    Ar ko tad jūs neesat apmierināts?. Jums ir mierīga vieta un samērā droša.

—   Tu mani apvaino? Kam man miers? Neesmu sievišķis. Par ko man ir šautene?

Un Karapets pieķēra pie kinžala spala un briesmīgi padzirkstīja acu baltumiem.

—    Tu mani apvaino?

—    Vai gribat sevišķu uzdevumu pulkā?

—   Man viss vienalga. Gribu kauties. Saproti? Neesmu sievišķis.

Tā Karapets tika par pulka priekšnieku.

Karapeta pulks sastāvēja no neliela īstu karavīru kodola, ap kuru bija sagrupējušies dažādi gadījuma elementi: piedzīvojumu un asu sajūtu meklētāji, izbrāķētie brīvprātīgie, baskāji. Kad rajonā parādījās zaļie, pulks gāja tos gūstīt. Karapets papildināja savu pulku ar vietējiem iedzīvotājiem un gāja pa mežiem un kalniem. Reizēm notika sadursmes, apšaudīšanās; retumis krita gūstā neapbruņotie un Karapets apmierināja ar viņiem savas slāpes pēc asinīm, bet pa lielākai daļai šie karagājieni beidzās bez rezultāta un tikai satracināja Karapetu, kas tad bruka virsū nevainīgajiem mierīgajiem iedzīvotājiem, tatāriem.

—   Tu slēpi? Tu neko nezini? Saki, kur ir lielinieki?

—    Dod jēru! Ēdīsim . . .

Nometne, ugunskuri, šašliki, sarkanvīns un deja, dziesmas un roku plaukšķināšanas pavadībā:

Ka—pa—пет мой бедный.

По—чему ты блед—ный? …

Vietējo iedzīvotāju — tatāru — starpā ātri attīstījās dezertēšana. Balto bargā izrēķināšanās ar tatāru nacionālās kustības vadoņiem, izsauca nemieru un neuzticību baltajiem. Tatāru jaunieši, kurus spaidu kārtā mobilizēja baltajā armijā, sāka bēgt kalnos. Tā radās saite starp tatāru iedzīvotājiem un zajajiem. Dezertieri slepus apmeklēja dzimtās sādžas un mājas, nodrošinājās ar pārtiku, dabūja ziņas par draudošām briesmām. Savējs savējam gribot negribot ir brālis! Gadījās, ka dezertieri atveda sev līdzi kādu izbadējušos draudziņu no zaļajiem. Baltie izdomāja «vispārējo galvojumu»: atbildēja visa sādža, ja viņā gadījās notvert dezertieri vai zaļo. Tā sevišķo uzdevumu pulki drīz vien pārvērtās par soda ekspedīcijām un nelaimīgie iedzīvotāji jau vairs nezināja no kā vairāk baidīties: no sarkanajiem, zaļajiem vai baltajiem?

Tādi pulka priekšnieki kā Karapets, šķita briesmīgāki par sarkanajiem.

— I lielinieks slepkava, i baltais slepkava, i zaļais slepkava. Visi vienādi! Ai-ai-ai! Kā nu mēs dzīvosim? Vairs ne brītiņu neesi drošs par savu dzīvību, — veči, čamstinādami lūpas, gaudās, un vakaros, saules rietā, arvien žēlabaināk atskanēja no mošejām mullas lūgšanas.

Un, lūk, Vladimirs Paromovs kļuva par vienu no šiem slepkavām.

Nemaz nebija tik viegli aizbēgt, kā Vladimirs sākumā bija domājis. Karapets, pieradis pie kalniem un mežiem, ieraudzīja naktsguļai tādas vietas, kas viņu nodrošināja ne vien no pēkšņiem zaļo uzbrukumiem, bet ari no nejaušas karaspēka izklīšanas. Viņš nemitīgi pārbaudīja pulka skaitu, izsūtīja īpašus savus spiegus par sargiem. Vajadzēja nogaidīt sevišķi izdevīgu brīdi vai gadījumu bēgšanai, bet tāds negadījās. Vajadzēja gribot negribot piedalīties cilvēku medībās, arī izrēķināties ar sādžām. Par nelaimi Karapets jo sevišķi bija iecienījis Vladimiru un negribēja šķirties no viņa pat naktīs. Vladimirs neieredzēja Karapetu viņa zvēriskuma un vardarbības dēļ, bet nācās slēpt šo ienaidu un izlikties padevīgam. Reizēm manīdams Vladimira sejā skumjas, Karapets viņu mierināja:

—    Pagaidi: sadabūsim divus sievišķus — man un tevf Nebūs garlaicīgi. Man jau pašam ari ir garlaicīgi.

Aiz garlaicības Karapets pats pēra ar pletni iedzīvotājus, pārspēdams upura kliedzienus ar mežonīgiem rēcieniem. Likās, ka ne viņš per, bet gan pats tiek pērts. «Šausmīgs cilvēks!» — Vladimirs reizēm nodomāja par Karapetu. «I šausmīgs, i lieliniekiem noderīgs: ar šādu pakalpīgu muļķu palīdzību baltais iedzīvotājs drīz vien pārvēršas par sarkano.» Bet tādu baltajā armijā bija liels daudzums. Visdīvainākais Karapetā bija tas, ka viņā līdz ar mežonīgu zvēru mita arī naivi bērnišķīga labsirdība. Noper kādu, bet tad sāk žēlot: padod tam glāzi degvīna:

—    Dzer! Nedusmo, sirsniņ. Man jau tāds raksturs. Negribi? Kādēļ negribi? Dzer! Gribu salīgt mieru. Negribi mieru līgt? Tu mani apvaino? — Un pēkšņi labsirdīgi laipno toni, kas liecināja par Karapeta sirsnīgo vēlēšanos atvainoties par savu nežēlību ar degvīna palīdzību, atkal nomainīja nikns kliedziens:

—    Tu negribi dzert? Vai atkal gribi just pletni? Vēl nepietiek? Dzer, es tev saku!

Pletne nošņāc gaisā. Nelaimīgais dzer, bet Karapets jau smej, kā zēns, kuru sasmīdinājuši.

Pa naktīm Karapets runāja par sievietēm un par saviem piedzīvojumiem. Lielījās ar savām uzvarām. Atzinās, ka viņam ļoti patīk Adelaīda Nikolajevna. Viņš runāja par viņu kā Borisa sievu un nekautrējās Vladimira priekšā:

—    Par tādu sievišķi var atdot visu. Kā arābu ķēve! Viņa nemīl Borisu, viņa mīl mani, — Karapets meloja, bet tad sāka fantazēt: nozags viņu un aizvedīs uz Gruziju.

—    Es nemīlu melnus sievišķus, mīlu baltas. Bet pie mums ir tikai melnas vien.

Mokas ilga gandrīz mēnesi. Tikai augusta beigās Vladimiram izdevās atsvabināties.

Kalnos virs Bahčisarajas un Jaltas ceļa Karapeta vīri sastapās ar orloviešu pulku. Sākās apšaudīšanās, kas pievilka dažas apkārtnē klīstošas zaļo bandas. Viņi nokļuva lamatās un sāka steidzīgi atkāpties. Samobilizētie iedzīvotāji pa daļai izklīda, pa daļai pārgāja orloviešu pusē. Karapets un Vladimirs palika tikai ar mazu ļaužu saujiņu. Negaidīts uzbrukums no sāniem atgrieza atkāpšanās ceļu, — saujiņa izklīda pa mežu. Vladimirs saprata, ka nupat ir pienācis īstais brīdis: bēgdams kopā ar Karapetu viņš pēkšņi iekliedzās un nokrita. Karapets neapstājās.

Skriedams atskatījās, nolamājās un nozuda stāvā, biezu mežu noaugušā, gravā.

Tā Vladimirs Paromovs vēlreiz kļuva visiem par mironi un uzcēlās no kapa vienīgi tikai Ladai.

Reiz Borisa prombūtnē Lada kā ēna noskumusi klīda meža džungļos, jau zaudējusi visas cerības kādreiz atkal redzēt savu Volodju. Pa paradumam piegāja pie zināmās akmens kaudzītes un negribēja ticēt savām acīm: viņa ieraudzīja piecu akmeņu piramīdu. Jā, jā, viņa skaidri redzēja piecu akmeņu piramīdu. No prieka un satraukuma viņa spējii iekliedzās un tikko nezaudēja samaņu. Vai kāds neredzēja šo prieka izplūdumu? Paraudzījās apkārt: neviens nav redzējis. Tūdaļ iegribējās iet un pārliecināties, ka tas viss ir tiesa, ka tā nav iedoma. Kā lapsa viņa iznīcināja savas pēdas, apkārt skatīdamās un līkumus mezdama, viņa nozuda un sāka zagties pa pazīstamajiem labirintiem. Klusi, tikko sadzirdami sauca:

—    Volod-ja!

Aizrāvās elpa: viņa apsēdās un atpūtās. Deniņos dauzīja skaļi, metāliski veseriņi, brīžiem acīs viss satumsa un viņa jau baidījās, ka paliks akla. Bet aklumu nomainīja neparasti spilgta gaisma un viņa atkal zagās uz priekšu un pusbalsī sauca:

—    Volod-ja …

Un, lūk, viņa bija tikai dažus soļus no paradīzes un atkal, no uztraukuma tikko elpot spēdama, pasauca Volodju, — viņa izdzirdēja:

—    Lada?!

Lada atgriezās mājās vēlu, kad jau bija satumsis. Bija dīvaina, klusi priecīga, glabāja savu nosiēpumu no visas pasaules. Vliņa smējās klusiem smiekliņiem, vētraini apmīļoja bērnu, lāgā nesaprata, ko viņai teica, un bija tik loti izklaidīga, ka apkārtējie jau sāka šaubīties par viņas gara spējām.

—    Lada? Ko tu? Vai tu arī dzirdi? Saproti?

—    Labi, labi …

—    Par ko tu smejies? Un ar ko tu runā?

Boriss atgriezās no piekrastes punkta un atveda bēdīgu vēsti: Vladimirs kritis cīņā ar zaļajiem.

Vispirms Boriss to pateica vecajiem. Apspriedās: vai teikt vai neteikt to Ladai?

—    Vai tas tiesa?

—   Karapets pats savām acīm redzējis. Lode ķērusi deniņos. Kā kritis, tā vairs necēlies. Karapets piegājis, domājis, — ievainots, bet viņš jau bijiis beigts, vairs neelpojis.

Ko tur slēpt? Dzīve pati visu izlēmusi. Citādi — kad Boriss bija pie viņas, ilgojās un mīlēja Vladimiru, atnāca Vladimirs, — nelaiž Borisu prom. Kaut kāds gals taču vajadzīgs. Uzmanīgi jāsagatavo un jāpasaka patiesība. Izdevīgā brīdī pateica, ka Vladimirs pazudis bez vēsts, bet vēlāk, ka zajie viņu paņēmuši gūstā. Kad redzēja, ka Lada nekliedz un neģībst, tad nolēma beidzot pateikt visu patiesību:

—    Karapets atrakstīja, ka viņš kaujā kritis.

—    Kritis? — Lada smaidīdama jautāja.

—    Nu jā, kritis. Saproti?

Lada pārkrustījās, bet lūpās ietrīsējās smaids. Tas bija tik dīvaini un pat baigi. Jā, tagad visiem bija skaidrs, ka viņa nav normāla.

—    Bet nu pasaki, Lada, atklāti, vai tev žēl Vladimira? — Boriss reiz iejautājās.

—    Ļoti, |oti! — Lada jautri atbildēja.

—    KādēJ tad tu … neraudi?

—    Kādēļ? • • • Es bieži sapņoju, it kā būtu viņpasaulē, un tur satiekos ar Volodju. Viņam tur ir labi, mierīgi. Atpūšas no visām mūsu negantībām. Priekš manis viņš nav miris, man viņš ir dzīvs.

Noslēpums arvien spēcīgāk pārņēma Ladas dvēseli. Tagad viņa dzīvoja it kā divās dažādās pasaulēs, un slepenā pasaule viņai kļuva dārgāka par īsteno pasauli. It kā tur mežā būtu īstā dzīve, bet šeit, baltajā namā, — tikai māns, kas nepieciešams dzīvei, ilgs, mokošs māns. Bet šajā mānā mīt tikai miesa, dvēsele visu laiku atrodas tur. Seit Lada mīt tikai retumis, tad kad paliek vienatnē ar bērnu. Šī psihiskā divpusība kļuva ar katru dienu stiprāka: mājās klusa pasivitāte, padevīga valoda, paklausīga miesa, izklaidīgs domīgums. Visu normāli dara un runā, kārtīgi izpilda visus ikdienišķās dzīves rituālus, bet līdz ar to viņas gars mīt kur citur. Dvēsele nav mājās. Toties, būdama slepenajā paradīzē kopā ar Vladimiru, Lada pārvēršas. It kā tikai tur viņa pamostos no ļauniem murgiem un māņiem un dvēsele atgrieztos atpakaļ miesā, un viņas acis sāk neparasti mirdzēt, viņas žestos, katrā viņas vārdā un kustībā, glāstos, smaidos, negaidītos vārdos izpaužas liesmains dzīvesprieks. Atgriežoties no paradīzes Ladas dvēsele ne tūdaļ pamet miesu: pirmā stundā mājās pēc slepenās satikšanās, Lada vēl paliek nomodā un pārsteidz tuviniekus ar negaidītu un dīvainu pārmaiņu, bet tad iestājas reakcija, un Lada atkal sāk šķist kā lelle no Hofmaņa stāstiem.

Lada glabāja savu noslēpumu. Dzīve mājās viņai šķita tikai nenozīmīga ārēja čaula. Viņa bez kurnēšanas atdeva savu miesu Borisam un vairs nesajuta nekādu pazemojumu un apvainojumu. Šādos brīžos viņas dvēsele nebija mājās. Viņa nesajuta no šiem glāstiem nekādas trīsas, viņa tos pacieta, kā visus citus garlaicīgos un nepieciešamos ikdienišķās mājas dzīves sīkumus. Lai tikai nepamanītu, nenojaustu, nenāktu aizdomās, ka viņai ir sava paradīze, kur viņa ir atkal senā laimīgā Lada! Kāds brīnišķīgs prieks šajās pārvērtībās!

Tas ir viņas noslēpums! Labāk upurēt visu, lai tikai paglabātu šo noslēpumu.

Reiz ar tvaikonīti pie viņiem viesos atbrauca Karapets. Atkal kopā ar Borisu dzēra sarkanvīnu. Karapets stāstīja par Vladimira krišanu. Boriss dzērumā noraudājās.

— Nu, lai viņam mūžīga piemiņa! Iedzersim uz to …

Kādu asu prieku Lada izjuta šīs mūžīgās piemiņas dzeršanas brīdī! Visi nopūtās, kratīja galvas, bet viņai gribējās dziedāt, dejot, kliegt: «Viņš ir dzīvs! dzīvs!»

Kad satumsa un abi paziņas bija pietiekoši apreibuši, Lada aizskrēja uz mežu un lāvās dzīvajo priekam un laimei. Viņa bija nozagusi Karapetam pudeli sarkanvīna un paņēmusi to līdzi, un viņi dzēra uz savas dzīves noslēpumu, tajā pašā laikā uz namiņa balkona divas piedzērušas balsis dziedāja «mūžīgu piemiņu».

9.

Ja arī tauta vienādi ienīda kā sarkanos, tā baltos, tad tomēr vairāk baidījās no baltajiem, kā no sarkanajiem. Kādēļ? Tādēļ, ka balto kustību viņi turēja par kungu kustību, bet ar kungu valdīšanas atgriešanos saistīja iegūto zemju atņemšanu, muižnieku tiesību atjaunošanu un kungu nesaudzīgu izrēķināšanos par visām revolūcijas nodarītām pārestībām un ciestiem zaudējumiem. Pretējā puse izmanto zemnieka bailes no kungu varas atjaunošanās, pārvērzdama izbiedētā zemnieka acīs visu inteliģenci par tautas ienaidniekiem un buržujiem un pilsoņu slaktiņā pievērsdama tos savā pusē. Baltie viņam sāka likties tie draugi, bet sarkanie — tie ienaidnieki, par kuriem teikts

senā tautas parunā: «Dievs, pasargi mani no draugiem, ar ienaidniekiem es pats tikšu galā.»

Vai tautas bailes bija attaisnotas?

Kā kustības vadoņi, tā arī liels daudzums dedzīgu jauniešu, dodamies cīņā, darīja to tautas un cilvēka personības atsvabināšanas vārdā. Gribēja atsvabināt dzimteni no fanātiķu vardarbības. Bet vadoņi nesaprata, ka jaunu vīnu nevar liet vecos traukos un neprata izraudzīties sev cīņas biedrus: viņu vidū bija vecā carisma bruņinieki, kas sapņoja atgriezt vēsturi. Ar laiku ap cīņas biedriem, kā ap bišu mātēm spietojot, sāka pulcēties domu biedri. Viņu nebija daudz, bet viņi ļoti skaļi sāka dziedāt «Dievs, svētī ķeizaru» un, uzvarēdami kaujās un virzīdamies uz priekšu, sāka atklāti rādīt tautai nagus. Tas taustāmi pārliecināja tautu, ka viņas bažas ir pamatotas, bet no otras puses sāka aptumšot pirmatnējo kustību ideju. Arvien vairāk kļuva manāma nesaskaņa starp vadoņu vārdiem un cīņas biedru darbiem. Ne visi saprata, par ko iet cīņā un kā vārdā mirst. Apdzisa patoss, attīstījās dezertēšana, radās orlovi ar saviem ērglēniem. Vadoņi atradās starp divām ugunīm un domāja, ka pašlaik gudrākais ir vienā laikā prast kalpot diviem dieviem. Vispirmā kārtā tas izpaudās likumos par zemēm, kurus vadoņi izgudroja kopā ar cīņas biedriem: ar šiem likumiem gribēja iekārtot tā, lai i aitas paliktu veselas, i vilki būtu paēduši. Nesaprata, ka zeme ir tā ass, ap kuru griezušies visi mūsu tautas dumpji un nemieri un ap kuru tagad griežas visa revolūcija, tik daudz, cik viņā ņēma dalību tautas masas. Taču jau Dostojevskis reiz rakstīja, ka zeme krievu zemniekam ir pirmā un galvenā lieta, ka zeme ir viss, un no zemes viņam rodas viss pārējais: i brīvība, i dzīvība, i gods, i ģimene, i bērni, i kārtība, i baznīca. Sī lielā vēsturiskā zemes pievilkšanas spēka neievērošanas dēļ gāja bojā baltie vadoņi.

Tas pats notika arī Krimā. Un, ienīzd^ma lieliniekus, tauta tomēr pievienojās viņiem, tādējādi, kā viņai šķita, izraudzīdamās no diviem ļaunumiem to mazāko.

Baltā armija, sākumā ar sekmēm uz priekšu virzīdamās, nepieauga skaitliskā ziņā, neiemantoja tautas masu simpātijas un neradīja viņu vidū balto patosu. Vēsture tai solīja to pašu likteni, kāds jau bija bijis visām iepriekšējām baltajām kustībām. Pēc mānīgajām uzvarām, sākās atkāpšanās pār Krimas zemes šaurumu.

So zemes šaurumu ilgi nostiprināja un Krimas iedzīvotājos stiprināja pārliecību, ka neskatoties uz visām neveiksmēm Krima tomēr paliks balto rokās: «Perekops nav ieņemams!» Krimas pilsētās un miestos dzīve gāja savu gaitu: Perekops pasargāja iedzīvotāju dvēseles no panikas. Viņi bija pārliecināti, ka sarkanie nav briesmīgi, bet briesmīgs ir tikai bads, un tādēļ bija pilnīgi aizņemti ar pārtikas krājumu iegādāšanu ziemai.

Par to rūpējās arī Boriss Paromovs. Ziema, klusajā, nomaļajā stūrītī, kur viņi dzīvoja, jo sevišķi radīja bažas pārtikas ziņā. Visu vajadzēja iepirkt un vest mājās caur Balaklavu ar laivu, bet jūra jau bija bangaina un rudenīgi strauja un vētraina. Vajadzēja izraudzīt izdevīgu brīdi un jāgaida rāmāks laiks. Borisa dzīve tagad noritēja starp Sevastopoli un Balaklavu.

Reiz — tas bija septembra sākumā — Boriss klaiņoja pa Balaklavas līča piekrasti, meklēdams pazīstamus zvejniekus, lai varētu dabūt pār jūru mājās no Sevastopolesatvestos miltus. Apstājās pie zvejnieku laivām un sāka runāt ar zvejniekiem. Turpat stāvošais kareivis noklausījās un sacīja:

—   Tad jau mums abiem viens ceļš, jūsu augstdzimtība. Ceļa biedri! Bet man tikai bailes, nekad neesmu braucis laivā pa jūru. Baidos.

—    Kur tad tev jābrauc? Pie kā?

—   Mani sūtīja … Es tur neesmu-bijis, bet dzirdēju, ka jūs no turienes.

Izrādījās, ka kareivis sūtīts ar vēstuli pie viņa, Borisa Paromova.

—    No kā tad šī vēstule ir?

—    No mūsu kņazienes .. . Lūdzu, izlasiet! No lazaretes.

Boriss atplēsa aploksni un sākumā neko nesaprata: kaut

kāds sieviešu kārtā rakstīja par sevi, ka «mīl, tāpat kā senāk, ar sajūsmu gaida tikšanos ar mīļoto, dārgo» . . . Kas par jokiem? Pašķīra neizlasīto lappusi un it kā nobijās, izlasījis parakstu: «Tava Veronika».

Jermiša ar greizsirdīgu uzmanību vēroja Borisu, kas lasīja vēstuli.

Viņam nepalika apslēpts Borisa nobijušais prieks un samulsums, kas sārtoja viņa veselīgo, skaisto, saulē nodegušo seju . . . Boriss bija tā uzbudināts, ka aizmirsa i zvejniekus, i miltus, i blakus stāvošo kareivi. Tik savādi: jau bija mitējies domāt par Veroniku, un nu uzreiz gribējās kā bultai aizšauties uz Sevastopoli. Zvejnieki bija ar mieru braukt, bet viņš skatās apkārt un kliedz pēc važoņa:

—    Uz Sevastopoli! Cik?

Nekaulējās. Vienalga. Lai pastāv, pagaida, kamēr viņš . . .

—    Lūk, ko, brāl. Tu brauc zvejniekiem līdzi un nodod miltus. Te tev būs adrese, — Boriss steigšus pasaka kareivim.

Gribēja uzrakstīt, ar drebošu roku izrāva lapiņu no piezīmju grāmatiņas, bet zvejnieks atmeta ar roku:

—    Kādēļ? Mēs zinām, parādīsim viņam.

—    Pareizi, pareizi! Tad lūk, brāl…

Boriss šaudījās starp zvejniekiem, miltiem, važoni un Jermišu. Bija pavisam smieklīgs savā steigā, bāza visiem naudu rokā un deva juceklīgas pavēles. Jermiša nu noprata, ka lieta nav skaidra. It kā vēstule viņam būtu pa galvu iezvēlusi! Pavisam kā negudrs no prieka. «Skaists, maita». Droši vien mīļākais. Bet no sejas varen līdzīgs biedram Gorļenkam …

—    Tā, lūk … Kā tad tevi sauc?

—    Saucos Jermila, jūsu augstdzimtība.

—    Jermila.

—    Tik tiešām.

—    Tad lūk, Jermila . ..

Boriss steigšus pastāstīja, kas un kā Jermilam darāms, bet pats iesēdās važoņa ratos.

—    Bet kā tad es tikšu atpakaļ, jūsu augstdzimtība?

—    Nu, ar zvejniekiem!

—    Tad jūs pasakiet kņazienei, ka mani aizsūtījāt, citādi viņa … Esmu dienesta cilvēks, man jāgādā par slimniekiem.

—    Nu, labi, labi! Velns ar viņiem. Nav vaļas.

Boriss aizbrauca. Zvejnieki smējās: velns, saka, ar viņiem, slimniekiem!

—    No kā tu viņam atvedi vēstuli?

—    No mūsu māsas .. .

—   Pat miltus pameta, — lūk, kā iededzies! Un vēl precējies.

—   Kas viņiem . .. Viena sieva un divas mīļākās. Pasaki sievai. Tā un tā, dabūja, lūk, vēstuli no jaunkundzes un tūdaļ aizdrāzās uz Sevastopoli.

Negantas greizsirdības mocīts Jermiša iekāpa laivā. Visvairāk viņu mocīja doma, ka viņš, lūk, muļķis, ved poručikam miltus, bet viņi tur … Ko viņi tur? Ko Jermišas greizsirdība varēja iztēlot?

«Kur tagad ir brālība, vienlīdzība? Tikai vārdi vien? Ja viņam ir zelta uzpleči, tad viņš . . . Bet ja nu abus

izģērbtu, tad nebūtu nekādas izšķirības. Un kurš skaistāks — tas arī vēl ir apšaubāms!» Nu, ja jau Jermiša kādreiz viņus notvers, tad lai piesargās. «Ja tu, cēlā, vari ielaisties ar precētu cilvēku, tad arī neprecētam nevari atteikt!»

Tomēr jūra drīz vien nomierināja Jermišas greizsirdību. Vispirms bailes no zaļā bangojošā bezdibeņa, tad jūras slimība un beidzot — nirvāna. Jermiša saduga sevī un it kā pamira.

Atbrauca vēlu, tumsā. Izbiedēja vecos ar savu vizīti: šķita aizdomīgs — zaļais. Toties vēlāk, kad izrādījās, ka Boriss atsūtījis miltus, uzņēma Jermišu kā mīļu viesi.

Piecus pudus miltu atvedis! Vecāmāte padzirdīja Jermijiu ar tēju, paēdināja un nolika zālē uz grīdas gulēt. Daudz tika runāts. Par visu ko. Jermiša atzinās, ka sākumā bijis sarkanais, aiz muļķības, bet tagad visīstākais baltais, par to vecais viņu pacienāja ar degvīnu.

—    Bet kur kungs palika?

—    Poručiks? Viņš brauca mājās, es viņu ar vēstuli noķēru Balaklavā…

—    Ar kādu vēstuli?

Tad nu Jermiša visu izstāstīja. Runāja un vēroja, kā uzņem viņa vārdus.

—    Žēlsirdīgā māsa, kņaziene Veronika … Domāju, ka viņa ir poručika līgava?

Lada gluži vienaldzīgi pateica, ka — līgava, bet vecie sadusmojās.

—    Daudz tādu līgavu bijis! — vecā īgni iebilda, bet manāmi uzbudinājās un sāka izprašņāt, kā šī kņaziene nokļuvusi Sevastopolē, vai sen jau, vai bieži poručiks ejot pie viņas. Un te nu Jermiša noprata, ka Lada ir «likumīgā», bet Veronika — «agrākā». Sarieba sāncensim:

—    Kā jau mēdz teikt: veca mīlestība nerūs.

Lada pasmaidīja un sacīja:

—    Būtu labi, ja Boriss … ar viņu apprecētos.

Vecie saskatījās, bet Jermiša teica:

—    Mums šai ziņā Krievijā ir varen labi: uz vietas vari šķirties un precēties atkal no jauna. Bez kādām rūpēm! — Brīnījās par likumīgās mieru. — Viņiem jau tas parasts: viena sieva un divas mīļākās!

—    Viņai laikam daudz tādu līgavaiņu. Tagad jaunkundzes dzīvo ļoti brīvi, — vecāmāte pētīja.

—    Pielūdzēju viņai diezgan, viņa tak ir skaista meiča, bet to gan neesmu manījis, ka viņa ar kādu būtu ielaidušies. Es vienmēr esmu viņas tuvumā un … Es to nemīlu! —

Jermiša atbildēja, apvainodamies savas dievinātās dēļ. — Viņa man vienmēr ir acu priekšā, bet es… es to lazaretē nepieļaušu.

Kad Lada aizgāja un Jermiša nolikās uz grīdas sataisītajā guļā, vecāmāte atkal ienāca pie viņa un čukstus pieteica, ka neesot vajadzīgs, ka kungs pie viņas ejot, lai pasakot: nav mājā, aizgāja. Iedāvināja Jermišam Borisa papirosus un palūdza izdibināt, vai viņi nedzīvo kā vīrs ar sievu. Ja ko mana, lai pasaka priekšniecībai par viņas uzvešanos, tādas jādzenot prom no lazaretes.

—    To es viņiem neatļaušu! — Jermiša nosolījās un slikti gulēja naktī: visu laiku domāja, ka viņš, lūk, muļķis, krāmējās ar miltiem, bet tur … Un neganta greizsirdība un iekāre dedzināja viņa dvēseli un miesu. Kāsēja, valstījās. Pret rītu aizmiga, sapņoja, ka skatās pa atslēgas caurumu un redz, ka poručiks ar kņazieni sēd uz dīvāna un skūpstās …

—    Eh!

Uztrūkās kājās un nopurinājās. Jābrauc! Aizgāja pie zvejniekiem, paēda pie viņiem zivju zupu un aizbrauca uz Balaklavu. Un atkal greizsirdība un niknums, bailes no zaļās, bangojošās jūras, jūras slimība un nirvāna. Aizmiga. Nežēloja naudu: aizbrauca uz Sevastopoli važonī. Gribējās ātrāk nokļūt lazaretē. Pārbraucis lazaretē, kāp augšā pa trepēm, bet pretim nāk lejā poručiks, dungodams kādu dziesmiņu. Neievēroja Jermišas atdoto godu, aizgāja garām. Jermiša apvainojās un apstājies, pavadīja poručiku ar ļaunu skatu: vai tiešām visu nakti sabijis pie viņas? Jautrs, dzied … «Gan es tev padziedāšu!»

Paslaistījās pa palātām, koridoriem, bet tad, teikdamies pārmainīt ūdeni karafē, iegāja Veronikas istabā. Viņa pašlaik pārģērbās un sadusmojās: kādēļ nācis iekšā, nepieklauvējis?

—    Vainīgs jau esmu. Bet senāk ienācu — it nekā neteicāt …

—    Nav tiesa! Un vienalga: ja senāk to neesmu teikusi, tad saku to tagad.

Tas Jermišu apdullināja. Tagad viņam vairs nebija šaubu, ka «tas» ir noticis.

Nākamajā dienā Veronikai bija brīvdiena. Viņa saģērbās, gaidīja un vienā gabalā skatījās pulkstenī. Jermiša tūdaļ noprata, ka nāks poručiks. Tā arī notika. Ilgi sēdēja istabā divatā. Jermiša uzmanīgi paraudzīja durvis: aizslēgtas. Staigāja pa koridoru kā aplams. Sadomāja: sasita termometru un aizsūtīja kopēju pie Veronikas pēc jauna. Ja tūdaļ neatslēgs durvis, tātad — taisnība. Stāvēja nomaļus un vēroja: ilgi neatslēdza, bet tad tikai drusku pavēra durvis un sarunājās pa spraugu.

Tad pajautāja kopējai:

—    Ko viņi tur darīja, — redzēji?

—    Durvis jau bija aizvērtas. Nosēdinājusi viesi uz savas gultas — tas ir viss, ko redzēju. Bet skaists gan viņš ir!

Vakarā abi kopā aizgāja no lazaretes, — kā no lieveņa zemē, tā tūdaļ paņēma viens otru zem rokas. Jermiša uzmanīja, kad atgriezīsies. Līdz vienpadsmitiem nepārnāca, bet vienpadsmitos slēdz ciet ārdurvis. Kā atskan zvans, Jermiša nosteidzas lejā un palūkojas caur stiklu, kas zvana. Ārpus durvīm, virs kāpnēm deg lukturis, bet priekšnamā ir tumšs: caur stikla durvīm viss redzams. Noķēra gan. Ilgi nezvanīja. Jermiša noskrēja pa kāpnēm un uzdrāzās abiem virsū: uznākuši uz lievenēm un nezvana, stāv un skūpstās. Jermiša nenocietās: piedauzīja pie stikla, bet pats aizdrāzās augšā pa kāpēm. Saproti nu, ka ļaudis redzējuši! Noslēpās savā kambarī un izlikās, ka guļ. Viņa, papēdīšus klaudzinādama, aizgāja savā istabā. «Tad, lūk, kāda tu esi! Ar virsnieku pinies? Domāju, ka gandrīz vai svēta, bet nē — mīļāko iegādājusies! Nu, gan es jūs pieķeršu nozieguma vietā. Bet mēs arī neesam sliktāki par citiem: vai nu es būšu tavs mīļākais, vai arī apkaunošu tevi visas lazaretes priekšā.»

Tā Jermiša runāja pats ar sevi, gulēdams tumšajā kambarītī. Bet visi šie vārdi neatviegloja Jermišas niknumu un greizsirdību. Tagad jau viņam nebija pat vairs ne iekāres, bet galvenais, kas nedeva viņam mieru, bija rūgtā vilšanās: tik tikko nepielūdza Veroniku kā Dievu, turēja par svētu, bet te tev nu bija!

—    Ak tu, nekrietnā, ak tu. . .

Jermiša čukstus nolamāja kņazieni visnejaukākiem vārdiem, neganti nozākāja savu svētumu, izdomāja un čukstēja kaislus draudus, kā viņš rīkosies, kad dabūs to savos nagos. Bet nekas nelīdzēja, nemiers nebija izgaisināms. Sāka kost spilvena stūri, iekaucās un pēkšņi sāka raudāt.

10.

Jau vairākas dienas jūrā plosījās vētra. Ātri un drūmi pagāja īsās dienas un mokoši ilgi vilkās melnās naktis ar jūras krākšanu, vēja svilpšanu kokos, baltā namiņa skārda jumta dārdoņu. Nebija ne sveču, ne petrolejas, namiņu apgaismoja pirmatnīgs paštaisīts lukturis, kas dega kā vientuļa svecīte tumšā baznīcā. Bija drūmas un baigas naktis. Likās, ka arī dabā sākusies revolūcija: jūras bangas krākdamas dārdēja pret klintīm kā lielgabalu šāvieni, likās, ka tas nav vējš, bet cilvēka raudas un vaimanas nakts tumsā. Baismīgi kvēloja naktīs zvejnieku ugunskuri jūrmalā, atgādinādami ugunsgrēkus, dedzināšanu, laupītāju un slepkavu bandas. Vējš atnesa naktī no ugunskuriem piedzērušo dziesmas, aprautus smieklus, kliedzienus, ermoņikas skaņas. Vecie atcerējās pārdzīvoto muižas postīšanu, nikno pūli, ugunsgrēku dzimtajā ligzdiņā. Saduga no bailēm un sačukstējās:

—    Kur te ermoņika radusies? Senāk te tādas nebija . . .

Ermoņika čīgā visu nakti. Ermoņika atgādināja viņiem

ziemeļus, krievu sādžu un biedēja viņus vairāk par visu. Toreiz, kad atbrauca izpostīt muižu, arī čīgāja ermoņika …

—    Hm. Muzikants uzradies.

Krimā ermoņikas neiederas. Kaitina un uztrauc.

No rīta ieradās arī muzikants. Ar ermoņiku padusē, spļaudams saulpuķu sēklu čaumalas, pienāca pie balkona platģīmis, pacēla cepuri un jautāja vecajai:

—    Nepazināt?

Seja pazīstama. Vecā uzmanīgāk paraudzījās viņā un jautāja:

—    Vai tu nebiji tas, kas atveda mums miltus no Sevastopoles?

—    Tik tiešām. Tas pats. Vai nu tīkams vai netīkams, bet Jermila jums pazīstams!

—    Kā tad tu šeit gadījies? Vai tad neesi lazaretē?

Jermiša paskaidroja: jau toreiz, kad atvedis miltus,

zvejnieki viņu aicinājuši savā artelī, bet viņam bijis žēl iet prom:

—    Esmu apzinīgs cilvēks un nekalpoju naudas dēļ.. Teikšu atklāti: pieķēros ar visu sirdi un dvēseli kādai nekrietnelei. Gandrīz vai kā Dievu pielūdzu. Tā pati, kas atņēmusi jūsu meitai vīru! Kņaziene Veronika Vladimirovna. Es turēju viņu par svēto, bet viņa patiesībā ir . . .

Jermiša pateica tautisku lamu vārdu, kādā nosauc publiskas sievietes. Vecā apjuka, bet neieredzēdama šo personu, ļoti laipni noteica:

—    Bet tev tomēr nevajadzēja tā izteikties, Jermila! Nav labi.

—    Pazemīgi lūdzu mani atvainot, kundze, bet man jāizrunājas. Mēs diezgan esam klusējuši, tagad laiks teikt patiesību. Lūk, es atnācu jums pateikt, ka viņa atņem jūsu meitai vīru, — pat apzvērēt to varu.

Jermiša izstāstīja, ko viņš šīs patiesības dē] izcietis:

—    Lūk, iejaucos lietā, gar kuru man nav nekādas daļas, nepieļāvu virsniekiem pa naktīm skūpstīties ar māsām uz lievenēm. Nu, man uzspļaut! Atstāju vietu! Ko es lazaretē dabūju, ko šeit nopelnīšu? Un pie tam būšu pats sev kungs. Tas nu gan man sāp, ka pievīlos cilvēkā. Visu dvēseli viņa man otrādi apgrieza, maita! Biju gatavs atdot savu dzīvību par viņu, domāju, ka viņa nedzīvos ar vīrieti bez likumīgas laulības, bet viņa … Eh!

—    Vai tad tas tiešām tiesa, ka viņa dzīvo ar mūsu meitas vīru?

Jermiša noņēma cepuri un pārkrustījās, tad nospļāvās.

—    Bet vai tu to pateici attiecīgā vietā?

—    Tur jau visi ir baltgvardiešu maitas. Cits pie cita turas.

Parunāja vēl trijatā: uz balkona iznāca vecais. Jermiša arī viņam visu pastāstīja, un tad vēl ko noslēpumaini pačukstēja pie auss, bet tad atvadījās un cienīgi aizgāja, pa ceļam spēlēdams ermoņiku un klusi dziedādams.

Jermiša atkal bija atgādinājis vecajiem ģimenes drāmu. Te kaut kas nav kārtībā. Kādēļ Lada nav greizsirdīga, kādēļ ļauj Borisam tādu brīvību, netaisa viņam nekādas scēnas? Kādēļ nestrīdās, bet it kā dzīvo draudzīgāk nekā senāk? Abi kaut ko no viņiem slēpj. Bet īlenu maisā nenoslēpsi. Ātrāk viss jānoskaidro. Jāvērš par labu, kamēr vēl nav par vēlu. Un, lūk, viņi sāka cītīgi visu vērst par labu. Sāka spīdzināt Ladas dvēseli. Vecs, laulībā izmēģināts līdzeklis . . . Vecie pārmeta Ladai, kādēļ viņa tik dīvaini vienaldzīgi izturas pret Borisa mīlas dēkām? Kādēļ viņa nepastāv uz savām tiesībām un tieši nepasaka, ka tā ir nekrietnība? Viņa, Lada, visu upurējusi Borisam: likumīgo vīru, laulības svētumu, sava bērna tēvu, vēl vairāk, — viņa uzņēmusies briesmīgu grēku. Jā, jā, briesmīgu grēku: dzīvot ar vīra brāli — tā ir asinssajaukšana, ko nosoda Dieva un cilvēku likumi. «Lai Boriss visu to iegaumē un atceras, ka Vladimirs aizgāja uz fronti un krita tādēļ, lai nestāvētu jūsu laimei ceļā.»

Lada palika vienaldzīga, pat smaidīja.

—   Nu, bet ja viņš… apprecēs šo personu? Aizrausies galīgi un apprecēsies?

—    Tad es viņam došu savu svētību.

—    Tu neesi normāla …

—    Es nemīlu Borisu. Un arī viņš mani nemīl. Lieciet mani mierā. Ja viņš apprecēsies, tad es viņu mīlēšu kā brāli un vairāk nekas man nav vajadzīgs.

—    Jūs visi esat nenormāli. Jūs visus vajadzētu ievietot vājprātīgo namā!

—    Mums nav laimes. Tādas laimes, kāda cilvēkiem bija agrāk. Mēs zogam no dzīves laimi pa drusciņai. Mēs esam nabagi, tēvs! Mēs stāvam dzīves krustceļos ar izstieptu roku. Dodiet nabadziņam kādu artaviņu! Bet ja dzīve nedod, tad mēs nomirstam badā.

—    Nē. Jūs uzbrūkat un laupiet.

—    Es nevienu negribu aplaupīt, bet jūs mani piespiežat, paši piespiežat.

—    Mēs?

—    Ja Boriss to sievieti mīl, bet es viņam to liegšu darīt un prasīšu, lai viņš dod savu mīlu man, tad jau es — būšu uzbrucēja un laupītāja. Un jūs mani piespiežat to darīt! Es neesmu uz to spējīga, un es mīlu citu.

—    Lūk kā? Es zinu, ka tu dzīvo ar Borisu, man ir pilnīgs pamats šo faktu apgalvot.

—    Dieva dēļ, nepierādiet! Nevajāga … 1

—    Un ja tu …

Lada aizbāza ausis, aizskrēja savā istabā un ieslēdzās. Vecie, sašutuši un sarūgtināti par meitas atzīšanos, sāka apspriesties, ko darīt. Galvenais, kuru tad viņa šeit var mīlēt? Kas tad šis «cits» tāds ir?

Pārskatīja visus apkaimē dzīvojošos kulturālos vīriešus — viņu bija tik maz — un nevienu neatrada, ko Lada varētu mīlēt. Varbūt kāds no vienkāršiem ļaudīm? Zvejnieks vai gans? Ne par velti teica, ka laime jāzogot. Tādi laiki, kad viss kas iespējams. Sī doma šķita ticama: starp zvejniekiem ir kāds skaists jauneklis, pusgrieķis. Tas ir aizdomīgi laipns pret Lādu: te atnes zivis, te krabjus un katrā ziņā grib nodot pašai Ladai. Vai tiešām sapinusies ar šo zeņķi? Jo vairāk minstinājās, jo šī doma šķita iespējamāka: ne par velti viņa tik bieži kaut kur aiziet un paliek ilgu laiku, bet pārnāk klusa un sagurusi. Nu, bet kas tad ir ar Borisu? Dzīvo ar abiem? Kāda neķītrība! Izvirtība! Tad Borisam nav ko pārmest, ne arī uzstādīt viņam kādas prasības.

—    Lūk, māmiņ, mēs te visu laiku par lieliniekiem runājam. Ka tur ir visādi dekrēti un socializācijas, bet pie mums? Eh, visu Krieviju ir padarījuši par vienu vienīgu lielu atklāto namu. Labāk būtu palīst laikus zem zemes, vai!

Reiz Lada, pa paradumam, dzina kalnos kazu paganīt. Vecais nolēma viņu izsekot. Vai nu viņa gados tiksi līdzi jaunai un lunkanai sievietei? No kalna kalnā un pazaudēja no acīm. Ilgi klīda un negaidot uzdūrās kazai: piesieta aukliņā pie celma, plūc zālīti, bet Lada nekur nav redzama. Pastaigāja apkārt, pasauca, — neatsaucas. Nu, lūk! Tagad skaidrs. Steigšus atgriezās mājās un nogāja jūrmalā pie zvejniekiem:

—    Kur Harlampijs?

—    Aizgāja krabjus ķert. ..

—    Vai sen?

—    Sen jau.

Nu bija noslēpums atrisināts! Visu izstāstīja sievai. Sāka justies vainīgi Borisa priekšā. Viņš bija atbraucis no Sevastopoles jautrs, dzīvespriecīgs, un dzerot tēju uz balkona, visu klātbūtnē, pat Ladai klātesot, paziņoja patīkamo, jauno vēsti: no Krievijas atbraukusi viņa pirmā mīla, un drīzumā viņš visus iepazīstinās ar viņu, atvedīs šurp ciemos. Viņa kalpojot lazaretē, viņai došot uz vienu nedēļu atvaļinājumu, un tā nu viņš to uzaicinājis. Jauks cilvēks! Tagad vairs neesot tādu sieviešu: viņā esot kaut kas turgeņevisks. . .

—    Tava līgava? — Lada jautri iejautājās un sirsnīgi nopriecājās. Viņa daudz bija dzirdējusi par šo meiču no Vladimira. Būs jautrāk ar jaunu cilvēku kopā padzīvot, apnikusies jau veču mūžīgā rūkšana.

Ladas un Borisa starpā jau sen viss bija beidzies. Lada atpūtās no Borisa mīlas, kļuva jautrāka, sāka cilāt saspiestos dvēseles spārnus. Nebija nekādas izskaidrošanās. Viss vienkārši beidzās! Boriss lika viņu mierā. Tas bija tik negaidīti un nesaprotami, bet, lūk, tagad viss noskaidrojās:

—   Mana pirmā mīla …

Vecais sarauca uzacis un jautāja:

—    Nu, bet kā tad tagad būs ar tevi, Lada? Kāds numurs tad tu tagad būsi?

—    Kas jums tur par daļu, tēvs!

—    Tev arī vajadzētu ataicināt šurp ciemos savu pirmo mīlu. Neko nesaprotu. Vīri atdod savas sievas, sievas savus vīrus. Nudien īsta Sodoma un Gomora!

Vecajiem likās, ka viss irst un grūst. Bet Lada ar Borisu sadraudzējās. It kā no abiem būtu nokritušas smagas važas, ar kurām tio bija kopā sakalti. Nogāja lejā jūrmalā, sēdēja un sirsnīgi, draudzīgi runāja par Veroniku. Lada klausījās un domāja: laikam gan Veronika ir Joti laba un stipra, — Boriss it kā pamodies jaunai dzīvei. Palicis laipns un visnotaļ lūdz no Ladas piedošanu, skūpsta viņai rokas un vienā gabalā jautā:

—    Vai tu mani nicini, Lada?

Borisa acīs ir radies kaut kas jauns. Varbūt tajās sastindzis jaunas, skaidras laimes, jaunu cerību atspulgs, lēnīga sapņainība.

Pamodās vēlēšanās būt tīri ģērbtam, delikātam un skaistam gan vārdos, gan darbos. Atbrauca Karapets, bet Boriss noslēpās. Kādēļ? Ar šo paziņu saistītas daudzas netīras un neķītras atmiņas. Tagad pēc satikšanās un sarunām ar šo cilvēku, Boriss jutās tā, it kā būtu aptraipījis savas jūtas pret Veroniku.

—    Atved viņu šurp. Es jau viņu mīlu. Par to, ka viņa pratusi izdarīt to, ko nespēju es: atmodinājusi tevī cilvēku! — Lada skumji nopūzdamās sacīja. Sāka slaucīt ar kabatas lakatiņu asaras.

—    Nē, nē, Lada, nevaino sevi! Mūsu mīla dzima asiņainā zvēriskā murgā. Es vēl pats neticu jaunajam un tādēļ reizēm baidos no tā. Veronika ir kā tāla lappuse no tālas un skaistas dzīves, kad cilvēks pats izdaiļo savu mīlu. Lasot šo lappusi, liekas, ka viss ir atgriezies. Bet ja nu viss tas arī ir tikai pašapmānīšanās? Vai es, Lada, esmu spējīgs atbildēt uz šo skaidro mīlu?

—    Tici, Boris, un viss būs labi.

—    Gribas ticēt, Lada, ļoti gribas, bet… ir brīži, kad es zaudēju ticību sev, notveru sevi pie zvēriskā. Tas pēkšņi izšaujas man pašam negaidot. Šīs meičas skaidrība reizēm manī modina kādu zvērisku vēlēšanos apgānīt, pavest . . . Kaut gan tas notika tikai kādas divas reizes, parasti tā nav. Vispār tas viss priekš manis ir kas jauns: šāda jauneklīga dievināšana, romantisms. Biju ar viņu katedrālē un lūdzu Dievu . . . ticēju Dievam! Kaut dažas minūtes, bet ticēju. Viņa, zini, ir reliģioza, un tas atspoguļojas manā dvēselē.

—    Viņas mīla, Boris, skaidros tavu dvēseli. Viņā tu atradīsi savu glābiņu.

—    Dod, Lada, savu roku! Noskūpstīt. Cik tu esi mīļa un laba! Un visu to es senāk neievēroju un nepratu cienīt.

—    Vai tu viņai neko nestāstīji par mūsu . . . mūsu attiecībām?

—    Nē, Lada, trūkst dūšas.

—    Un nevajaga arī. Kādēļ? Tikai apgānīsi, aptraipīsi visu. Mums viss tas jāaizmirst. It kā nekas nebūtu bijis. Vai ne tā?

—   Jā. Bet vai tu, Lada, pati to spēsi?

—    Spēšu. Es gribu tevi mīlēt tikai kā savu brāli. Man brāļu nav bijis, un es to vienmēr tiku nožēlojusi. Nu, lūk, tagad tu man būsi brālis.

Abi pārnāca mājās pavisam neparasti: it kā visu mūžu būtu sagādājuši viens otram tikai prieku. Vecajiem pat radās cerība, ka viss atkal ir griezies par labu. Kaut tikai Lada citādi uzvestos! Bet Boriss aizbrauca un Lada atkal sāka iet mežā, aizbildinādamās, ka iet ganīt kazu un atkal pārnāca savāda un neizdibināma: atgādināja sievu, kas pievil vīru. Vecais nolēma atklāti parunāt ar meitu. Tā godīga, kārtīga sieviete nevar darīt. Reiz, kad Lada pārnāca no satikšanās satraukta, ar saraudātām acīm, tēvs ienāca viņas istabā:

—    Lūk ko, Lada … Ilgi jau esmu klusējis, bet vairāk nevaru…

—    Nu, ko jums no manis vajaga? Neļaujat man dzīvot.

—    Pag, neuztraucies! Tu pazīsti manus uzkatus: es visu varu piedot un visu varu saprast, bet man ir grūti. Nedomā, ka mēs ar māti esam akli un nekā neredzam. Es nevaru! Es prasu, lai tu grozītu savu uzvešanos!

—    Uzvešanos? Es, tēvs, neesmu ģimnāzijā un man piecniekus par uzvešanos nevajaga.

Tēvs iekarsa. Tik lēnīga no dabas, bet paskat kāda valoda. Lai zina, ka viņam viss zināms:

—    Tu domā, ka es nezinu, kur tu ej ar savu kazu? Tu ej uz satikšanos pie mīļākā. Es zinu, ar ko tu esi ielaidusies.

Lada iedegās:

—    Jā, jā . .. pie mīļākā! Un šodien jūs viņu redzēsiet: viņš atnāks pie manis naktī. Vai tagad esat apmierināts?

Ko viņa runā? Vecais pat apjuka. Dažus mirkļus pastāvēja klusēdams, baiļu pilnām acīm raudzīdamies caur asarām smejošā Ladā, tad strauji pagriezās un izgāja, dusmīgi aizcirzdams aiz sevis durvis.

Šajās briesmīgajās dienās cilvēkiem nebija lemts baudīt laimi. Ja arī viņiem izdevās notvert teiksmaino laimes putnu, tad tomēr neizdevās to noturēt: tas izrāvās no rokām, pamezdams saujā tikai dažas spalviņas. Glabāja, slēpa šīs spalviņas, bet atskrēja vējš no tuksneša un aiznesa spalviņas, vai ari tās zaudēja savu mirdzumu netīrajās, asarām un asinīm aptašķītajās cilvēku rokās.

Ledas mīlas pasaciņa mežā nevilkās ilgi. Tāda īsa un spilgta pasaciņa, spalviņa no laimes putna astes. Iemirdzējās un nodzisa. Dažas satikšanās bija spilgtas un skaistas, noslēpuma, aizmirstības un pagātnes rēgu daiļuma apstarotas. Bet skaistās saules dienas nomainīja drūmas, blāvas rudens dienas, jūra sāka velt smagus, krācošus viļņus, debesis kļuva svina pelēkas un vējš nemitīgi dzenāja tumšpelēku mākoņu pulkus. Un aiznesa līdzi īso laimi no paradīzes. It kā apdzēstu ugunskuru.

—    Volodja, kādēļ tu šodien esi tāds bēdīgs?

—    Mani nomāc skumjas. Sevišķi naktīs. Varbūt tas ir jūras bangu, jūras krākšanas iespaids. Klausoties šai bangu rūkoņā sāk likties, ka visa pasaule ir izmirusi, un es viens tikai esmu palicis virs zemes. Un galvā iešaujas dažādi jautājumi par dzīvi. Vai zini, kā sevi dēvēju? Konservētais mironis! Vai ari: zvērs krātiņā. Tas ir ļoti līdzīgi. Tikai tagad esmu sācis saprast nelaimīgos zvērus zooloģiskajos dārzos. Ja viņi to iedomātos un spētu, viņi visi, protams, izdarītu pašnāvību.

—    Es atnāktu pie tevis biežāk, bet mani uzmana, un es baidos. Tev šeit ir garlaicīgi. Bet ko lai dara?

—    Lieta tā, ka pats no sevis nekur nevar noslēpties. Un vismazāk vientulībā. Ja nu vēl varētu sadabūt vairāk grāmatu, varbūt, ka tad es sevi aizmirstu, bet citādi…

—    Es lūdzu, lai Boriss man atved grāmatas, bet viņš to vienmēr piemirst.

—    Jā, viņam tagad nav vaļas domāt par grāmatām. Vai Veronika vēl nav atbraukusi?

—    Nē. Viņiem drīz jābūt šeit.

—    Vai viņi precēsies?

—    Jā.

Vladimirs nopūtās un nogrima domās. Sēdēja un klusēja. Likās, ka nav par ko runāt. Vladimirs pagājās pa pagalmiņu, apstājās pie Ladas, glāstīja viņas galvu un sacīja:

—    Divreiz nomirt nav iespējams, bet no vienas reizes neizbēgsi. Es negribu būt gorilla krātiņā. Es vairs nevaru, Lada! Teikšu tev atklāti: vakarnakt es izcīnīju lielu ciņu ar nāvi. Jau biju pilnīgi gatavs, bet iegribējās atvadīties no tevis un bērna … Ja ar vilkiem jādzīvo — tad pa vilku modei jākauc. Ja atsakies citus nogalināt, tad nāve tev pašam ķeras pie rīkles.

Lada ar žēlumu un bailēm raudzījās uz Vladimiru un viņai nebija tādu vārdu, lai viņš spētu saprast viņas ciešanas. Tikai acis. Un tajās Vladimirs izlasīja izmocītās dvēseles šausmas.

—    Man vienkārši ir slikts garastāvoklis, Lada. Nepiedod maniem vārdiem sevišķu nozīmi.

—    Ja tu ar sevi ko izdarīsi, es … arī došos nāvē. Un zini, ka tu nogalināsi ne sevi vien, bet mūs visus. Arī mūsu meitiņu! Es viņu nevienam neatstāšu šai pasaulē. Paņemšu līdzi!

—    Nu, Lada, tas jau pavisam mežonīgi. Tikai barbaru laikos vecākiem bija tiesība lemt par savu bērnu dzīvību, bet tagad .. .

—    Arī tagad ir barbaru laiki.

Atkal sēdēja klusēdami un domāja. Ladai vajadzēja iet prom, bet slepus paraugās Vladimira sejā un baidās aiziet. Jau metās krēsla, bet viņa sēdēja uz akmens, kā statuja.

—    Tev laiks iet, Lada.

—    Es neiešu … Vai zini ko? Mirsim kopā! Es arī esmu piekususi no dzīves.

Vladimirs satrūkās: it kā pēkšņi būtu atrisinājis mīklu, gar kuru ilgi veltīgi nomocījies. Viņa acīs pazibēja savāda uguntiņa. Viņš tik neatlaidīgi pēdējās dienās bija domājis par pašnāvību, un vienmēr viņa, šī nelaimīgā sieviete, ko viņš bija saistījis ar savu dzīvi, nostājās viņa nāvei cejā, kas taču bija vienīgā atsvabinātāja no visām mokām. Un lūk, tagad viss atrisinās.

—    Iesim prom no dzīves, Volodja, visi, visi!

—    Nē. Tikai divatā.

Lada sāka raudāt. Aiziet un atstāt bērnu, — nē, to viņa nespēj! Vladimirs staigāja apkārt un runāja. Viņi ar Lādu savu dzīvi jau nodzīvojuši. Šī dzīve bijusi īsa kā svece vējā, ātri izdegusi, un nav vērts vairs žēlot sveces galiņu, kas tikai kvēp, bet vairs nedod gaismu. Bet bērnam vēl visa dzīve priekšā. Kas zina, kāda būs šī dzīve? Un kas zina, kas būs pēc desmit gadiem? Viņš, Vladimirs, ir fatālists: nāve katram atnāk iepriekš noliktā laikā. Vai tad Lada nejūt, ka viņu dzīve ir izdegusi kā svece? Nekā vairs nākotnē nav, tikai — nāve. Viss palicis aiz muguras. Tikai pagātne ir vērtīga, bet tagadne — ir viena vienīga mocība. Viss jāļauj likteņa ziņai: ja bērnam lemts mirt, — nāve atnāks zem šarlaka, tīfa, dizentērijas, vai baku maskas, un meitenīte nomirs. Bet pašiem laupīt viņai dzīvību — tā ir nežēlība, nevis mīla. Kāpēc Lada domā, ka jāmirst kopā ar bērnu? Tas ir tikai akls mātes egoisms. Ja meitenīte varētu saprast, viņa atvairītos rociņām un kliegtu: negribu!

Lada klausījās. Vladimira pārliecinātajai, kaislīgajai runai bija liels iespaids uz viņu. Klausījās un māja ar galvu. Jā, Lada tic aizkapa dzīvei un tic, ka viņi reiz visi atkal satiksies. No šīs domas Ladas sejā iestarojās smaids.

—    Mirsim, Volodja! Esmu tik nogurusi! Tā gribas atpūsties . ..

Vladimirs piesēdās viņai blakus un sāka viņu apmīļot. Glāstīja viņas galvu un skūpstīja asaru valgās acis. Čukstēja viņai: šonakt viņš atnāks pie viņas, atvadīsies no bērna un tad aizies, pavisam, uz visiem laikiem.

—   Jūrā? — Lada čukstus jautāja.

—    Jā, jūrā…

Vladimirs jau devās uz jūrmalu: tur ir milzīgs akmens, no kura var nolēkt.

—    Tikai . .. ātrāk! … Lai nebūtu jāmokās . ..

—    Var jau iepriekš ar revolveri… Novelsies no akmens un beigas .. .

Viņi sēdēja kā sazvērnieki un sačukstējās. Bet jūra krākdama bangoja pret klintīm, sašķaidīdama sīku ūdens putekļu kaskādēs zaļos, smagos baltkrēpainos viļņus, kas kā nemitīgi jātnieku pulki auļoja kārtīgās rindās šurp no dūmakainā apvāršņa.

Cieši saskūpstījās, viens otram acīs skatīdamies. Tātad viņš atnāks tikko satumsīs. Lada pameta ar galvu un aizgāja mājās. Bet mājās izskaidrošanās ar tēvu, apvainojums un pārmetums, ka viņai ir mīļākais:

—    Jā, jā! Biju pie mīļākā. Un šodien jūs viņu redzēsiet: viņš atnāks pie manis naktī. Vai tagad esat apmierināts?

Tā arī notika. Kad jau satumsa pavisam, pie balkona durvīm kāds pieklauvēja. Durvis atslēdza vecais.

—    Nebaidaties! Pēdējā vizīte . . .

Veco pārņēma šausmas: viņa priekšā atkal stāvēja mironis. Nočamstināja lūpas, metās sāņus, sagrīļojās un nokrita, ar kailo pakausi atsizdamies pret grīdu. Izskrēja Lada, māte. Aizstiepa samaņu zaudējušo tēvu uz dīvāna. Viņš nekustīgi raudzījās plati ieplestām acīm uz apkārtējiem, kustināja lūpas un rēca .. . Desmit minūtes vēlāk viņš bija miris. Neviens neraudāja. Baltajā namiņā bija ienākusi nāve, un visi nobēga un noslēpās. Tikai mātes istaba iedegas uguntiņa vecas, nomelnējuša sidrabrāmi ietvertās svētbildes priekšā …

Kādēļ baltajā namiņā bija ienākusi nāve? Varbūt, viņa negribēja pieņemt upuri, ko viņai gatavoja sazvērnieki? Atnāca un aizkavēja . . .

11.

Nekur nevar dabūt zārku!

Aiz Vladimira pleciem baltajā namiņā bija ienākusi nāve, bet neviens neraudāja. Visi slēpās aiz jautājuma: kur dabūt zārku? Vispār — kā mirušo apglabāt? Baznīca un kapsēta ir tālu, kādas desmit verstis, pa lietusgāžu izskaloto un milzīgiem akmeņiem piemētāto ceļu izbraukt nav iespējams. Nevien izbraukt, bet arī nēšus aiznest zārku nav iespējams. Pat garīdznieku grūti sadabūt: vai būs ar mieru iet kājām? Cilvēki sen vairs negāja pa šosejām: Baidaru tuvumā atkal saimniekoja zajie, bet varbūt tikai vienkārši laupītāji. Kā un kur lai apglabā? Nevar parādīt mijam cilvēkam pēdējo godu: nevar noturēt aizlūgumu, iededzināt vaska sveces, palasīt apbedīšanas psalmus un kanonus, svinīgi pavadīt līdz kapam. Un tā nu mirušais kjūst nevis aizgājējs, bet tikai līķis, un pati nāve zaudē savu nozīmi. Vecais gul uz dīvāna ar palagu pārsegts un tikai visus biedē: svētuguntiņas gaismā šķiet, ka mirušais kustas zem palaga. Tas ir tik dīvaini: Lada, kura pati bija gatava atdoties nāvei, tagad baidās ieiet zālē un palikt vienatnē ar mirušo tēvu. It kā tas nebūtu vis tēvs, bet svešs mironis. Slēpjas savā istabā, pie bērna, kas bezrūpīgi un jautri sarunājas, smejas un ar to neļauj istabā ietraukties domām par nāvi. Vladimirs brāļa istabā visu laiku raksta atvadīšanās vēstuli cilvēkiem un nerādās zālē. Tikai māte viena pati ieiet, pastāv, nopūšas, pārkrustās un aiziet atpakaļ savā alā domāt par to, ka arī viņai ir laiks posties uz mūžīgo dusu. Nav vairs ko gaidīt šajā dzīvē! Viss ir beidzies, priekšā tikai nāve. Pašļūc tupelēm, ieskatās Ladas istabā.

—   Ladočka! Kā tad nu var bez zārka un garīdznieka? It kā nebūtu cilvēks . ..

Lada nodreb, savelkas un nopūzdamās atbild:

—    Ko tad, māt, es tur varu darīt?

No Ladas pie Vladimira:

—   Vladimir Pavlič! Ko tad nu mēs tagad darīsim … Kā apbedīsim cilvēku?

Viņš pats jau atrodas uz nāves sliekšņa, bet dzīve vēl piespiež viņu noņemties ar šādiem sīkumiem.

—   Jāizrok kaps, jāietin līķis palagā, jāpārkrusta un jāaprok . ..

—    Es tak arī to nevaru izdarīt! Jūsu dēļ nomira, jūs nobiedējāt, bet tagad pat palīdzēt negribat.

Raksta un neatbild. Atkal aiz muguras atskan vecās gaudošā balss. Pagriežas atpakaļ un sakaitināts atsaka:

—    Rīt izrakšu bedri un apbedīsim …

—    Bedri? Vai tad viņš ir suns, vai? — Vecā paņēma nūju un aizvilkās jūrmalā pie zvejniekiem: jāataicina ātrāk Boriss, jāaizsūta viņam uz Sevastopoli pakaļ, varbūt ka šis. Jermila būs ar mieru kājām aiziet — atlīdzinās viņam par to. Bet varbūt, ka zvejnieki uztaisīs arī zārku? Ir taču cilvēki! Viņiem jāsaprot. Ilgi gāja pa taciņu uz leju. Nonāca jūrmalā. Zvejnieki gulēja. Pamodināja vienu un izstāstīja. Tas, samiegojies būdams, neko nesaprata, atmeta ar roku un, aizgriezies prom, likās gulēt no jauna. It kā teiktu: tā nav mana darīšana! Vecā apsēdās uz lāviņas un sāka raudāt. Pamodās Jermiša. Kas ir?

—    Jermīluška, dārgais! Man lielas bēdas …

—    Kas ir?

Veca izstāstīja, bet Jermiša pastaipījās, nokāsējās un sacīja:

—   Nekas, vecenīt. Mēs visi savā laikā mirsim. Ja dosi trīs mārciņas cukura, mēs sasitīsim i zārku, i kapu izraksim, un viss notiks pa godam. Bērni!

Pamodināja biedrus, iepriecināja ar cukuru. Cukurs nekur nav dabūjams, un nu būs veselas trīs mārciņas. Parunāja savā starpā:

—    Par četrām mārciņām esam ar mieru!

—    Bet ja dosi piecas mārciņas, arī popu aizvietosim,— kāds puisis pajokoja, un visi sāka smieties.

Ne cilvēki, bet zvēri. Pat lielo cilvēka nāves noslēpumu izmanto sevis uzjautrināšanai. Vecā tikko spēja uzlīst kalnā, mājup ejot, zeme zuda viņai zem kājām, aizdusa aizrāva elpu, it kā sirds iesprūstu kaklā. Ak, labāk nomirt! Apstājās, bet aizmugurē jautras balsis: Jermiša ar savējiem viņu panācis — kapļi un lāpstas pār pleciem.

—    Bet kur tad mēs, vecomāt, kapu lai rokam?

—    Kur nebūt augstāk … Tālāk no cilvēkiem.

—     Centīsimies, vecomāt! Izraudzīsim labi smuku vietiņu, lai mirušais tālu varētu redzēt no augstienes. Kalnā ietaisīsim arī kāpes, ja pieliksi trīs kastītes sērkociņu.

—    Labi. Pielikšu …

—    Iesim, bērni! Bet vai tēja jums vēl ir palikusi?

—    Vēl ir . . .

—     Pastrādāsim un tad padzersimies tēju ar cukuru. Tā nu reiz ir. Es nevaru dzīvot bez cukura. Kā nav, tas šķiet visdārgākais pasaulē.

Pret vakaru Jermiša ar Harlampiju atnesa zārku un teica, ka viss esot gatavs. Palīdzēja veco apmazgāt un iezārkot. Jermiša brīnījās:

—     Smird … Ir gan brīnumi. Nomirst un smird. Kā cilvēks, tā maita … vienalga! Bet kur cukuriņš, vecomāt?

—    Vai tad tūdaj jau? Vēlāk, kad apbedīsim.

—    Nepiekrāpsim! Uzticies! Vai tad nu ilgi vilksies, kamēr aiznesīs un apraks? Tīrais nieks!

Līdz ar nāvi baltajā namiņā ienāca arī Jermiša: kjuva par nepieciešamu cilvēku, par galveno apbedīšanas izrīkotāju. Apsolījās vecajai, naktī, pirms saules lēkta, aiziet uz Sevastopoli — ar vēsti, lai poručiks drīzāk atgriežas mājās. Vecā vakarā iedeva viņam zīmīti. Viss bija gatavs. Vecais pēdējo nakti pārlaida baltajā namiņā. Nakts bija melna, bet klusa. Vējš pēkšņi bija norimis, it kā piekusis. Tikai jūra vēl arvien kurnēja un smagi nopūtās, triekdama pret akmeņiem savus baltkrēpainos zirgus. Tikai jūras kurnēšana un klusums. Tāds baigs un nelaimi vēstošs klusums kalnos, klintīs, kokos, visā dabā.

Lada vieglā snaudā grimusi gulēja gultā, ar roku apkampusi meitenīti. Tagad viņa nevarēja gulēt bez meitenītes. It kā slīcējs, pieķērās šim salmiņam. Dzīvības instinkts dzina viņu pie bērna, bet Vladimirs sāka likties baigs, kā pati nāve. Zārks mājā — Vladimiru vēl vairāk vilka nāvē, bet Lādu atgrūda. Līķa smaka istabās darīja nāvi pretīgu un riebīgu. Lada centās iznīcināt šo smaku ar smaržām, odekoloniem, bet smaka tomēr neizgaisa. Reizēm Ladai šķita, ka šī smaka ir piesātinājusi visu viņas miesu. Nē, viņai nav spēka atrauties no mazā, skaidrā eņģelīša un pārvērsties par smirdošu līķi! Viņa ir nožēlojama, bez gribas, muļķīga un nevar savas jūtas pakārtot loģikai un saprātam. Dzīvot tādēļ, lai redzētu bērnu, dzirdētu viņa balstiņu, raudzītos viņa dzidrajās actiņās, pieskartos viņa siltajam ķermenītim!

Kāds trīs reizes pieklauvēja pie viņas durvīm un dvēsele pamodās no snaudas, bet sirds izbijusies dauzījās krūtīs: viņa juta, ka aiz durvīm stāv Vladimirs. Uzmanīgi izvilka roku zem bērna, izlēca no gultas un piegāja pie durvīm. Bija baigi slēgt vajā, it kā aiz durvīm nestāvētu vis Vladimirs, bet pati nāve.

—    Lada!

It kā viņai būtu atnācis pakaļ bende, lai vestu viņu uz soda vietu. Protams, Vladimirs .. . Tūdaļ aicinās viņu turp, melnajā naktī, kas ļauni klusē aiz loga.

—    Lada, atver durvis!

Nevar neatvērt. Atslēdza, drebēdama, kā drudzī, un lūdzoši skatās vīra sejā, gaidīdama viņa pirmos vārdus.

—    Nu, kas ir?

Saķēra viņa roku un pieveda viņu pie gultas.

—    Paskaties! — pačukstēja, it kā atbildēdama uz viņa jautājumu.

Vladimirs ilgi stāvēja ar nodurtu galvu, it kā baidītos paskatīties uz savu bērnu.

—    Paskaties taču! — Lada lūdzoši noteica.

Viņš pacēla galvu. Bērns gulēja izpletis rokas kā spārnus, it kā lidotu. Zeltaina cirta bija nokritusi uz sārtā vaidziņa un augšējā lūpiņa bija jocīgi uzrauta. Vladimirs skatījās, neatraudamies, un viņa sejā pavīdēja smaids. Kā saules stars pa zilu spraugu mākoņos. Labāk nevajadzēja skatīties! It kā viss dzīvības pievilkšanas spēks būtu saplūdis šajā mazajā gulošajā cilvēciņā. It kā pati dzīvība, pārvērtusies šajā dzīvā ziediņā, būtu atklājusies viņa acīm, cauri visām šausmām, mokām un ciešanām, savā visdaiļākā veidā . . . Stāvēja un klusēdams skatījās izbrīnīti skumjām acīm. Lada pēkšņi nokrita ceļos, saļima pie Vladimira kājām un sāka raudāt:

—    Es nevaru. . . aiziet! Nevaru! Un arī tevi nelaidīšu … Tu neiesi prom.

Vladimirs noliecās, pacēla Lādu no grīdas. Viņi strauji apskāvās, un abi klusi raudāja pie gulošā eņģelīša. No šim asarām izkusa un saira nāves dzelžainais gredzens, kurā viņi abi jutas šajās pēdējās nedaudzās dienās. Nebija nekādu vārdu, bija tikai apkampieni un klusas asaras, bet abi priecīgi fiziski sajuta, ka dzīvība vēlreiz pārvarējusi nāvi.

Tur, zārkā — nāve, bet šeit, gultā — dzīvība.

Bērns it kā sajuta brīža svarīgumu savu vecāku dzīvē: pa miegam sāka runāt un smieties. Tas bija kā brīnums,

kas atklājās atžilbušajām dvēselēm. Abi norima un kāri klausījās miegainajā čalošanā.

Neko nevar saprast! Saprotams tikai viens: prieks pa sapņiem. Lai neiztraucētu un neaizbiedētu priecīgo sapni, māte pavilka tēvu aiz rokas un viņi uzmanīgi, uz pirkstgaliem, izgāja no istabas. Iegāja Borisa istabā, kur tagad slēpās Vladimirs. Uz galda, luktura apaļā gaismas lokā, gulēja revolveris. Lada ieraudzīja ieroci.

—    Atdod!

—    Nevaru …

Abiem acīs vēl asaras, bet viņi jau uzsmaida viens otram. Lada ņem viņam nost revolveri, pierunā — atdot.

—    Es nevaru atdot. Man viņš vajadzīgs kā pēdējais aizsarglīdzeklis .. .

Viņš nenogalinās sevi, dod godavārdu. Bet bez revolvera viņš nevar iztikt: viņam jāzina, ka viņam ir uzticams cilvēka pašcieņas sargs. Ja viņš zinās, ka viņa sargs ir pie viņa, viņš jutīsies kā cilvēks.

—    Es negribu, ka mani nogalina, kā suni, es negribu, ka mani nokauj kā jēru, es nevaru pieļaut, lai mani spīdzina un zaimo. Bet tas viss tagad var gadīties. Es nonāvēšos tikai tādā gadījumā, ja man tik un tās būs jāmirst kauna pilnā nāvē. Tu pati to negribēsi.

—    Tad es tev atdošu, pati atdošu. Zvēru, ka atdošu!

—    Tev būs žēl un tu nedosi…

—    Vai tu man netici?

—    Neticu … Ne tev, ne sev… Stundu atpakaļ es nolēmu mirt, bet, lūk, redzi. . . nevaru vairs! Paskatījos uz bērnu un nevaru.

—   Es ticu, ka Dievs mūs izglāba no nāves, luk, caur šo žēlumu par bērnu. Es lūdzu Dievu, Volodja, un, lūk, redzi: notika brīnums!

—    Es dodu tev godavārdu, ka izlietošu revolveri tikai tādā gadījumā, kad … Ar vārdu sakot — ja mani uz to spiedīs tikai ārēji apstākli, bet nevis labprātīga iekšēja apņemšanās.

—    Pārkrusties!

—    Tu tak zini, ka es sen esmu zaudējis Dievu . . .

—    Vienalga . .. pārkrusties! Es tevi lūdzu, Volodja.

Ar vainīgu smaidu sejā Vladimirs pārkrustījās; Lada iestarojās.

—    Pagaidi!

Viņa padraudēja viņam ar pirkstu un izslīdēja no istabas. Pēc dažām minūtēm viņa atkal bija atpakaļ.

—    Lūk, tev revolvera vietā! Tas ir mūsu bērna kristāmais krustiņš.

Pārkrustīja Vladimiru un aplika viņam ap kaklu zelta krustiņu gaišzilā lentītē.

—    Atdod!

—    Ņem! Bet ja man nāksies no tevis šķirties, tad tev man viņš jāatdod, — Vladimirs sacīja, atdodams revolveri Ladai.

—    Protams, Volodja. Es saprotu, ka bez viņa tagad nav iespējams dzīvot.

Lada cieši noskūpstīja Vladimiru un aizgāja. Vladimiru pārņēma dīvaina sajūta. Pirmo reizi viņš bija palicis bez ieroča. Sākumā kļuva baigi, it kā būtu palicis par kropli, kam trūkst labās rokas. Tad bailes izgaisa un to vietā radās lēnīga un priecīga samierināšanās, kaut kāds jauns nepazīstams spēks. Spēks nespēkā. Vai viņš nepratīs pa godam mirt ari bez revolvera? Sāka atcerēties dažus gadījumus, kad vajadzīgs revolveris. Teiksim — ved kā jēru uz nokaušanu. Lai! Viņš metīs bendēm acīs visu patiesību, visu nicināšanu, pasmiesies viņiem acīs un lepni sagaidīs lodi. Uz zaimiem atbildēs ar zaimiem, uz apvainojumiem — ar apvainojumiem. Spīdzināšana? Lūk! Vienīgi tā ir briesmīga. Fiziskas ciešanas… Jā, ja to varēs izciest ar vīrišķīgu lepnumu, ar nicināšanu pret bendēm, lūk, tad būsi cilvēks! Varbūt ierocī slēpta zemiska gļēvulība? Atcerējās, kā mira admirālis Kolčaks: atdeva šāvējam savu zelta portsigāru, teikdams:

—    Ņem par piemiņu no tā, ko tu nogalini!

Kad bendes apjuka, nicinoši uzsauca:

—    Pat nošaut neprotiet. Klausaties komandu!

Un viņam, nāvei nolemtajam, paklausīja kā pavēlniekam . . .

Kāds skaistums šī lielā cilvēka nāvē!

Atcerējās vēl kādu gadījumu. Kazaki notvēra Tihoreckas stacijā, — tas bija Kubaņā, Deņikina uzvaras gājienā uz Jekaterinodaru, — kādu puisi, tā saukto «citpilsētnieku», kurš noslēpis bumbu, klaiņoja pa staciju: gaidīja ģenerāļa Deņikina ierašanos, lai viņu nogalinātu. Nopratināšanā teicās esasm «lielinieks» un vaļsirdīgi atzinās, ka gribējis Deņikinu nogalināt. Vladimirs gāja garām kazarmām un ieinteresējās: kazaki bija sastājušies ciešā lokā un draudzīgi smējās. Varēja domāt, ka loka vidū cīkstās, dejo vai spēlē kādu spēli. Piegāja un ieraudzīja: noķertais puisis maršēja pa loka diametru. Kad viņš nogāja līdz galam, tad dūšīgs kazaks zvēla viņam ar dūri sejā un komandēja:

—   Mierā! Ap-kārt! Uz priekšu, marš!

Nelaimīgais maršēja atkal, bet kad nonāca pretējā pusē, atkal saņēma dūres triecienu sejā un grīļodamies gāja atkal atpakaļ. . . Kazaki skaļi smējās, kliedza un mētājās rokām. Pēkšņi moceklis, no kura deguna un mutes plūda asiņu straumes, apstājās loka vidū un iekliedzās:

—    Par brīvību mirstu, brāļi!

Neraudāja, nelūdzās, bet gāja no vienas loka malas uz otru un noplūda asinīm. Vladimirs gribēja izbeigt spīdzināšanu.

—    Par ko tad jūs viņu tā, brāļi?

—    Spiegs … Ar bumbu noķērām …

—    Par ko tad mocīt? Vajaga nošaut, ja pelnījis …

Kazaku lokā atskanēja dobja kurnēšana. Niknums vērsās pret Vladimiru: sarkanie izgriež ādas strēmeles, uzplečus naglām pienaglo, ievainotos sviež ugunī, bet šos neaiztiec, šauj nost? Kur taisnība? Kas viņš tāds: virsnieks, kurš žēlo sarkanos, bet nežēlo viņus? Jātaisās, ka tiek prom! Dievs ar viņiem! Gatavi mesties virsū savam virsniekam … Tikai tādēļ, ka pažēloja un mēģināja beigt spīdzināšanu.

Puisis gāja pa loku, kamēr saļima. Tad viņu vienkārši samīdīja kājām. «Par brīvību mirstu, brāļi!» — lūk, viss, ko viņš teica. Lepni mira. Kā īsts varonis. Viņš domāja, ka līdz ar sarkano ienākšanu Kubaņā visi «citpilsētnieki» dabūs vienādas tiesības ar kazakiem un dzīvos tikpat bagāti kā kazaki savās sādžās. Tā viņš saprata brīvību, tāpēc pieslējās lieliniekiem, uzupurējās un mira varoņa nāvē. Te, protams, bija pašapmānīšanās, bet ticība savai lietai radīja varoni un palīdzēja viņam lepni mirt. Senāk arī Vladimirs ticēja savai lietai. Viņš arī izdarīja varoņdarbus. Bet tagad .. . Nav šīs ticības! Mirusi.. . Un nu, lūk, vajadzīgs glābējs-revolveris brīžos, kad dzīve prasīs varonīgu nāvi, bet šāda nāve prasīs ticību, kuras nav. Nav arī ienaida, kas atvietojis ticību lielākai karavīru daļai, kā sarkanajā, tā baltajā armijā. Viss zudis. Palicis neuzvarēts un spilgti uzliesmoja cilvēkam iedzimtais riebums, nogalināt sev līdzīgu. Varbūt tajā ir viss glābiņš, brāļu slaktiņa gals un vispārējas atdzimšanas sākums? Varbūt, ka viņš ir tikai vispārējās atdzimšanas agrīns priekštecis un tādēļ lemts bojāejai?

Otrā dienā apbedīja veco. Ilgi gaidīja Borisu, bet viņš neatbrauca.

Lada nogāja lejā pie zvejniekiem, lai uzzinātu, vai Jermiša nav atgriezies no Sevastopoles. Jermišas nebija. Nebija atgriezies, bet no Balaklavas atbrauca zvejnieki un sabiedēja Lādu: teica, ka sarkanie ieņēmuši Perekopu. Protams, ka tas nav tiesa. Perekops nav ieņemams. Šādas baumas tīšām palaiž balto ienaidnieki, lai radītu paniku aizmugurē.

—    Bet jūs it kā priecātos! — Lada pārmeta zvejniekiem.

—    Mums viss viens. Mēs nebaidāmies ne no baltajiem, ne no sarkanajiem …

Bet kad Lada gāja atpakaļ, aiz muguras jautri trieca un smējās. Varbūt, par viņas bailēm un pārmetumu.

Jermiša atgriezās tikai pret vakaru, savāds, apjucis, sevī noslēdzies un ļauns. Teica, ka neesot atradis poručiku.

—    Kā tad tā?

—    Tāpat vien! Ja man būtu suņa oža, tad varētu pa pēdām saost, bet es esmu cilvēks.

—    Ko tad tagad darīt? Jāapbedī. . .

—    Esmu noguris. Gribu gulēt. Es kājām nogāju visu to gaisa gabalu turp un atpakaļ un man tagad pietiek . . .

Ari Jermiša apstiprināja, ka pilsētā ļaudis baidoties, braucot prom ar tvaikoņiem, klīstot baumas, ka frontē neveicoties.

—    Varbūt, ka jūsu kungs aizgājis uz fronti. Viss var būt. Protams, nav ko gaidīt. Lūk, puiši palīdzēs, bet es likšos uz auss.

Zvejnieki patirgojās: prasīja vēl cukuru un tabaku. Aizgāja apbedīt. Vladimirs palika mājās. Zārkam sekoja vecīte un Lada ar bērnu uz rokām. Zvejnieki nesa zārku ļoti ātri. Vecīte ar Lādu palika nopakaļ. Tad puiši nolika zārku uz ceļa, paši apsēdās blakus un smēķēja, gaidīdami atpalikušos. Tad atkal stiepa zārku uz priekšu, bet sievietes atpalika. Beidzot no ceļa uzkāpa kalnā pie kapa, kas līdzinājās bedrei. Zvejnieki steidzās un gribēja laist zārku tūdaļ bedrē, bet vecīte ar Lādu to neatļāva. Jāatvadās . . . Zvejnieki aizgāja aiz krūmiem, sarunājās un smēķēja, bet viņas atvadījās. Vecīte monotoni nolasīja no lūgšanu grāmatas apbedīšanas vārdus, tad nometās ceļos pie zārka un, piekļāvusies mirušajam, kaut ko klusi čukstēja. Arī Lada nometās ceļos. Pielūdza Dievu, putniem un meitenītei skaņi čivinot, pārkrustīja mirušo, noskūpstīja auksto pieri un iemeta zārkā pa oļainu smilšu saujai.

—    Tagad var.

Zvejnieki ātri aiznagloja un ieraka zārku, uzbēra kapa kopiņu un aizgāja. Vecīte ar Lādu ilgi sēdēja, raudzīdamās uz zemi, kas bija aprijusi mīļo cilvēku. Meitenīte prasījās mājās, viņai bija apnicis.

—    Ladočka! Ej tu mājās, bet es te vēl pasēdēšu .. .

Tikai mājās pārnākusi un neieraudzīdama uz galda

zārku, Lada pēkšņi sajuta, ka zaudējusi tēvu, dārgo papiņu, kuru visu mūžu bija mīlējusi. .. Papiņa vairs nav! It kā būtu izrāvuši dzīvei pamatu. Kā tad tagad bez papiņa? Dvēseli pārņēma skumjas, un pirmo reizi pēc tēva nāves, Lada sāka raudāt, noliekusi galvu uz tukšā zāles galda. Redzēdama raudošo māti, arī meitenīte sāka raudāt.

—   Papiņ! Papiņ! — Lada sauca, asaras valdīdama un slēpdama galvu saliektajā rokā, bet meitenīte to raustīja aiz otras rokas:

—    Mammiņ! Mammiņ!

Pārnāca vecīte, iegāja savā istabā, ieraudzīja vecā tukšo gultu un kāršu spēli uz palodzes — vecais mēdza likt pasjansu — un, apsēdusies uz savas gultas un skatīdamās uz kārtīm, sāka šņukstēt:

—    Kārtis palikušas .. . bet viņa vairs nav!

It kā no visas ilgās kopdzīves būtu palikušas pāri tikai kārtis …

12.

Bija spoža saulaina pusdiena. Jūra bija mierīga. It kā zemē nokritušas sastingušas debesis. Jūrmalā it kā kāds bija izlējis krāsainas tintes: zilas, violetas, sārtas, un tās vēl nebija paspējušas sajaukties un saulē laitījās kā varavīksne. Atspoguļojās debesīs un baltajos mākoņos, šur un tur, pie apvāršņa, kā kaijas spārns, virs ūdens slējās gaisā zvejnieku laivu slābanās buras. Bija tik kluss, ka baltajā namiņā varēja dzirdēt, kā sasaucas ļaudis divās tālās laivās.

No Balaklavas Jaltas virzienā gāja kāds tvaikonītis. Jau iztālēm svilpieniem aicināja laivu, un šie svilpieni apburtajā rudens klusumā šķita nevajadzīgi, spalgi, uztraucoši.

— Tūū-tū-tū-tū-tū! .. . Tū-ū-ū-ū-ūū!

«Kaut kas noticis,» — nodomāja Lada, pamozdamās no snaudas, kurā gulēja uz ādas dīvāna uz balkona, zem zaļajām vīnogulāja stīgām, atdodamās bezgribas gurdenumam, tāpat kā visa daba, zeme, jūra un debesis. Tvaikonītis, viegli darbinādams dzenskrūvi, turējās krasta tuvumā, svilpa un gaidīja. Lada redzēja, ka no krasta atīrās laiva ar diviem airētājiem un līdz ar savu atspulgu aizpeldēja tvaikoņa virzienā. Kāds atbraucis pie viņiem, droši vien — Karapets . . . Bet varbūt Boriss? Sāka ieskatīties, kas kāps laivā. Jā, zvejnieki uzņēma pasažieri, bet… tā bija — sieviete. Tvaikonis spēji iedarbināja dzenskrūvi, saputoja ūdeni priekšgalā un devās tālāk, bet laiva, sašūpodamās uz viļņa tiecās uz krastu. Jā, sieviete melnās drēbēs! Laikam pie kāda no šejieniešiem. Tagad šeit dzīvoja četrās mājās: iedzīvotāju pulks bija pavairojies ar no pilsētas atbēgušiem inteliģentiem. Lada atkal atgūlās un ļāvās dīkam gurdenumam.

Pirmais, kas pazina melnās drēbēs ģērbušos sievieti, bija Jermiša. Viņam bija ass skats kā vanagam. Viņš bija nolicies garšļaukus jauno ozoliņu ēnā jūrmalā un, kā pacēla galvu un paskatījās uz tuvojošos laivu ar pasažieri, piecēlās sēdus un ieurbās acīm melnajā sievietes siluetā laivas priekšgalā. I nopriecājās, i nobijās …

— Viņa! Pati! — viņš čukstēja un sāka sīki smieties, pavadīdams smieklus nejaukiem, rupjiem lamu vārdiem. Laikam atbraukusi pakaļ savam mīļākam? Hi-hi-hi! … Meklē nu viņu!

Jermišas dvēselē bangoja ļauns prieks: viņa meklēs viņa nogalināto mīļāko. Ej, ker vēju rokā. .. Vairs necelsies. Viņš, Jermiša, parādīs viņiem visiem, baltgvardu suņiem un kuņām, kā ar viņu apieties. Tas bija tiesa: Veronika, trīs dienas Borisu izgaidījusies, ceturtā dienā bija noraizējusies un uztraukusies. Dabūjusi zināt, ka no Sevastopoles aties tvaikonītis, ar kura kapteini Boriss viņu nesen bija iepazīstinājis, nolēma braukt pie viņa. Pat neizprasīja doktoram atļauju. Viņu bija ar mieru aizvietot cita māsa. Viņai bija atvaļinājums, ko nebija izmantojusi. Tiesa gan, tagad ir ļoti nemierīgs laiks, bet viņa jau rītvakar atkal būs Sevastopolē. Boriss bija aizbraucis pēkšņi, atstājis zīmīti: «Aizbraucu uz divām dienām mājās, pie mums notikusi nelaime.» Pat nebija atnācis atvadīties. Tas bija apvainojoši: nebija pat uzrakstījis, kas par nelaimi.

Viņa gaidīja, nemiers auga, mocīja dažādu nelaimju nojauta, bet nu jau ir ceturtā diena, bet viņa nav. Katru dienu redzējās vairākas reizes un pēkšņi viss bija izbeidzies. Ceturtā diena šķita tik tāla no pēdējā skūpsta, ka nebija vairs spēka ilgāk gaidīt. Un, lūk, saposās, pameta visu un atbrauca . ..

Jermiša caur ozoliņu zariem uzmanīgi vēroja laivu. Veronika kāda zēna pavadībā gāja pa taciņu, kas veda gar ozoliņiem. Viņš iezīdās acīm viņas augumā, skatiem taustīja viņas krūtis, seju, kājas un palika bez elpas no trīsām, naida un saldkaisles. «Eh, maita, kur skaista! Svārki gandrīz līdz ceļiem . . . Pagaidi, vēl augstāk pacelšu! Priekš mīļākā tu tos esi sacēlusi, bet viņš . . . Nav vairs, beigas! Es viņam ar akmeni pakausi iedauzīju . . . Nāc — paskaties! — es tev varu parādīt. Pārliecinies! Nemeklē. Tagad — mana kārta …»

Pazibināja zīda zeķēs un lakādas kurpītēs tērptās kājas, un nozuda aiz kokiem. Bet Jermiša pabāzis galvu visu laiku skatās. Būtu bijusi nakts, un viņa ietu viena pati, nokristu pa kājām, nosviestu zemē, bet ja kliegtu, — sāktu žņaugt — un gatavs. Jermiša atcerējās kā viņš toreiz mežā izvaroja jaunkundzi. . . Nu, kas tas? Bet, lūk, šo — pavisam cita lieta…

Doma: izjust svētlaimi ar kņazieni, kā Jermiša sev klusībā izteicās, jau sen bija ieperinājusies viņam galvā. Jau sanitārā vilcienā, kad nepazīstamais podporučiks atnesa Veronikai puķes, līdz ar greizsirdību, pirmo reizi radās šī doma, bet toreiz dievināšana liedza tai piepildīties. Bet no tās dienas, kad Jermiša pārliecinājās, ka poručiks Paromovs ir viņas mīļākais, šī doma vairs Jermišu neatstāja. Un katru dienu tā viņam uzmācās arvien biežāk un ilgāk turēja viņu savā varā. Pēc tam, kad Jermišu apvainoja un izdzina no lazaretes, domai — «svētlaime ar kņazieni» — vēl pievienojās dusmas un atriebības slāpes. Kaisle savienojās ar atriebības nežēlību, ar negantu nogāzta elka pulgošanu. Kad Jermiša gāja uz Sevastopoli ar zīmīti Borisam, viņš visu ceļu dega Jaunā priekā: izdevīgs gadījums atriebties Borisam, kuru ienīda, kā savas dievības apgānītāju un personīgu apvainotāju. Boriss nebija atņēmis viņa doto godu, reiz kņazienes klātbūtnē nosaucis par «idiotu». Vispār pats sevi izcēlis, bet viņu pazemojis. Pa cejam Jermiša izdomāja kā lietu nokārtot. Mazliet baidījās: ja nāks gaismā, nošaus, bet kad atnāca Sevastopolē un dabūja zināt, ka baltajiem iet plāni, un ka Perekopā vairs nav labi, tad arī bailes pārgāja. Baltajiem nebūs vaJas meklēt Borisu, būs jāglābj pašiem savas ādas, bet sarkanie … Viņi par baltgvarda poručika nogalināšanu vēl apbalvos, kur nu vēl sodīs! Ar Borisu tā lieta nav grūta, bet kā panākt svētlaimi ar kņazieni? Kaut ari viņu varētu atvilt uz bērēm. Tad jau bēru vietā mežā varētu nosvinēt kāzas!

—    Eh!

Jermišas fantāzija tēloja šis «kāzas» mežā visos sīkumos un mulsināja viņa prātu. Nu viņš reiz izpriecāsies par visiem apvainojumiem!

—    Būsi pilnīgi manā varā! Es tev parādīšu mūsu kareivju izpriecu. Līdz nāvei tevi.. . Trīs dienas un trīs naktis ar tevi nodarbošos, bet tad — nazi baltajās krūtīs un uz redzēšanos, balodīt!

—    Bet viss tas jāizdara gudri un ar prātu . ..

Atnāca Sevastopolē agri no rīta. Iedzēra traktierī tēju, dabūja zināt visus kara jaunumus un devās uz lazareti. Izlikās pazemīgs nožēlnieks. Noķēra kņazieni koridorā.

—    Ko tu te dari?

—   Gribu vēlreiz jūs redzēt un izlūgties piedošanu. — Izņēma sarkanu kabatas lakatiņu un noslaucīja it kā asaru.

—    Ak, tu! Esi lāga puisis, tikai raksturs tev ir slikts .. .

Tūdaļ iežēlināja kņazieni. Stāv it kā būtu vainīga. Saka,

ka pamēģinās parunāt, lai viņu atkal pieņem lazaretē. Bez vietas jau tagad grūti.

—    Ļoti pateicos! Bet es nekalpoju algas dēļ. . . Darbs man ir. Man tikai ir sāpīgi, ka esmu zaudējis jūsu cieņu, bet uz pārējo man uzspļaut!

Vēl vairāk iežēlināja Veroniku.

—    Sāpīgi, ka manu mīlu pret jums… Tas ir, ka jūs man teiktu: mirsti par mani, es nomirtu, ne brīdi nedomādams! Bet poručika kungs ne tā mani saprata un apvainoja .. .

—    Viņš toreiz iekarsa …

—    Protams, kas tad mēs? Vai tad mēs esam cilvēki? Tikai vergi. Mūsu mīlu var mīdīt kājām.

Pavisam iekaroja Veronikas sirdi: labs, padevīgs, cilvēks, tikai ar slimīgu patmīlību. Tas jau arī ir saprotams. Tagad cilvēkos pamostas pašapziņa, jāsaudzē vienkāršā cilvēka patmīlība. Ar vārdu sakot — izdarījuši kļūdu.

—    Nu, atļaujiet vēlreiz rociņu noskūpstīt! Uz mūžu!

Ko darīsi? Pasniedza roku, citādi vēlreiz apvainosi cilvēku.

Jermiša neteica ne vārda, ka viņš atsūtīts poručikam pakaļ, un ka mājās nomiris vecais. No šveicara dabūja zināt poručika adresi, iegāja numurā, kur viņš dzīvoja, un lika kalpotājam nodot zīmīti, bet pats iegāja traktierī pretim viesnīcai, nosēdās pie loga ielas pusē un sāka uzmanīt. Tajās dienās jūra bija vētraina. Zvejnieki uz Balaklavu nebrauca, un tādēļ Jermišam bija skaidrs, ka poručiks var nokļūt mājās tikai pa galveno šoseju, caur Baidāriem. Jermišam no svara bija tikai viens: kad izbrauks un kā? Ja ar auto, tad nepanākt. Sagaidīja: poručiks ļoti ātri iznāca no viesnīcas un devās uz tirgus laukumu, kur stāvēja diližansi uz Balaklavu. Muļķis! Kas tagad brauks pa jūru? Diližanss tik ātri nebrauks: vispirms jāsadabū pasažieri, bet pagaidām tikai viens pats poručiks. Jermiša sarunāja kādu tatāru un aizbrauca mažārā. Nenobraucis līdz Baidāriem izkāpa. Uzkāpa kalnos, no kurienes redzami visi ceļi: i Jaltas, i Balaklavas šosejas, i ceļš uz Haiķlnas mežu, pa kuru, ceļa saīsināšanas dēļ, iet garām Baidāriem uz Baķī limānu. Nepagāja ne stunda, ka uz šosejas parādījās vieglais važonis ar karavīru. Viņš! Tā arī iznāca: pie ceļa uz Haiķīnas mežu izkāpa no važoņa, samaksāja un gāja kājām tālāk.

— Tagad tu esi mans! — Jermiša nočukstēja un nokāpa gravā, lai aizsteigtos Borisam priekšā. Kā lācis gāja taisni, kāpdams kalnā, kas bija noaudzis jauniem ozoliem un kizilu. Mežā klusums. Lietus gāzes izskalojušas ceļu, tatāri vairs nebrauca pa to ar malku: netiek uz priekšu ar smagu vezumu. Nevienu dzīvu dvēseli te nesatiksi. Nogrieza Borisam ceļu un, izraudzījis ērtu vietiņu uzbrukumam, apsēdās un sāka gatavoties: izņēma nazi, mīlīgi pavilka ar nagu pa asmeni, noslaucīja pie biksēm. Galvā ienāca doma: viņam revolveris klāt! Ka tikai izdotos viņu pieveikt, pirms viņš pagūst izšaut… Ja viņam revolveris būs šaušanas gatavībā, — nekas neiznāks. Pakasīja aiz auss, paraudzījās apkārt un piecēlās. Radās jauna ideja: vispirms ar akmeni jāapdullina. Vispirms jāmodina uzticība, bet tad jāsviež ar akmeni pa galvu —, lūk, tā ir pareizi. Pacēla šķautņainu, smagu akmeni un iesēja to sarkanajā kabatas lakatā. It kā cilvēks nestu sainīti .. . Pareizi! Kad izdzirda sauso zaru brīkšķēšanu zem Borisa kājām, atkal apgāja līkumu un ielokā iznāca uz ceļa un lēni gāja ar sainīti nolaistajā rokā. Bet otrā — spieķis. Gājējs!

Boriss steidzās. Nepievērsdams sevišķu uzmanību, viņš, nogrimis savās nemierpilnajās domās, aizsteidzās gājējam garām un tagad gāja viņam pa priekšu. Un tā viņi gāja. Jaunā ceļa līkumā Jermiša sāka iet ātrāk un panāca Borisu. Tas pat neatskatījās. Dažas minūtes Jermiša gāja trīs soļu atstatumā viņam aiz muguras, tad pacēla abām rokām sarkano saini un, pielēcis Borisam klāt, ar visu spēku sita viņam pa galvu. Pat neiekliedzās. Nogāzās, atmeta kreiso roku un nokrācās .. .

—    Gatavs …

Jermiša izņēma nazi, noliecās un paraudzījās sāncenša ieplestajās, izbrīnītajās acīs:

—    Še tev! Tas tev par kņazieni, maita! Vai dzirdi? Tu paspēlējies, tagad ir mana kārta … Tu krāc?

Jermiša ar zābaka papēdi iespēra Borisa sejā un saniknojās. Atkal pacēla sarkano saini un pacēlis gaisā, iemeta to Borisam sejā.

—    Še tev par savu svētlaimi! Beigts?

Paraudzījās apkārt. Bija piekusis. Smagi elpoja. Rokas drebēja. Apsēdās, nepaklausīgiem pirkstiem satina papirosu un sāka kāri smēķēt un spļaudīties. Vai novākt no ceļa vai uzspļaut? Piegāja klāt.

—    Skaties, bikses ar iešuvēm un jauns frenčs. Varen uzcirties! Arī zelta saderināšanās gredzentiņš pirkstā. Nav precēti, bet jau saderināti…

Jermiša nomauca no pirksta gredzenu, to pašu, ko brālis bija atvedis Borisam, un sāka to pielaikot sev. Par mazu. Pamēģināja uzmaukt uz rādītāja pirkstu — pa mazu, uz mazo — par lielu. Uz vidējā uzgāja.

—    Tagad es esmu ar viņu saderināts. Nu, bet kas tad tev tais kabatās?

Atrada kabatas portfeli, tajā naudu un Veronikas ģīmetni ar uzrakstu. Izlasīja: «Manam mīļajam Borisam. Tava Veronika». Mīļajam? Tava? Ak, tu. ..! Gan tev būs mīļš arī Jermiša — pagaidi tikai. Raudzījās ģīmetnē un runāja ar Veroniku:

—    Tu domā, ka kungs ir saldāks? E, mīļā, izmēģini kareivi. Negribi? Nudien, nenožēlosi. . . Skaties tikai! Kaila noņēmusies mīļajam draudziņam. Še, papriecājies!

Ar pirkstu noglāstīja Veronikas krūtis uz ģīmetnes un ievaidējās:

—    īēh!

Aizbāza ģīmetni aiz vestes. Pastavēja un aiz kājām aizvilka Borisa līķi gravā. Novilkās bikses ar iešuvēm, atsedzās vēders. Apstājās vilkt, noliecās, novilka bikses vēl zemāk un sāka aplūkot kailo miesu .. . Runāja neķītrības un izjuta vislielāko baudu, it kā jau būtu panācis svētlaimi ar kņazieni. . . Paņēma tikai revolveri, kabatas portfeli ar naudu. Ar mitrām, pūstošām lapām noslaucīja zābaku, pie'

kura bija pielipušas asinis un smadzenes, atrada bedrītē ūdeni, nomazgāja rokas, paoda un nospļāvās. Izlīda no gravas un lēni gāja mājup. Veselu diennakti nogulēja nepamodies.

Un, lūk, tagad, kad bija pamatīgi izgulējies, un atkal, raudzīdamies Veronikas ģīmetnē, slepus loloja cerību par svētlaimi ar kņazieni, viņa, kā saukta, bija klāt! Pati dodas rokās. .. Visu laiku domāja, kā atvilināt šurp, bet viņa pati atbrauc. Meklē mīļāko .. . «Nu, tagad neguli, Jermiša! Tagad pienākusi tava kārta …»

Viegli soļi pie balkona atkal iztraucēja snaudu, Lada atjēdzās un pacēla galvu: slaida, gara un skaista meiča melnās drēbēs ar baltu krustu uz krūtīm …

—    Vai šeit dzīvo Boriss Pavlovičs?

Lada tūdaļ noprata, ka tā ir tā pati jaunā meiča, kas ar savu mīlu skaidrojusi Borisa dvēseli. Ne tūdaļ atbildēja: dažus mirkļus sajūsmināti uzlūkoja meiču, pasmaidīja un jautāja:

—    Vai jūs neesat viņa līgava, Veronika?

Meiča pasmaidīja un palocīja galvu.

—    Bet es esmu Adelaīda Nikolajevna.

Vienmēr ir mazliet baigi ieiet mājā, kurā notikusi nelaime. Veronika apstājās un smaids nozuda no viņas lūpām. Smaids taču tagad ir nevietā. Seja kļuva nopietna un barga, it kā viņa savās melnajās drēbēs ar balto krustu uz krūtīm pēkšņi no līgavas būtu pārvērtusies par mūķeni. Sajuta, ka ir kauns izteikt vārdu «līgava», kas saistīts ar personīgu laimi, namā, kurā ir ciešanas un bēdas: nogalināts Vladimirs Pavlovičs, mīļais Vladimirs Pavlovičs, un, tagad, kā viņa zināja no Borisa zīmītes, — atkal kāda nelaime . . . Veronikai tā gribējās ātrāk apjautāties par Borisu: vai nav jau atkal aizbraucis atpakaļ uz Sevastopoli, bet arī tas šķita nedelikāti, tādēļ ka šis jautājums atkal attiecās uz viņas personīgo laimi un slepeni stāvēja sakarā ar vārdu «līgava» … Apstājās un apjukusi nolieca galvu.

Lada ātri noskrēja lejā pa balkona kāpēm, un divas sievietes dvēseles sastapās skatiem, pazina viena otru un sajuta slepenu tuvumu, savstarpēju pievilkšanos. It kā sen/ sen kādreiz jau būtu bijušas pazīstamas, bet jau paspējušas to aizmirst un, lūk, tagad atcerējušās. Veronika zināja no Borisa, ka kādreiz sen, jaunībā, viņš bijis nelaimīgi iemīlējies brāļa līgavā un vēlāk sievā. Veronika sajuta maigumu pret sava līgavaiņa brāli, Vladimiru Pavloviču, bet viņš mazliet bija aizrāvies no viņas . . . Arī bija kas

līdzīgs nelaimīgai mīlai, bet tas bija tikai mirklīgi un tad …. Nu tas uz visiem laikiem aprakts kopā ar nabaga mīļo Vladimiru Pavloviču . .. Bet Lada? Viņa redzēja savā priekšā sievieti, kas mīl cilvēku, kam viņa vēl nesen bija piederējusi ar miesu un dvēseli, cilvēku, ko viņa i mīlēja, i ienīda, un kuram visu bija piedevusi, un kam bija kļuvusi par māsu. Un, lūk, divu sieviešu dvēseļu acis saprata visu. Lada ar Veroniku, sev pašām pavisam negaidot, cieši apskāvās un saskūpstījās. Un izgaisa apjukums. Un ieiet mājā, kurā bija tik daudz nelaimes iezagušās, Veronikai kļuva viegli un nebija vairs baigi. Un kad Veronika iegāja namiņā, viņai šķita, ka viņa jau te ir bijusi: i dīvāns, i logu aizkari, i durvju iekārta viņai šķita pazīstami.

—   Papiņš nomira! Mēs nevarējām sagaidīt Borisu un apbedījām papiņu …

Lada nopūtās un nočukstēja: «Nav papiņa.»

Veronika apsēdās Ladai blakus, arī nopūtās un klusēdama noskūpstīja Lādu. Tā atbildēja ar skūpstu un noslaucīja ar kabatas lakatiņu asaras.

Veronikai kļuva žēl šīs sievietes. Arī viņai sariesās asaras acīs. Abas sēdēja ar kabatas lakatiņiem rokās un slaucīja asaras. Un, lūk, šajā brīdī zālē ienāca Vladimirs ar meitiņu pie rokas, otrā kūļājās saplosīta lelle ar sasistu galvu, — nedzīvs ķermenis mētāja kājas. Pirmā brīdī Veronika, ieraudzījusi Vladimiru caur asaru varvīkšņaino plīvuru, noturēja viņu par Borisu un, uzlēkusi kājās un nosarkdama, priecīgi gribēja steigties viņam klāt, bet tad izbijusies iekliedzās un atkāpās atpakaļ. Meitenīte nobijās un sāka raudāt. Lada, nervozi smiedamās, piekļāva drebošo Veroniku sev klāt un klusā laipnā balsi sāka viņu mierināt. Vladimirs apjucis smaidīja un nezināja, ko darīt: vai iet, vai palikt.

—   Vladimir Pavlovič .. . jūs? Kā tad tā? Ak, Dievs! Piedodiet man, balodīt. Man teica, ka .. .

—    Nekādi nevaru nomirt Veronika Vladimirovna! — Vladimirs satraukts un bēdīgi teica un sniedza viņai roku.

—    Kādēļ jūs tā runājat! Nevajaga . ..

Vladimirs skūpstīja viņam pasniegto roku, Lada mierināja raudošo meitenīti. No savas istabas iznāca vecīte, ieraudzīja sievieti melnās drēbēs, saprata, ka tā ir «tā pati, kas atņem Borisu», un atkal noslēpās. Bailes pārgāja, palika negaidīts prieks. Visi trijatā sēdēja uz dīvāna. Veronika vidū. Viņai pie ceļiem tinās meitenīte un neļāva viņiem sarunāties par Vladimira augšāmcelšanās brīnumu:

—   Krustmāt! Galviņa pušu. Krustmāt! — meitenīte uzmācās, purinādama lelli un stāstīja, ka galviņu sasituši lielinieki, un kurpītes arī lielinieki nozaguši…

Vladimirs uzbudinājās, sarka, apjuka no Veronikas skata un tas Veroniku mulsināja, radot viņas dvēselē nesaprotamu pārmetumu un atgādinot, ka viņa ir Borisa līgava.

—    Vladimir! Ja tu mums patvāri.. . Bet pagaidi, sēdi vien! Man tik un tā jāiet virtuvē: tur man kuras pavards. Veronika droši vien gribēs ēst. . .

Lada aizskrēja virtuvē. Veronika tūdaļ sāka runāt par Borisu: kur tad Boriss palicis? Viņa baidījusies ar viņu ceļā izšķirties, bet viņš nebraucis. Tik savādi …

—    Es baidos . . . Vai tiešām viņš būtu Sevastopolē?

—    Apreibis no laimes… Tā jau mūsējiem gadās, — Vladimirs iebilda un skumji paraudzījās Veronikai acīs. Sāka atcerēties viņu sastapšanos sarkano lazaretē. Spiridoniču, Jermišu. Šīs atmiņas uz dažām minūtēm aizrāva Veroniku. Saskumdināja Spiridoniča liktenis: bija lāga cilvēks!

—    Bet mūsu Jermiša ir kā «Vaņka-vstaņka».

Veronika izstāstīja visu par Jermišu. Brīnījās ka viņš

dzīvo šeit pie zvejniekiem. Ar viņu nosūtījuši Borisam zīmīti. Kādēļ tad viņš to neteicis Veronikai, kad ieradies Sevastopolē?

—   Viņš sacīja, ka neesot Borisu atradis un nodevis zīmīti viesnīcas kalpotājam …

—    Es baidos, Vladimir Pavlovič… Vai tikai ar Borisu nav notikusi kāda nelaime? Vai nevarētu ataicināt šurp Jermišu? Es gribu viņu izjautāt…

—    Es šeit dzīvoju .. . slepus. Bet, ir jau vienalga. . .

Vladimirs gribēja iet pie zvejniekiem, bet Veronika

viņu aizturēja: nē, nē, tad viņa pati.

—    Kā lai tiek pie zvejniekiem? Es gāju un neiegaumēju . . .

Izgāja uz balkona. Vladimirs stāstīja kā ātrāk var nokļūt jūrmalā, un Veronika aizgāja steigšus un uztraukta. Vladimirs noraudzījās viņai pakaļ un juta, ka dvēseles dziļumos mostas jau apklusušās mīlas jūtas pret šo meiču melnās drēbēs, kura līdzinājās mūķenei. Laimīgais Boriss! Viņa to meklē, bet viņš . . . Neprotam glabāt to, kas mums ir, bet kad esam zaudējuši, raudam.

Lada sāka skandināt traukus un iztraucēja Vladimira jutoņu. Apgriezās un, ieraudzījis ar sodrējiem notraipīto

Ladas vaigu, nodomāja: Lada ir Marta, bet Veronika — Marija…

—    Tu esi notriepusi vaigu ar sodrējiem, — pateica un nopūtās, nomezdams papirosu uz grīdas. Lada sadusmojās: tāda nekārtība! Bet Vladimiram palika smieklīgi, un Lada pēkšņi šķita sīks un nenozīmīgs cilvēciņš. Vai vērts piešķirt nozīmi šādiem sīkumiem, kad dažas dienas atpakaļ viņi abi stāvēja nāves ēnā?

—    Vai tev Veronika patīk? — Vladimirs negaidot iejautājās.

—    Jā. Bet man viņas žēl, nabadzītes .. .

—    Kādēļ?

—    Es nevaru viņu iedomāties ka Borisa sievu. Viņa nebūs ar viņu laimīga.

—    Nav mūžīgu prieku pasaulē, nav arī bezgalīgu bēdu, — Vladimirs mīklaini un domīgi noteica. Atnesa no virtuves patvāri.

—    Māt! Nāciet dzert tēju pie mums, — Lada pasauca vecīti, pavērdama durvis.

—    Neiešu.

—    Kādēļ?

—    Nāve atnākusi.

Lada ar Vladimiru saskatījās. Ar nabaga vecīti vairs nav labi: jau vairākas reizes viņa muld tādas aplamības. Baidās no Vladimira: nejauši satiekoties ar viņu, pārkrustās, čukst lūgšanas un aizbēg savā istabā un ieslēdzas. Aizkārusi savu logu ar šalli un neņem nost, sēd tumsa. Sajukusi galvā. Zog meitenīti: izceļ gulošu no gultiņas un aiznes savā istabā, ieslēdzas un neatdod:

—    Pie jums ir velni, — saka.

13.

Veronika pārnāca no jūrmalas uztraukta un nemierīga: Jermiša neko nezinot, Borisu neesot sastapis un atstājis zīmīti viesnīcā, bet Veronikai par zīmīti neko neteicis tādēļ, ka baidījies: viņam nelikusi to darīt un atkal var iekulties nelaimē. Dzēra tēju, un Veronika uz brīdi nogrima domās un nedzirdēja, ko viņai teica. Viņas domas riņķoja ap Borisu. «Kaut kas ir noticis.» Labāk ātrāk atgriezties Sevastopolē. Bet kā? Zvejnieki teikuši, ka zivis neķeroties un neesot ko vest uz Balaklavu, — šodien nebraukšot..

— Diez vai rītu. Kas gan būs nakti. Necer.

—    Man šķiet, ka Boriss ir Balaklavā, — Lada pārliecinoši teica, kad Veronika domās nogrimusi nostājās pie loga un aizmiglotām, skumjām acīm raudzījās mirdzošajā jūras zilgmē. Lada par to bija pārliecināta: viņa labi pazina Borisu, šo mirkļa cilvēku. Droši vien aizķēries Balaklavā, sācis uzdzīvot ar Karapetu un citiem paziņām un aizmirsis, ka viņš ir līgavainis, un ka viņu gaida mīļotā sieviete. Redzams: kuprīti var izlabot tikai kaps …

—   Vai man neaizbraukt uz Balaklavu? — Veronika, pagriezusies, uztraukti jautāja.

—   Palieciet līdz rītam. Varbūt ieradīsies šonakt vai rīt no rīta, — Vladimirs ieteica.

Nolēma palikt. Apmierinājās. Aizrāvās no atmiņām par pagātni un neatgriežamo, tad Lada pastāstīja par saviem briesmīgajiem piedzīvojumiem evakuācijas laikā un dzīvi Kubaņā. Kā slimojusi ar tīfu. Kā dzīvojuši dārzā un bēguši. It kā lasītu grāmatu: daudz šausmīgu un neticamu piedzīvojumu. Vladimirs izstāstīja, kā ar Spiridoniču dzīvojuši sektantu patversmē un kā vēlāk nokļuvuši Krimā pie zaļajiem. Visiem dvēseles bija satrauktas no stāstiem un atmiņām, kā bērniem no pasakām. Šķīrās vēlu un nevarēja aizmigt. It kā visa māja būtu nervoza nemiera piesātināta: pat meitenīte niķojās, baidījās un nelaida vaļā mammas roku. Bija gaiša mēnesnīcas nakls, klusa un zvaigžņota, jūra nopūtās, veldama viļņus pret krastu, un bārstīja oļus un gliemežvākus kā zirņus no maisiem. Veronika neizģērbās. Apgūlās zālē uz dīvāna, kur viņai bija sataisīta guļa, bet drīz atkal piecēlās. Nevar gulēt. Visnotaļ liekas, ka kaut ko vajadzētu darīt, kaut kur aiziet. Izgāja uz balkona, raudzījās mēnesnīcā vizmojošā jūras tuksnesī, ieklausījās nakts klusumā un pēkšņi sāka sajust nepanesamu vientulību un bailes. Klusi iegāja istabās, paraudzījās visapkārt un priecājās, ka citās istabās neguļ: Lada klusi sarunājās ar meitiņu. Vladimirs saudzīgi klepo un staigā pa istabu. Caur durvju stiklu viņa istabā redzama gaisma. Vladimirs nevarēja aizmigt: Veronikas tuvums nedeva mieru viņa dvēselei. Visnotaļ likās, ka viņa un šīs daiļās meičas starpā palicis kaut kas neizteikts, pārtraukts. Kā iesākta un pēkšņi pārtraukta Mendelsona dziesma bez vārdiem … Un viņš domā, kas gan norisinās dvēselē? Vai tiešām no jauna mostas pārtrauktā mīla, kas līdzinājās nejauši norautam, vēl neuzplaukušām pumpuram. Ik troksnītis zālē, soli, balkona durvju nočīkstēšana piespiež viņu nodrebēt un ieklausīties. Viņa neguļ! Bet stundas skrien, skrien. Rīt viņas

šeit vairs nebūs, un viņi vairs nekad nesatiksies dzīves ceļos. Dzīves -ceļš! Viņam, kas nolēmis pats ar savu roku partraukt šo ceļu. Bērns aizkavēja. Lūk, tagad — soļi zale… No viņiem arī izbijusies bēga doma par navi un radas nevaldāmas dzīves slāpes …

—    Vladimir Pavlovič, vai jūs vēl neguļat?

—    Nē, nē …

—    Man ir garlaicīgi un baigi.

—    Vai var pie jums ieiet?

—    Jā .. .

Klusi izgāja no istabas un iegāja zālē. Šeit tikai mēness gaisma un viņā slaids sievietes siluets pie loga.

—    Jus … raudat?

—    Tāpat vien …

Apstājās viņai blakus. Viņa pacēla galvu: mēness gaismas apspīdēta sejā lielas, skumjas acis, raugās viņam pretim ar laipnu smaidu. It kā sūdzētos Vladimiram. Par ko? Ne vien nojautas un bailes, ka ar Borisu varētu būt notikusi nelaime, slēpās Veronikas dvēselē: tur bija arī vēl apvainota lepnuma jūtas. Mīla ne vien dod, bet ari prasa.

—    Vai gribat, pasēdēsim pie jūras?

Aizgāja, uzkapa klintī ar laukumiņu virsotnē un apsēdās blakus uz balta dārza sola. Bezgalīgs plašums, mirdzošs, dūmakains, pie apvāršņa kopā ar debesīm saplūstošs. Atkal juras nopūtas, oļu čirkstoņa un apburts klusums.

—    Bet man gribas raudāt… — Veronika nočukstēja.

—    Kādēļ?

—    Tādēļ, ka … ļaudis aizmirsuši mīlēt. Dod akmeni maizes vietā.

Vladimirs saprata: viņa runā par Borisa mīlu.

—     Man šķiet, Veronika Vladimirovna, ka mīla drīzāk ir maksla, nekā zinātne. Tagad visas mākslas pagrimušas. Talanti tagad vajadzīgi tikai postīšanas darbā. Un pat dzīvinošā mīla tagad vairāk posta, nekā rada. Cilvēki ir palikuši zvēriski. Un arī mīla kļuvusi zvēriska. Tādu, kā jūs, vairs nav daudz palicis … Lūk, es sēžu jums blakus un mana dvēselē notiek brīnumi.

—    Zinu … Jūs esat labs.

Veronika nopūtās, tad sacīja:

_— Bet Boriss gan ir stipri pārvērties pa to laiku, kamēr bijām šķirti. Reizēm man šķiet, ka … viņš mani nemīl. Ne jau gluži nemīl, bet… mīl tikai kā sievieti. Bet varbūt nemaz nav tadas mīlas, kādu es kāroju. Vai zināt, Vladimir, es divus gadus, katru dienu domāju par viņu un lūdzu

Dievu par viņu, un šķiršanās man tikai palīdzēja viņu mīlēt. Bet, lūk, viņš… Man visnotaļ liekas, ka viņš mani mīl tikai tad, kad esmu tuvumā, bet kad mēs neesam kopā, tad . .. neilgojas un aizmirst mani. Es visnotaļ domāju: varbūt, es tikai iedomājos, ka viņš mani mīl?

—    Ja mīla ir māksla, tad iedoma tur vajadzīga tāpat kā māksliniekam iedvesma. Kad cilvēki mitējās iedomāties, ka viņi mīl, tad viņi mitējās mīlēt.

Veronika ieklausījās: aiz Vladimira vārdiem viņa nomanīja kādu biedinošu noslēpumu.

—    Vladimir! Es ar jums esmu vaļsirdīga un atklāta un pelnu, lai jūs man atmaksātu ar to pašu. Sakiet tieši… visu patiesību!

—    Kādu patiesību? Par ko?

—    Par Borisu. Jūs kaut ko zināt par viņu un, kā manam draugam, -— es zinu, ka jūs turat uz mani labu prātu, tāpat kā es uz jums, — jums nav tiesības to slēpt. Vai viņš mani nemīl?

—    Laimīgi cilvēki ir nežēlīgi un akli.

Vladimirs nolika galvu uz rokas ar kuru bija aptvēris sola atzveltni kā strauss, kas briesmu brīdī paslēpj savu galvu zem paša spārna: tā ir viegli runāt patiesību:

—    Jūs visu esat aizmirsusi no laimes. Un esat aizmirsusi to, kas bija toreiz, mums pirmo reizi satiekoties. Un arī tagad neko neredzat. . .

Veronika briesmīgi samulsa: ak, kāda muļķe viņa ir! Viņa taču zināja, ka Vladimirs toreiz nebija pret viņu vienaldzīgs un tagad uztic viņam savu mīlu pret citu. Protams, tas ir i muļķīgi, i nežēlīgi. Bet. . . Bet viņa domāja, ka tas viss bijis mirklis un pagājis. Arī viņa brīžiem padevās sajūsmai, kas nestāv tālu no dzimstošas mīlas: ne vienu reizi vien viņai toreiz ienāca prātā doma: kādēļ viņa vispirms nav tikusies ar Vladimiru, bet ar Borisu?

—    Piedodiet man, Vladimir… Vai tad es varēju domāt, ka tas bija nopietni un dziļi tas, kas bija toreiz. Jūs mīlat savu sievu, jums ir ģimene . . .

—    Es arī iedomājos, ka viss tas ir . ..

—    Iedomājaties?

—    Nu jā. Ja var iedomāties, ka tevi mīl, tad var iedomāties arī, ka ir sieva, bērni un tā tālāk, — Vladimirs vēl arvien galvu noslēpis ironiski atteica.

—    Dievs ar jums! Ko jūs runājat? Jūs esat tik labs, tik godīgs.

—    Vai tad, ja pēc pases skaities precējies, tad ir nekrietni un negodīgi iemīlēt citu … Piemēram jūs?

Savādi: Vladimirā sacēlās Mefistofelis un viņam gribējās nozākāt pašam sevi, savu mīlu, Veronikas mīlu pret Borisu. Patiesība, ko viņš zināja par savu sievu un Borisu — lēja indi viņa dvēselē un radīja viņā slāpes darīt sāpes visiem: i Veronikai, i Ladai, i Borisam, i sev pašam,

—    Jūs domājat, Veronika, ka manas jūtas pret jums, ko jau esat paspējusi aizmirst, nav bijušas dziļas, bet jūsu jūtas pret Borisu un viņa jūtas pret jums — dziļākas par manējām? Par nožēlošanu tāds mērs vēl nav izgudrots, ar ko varētu izmērīt mīlas dziļumu.

—    Vladimir! Kādēļ jūs esat tik ļauns? — Veronika kā lūgdamās nočukstēja.

—    Tādēļ, ka es jūs mīlu, Veronika …

—    Ak, Dievs! Kādēļ jūs man …

—    Jūs prasījāt patiesību.

Vladimirs apklusa. Veronika sajutās vainīga. Kāpēc viņš apklusa? Varbūt raud? Viņas sirdī iezagās spējš žēlums pret Vladimiru. Viņa noliecās pie Vladimira, ar roku pieskārās viņa galvai un nočukstēja:

—    Es esmu vainīga, mans draugs. Es jūs ļoti mīlu un saprotu, ka man nevajadzēja . .. Vladimir! Piedodiet.

Viņš satvēra viņas glāstošo roku, pievilka to pie savām lūpām un sāka skūpstīt. Viņa pūlējās izraut roku un izbijusies čukstēja:

—    Nevajaga! Nevajaga! Atjēdzaties!

Un, lūk, šajā brīdī, kad viņi neko ne redzēja, ne dzirdēja, izņemot vienīgi tikai savu dvēseļu kliedzienus, it kā uz skatuves no pazemes pēkšņi izauga sievietes figūra:

—    Ak, lūk, kur jūs esat!

Tā bija Lada, kas nakts kurpēs bija uzkāpusi pa akmens kāpēm klintī. Veronikai nebija sievietei parasto iemaņu pārvarēt neveiklus dzīves brīžus: izrāva roku un apjuka, neko neteica Ladai, Vladimirs pacēla galvu un atkal paslēpa seju rokā, kas turēja apskautu sola atzveltni. Lada pastāvēja uz laukumiņa, aizgriezusies prom no viņiem, nopūlās un raudzīdamās debesīs, noteica:

—    Kāds muļķīgs mēness.

Pacēla svārkus un, ne vārda neteikusi, ātri noskrēja lejā pa kāpēm.

—    Ak, Dievs! Ko viņa nodomāja? — Veronika izmisusi nočukstēja.

Un it kā par atbildi uz viņas jautājumu, nakts klusumā dīvaini noskanēja un izgaisa mēness gaismā aprauti sievietes smiekli.

—    Viņa smējās … Ak, Dievs!

Veronika abām rokām aizklāja kauna sārtumā iedegušos seju un nočukstēja:

—    Kas tagad būs? Ko nu lai dara? Viņa nodomāja, ka … Ak, Dievs! Bet es … es nekādi neesmu vainīga viņas priekšā. Esmu vainīga jūsu priekšā, bet viņas …

Tagad pavisam dīvaini, māksloti iesmējās vīrieša balss:

—    Neuztraucaties! Mana sieva jau bija mana brāļa un jūsu līgavaiņa mīļākā… Tā ka mēs visi esam vairāk kā savi ļaudis … Norēķināsimies vēlāk!

Iestājās ilgs klusums. It kā kaut kas būtu apklusis, kas līdz šim bija skanējis. It kā cieši būtu noslēgta istaba, no kuras bija atskanējis troksnis, runas un smiekli. Un šajā klusumā sāka skaļi nopūsties jūra un mēnesnīca kļuva spilgtāka. Dīvaini iznira virs klintīm sastingušo ciprešu galotnes, it kā tās skatītos, ko šie abi cilvēki te augšā dara. Briesmīga patiesība! Tā kā ass nazis ietraucās Veronikas un Vladimira dvēselē. It kā viņš līdz šim brīdim visu laiku būtu spēlējies ar briesmām, kā Karapets ar kinžalu mežonīgā dejā, bet tad ar vienu pašu triecienu iedūris i savā, i Veronikas dvēselē. Kādēļ viņš izdarīja šo briesmīgo nelabojamo noziegumu pret Veroniku, Lādu, Borisu un sevi pašu? Dievs zina. It kā ļauns gars viņu būtu pārņēmis un runājis ar viņa muti. Paspruka. Saplosīja visus saprāta žņaugus un paspruka. Veronika atvilkās uz pašu sola galu, ar roku aptvēra atzveltni, novērsās no Vladimira noliektu galvu. It kā aizmigusi. Nekustās. Vladimirs pacēla galvu, ar klīstošu skatu atrada Veroniku. Novērsās. Ko viņš izdarījis? Ak, Dievs, ko viņš izdarījis? Nokrita Veronikas priekšā ceļos, raudāja un lūdzās:

—    Neticiet man! Neticiet. Es esmu nelietis. Aiz greizsirdības un skaudības apmeloju brāli un sievu.

—    Jūs nelietis, — Veronika nočukstēja, piecēlās un lepni aizgāja, atstādama Vladimiru uz ceļiem.

—    Veronika! Pagaidiet… man jums jāsaka … Dieva dēļ!

—    Lieciet mani mierā! Pasargiet mani no savas mīlas un visādām vaļsirdībām.

Veronika gāja lejā, pamezdama Vladimiru aiz sevis. Dažas minūtes viņa palika nekustīgi stāvam. Gribēja pārvarēt bailes un lepnumu: iet pie Ladas un pateikt viņai,

ka nav noticis tas, ko viņa domā. Neticēs? Dievs ar viņu! Bet viņai tomēr jāpasaka taisnība: viņa ir Borisa līgava un nav noziegusies pret viņu un Lādu. Bija grūti ieiet namiņā, kas mēnesnīcā šķita no balta marmora. Gāja lēni, ar noliektu galvu, un uz balkona apstājās, lai sirds tik stipri nedauzītos. Un šajā brīdī namiņā norībēja šāviens …

—    Lada! — uz klints, aiz cipresēm, iekliedzās, ievaidējās vīrieša balss, un zem steidzīgiem soļiem sāka čirkstēt smiltis.

—    Dieva dēļ! Ejiet tur . .. pie viņas! Dieva dēļ!

Tikai tagad Veronika saprata, ka rībiens namiņā nav

vienkāršs smaga priekšmeta kritiena troksnis, bet nāves balss. Pārkrustījās un ieskrēja zālē. Vladimirs stāvēja uz balkona. Kavējās … Nu, lūk, Veronika sauc:

—    Vladimir! Ātrāk! Šurp . .. Viņa tur …

No aizslēgtās istabas atskanēja vārgi vaidi: «ai! ai! ai!»

—    Nu, uzlauziet tak durvis! Ātrāk!

Vladimirs aizskrēja un atgriezās ar cirvi. Sāka nikni lauzt vaļā durvis. Durvis atvērās: uz galda blāvi mirdzēja lukturis. Vāja, iesarkana gaisma. Uz dīvāna konvulsīvi raustījās Lada. Revolveris uz spilvena.

—    Lada! Lada! Lada! — Vladimirs klusi ievaidējās, pulēdamies ieskatīties blāva jās acīs.

Veronika atstūma viņu un sāka raut vaļā drēbes uz krūtīm. Ladas blāvās acis atspoguļoja sievieti melnās drēbēs, ar baltu krustu uz krūtīm, un aizvērās, bet lūpās iegūla un sastinga smaids . ..

Veronika tūdaļ aizmirsa visu, kas vēl mirkli atpakaļ bija pildījis viņas dvēseli un pārvērtās žēlsirdīgā māsā. Mierīgi, bet veikli, viņa izmazgāja brūci krūtīs un pārsēja. Vajadzēja Lādu pacelt un noguldīt ērtāk un līdzenāk. Ievajadzējās Vladimirs, bet viņa istabā nebija. Paraudzījās pa durvīm ārā un pasauca. Nenāca .. .

—    Palīdziet kāds!

Iznāca vecīte, padraudēja ar pirkstu un iegāja Ladas istabā. Drīz viņa atgriezās atpakaļ ar bērnu uz rokām un bija dzirdams, ka noskrapšķēja atslēga viņas durvīs.

Veronika izgāja uz balkona un vairākas reizes skaļi pasauca dažādos virzienos:

—    Vladimir! Vladimir!

—    Kas te pie jums noticis? — iejautājās un nobiedēja ' kāda sveša vīrieša balss.

—    Kas tur ir?

—    Es tas esmu, Jermila … Nenāk miegs, staigāju apkārt …

—    Balodīt! Pie mums notikusi nelaime… Jāaizskrien uz Baidāriem, uz slimnīcu, pēc ārsta. Vai tur ārsts ir?

—    Naktī nenāks. Un atbraukt šurp nevar. Bet kas tad noticis?

—    Adelaīdai Nikolajevnai ir ļoli slikti … Ka tikai nenomirtu. Ja ārsts nevar atnākt tūlīt, tad lai atsūta zāles, pārsējamos … Es viņam uzrakstīšu.

—    Varbūt, ka var pagaidīt līdz rītam? No rīta kāds no mūsējiem ies uz Baidāriem pēc maizes.

—    Balodīt! Nevar gaidīt, kad cilvēks mirst. Vai izdarīsiet to manis dēļ? Nu, es jūs lūdzu vecas draudzības labad .. .

Jermiša nopūtās: «Lūk, tagad es šai esmu balodīts,» — viņš pārmetoši nočukstēja un, pavilcinājies, noteikti atteica:

—   Eh! Uzrakstiet zīmīti.

—    Nu liels paldies, mīļais! Es tūdaļ uzrakstīšu. Pagaidiet šeit.

Veronika iegāja istabā. Paklausījās: slimā elpo vienmērīgi, pulss ir labs un spēcīgs. Apsēdās pie luktura, lai uzrakstītu ārstam zīmīti. Meklēja papīru un atrada neaizlīmētu vēstuli tīrā aploksnē. It kā sagatavotu. Izņēma vēstuli, norāva tīro puslapu un uzrakstīja ārstam visu sīki jo sīki, pa punktiem. Ielika tīrajā aploksnē, aizlīmēja, uzrakstīja virsū «Steidzami» un izgāja ārā pie Jermišas.

—    Dieva dēļ, ātrāk! Es jums par pūlēm, protams, samaksāšu.

—    Samaksāsiet? Dārgi prasīšu! Es, kņaziene, nedaru to naudas labad. Saprotiet mani: tikai priekš jums! Dodiet man rociņu noskūpstīt, — lūk, mana alga.

—    Lūk, ko izdomājis . . . Ejiet, balodīt!

Jermiša uzskrēja balkonā, dabūja vēstuli un izstiepa roku. Vajadzēja dot viņam roku. Jermiša trīs reizes noskūpstīja roku un nočāpstināja lūpas:

—    It kā šampanieti būtu dzēris!

Veronika atgriezās pie slimnieces. Sēdēdama pie galda, viņa atkal uzdūrās vēstulei, no kuras bija noplēsusi neaprakstīto pusi. Ieraudzīja parakstu — «Adelaīda» un noprata, ka tā ir pirmsnāves zīmīte. Izlasīja steigā uzrakstīto: «Ne traģēdija, bet komēdija, nav briesmīgi, bet smieklīgi. Ar prieku es atdevu Veronikai mīļāko, bet tagad bez nožēlošanas nododu arī likumīgo vīru. Adelaīda» . ..

Veronikai ne tūdaļ aizgāja līdz apziņai tas, ko viņa lasīja, bet dvēseli satrauca kā ugunīgs viesulis briesmīgas nojautas. «Par kādu mīļāko Adelaīda te raksta? Kam viņu atdevusi? Man? Tātad Vladimirs ir runājis patiesību? Bet, Viņi taču ir brāļi, miesīgi brāļi. Vai tiešām?» Vēlreiz izlasīja zīmīti un noslīga ar galvu uz galda. Uz brīdi sajuta pretīgumu pret blakus gulošo mirstošo sievieti, Borisu, Vladimiru un sevi pašu. Gribējās lēkt augšā un skriet ārā no šī omulīgā namiņa, tik briesmīga, tik nešķīsta, kas slēpa sevī zvēra iegribu un nekrietnības smirdošo grēku. Spēji sabruka kā kāršu namiņš no elpas pūsmas skaistā, burvīgā, skaidrās mīlas pils. Ausīs skanēja monotona, skumja skaņa: it kā kaut kas skanēdams būtu saplīsis, un skaņa nekādi nevar apklust, rokas kļuva aukstas, bet seja dega vienās ugunīs.

—    Dodiet dzert! — tikko dzirdami, kā no tāluma, ievaidējās lūdzoša sievietes balss, un viņā bija tik daudz ciešanu, i fizisku, i garīgu, ka uzreiz izgaisa pretīguma sajūta, aizlidoja visas domas par sevi pašu un palika tikai bezgalīgs žēlums pret nelaimīgo, dzīves samīto cilvēku. Kur tad Vladimirs? Nav neviena, kas palīdzētu. Noslēpies kā nogrēkojies skolnieks. «Ak jūs, varoņi!» Paceldama ar roku Ladas galvu, padzirdīja viņu. Lada sausām, nozilējušām lūpām kāri tvēra glāzes malu, zobiem atsizdamās pret stiklu, un ar mokām norija ūdeni. Acis nepavēra, bet bija jau pie pilnas samaņas.

—    Ai… kaut ātrāk nāktu nāve, — viņa nočukstēja, novērsdamās no glāzes un tiekdamās ar galvu atpakaļ uz spilvenu. Klusi vaidēja un laiku pa laikam čukstēja:

—    Nekā nav žēl. .. nav ko nožēlot! Apglabājiet blakus … papiņam … Bet kur ir Vladimirs? … Lai nāk … pie bērna … Kas es . .. par māti? — Vārgi iesmiedamās iesaucās un atkal ievaidējās, klusi, vienmērīgi kā sāpju svārsteklis. — Dodiet man .. . indi, kādēļ mocīties … tik un tā … negribu dzīvot. ..

Rītausmā pie galda aizsnaudušos Veroniku pamodināja uzmanīgs klauvējiens pie loga. Visu atcerējās un pacēla acis pretjogu: Jermiša, bet viņam aiz muguras kungs ar brillēm. Ārsts. Paldies Dievam! Pamāja ar roku un gāja saņemt. Runāja ārā pie balkona ar ārstu par to, kas noticis, par brūci, par pulsu, bet Jermiša klausījās.

—    Ja lode izskrējusi cauri, — tad nekas. Mums frontē dažus ar ložmetēju izraibināja kā sietu, un tomēr palika dzīvi, — viņš mierināja Veroniku un ārstu. Viņi iegāja namiņā, un Veronika pavisam aizmirsa Jermišu. Kad viņi. aizgāja, viņš apvainojies pastāvēja uz vietas un lēni devās, prom:

—    Pat paldies nepateica! Kad biju vajadzīgs, tad biju. balodīts un mījais, bet kad visu izdarīju, ej savu ceļuf Vai tad mēs esam cilvēki? Tikai jūs, baltie, esat cilvēki,, bet mēs … Še tev nu vienlīdzība! Tu cīņā iegūsi savas tiesības, Jermila, — lūk, kā.

Ārsts gribēja redzēt, no kāda revolvera brūce radusies. Veronika meklēja ieroci un nevarēja atrast. Varbūt uz. dīvāna, pie slimnieces? Tur viņa to bija redzējusi. Būs nolikusi uz galda? Nekur nav. Dīvaini: pati redzēja un nav. Neviens istabā nav bijis. Atcerējās, ka bija vēl Vladimirs un nobijās: prātā pazibēja doma, ka Vladimirs paķēris no galda revolveri un ar to nozudis.

—    Nemeklējiet. Nav tik svarīgi.

Uzmanīgi apskatīja brūci, paklausījās sirdi, pulsu. Zāles, nācās iedot ar varu. Lada saknieba lūpas un purināja galvu. Bet ārsts ar pirkstiem aizspieda viņai degunu urt ielēja zāles atvērtajā mutē. Aiziedams teica Veronikai,, kura bija iznākusi viņu pavadīt: ja divas dienas temperatūra necelsies, tad pārdzīvos, spēka viņai diezgan, vajadzīga tikai kopšana, pilnīgs miers un labs ēdiens. To visu jau it labi zināja arī pati Veronika. No naudas, ko Veronika viņam bāza rokā, atteicās. Samulsis pamīņājās un sacīja, ar spieķi svītrodams smiltis:

—    Bet ja jūs man varētu iedot drusku cukura, neatteiktos! Man ir bērni, un . . .

Dabūja paciņu ar smalko cukuru, iebāza to mēteļa kabatā un ļoti pateicās. Deva vēl daudzus padomus un apsolījās, ja ievajadzēsies, atnākt vēlreiz.

14.

Trīs spilgtas saules dienas. Pēdējās atvadīšanās dienas. Likās, ka vasara atgriezusies. Jūra bija dzidri zila un rāma. Virs ūdens vizēja zvejnieku laivu buras un baltas kaijas zibināja savus spārnus. Delfīni plunčojās un meta kūleņus, baklāni peldēja veseliem bariem. No rītiem notika brīnumi: līdz saules lēktam viss izgaisa baltā miglā: i kalni, i mežs, i debesis, bet tikko aiz piekrastes kalniem pacēlās varasarkanā saule, no pienbaltās miglas sāka iznirt pazīstami silueti. Kļuva arvien skaidrāki, redzamāki, krāsaināki un beidzot, kad saule no varasarkanās ripas bija pārvērtusies zelta bumbā, — viss atguva savu patieso izskatu un sāka laistīties skumjā priekā. Piekraste sāka atgādināt zaļa brokāta paklāju. Zaļajās skujās audās rudenīgās lapotnes zeltainās un sārtās mežģīnes. Starp mežģīnēm pacēlās namiņi ar saviem slaidajiem sargiem — cipresēm. Kā gigantisku piļu mūri slējās gaisā pelēkdzeltenās klinšu nokares ar drūmām spraugām, kā grumbām vecīgā sejā. Debesu zilgmē sāka peldēt ērgļi. Saule sāka mīlīgi skūpstīt zemi, un no šiem skūpstiem kļuva silti ik radībiņai.

Radās pārliecība, ka dzīvība uzvar. Lada bija nometusi no sevis nāves važas. Viņai iegribējās dzīvot. Viņa lūdza neaizvērt logus, pa kuriem varēja redzēt debess zilgmi ar baltiem mākonīšiem un ciprešu galotnes. Bija dzirdama lēnīgā viļņu čala, dažādas dzīvības balsis. Viņai iegribējās paost pēdējās rudens rozes, kas tagad ziedēja pie viņas loga. Iegribējās, lai meitiņa sēdētu istabā un čalotu savā dzidrajā, bezrūpīgajā balstiņā.

— Sakiet taisnību: vai es miršu, jeb nē? — viņa klusi jautāja, kad Veronika noliecās pār viņas pagalvi. Ladas acis, plati ieplestas, ar pētošām bailēm raudzījās Veronikas sejā. Kaut ko gribēja uzminēt.

Veronika bieži notvēra šos uz viņu vērstos, pētošos, baiļu pilnos skatus. Naktīs Veronikai no šiem nejauši notvertajiem pētošiem skatiem kļuva baigi. Šķita, ka slimā vēl arvien nevar izšķirt jautājumu: vai šī sieviete, ko sauc par Veroniku, un kurai Vladimirs skūpstīja roku, ir ienaidnieks vai draugs? Veronikai šķita, ka šie smagie neatlaidīgie skati jautā: «Vai tu gaidi manu nāvi un priecājies, jeb tu patiesi skumsti, pavadīdama dienas un naktis pie manas gultas?»

Tā gribējās šādos brīžos atbildēt uz šo mēmo jautājumu! Bet nav tādu vārdu, lai izstāstītu un nesāktu raudāt, un daudz šādu vārdu jāsaka, lai paskaidrotu, kā tas viss iznāca, lai izkliedētu visas aizdomas un šaubas šajā dvēselē, kas taisījās uz visiem laikiem atstāt šo pasauli. Reiz, kad Veronika notvēra šādu pētošu skatu, viņa nometās uz •ceļiem pie Ladas gultas, paņēma viņas kvēlošo roku savējā un noskūpstīja to bez jebkādiem vārdiem. Lada nodrebēja, vārgi paspieda savā rokā viņas pirkstus un cieši aizvēra acis. No skropstu apakšas izritēja divas asariņas. Pēc šī gadījuma abām sievietēm palika vieglāk un mierīgāk. It kā jau visu vajadzīgo būtu pateikušas un izskaidrojušas vienai otrai, sapratušas, piedevušas un samierinājušās.

Viņas abas ir cietējas, dzīves un mīļoto cilvēku piekrāptas, apsmietas savā mīlā pret viņiem. Sastapdamās acīm abas sāka skumji uzsmaidīt vienotrai, un šajos smaidos bija lēnīgs maigums un uzticēšanās.

Mazā Ieviņa bija pieradusi pie svešās krustmātes un paglābās pie viņas no pusjukušās vecāsmātes, kas vilka meitenīti pie sevis un ieslēdza savā istabā un draudēja ar dūri, lai tā nekliegtu un neraudātu. Ieviņa stundām ilgi sēdēja pie galda, blakus krustmātei, un vilka ar zīmuli ripuļus un svītras, atstiepa šurp visas savas rotaļlietas un pastāstīja Veronikai to noslēpumus. Ieviņa paklausīja krustmātei un netraucēja mammas miegu: runāja čukstus. Toties, kad mamma negulēja, skaļi smējās un stāstīja mammai pasaciņu par Sarkangalvīti, vecomāti un vilku.

—     Ja es, Ieviņ, nomiršu, tad krustmāte būs tava mamma. Vai gribi? — Lada kā jokodamās, kā nopietni reiz pavaicāja meitenītei.

—   Tu nemirsi. Krustmāte nepieļaus! — meitenīte jautri un pārliecināti atbildēja, un visiem palika jautri un labi.

Bija cerība un prieks, kamēr saulīte atmirdzēja savā atvadīšanās mirdzumā, dodamās savās ziemas gaitās. Bet pagāja trīs dienas, trīs īsas dienas un atkal no jūras apvāršņiem sāka nirt drūmi mākoņu ērmi, pletās arvien vairāk platumā un augstumā, un pamazām aizklāja debess zilgmi. Atkal sāka pūst auksts vējš, atkal ierūcās un sāka bangot jūra, sāka lidot zeltainās vīnogulāju un sarkanās ozolu lapas, balkona priekšā puķes vientuļas un pamestas sāka klauties klāt pie sienas. Ieraudājās rudens vēja vaidiem ar sīku pelēku lietutiņu, un cipreses sāka padevīgi klanīties savām galotnēm tuvojošai ziemai. Atkal sākās garās un baigās naktis ar jūras bangām un vētras kaucieniem, bez cilvēku balss un bez ugunīm, bez zvaigznēm melnajā klusēšanas bezdibenī.

Nāve it kā gaidīja, kad nodzisīs vasaras saulītes pēdējie smaidi.

Līdz ar laika maiņu slimās stāvoklis spēji pasliktinājās. It kā dzīvības spēks kopā ar sauli būtu nozudis aiz jūras. Negaidot sacēlās temperatūra, sākās skaudras sāpes sašautajās krūtīs un kļuva grūti un sāpīgi elpot. Acīs iedegās drudžaina uguns un sastinga izbailes. Pa naktīm sāka zust samaņa un atkal sākās vaidi un mokas. Un Veronika atkal uztvēra sev vērstus dīvainus skatus. Viņa apjuka. Lada viņai bija kļuvusi tik tuva, tik dārga, ka nolaidās rokas un sāka zust satiksmē ar slimniekiem parastā pārliecība un miers. Saprata, ka tā ir asins saindēšanās, ka nāve uzvar, bet neticēja sev un, zinādama, ka tagad vairs nav iespējams aizturēt dzīvību, tomēr lūdza Jermišu, lai aiziet uz Baidāriem pēc ārsta. Jermiša ilgi pretojās, runāja rupjības un pat neķītri ieminējās par kādu atalgojumu, bet uztrauktā Veronika neķītrību nesadzirdēja.

—    Balodīt Jermiša. Priekš manis!

Jermiša atmeta ar roku un aizgāja. Gāja un prātoja:

—    Kas tā par varu šai sievietei? Tu negribi, bet jāiet. Nu, pagaidi, — gan arī tev reiz pienāks laiks man paklausīt …

Tagad Jermiša, kā hiēna ap līķi, gan dienu, gan nakti staigāja ap namiņu. Te palūkojās iekšā caur logu, lai vēlreiz redzētu nekrietno sievišķi, sevišķi naktīs, kad laimējās redzēt viņu pusizģērbušos. Tīši maisījās pa kājām, gaidīja mirkli, kad ievajadzēsies viņa pakalpojumi: sievietes vien palikušas, bet jācērt gan malka, gan jāaiziet pie zvejniekiem pēc zivīm, gan jāiet pēc maizes. Kas tad cits to darīs, ja ne Jermila!

Vēl trīs briesmīgas, baigas naktis. Jermiša neatveda ārstu:

—    Pats pie miršanas, — ar tīfu saslimis.

—    Padežūrē mājās! Nav neviena, kas varētu palīdzēt, — Lada palūdza Jermišam.

—    Kādēļ nepalīdzēt? Mēs visi savā laikā mirsim …

Tagad Jermišam bija atkal tāda pati dzīve kā lazaretē

vai vilcienā: visu laiku redz kņazieni. Dienā visādi izpalīdz, bet pa naktīm guļ zālē uz dīvāna un nevar rast mieru: te darbs, te domas par svētlaimi ar kņazieni. Jo viņa taču visu nakti atrodas tuvumā, un pie tam vēl ne vienmēr tā apģērbusies kā pienākas. Aizmirst, ar slimnieci noņemdamās, ka — Jermiša, — lai arī kāds viņš nebūtu, tomēr ir vīrietis un neaizpogā naktsjaciņu kā nākas. Kopā pārcilā slimnieci. Reizēm Jermiša nejauši piegrūžas ar galvu vai plecu pie kņazienes krūtīm. Karsts vien izskrien caur dzīslām, it kā būtu ielējis rīklē krietnu glāzi degvīna. Pat acīs satumsa. Bet neko neizrāda. Toties, zālē gulēdams visu laiku domā: «Kad atnāks lielinieki, tad būsi manējā!» Ar vecīti arī diezgan liela noņemšanās: ne dzer, ne ēd; visu, ko dod, izsviež zālē uz grīdas un ieslēdzas.

«Ka tikai nenomirst? Bet, tas jau iznāktu vēl labāk: divas nomirs, bet viena paliks ar mazu muļķa meitenīti. . . Tā neaizkavēs …»

Reiz Jermiša nenocietās un pajautāja:

—   Nez kādēļ par poručiku Paromovu nekas nav dzirdams?

Veronika nodrebēja, bet neko neatbildēja, tikai pārvērtās sejā un izmeta glāzi no rokām. Jermišas dvēselē sacēlās triumfējošs ienaids un tā gribējās pēkšņi pateikt: «Nesagaidīsi! Es viņu izlaidu no apgrozības!»

—    Jāsalasa stikla drumslas, citādi pa nakti, staigājot basām kājām, sagraizīsaties. Jums jau ir vārīga, maiga kungu kājiņa, — sagraizīsaties līdz asinīm.

Savāca zem kņazienes kājām stikla drumslas, ložņāja ap viņas kurpēm un ar plaukstu uz grīdas atspiezdamies, pats sagraizljās. Veronika pārsēja viņam roku, bet viņš skatījās, kā viņai cilājās krūtis, un skatiem aizmaldījās aiz atliekušās blūzes malas.

—   Jūsu dēļ izlēju savas asinis! … Un man nemaz nav žēl.

—    Pietiks muldēt niekus. Stāviet rāms!

Trīs briesmīgas pēdējās naktis. Jūra trakoja, cipresēs raudāja vējš, dārdēja skārda jumts, it kā mākslīgais pērkons teātri; kā liela sienas pulksteņa lēnais svārsteklis. Lada ar saviem vaidiem mērija savas jau vairs neilgās dzīves laiku. Un ārā aiz logiem gausi līda melna, noslēpumaina nakts, bez zvaigznēm un bez ugunīm. Nekas vairāk nav vajadzīgs: sākās pēdējā dzīvības cīņa ar nāvi. Veronika to redzēja un sava nespēka apziņā bieži raudāja, slēpdamās no Ladas koridorā, aiz durvīm.

—    Vai nu raudi, vai neraudi — visviens! — Jermiša mierināja. — Pienāks laiks un arī mēs visi nomirsim. Un svētajās grāmatās tas viss par paradīzi un elli ir tikai samelots. Man šķiet, ka nebūs nekā. Nomirsi un beigas. Kungi un popi mūs gan biedēja, ka viņā pasaulē vajadzēšot atbildēt par saviem darbiem, bet nav tādas viņpasaules . . . Piemēram, ja nu tāds Dievs būtu, vai tad viņš pieļautu nogalināt nevainīgu cilvēku?

Grūti mira Lada.

Pret vakaru sāka mētāties pa gultu, grozīt galvu uz spilvena no vienas puses uz otru, svaidīties rokām un kājām, — it kā meklētu gultā vietu, kur varētu izglābties no nāves apkampieniem. Reizēm uzlēca sēdus un izbrīnījusies paraudzījās apkārt, te kaut ko lūdza, kaut ko prasīja. Nevarēja saprast. Tā jau bija nāves valoda.

—    Lai viņš iet prom!

—    Kas?

—   Viņš, viņš … Jāiet prom … mājās, es gribu mājās, — žēlabaini lūdzās un raudāja. — Jāapģērbjas…

Norāva pārsēju. Uz spilvena iesārtojās asiņaini plankumi. Veronika un Jermiša turēja viņu, lai viņa nevarētu izlēkt no gultas. Lada pretojās un pēkšņi pagura, atkrita atpakaļ un aprima. vGulēja pavisam nekustīgi aizvērtām acīm, uz krūtīm sakrustotām rokām kā mironis. Elpoja smagi un bieži, it kā apdedzinājās ar katru elpas vilcienu. Bet pagāja desmit minūtes un atkal sākās cīņa: viņa mētājās pa gultu, lēca augšā, runāja ar kādu neredzamo, taisījās kaut kur skriet, atgādināja vājprātīgo vai tīfa slimnieci. Un tā visu garo, mokošo nakti! Pret rītu sagura un norima. Cīņa bija beigusies, nāve bija uzvarējusi, dzīvības uguntiņa sāka strauji dzist… Uz brītiņu it kā atguva samaņu un nočukstēja: «Vai Ieviņa paēda?» Kaut ko noteica par Volodju un paprasīja:

—    Dodiet ābolu!

Ieviņas ābols gulēja aizmirsts uz galda, spilgti sārts Krimas ābols, kādu mēdz kārt pie eglītēm. Veronika padeva viņai ābolu… Viņa cieši satvēra un sažņaudza ābolu rokā un apmierinājās, aprima. Tad, it kā no elektrības trieciena, noraustījās no galvas līdz kājām, un ābols nokrita un aizripoja pa grīdu… Plaši ieplestās acis sastinga, bet mute vēl ritmiski vērās ciet un vaļā, it kā tvertu gaisu …

—   Nomira! — Jermiša sacīja, pamanījis, ka mute vairs neveras vaļā. <

Veronika izskrēja uz balkona. Ausa rīts. Virs jūras vēlās migla. No apvāršņa pie debesīm izlīda tumšpelēki ērmi. Jūra nikni metās virsū piekrastes klintīm. Lēcošās saules sarkanā maliņa virs kalniem, šķita, kā augstumos aizdegts ugunskurs.

Veronika apsēdās uz kāpēm un, piespiedusies pie sienas, klusi raudāja. It kā būtu nomiris pēdējais un vistuvākais cilvēks pasaulē.

Iznāca Jermiša, pastāvēja aizmugurē, griezdams ūsas, un nobiedēja, ierunādamies:

—    Jūs saaukstēsaties, jaunkundze! Pārāk miglains.

—    Vai jūs tas esat? Es aizmirsu, ka jūs …

—    Vecene man nupat sakoda pirkstu! Es gribēju paraudzīties pa durvīm, ko viņa dara, bet šī noķēra pirkstu un sāk kost! Labi, ka nav vairs nekādu zobu .. . Viņu vajadzētu ievietot vājprātīgo namā, slimnīcā ir īpaša baraka.

Veronika neko nedzirdēja. Viņas domas, tāpat kā mākoņi pie apvāršņa, bija smagas un drūmas un ari līdzinājās ērmiem, kā no jūras lienošie mākoņi.

—    Meitene brēc, jaunkundzei

Jermiša vairs nesauca Veroniku par kņazieni, sāka saukt par jaunkundzi.

—    Jaunkundze!

Pieskārās viņai pie pleca.

—    Meitene sauc pēc jums.

Un pēkšņi Veronika sadzirdēja: Ieviņa raud. Un visas domas it kā nobijās un pagaisa: viņu sauc nabaga Ieviņa, no visiem pamestā bārenīte, Dieva eņģelītim līdzīga. Iegāja viņas istabā, paņēma rokās un cieši spieda pie krūts silto, maigo un rožaino kermenīti. Skūpstīja to asarām acīs un mierināja Ieviņu, lai tā neraud:

—    Neraudi! Mamma guļ. Netraucē viņu . . .

—    Iesim pie mammas!

Bet mammas nav. Un Veronikas dvēsele sažņaudzās sāpēs. Nāca prātā Ladas nesenie vārdi: ja viņa nomirs, tad Veronika būs Ieviņas mamma … Apmierināja meitenīti un atgūlās Ladas gultā blakus Ieviņai. Miesu un dvēseli pārņēma briesmīgs nogurums — it kā viņa būtu pakritusi no pārmērīga smaguma. Bērna karstais vaidziņš pieskārās pie viņas puskailajām krūtīm, un no tā viņas dvēselē_ radās neizteicama mīla un maigums, kas uzvarēja nāves bailes un ciešanas.

Jermišam atkal rūpes: jātaisa zārks, bet nav dēļu. Noplēsa no sveša šķūņa jumta triju dēļu vietā sešus — sak, malka vienmēr var noderēt. Atnesa uz balkona, ar āmuru uzsita pa dibenu un palielījās:

—   Tieši no veikala! Ja būtu kāda krāsa pie rokas, būtu nokrāsojis un krustu lai virsū uzvilcis.

Nākamā dienā pie zvejniekiem atnāca cilvēks no Sevastopoles, kāds paziņa, no biedriem, un atnesa jaunas ziņas: lielinieki ieņēmuši Perekopu un pilsētā liels uztraukums. Jādomā, ka pēc trim, četrām dienām sarkanie ieies pilsētā. Valdības vīri pavisam sajuka, braukāja automobiļos šurp un turp. Zvejnieki tūdaļ visi pārvērtās par lieliniekiem un pārtrauca jebkuru draudzību ar balto namiņu: kontrrevolūcijas perēklis šajā namiņā, visu vasaru te vazājās baltgvardi, šīs mājas dēļ vēl pats var iekļūt čekā. Atteicās palīdzēt apbedīt Lādu.

Veronikai atkal nācās lūgties no Jermišas palīdzību.

—   Bet ko lai es saku, kad lielinieki man prasīs, kādēļ es ar jums pinos?

Atkal lielījās:

—   Esmu apzinīgs cilvēks un man jāsargā visi revolūcijas ieguvumi.

—   Vai pareizi teicu, biedri?

—    Pareizi.

Tomēr pa nakti Jermiša apdomājās citādi: agri no rīta atnāca kopā ar Harlampiju un teica, ka biedri atļāvuši . . .

Lādu apbedīja, kā viņa bija vēlējusies, blakus tēvam. Jaunu bedri neraka, atraka vaļā tēva kapu un uzlika zārku uz zārka. Diena bija vētraina un lietaina, jaukta ar sniegu. Pavadīja tikai Veronika. Ļoti steidzās un visu izdarīja pa roku galam. Pat krustu uzlika greizi. Veronika pārnāca no kapa krēslā. Bija salijusi un nosalusi. Kad satumsa pavisam, atnāca Jermiša un sāka runāt ar viņu slepenā lietā: lai jaunkundze nedusmojoties, ka viņš ļaužu priekšā apvainojis viņu kontrrevolūcijā, tas esot tikai tā ārēji, lai zvejnieki viņam nesariebtu, viņš sarkanajiem tikai liekuļojot, bet dvēselē vienmēr esot ar baltajiem un ar viņu, kņazieni. Pats piedāvājās ienest malku un iekurināt krāsni, atnest ūdeni un uzlikt patvāri.

—   Vai tad es jūs varu pamest? Ja ne rīt, tad parīt atnāks lielinieki, bet es …

—    Neticu. Tās tikai baumas …

—   Kas par baumām, ja no piekrastes punkta aizbēguši visi kareivji un matroži.

—    Ko lai dara? Bērns bez mātes … Vājprātīga vecīte.

—   Mums abiem, kņaziene, jābēg prom. Jāevakuējās. Ne jums, ne man nebūs glābiņa, jo mēs abi pievērsāmies baltajiem …

Jermiša ilgi runāja čukstus un deva padomus: rīt, mazā gaismiņā, pa kalniem jātiek līdz Balaklavai un no turienes līdz Sevastopolei.

—   Tagad katra diena ir dārga. Un vajaga darīt tā, lai zvejnieki tūdaļ nesaostu. Labāk aizbēgt pa klusam. Palikt šai mājā ir tas pats, kā labprātīgi gulties zārkā: nevienu nežēlos! Ticiet man: šejienes komunistiem viss ir zināms, kā pie jums dejoja un žūpoja virsnieki un bez tam poručiks Paromovs pārāk sariebis biedriem. Bet kur nu tagad poručiks ir? Varbūt jau sen kritis komunistu rokās? Lūk, dzirdēju, ka tatāri mežā atraduši nogalinātu cilvēku . . . Vai tas tikai nav viņš. Mums jābēg, kņaziene. Es rītvakar laidīšos lapās. Ja gribat nākt līdzi, tad sagatavojaties.

Veronikas galvā domas jaucās kā viesuli; atkal iesāpējās sirds par Borisu, dvēselē ietraucās briesmīgas nojautas, — tatāru atrastajā līķī, par kuru stāstīja Jermiša, dvēsele nojauta briesmīgu nelaimi. Vai nu Boriss, vai Vladimirs. Visu nakti negulēja un domāja, kā nu būt un ko darīt? Pamest bērnu ar vājprātīgo veceni un bēgt ar Jermišu uz Balaklavu? Ieviņa pamožas, arī kļūst nemierīga.

—    Krustmāt! . . . Vai mamma guļ?

—    Guļ, guļ.. . Guli tu arī. Dievs ar tevi.

—    Nāc guli man blakus!

Apgūlās. Ieviņa satvēra ar rociņu viņas divus pirkstus un nelaida vaļā. Tāpat viņa mēdza darīt ar māti: lai klusiņām neaizietu.

Krāca un bangoja jūra un Veronikai šķita, ka viņa atkal atrodas frontē, ka notiek kauja un dārd lielgabali. No jumta ritmiskiem pilieniem tecēja ūdens, skandinot skārda cauruli, un viņai šķita, ka kaut kur tālumā šauj ložmetēji. Te atkal liekas, ka pretējā istabā vaid Lada:

—    Ai! ai! ai…

Uzlec no gultas un atceras, ka Lada jau guļ kapā, un viņai sametas baigi. Pārkrustās, paskatās uz Ieviņu, lēni pieskaras lūpām pie viņas vaidziņa un atkal iesnaužas.

Tikko aizmirstas, pēkšņi kaut kas iedur sirdī, pamodina un jautā:

—    Bet kur ir Boriss?

Un atkal sāk plosīties domu vētra un iesāpas dvēsele, sāk tiekties kaut kur prom. Ātrāk, citādi būs par vēlu! Jā, pēc iespējas ātrāk jātiek Sevastopolē: tur viss noskaidrosies. Varbūt abi: i Boriss, i Vladimirs aizgājuši uz fronti? Tas tak tagad ir katra godīga patriota pienākums.

Veronika pieķērās šai domai, kā pēdējai cerībai, un dažas minūtes atrada viņā patvērumu no uzmācošām šausmām, atceroties tatāru atrasto līķi.

Tā pagāja pēdējā, mokošākā un garākā nakts baltajā namiņā. Rīta agrumā Jermiša uzsauca Veronikai pa logu:

—    Sevastopolē evakuācija!

Un ar roku deva zīmi, ka jābēg:

—    Kad satumsīs, es gaidīšu pie kapa …

Veronika klusēdama pameta ar galvu.

Tuksnešainā jūra pēkšņi atdzīvojās: Sevastopoles virzienā visu dienu vilkās transporti. Diena bija jauka, skaidra, bet jūra vēl rūca un zibināja tumšzilus un zaļus putojošus viļņus, un viņos zuda un cēlās tvaikoņi, reizēm pavisam pazuzdami un atstādami gaisā vienīgi dūmu

strūklu. Veronika laiku pa laikam izgāja uz balkona, raudzījās uz šīm dūmu strūklām, un viņas dvēseli pārņēma dažādas bailes un šaubas par to, ko nesīs nākamās dienas.

— Ak, Dievs! Kas gan ar mums visiem notiks?

Iegāja istabā un, nokritusi ceļos skumstošās Dievmātes priekšā, sāka lūgt.. .

15.

Veronika vairākas reizes mēģināja parunāt ar vecīti: viņa ņems Ieviņu līdzi, bet Sevastopolē uzmeklēs Borisu vai kādu citu no paziņām un atsūtīs ratus, vai arī dabūs kādu tvaikonīti, ar ko novest vecīti uz Sevastopoli. Runāja aiz durvīm, vecīte neslēdza vaļā. Vai maz dzīva? Lūkoja ieskatīties caur logu, bet tas bija cieši aizklāts ar melnu šalli. Bet ko lai dara? Ko lai dara? Aizgāja kaimiņu vasarnīcā, apjautājās, vai nevarētu pieņemt vecīti pie sevis. Atteicās: paši nezina, ko darīt: vai bēgt, vai palikt. Apstādināja gar logu garām skrejošo Jermišu. Tas paraudzījās visapkārt un uzmanīgi piezagās pie loga:

— Kas ir?

Pateica Jermišam par vecīti, par bērnu.

—   Nu, Dievs ar viņu! Jau gana dzīvojusi. Kur kopā ar viņu tiksi? Viņa tikai kavēs ceļā. Meiteni jau vēl varētu, kaut arī lieka bagāža, bet veceni nu gan nē. Viņa jau nav pie pilna prāta, viņa jāievieto vājprātīgo namā, slimnīcā.

—    Nu vajadzētu arī ievietot.

—    Bet kā šo dabūs līdz slimnīcai? Vai nesus, vai? Mums labāk jāpadomā pašiem par sevi, bet vecene … Neviens viņai neko nedarīs, viņa nevienam nav vajadzīga. Un kas tad šī vecene jums ir? Un tāpat, priekš kam jums sveša meitene? Kas pasaulē laidis, tas lai viņu vāķ…

—    2ēl.

—   Ja visus žēlosi, pats bojā aiziesi! Jus pasteidzaties. Tikko satumsīs, es jūs pie kapa gaidīšu.

—    Naktī ir bailīgi iet pa mežu …

—    Bet priekš kam tad šis te? — Jermiša teica, parādīdams no kabatas izvilkto revolveri.

Jermiša Veronikai izlikās pavisam dīvains: uzbudināts, visnotaļ skatās apkārt, acīs tāds savāds nemiers, balsī —• apslēpta viltība, žestos — nervoza steiga. Runā — it kā tirdzinieks, kas slavē savu sapuvušo preci un visiem

spēkiem cenšas piekrāpt pircēju. Iznāk tā, ka tikai viņš viens var izglābt viņu no nošaušanas, tādēļ ka viņam ir visādi dokumenti: i baltie, i sarkanie, i zaļie, bet pēc dokumentiem viņš ir precējies.

—    Kas drīkstēs aizskart manu sievu? Jūs tātad būsiet ar mani kā Dieva padusē: es piederu i pie baltiem, i pie sarkaniem . . .

—   Tātad kalpojat i Dievam, i velnam?

—    Ko darīsi? Tādi laiki tagad …

—   Es neiešu ar jums … — Veronika padomājusi sacīja.

—    Kā patīk . .. Kādēļ tad jūs šaubāties?

—    Baidos no jums.

—    Lūk, tas ir apvainojoši! Neesmu pelnījis …

Jermiša samulsis nodūra galvu un nopūtās. Savāds

cilvēks! Nesaprotams. Varbūt par velti apvainojusi? Kas zina?

—   Es jums pierādīju savu uzticību, kņaziene, bet jūs… tā! Nu tad, palieciet laimīga!

—    Es iešu viena …

—    Piespiest nevaru.

Jermiša pacēla cepuri un lēni gāja prom. Veronika noraudzījās viņam pakaļ un nožēloja: šī aizejošā cilvēka figūrā, viņa gaitā izpaudās nepelnīts apvainojums Par ko? Naivs un iemīlējies dabas bērns. Cik daudz pakalpojumu viņai bija izdarījis šis savādais, i jocīgais, i briesmīgais cilvēks. Te rupjš un nekaunīgs, te iemīlējies un padevīgs vergs.

—    Jermila!

Pagriezās, tad rikšiem atskrēja atpakaļ. Apstājās pie loga.

—    Labi. Es iešu … ar bērnu.

—    Esmu vienmēr gatavs! Cik reiz jau jums pierādīju . . . Apvainojoši, kņaziene!

—    Nu, nedusmojaties uz mani!

—   Ko nu! Ja jūs man pat būtu iesitusi sejā, arī tad būtu pacietis.

Jermiša vēlreiz pastāstīja, kad un kur jāsatiekas, pieteica nenokavēties un aizgāja priecīgs, steidzīgā gaitā, amerikāņu zābaku apkaltajiem papēžiem nozibinādams. Jermiša lepojās ar šiem noliktavu izlaupīšanā iegūtajiem zābakiem: «Kad nakti pilsētā eji pa bruģi, — dzirkstis vien šķīst zem kājām!»

Diena pavisam noskaidrojās. Vējš norima. Zili melnajos mākoņos, kas bariem joņoja pa debesim, arvien biežāk parādījās dzidri zili debesslodziņi, un beidzot sāka spīdēt arī saulīte. Bet kuģi visnotaļ trauca šķeldami viļņus un atstādami sev pakaļ garas dūmu svītras, kas līdzinājās no debesīm nokritušiem mākoņiem. Tālajā apvārsnī uzpeldēja milzīga trīsskursteņu karakuģa profils un saulītē nodzirkstīja spilgtiem dzeltenā vara atmirdzumiem. Steidzīgi un nemierīgi dārdēja skrūves, un priekšgalu kaskādēm apšļāca tumšzaļi, putaini viļņi. No jūrmalas atskanēja zvejnieku runas un smiekli:

—    Brauc pakaļ buržujiem! Vieniem zeme un brīvība, bet šiem — Melnā jūra! — jūrmalā kāds priecīgi un skali iekliedzās.

Paradīzes četros apdzīvotos namiņos iedzīvotājus pārņēma nemiers. Pa ceļiem un taciņiem no namiņa uz namiņu steidzīgi skraidīja paradīzes iemītnieki un apspriedās savā starpā, ko darīt: bēgt vai palikt? Vairākums bija inteliģenti un sociālisti pēc teorētiskiem uzskatiem, kas paradīzē glāba savu programmas skaidrību un ādu no sarkanā komunisma; viņi noliedza sarkanos, bet baidījās arī no baltajiem. Balto namiņu viņi turēja par retrogrādu, un tādēļ izvairījās no jebkuras kopības ar tā iedzīvotājiem. Arī tagad neviens negribēja tur iegriezties, lai nekristu aizdomās par retrogrādīgumu, bet jo sevišķi — par kopību ar baltgvardiem. Katram gadījumam, tomēr ir labāk turēties no šī namiņa nostāk. Arī šo inteliģentu vidū notika šķelšanās: vieni domāja, ka labāk ir bēgt uz ārzemēm, 'otri pierādīja, ka bēgt nozīmē apstiprināt savu kopību ar buržujiem un baltgvardiem. Vīrieši nikni strīdējās un lamājās, sievietes apjukušas raudāja.

Šī kņada smīdināja zvejniekus.

—    Sāk skraidīt kā skudras!

Visā ciemā neuztraucās un palika pilnīgi vienaldzīgs tikai viens cilvēks: vecīte baltajā namā. Veronika pārliecinājās, ka viņa zaudējusi prātu: no viņas aizslēgtās istabas pa durvju spraugu plūda nejauka smirdoņa un atskanēja aizsmakušā balsī dziedāta romance. Līdzīga «Pīķa dāmai». Vai atstāt bēmu pie viņas? Neparko! Veronika paņems Ieviņu līdzi uz Sevastopoli. Gan tur kaut kas noskaidrosies. Ātrumā parakņājās pa bērna veļu, izvēlējās līdzņemamo, bet Ieviņa mierīgi rotaļājās gultā ar lellēm un laiku pa laikam iejautājās:

—    Krustmāt, vai mēs iesim pie mammas?

—   Jā, jā … pie mammas!

—    Bet vai vecmāmiņu neņemsim līdzi?

Ātri pagāja īsā diena. Jūra kļuva pelēka, svētā Elija galotne apdzisa, un apvārsnis atkal satumsa no jūras izlīdušajiem tumšzilajiem ērmiem. Viss gatavs: muguras maisiņš, soma, spilvens un sega siksnā, groziņš ar proviantu. Veronika saģērbās pati un saģērba Ieviņu, visnotaļ, skatījās pulkstenī un ārā caur logu, aiz kura dzisa diena, tik briesmīga un uztraucoša diena. Līdz ar nakts tumsu uzmācās pilnīga neziņa un salti sažņaudza dvēseli.

Nu, lūk, ir laiks iet! Trīsreiz pārkrustījās, uzlika mugurā ceļa maisiņu, paņēma somu un saplaka dūša: vēl spilvens ar segu, groziņš ar proviantu un meitenīte. Nav kas palīdzētu! Pastāvēja, tikko valdīdama asaras, padomāja un nolēma visu pamest. I somu, i groziņu ar provīziju. Jermila atnāks pakaļ un paņems. Paņēma Ieviņu uz rokām un aizgāja pa taciņu no pagalma uz ceļu. Ieviņa kļāvās klāt un skūpstīja krustmātes vaigu. Ieviņu biedēja tumsa un nepazīstamais ceļš. Kad viņas pacēlās augstāk, — acu priekšā atklājās jūras klajums un šķita, ka palicis gaišāks, bet drīz vien viņas iegāja augstu kadiķu meža joslā un nokļuva pilnīgā tumsā. Veronika pazaudēja taciņu uz kapu. Smidzināja sīks lietutiņš, mežs sasaucās aizdomīgiem trokšņiem un čukstiem. Dvēselē iezagās izmisums. Nē, viņa neatradīs kapu! Nolika Ieviņu zemē un sāka ieklausīties un lūkot kaut ko saskatīt. Bija brīdis, kad viņa jau nolēma doties atpakaļ, kad izdzirda saucienu: «Kas nāk?» Viss izšķīrās: tas bija Jermiša.

—    Jūs, Jermila?

—    Es pats …

—   Mēs jūs gaidījām, gaidījām… Domāju, ka neatnāksiet…

—    Kādēļ tad lai nenāktu? Bet mazliet aizkavējos. Jūra izmeta pie mums malā kādu līķi… Painteresējos … Redzams, ka kāds no jūsu kompānijas, tā kā virsnieks. Nez vai nošāvuši un iemetuši jūrā matroži no mīnu kuģa, vai arī pats nošāvies, lai nenāktu sarkano rokās. Lode deniņos. Bet seja tā kā pazīstama …

Veronika atcerējās Vladimiru un sagrīļojās. Jermiša laikam bija pamanījis sastingušās šausmas viņas figūrā:

—   Vai domājat, ka jūsu poručiks Paromovs? Nē, tas nebija viņš! To es būtu pazinis . . .

Veronika smagi nopūtās:

—    Nē, nē … es tikai vienkārši esmu nogurusi…

—    Nu, redziet nu! Un jūs vēl gribējāt vilkt veceni… Ir kalni. Dodiet man maisiņu!

Veronika nopriecājās par Jermišu, kā par tuvinieku. Tagad viss ir labi. Jermiša paņēma i maisiņu, i Ieviņu. Veronika atcerējās ceļasomu un groziņu ar proviantu. Pateica to Jermišam.

—    Ko nu tagad darīt?

Nosprieda, ka Veronika ar Ieviņu pasēdēs pie kapa, bet viņš aizskries lietām pakaļ. Un kaps izrādījās tepat tuvumā. Vajadzēja tikai paiet pa taciņu uz augšu …

—    No kapa mēs iesim tieši kalnos. Es te visus celiņus pazīstu.

Jermiša aizgāja. Veronika ar Ieviņu palika pie kapa. It lcā būtu atnākušas atvadīties no Ladas. Klusums. Tikko sadzirdama jūras čalošana un čukst sīkiem pilieniem lietutiņš. Tumsā balto vientuļš svaigi tēsts krusts. Krusts — beigas visām vētrām, mokām un ciešanām. It kā Lada zem šī krusta būtu paslēpusies no cilvēkiem. Tagad viņai ne no viena vairs nav jābaidās … Veronika stāvēja pie krusta ar noliektu galvu svētsvinīgi bijīgā jutoņā. Viņas acīs trīsēja asaras, bet Ieviņa spiedās pie viņas svārkiem un jau prasījās mājās:

—    Es gribu pie mammiņas!

Veronikas dvēselē ietraucās spējš žēlums pret bērnu. Nabaga mīļā meitenīte! Nesaprot, ka stāv pie mātes kapa, nesaprot, ka viņai vairs nav neviena pasaulē. Paņēma Ieviņu uz rokām un pienesa pie krusta:

—    Noskūpsti mammu!

Ieviņa paklausīgi izstiepa lūpas, un pieskārusies mitrajam kokam, atsviedās atpakaļ uz Veronikas pleca. Kļuva dzirdama akmentiņu velšanās zem Jermišas kājām. Veronikai iegribējās slēpt no šī cilvēka savu jutoņu: viņa steigšus noskaitīja lūgšanu, noskūpstīja krustu un atgāja nost no kapa.

—    Ardievu, Lada! — viņa nopūzdamās nočukstēja un gāja lejā Jermišam pretim.

Uz ceļa bridi pakavējās. Vajadzēja saposties ceļam. Jermišam bija mugurā ūdeni necaurlaidošs zvejnieku mētelis ar kapuci. Tumsā viņš izskatījās pēc kapucīnieša. Kareivja maisiņš, skārda tējas kanna. Veronikas ceļa soma un groziņš ar proviantu.

—    Visu to es varu nest, bet kā būs ar meitenīti?

—    Es viņu nesīšu …

—    Pagaidām nolieciet viņu zemē! Redzēsim . ..

Jermiša ir tik laipns, rūpīgs un gadīgs, runa maigi, saldena balstiņā un ir gatavs uz visiem upuriem. Noģērba savu mēteli:

—   Atjaujiet jums uzģērbt, kņaziene! Ūdeni necaurlaidošs . . .

Veronika sāka atteikties, bet Jermiša nebija noraidāms:

—   Mēs jau esam pieraduši: uguni nedegam un ūdeni neslīkstam, bet jūs sālīsiet un saaukstēsaties! Vai galošas jurņs ir kājās?

—    Man ir augstas kurpes . …

Noliecās, ar roku pārlaida pār kurpēm:

—    Saslapināsiet kājiņas.

—   Nekas! Bet, lūk, meitenīti labi jāietīsta. Labāk ietīsim viņu jūsu mētelī.

—    Meitenīti? Hm! Labāk būtu bijis atstāt viņu mājās. Abiem būtu vieglāk … — Padomāja, nočamstināja biezajām lūpām: — Bet mēs viņu ietīsim segā …

Jermiša varen izmanīgs: no piecām lietām iztaisīja trīs. Divas uzlika sev uz muguras, bet cejasomu atdeva Veronikai. Ieviņu ietīstīja segā un nosēdināja uz muguras starp diviem maisiem. Kā divkuprainais kamielis.

—    Lūk, kā!

Aizgāja pa ceju, kas aizlocījās kā čūska kalnā. Gāja klusēdami. Jermiša, iedams pa priekšu, brīžiem atskatījās, vai kņaziene tiek līdzi. Viņa arvien atpalika, un Jermiša viņu pagaidīja.

—    Vai kājiņas nogurušas?

—    Vai neiesim sādžā un nesalīgsi tatāru arbu?

—   Nav ko domāt! Tatāri tagad baidās braukāt: viņiem aiztur zirgus evakuācijai. Visi noslēpušies. Ne par kādu naudu nebrauks … Un bez tam vēl ir bīstami: pa ceļiem uzbrūk zaļie.

—    Bet kā tad mēs?

—    Mēs iesim pa kalniem, pa mežiem. Uzkāpsim uz Kuš-Kaj u, bet no turienes pa taciņam tieši uz Balaklavu. Ne dzīvu dvēseli nesastapsim! Tur tikai ērgļi vien lido.

Aizgāja pa ceļu līdz kalniem, tad nogriezās un pa taciņu kāpa kalnos. Mežs sākās augstāk, bet līdz mežam kalns bija kails, ar pamazām kāpjošu slīpumu. Un tomēr iet bija grūti: taciņa no lietus bija izskalota, atmirkusi, kājas te slīdēja, te iekļuva ūdens izrāvumos vai uzskrēja asšķautņainiem akmeņiem. Jermiša te sniedza Veronikai roku, te palīdzēja no mugurpuses. Mierināja, ka vēl drusciņ japapulas, bet vēlāk iešot labi. Apstājās un atpūtas. No augstienes bija saredzamas Baidāras uguntiņas: tās reizēm uzliesmoja, reizēm pazuda, it kā mirkšķinādamas. No šīm uguntiņām prātā ienāca pilsēta, laužu pilnas ielas, veikalu logi, važoņi, automobiļi, mājas komforts, tīra gulta, klavieres un visa neatgriežamā pagātne… Un no šīm atmiņām viņai kļuva grūtāk iet pa tumsu smidzinošajā lietū nezināmā tālē. Veronika tikko kustināja kājas un visu laiku atskatījās uz laipnajām uguntiņām, bet Jermiša uztraucās: kādēļ viņa visu laiku skatās atpakaļ, it kā kādu gaidītu? Ieklausījās un arī sāka skatīties apkārt.

—    Kādēļ jūs, kņaziene, tā uztraucaties? Vai ieraudzījāt kādu cilvēku?

Steidzināja ātrāk tikt līdz mežam. Tur būs mierīgi un varēs atpūsties… Ieviņa jau sen bija ieaijāta uz Jermišas muguras un cieši gulēja. Viņa sapņoja, ka mammiņa viņu ved ratiņos. Beidzot aizvilkās līdz mežam. Zem lielā ozola, kā zem jumta, apmetās atpūsties. Arī Jermiša beidzot bija nokusis:

—    Viss jau būtu labi, ja jūs būtu atstājusi meiteni mājās, jaunkundze! Paturiet viņu, noņemiet, man no muguras. Tomēr sver savu pudu, droši. . .

Atbrīvojās no meitenes, nometa mantas un pastaipījās:

—    Vai tikai nevajadzētu nakti pārlaist mežā . . . Būs ļoti tumšs iešanai. Es domāju, ka būs gaiša nakts, bet skaties: ne zvaigznītes! Un līst, un līst. Ja tikai mēs nokļūtu līdz aitu alai, tad jau pārnakšņosim kā mājās. Es drusciņ aiziešu!

Aizgāja un nozuda tumsā. Bija dzirdams, ka zem viņa kājām nobrīkšķēja zari un vēlās akmentiņi, tad viss apklusa. Veronikai pirmo reizi palika baigi. Jermiša ilgi nenāca atpakaļ. Viņai ienāca prātā: ja nu Jermišam apnicis un viņš tās pametis mežā? Pamodās Ieviņa, ieraudzīja krustmātes seju un nomierinājās, aizvēra acis un teica:

—    Mammiņa … mana!

Sajauca viņu ar māti. Veronikas dvēseli atkal pārņēma bezgalīgs maigums. Ciešāk piespieda bērnu pie krūtīm un baidījās pakustēties, lai netraucētu viņa miegu. Kur tad Jermila? Kādēļ viņš tik ilgi?

Bet Jermiša nesteidzās. Tagad tik un tā nekur neaizbēgs! Nogāja graviņā, izņēma no kabatas pudeli ar degvīnu, nesteigdamies iedzēra un apdomāja, kā labāk izdarīt. Laiks nepiemērots: mitrs un drēgns, labāk ievest aitu alā: «Tur ir silti un sausi, var papriecāties ne vienu dienu vien, bet uz mitras zemes tas nebūtu visai smuki…»

Degvīns izdedzināja Jermišas rīkli, izlija pa visu miesu kā kutinoša uguns un iekvēlināja zvēra iekāri.

—    Eh, tā tik būs izdzīve! Diezgan esmu pakalpojis tev .ar mīļākiem; tagad tu man samaksāsi!

—    Jermila!

—    Sauc. Gan paspēsi, nesteidzies. .. laiks_ ir mūsu.

Atkal pielika pudeli pie mutes un dzēra degvīnu.

Paskatījās — palikusi puse. Aizbāza korķi, uzsita tam vēl ar roku un iebāza pudeli kabatā:

—   Tagad esmu dūšā! Pārējais lai paliek likumīgas laulības svinēšanai…

—    Jermila! — atskanēja nemierīga sievietes balss.

—    Iešu jau iešu, — Jermiša klusi noteica un, sagriezis no degvīna saslapušās ūsas, gāja atpakaļ, lauzdams rokām sausos zarus, nogrimis domās par drīzu svētlaimi ar kņazieni.

No degvīna un iekāres Jermiša kļuva runīgs un nekaunīgs. Pienāca, iespieda dūres sānos un sacīja:

—    Skaties, nu reiz Jermila ievajadzējies!

Veronika izbrīnījusies un izbijusies paskatījās uz Jer-

mišu.

—    Vai jūs, Jermila, esat dzēris degvīnu?

—    Tā, mazliet. Nu, un kas par to? Kādēļ lai neiedzer aiz noguruma? Kādus trīs pudus nesu jūsu dēļ . . . Un nesīšu vēl.

Veronika cieta klusu. Dievs ar viņu! Labāk nerunāt. Piedzēries viņš ir nikns un nekaunīgs. Ka tikai ātrāk tiktu līdz Balaklavai.

—    Es meitenīti nesīšu pati. ..

—    Kādēļ? Neuzticaties?

—    Jūs pats teicāt, ka smagi un esat nokusis.

—    Vai tad mēs esam cilvēki? Mēs jau kā smagie zirgi. Kaut arī esmu noguris, bet degvīns man iedevis tādu spēku, ka arī jūs, jaunkundze, varētu uz rokām aiznest. Nu, Jermila, jūdzies iekšā! Līdz stacijai nav tālu, bet tur paēdināsim zirgu . . .

Piecēlās un aizgāja. Veronika neatdeva meitenīti: viņš nav gluži skaidrs un var nomest bērnu. Jermiša apvainojās, un viņa dvēselē ātri sāka augt ļaunums, jaukts ar iekāri un vēlēšanos atriebties par to, ka viņi ir proletārieši un kungi par viņiem var zoboties, atriebties ar izvarošanu. Viņš gāja aiz muguras un plēsīgām acīm taustīja Veronikas muguru un kājas. Kaisla ziņkāre modināja viņā spēju vēlēšanos saķert viņu aiz kājām un turpat uz vietas pierādīt, ka starp dižciltīgu jaunkundzīti un lauku meiču tāpat kā starp viņu, kareivi, un poručiku, nav nekādas starpības …

—    Katram cilvēkam viss ir savā vietā! — viņš murmināja, ar vieglu plaukstas grūdienu no mugurpuses pagrūzdams Veroniku uz augšu pa stāvo nokāri.

—    Liecies mierā! Es pati… — Veronika pavēloši noteica, sajuzdama vīrieša rokas nekaunīgo pieskaršanos.

—    Jūs pat manu palīdzību negribat pieņemt, kņaziene?

—    Jūs esat piedzēris.

—    Piedzēris, bet gudrs. Varu jūt atstāt pavisam. Man viss vienalga. Aiziesiet viena. Ne jau pie buržujiem man iet? Es labāk iešu kalnos, pie zaļiem. Ja es ļāvos no baltajiem sagūstīties, tad tas notika jūsu un jūsu skaistuma dēļ! Ticēju, ka jūs esat šķīsta kā svētā jumprava … Bet izrādījās, ka …

Labāk klusēt. Jermiša sadzēries un pārvērties par nekauņu: par i smieklīgo, i briesmīgo nekauņu, kādu viņa pāris reizes bija redzējusi sanitārā vilcienā un Sevastopoles lazaretē, kad iznāca tas skandāls, kura dēļ Jermišu aizdzina. Veronika gāja uz priekšu, riebīgu baiļu pārņemta, ar tādām jūtām, it kā aiz muguras tai sekotu traks, suns, kas ik brīdi var ietriekt zobus viņai kājās.

—    Ejiet pa priekšu!

—    Bet ja nu es gribu iet nopakaļ?

Veronika apstājās. Jermiša arī. Stāv, nekaunīgi skatās viņai sejā un smīn.

—   Jūs esat no augsta dzimuma, kā tad es varu iet jums pa priekšu, uzgriezis muguru? Es, visu zemju proletārietis?

Atkal Veronika acīm sastapās ar Jermišu, un viņas dvēseli pārņēma spējas šausmas: visu saprata. Jermišas acīs sievietes instinkts uzminēja briesmīgo patiesību. Gribējās iekliegties, saukt palīgā, bēgt. Bet prāts teica, ka to nevajag darīt: kliegšana vai bēgšana tikai paātrinās noziegumu, jo neviens nesadzirdēs un nekur neaizbēgsi no šī zvēra. I kliedziens, i bēgšana tikai pamudinās Jermišu ātrāk izdarīt to, kas viņam padomā. Viņai ir revolveris, mazs dāmu brauniņš, pielādēts, bet tas atrodas ceļasomā, bet tā tagad ir Jermišas rokās. Domas haotiski jaucās pa galvu, meklēdamas glābiņu. Jāatvaira briesmas cik vien ilgi iespējams, bet līdz tam laikam jāizdara tā, lai cejasoma nāktu atkal viņas rokās . ..

—    Balodīt, ejiet pa priekšu! Es neko neredzu …

—    Balodīt? Labi, mīļā būtne, esmu ar mieru, i no priekšas, i no pakaļas. .. Mēs, proletārieši, esam revolūcijas avangarde…

—    Vai jūs drusku nepanestu meitenīti? Esmu nogurusi.

—    I meitenīti, i jūs pašu, jaunkundze . . .

—   Nolieciet ceļasomu zemē, un uzmanīgi paņemiet bērnu.

—    Arī ar to esmu mierā. Jūsu dēļ esmu gatavs uz visu, kaut arī jūs necienāt un apsmejat manu mīlu .. .

—   Tas nav tiesa, Jermila.

—   Nu redzēsim.. . Drīz viss noskaidrosies, jaunkundze . . .

Pašaizsardzības instinkts briesmu brīžos dara sievieti ļoti izmanīgu un spējīgu ātri domāt.

Veronikas domas trauca ar gaismas ātrumu, vienā mirklī atbildot uz simtiem jautājumu, kas saistījās ar draudošajām briesmām.

—    Ejiet! . .. Man mazliet jāsataisās . . .

—    Saprotam. Varat! Parasta lieta, nekautrējaties!

Palika iepakaļ, noslēpās krūmos un steigšus sagatavoja

brauniņu. Viņš ir tik mazs, ka to var iebāzt vaļējā cimdā. Jāpiespiež, lai Jermiša vēl nes bērnu. Kavē garais, ūdeni necaurlaidošais mētelis. Novilka to, paņēma uz rokas. Pagāja dažus soļus un ieraudzīja Jermišu: stāv — gaida. Jermiša bija nobijies, ka tikai neaizbēg. «Tepat! Nekur neaizbēgsi. Panākšu, nosviedīšu zemē un beigas.» Vai nu iekāre bija atslābusi, vai arī Jermiša bija pamanījis, ka kņaziene priekšlaikus uzminējusi viņa nodomus, bet viņš pēkšņi atkal kļuva laipns un iztapīgs.

—    Es te visu laiku muldu aplamības, un jūs, kņaziene, apvainojaties. Nevajaga. Esmu apzinīgs cilvēks, tikai mīlu vārda brīvību . .. Diezgan ilgi esam klusējuši. Tādēļ dodiet čemodāniņu! Kādēļ jums piepūlēt savas rociņas?

—    Nesiet!

Ilgi gāja klusēdami. Jermiša pa priekšu. Izgāja no meža uz kalna lēzenumu, kas bija apaudzis ar zāli un sīkiem ozoliņiem. Akmens sienu nozarojumi tiecās lejā no virsotnēm un vietām celiņš vijās gar klintīm. Lūk, te arī bija aitu ala, ko Jermiša bija izraudzījis savas nekrietnības pastrādāšanai. It kā pils pazemes velve ar jumolveidlgicm griestiem. Dabas rotaļa, gadu desmitiem tā kalpoja aitu naktsguļai un patvērumam no lietus un negaisa. Biezā, sapuvušo aitu mēslu kārta, cieta kā akmens plāksne, izstaroja siltumu, un alā bija .— kā izkurinātā istabā. Alā veda dabiskas durvis — alas priekšā bija novēlies klinšu bluķis. Otra sprauga, mazliet mazāka un šaurāka, kā gotisks logs, atradās augstāk, ielaizdama alas tumsā debesu zilgmi un mirdzumu.

—    Nu, mīļā, tālāk vairs neiesim. Pārnakšņosim, — Jermiša noteica, apstādamies alas priekšā. — Te ir kā mājās. Silts kā uz pirts krāsns. Ejiet!

Un šajā — «ejiet» — vairs nebija lūgums vai priekšlikums, bet tajā izpaudās pavēle.

—    Tur ir tumšs un netīrs, — Veronika sacīja, ieskatīdamās alas melni bezdibenīgajā spraugā. Pateica to naivi, neizrādīdama, ka sapratusi šī pavēlošā toņa nozīmi.

—    Gan jau tad redzēsim . .. Iekuršu ugunskuru.

Neiet nozīmētu atklāt savas kārtis. Iziet atklātā cīņā

ar šo zvēru. Vai viņa spēs viņu uzvarēt atklātā cīņā? Pirmā neveiklā kustība, žests ar revolveri, — un viņa būs nogāzta zemē. Izglābt var tikai viltība. Tikai viltība. Veronika sāka izturēties īsti jaunkundziski:

—   Vai zini, balodīt, es baidos tur līst iekšā. Ja nu tur kāds ir. ..

—   Tur neviena nav! Kā pašu māja …

Jermiša uzvilka sērkociņu, apgaismoja pa spraugu alu.

—    Ņemiet bērnu un lieniet iekšā!

Ko darīt? Kungs, pamāci, ko darīt? Vai nogalināt viņu tūlīt? Bet ja nu tā ir tikai vārdu neķītrība un mīlējoša un aizkaitināta tumša, sīka cilvēciņa dzēruma nekaunība?

—    Iededzini tur papriekšu ugunskuru… Es baidos.

—    Esat gan, pieradusi pie elektrības! Ņemiet bērnu, citādi nometīšu!

Veronika paņēma grūšus padoto bērnu. Jermiša savāca sausus zarus, ilgi nevarēja tos aizdedzināt un lamājās. Izrakņāja provianta groziņu, tur bija daudz avīžu papīra, tad salauza arī pašu groziņu: tas bija no plānām un sveķainām skaidām. Alā iedegās uguns, pa slīpajām sienām sāka dejot ēnas, pie griestiem, no kuriem nokarājās skaisti stalaktīti, sāka šaudīties sarkanīgas atblāzmas. Tad griesti nozuda dūmos, kas līda augšējā spraugā, atstājot alu divu aršīnu augstumā skaidru, bez dūmiem.

—    Lūdzu, mamzele! Nāciet nu mūsu jaunajā mītnē!

Tūdaļ uzvārīsim arī tēju. Ūdens tepat tuvumā. Ar vārdu sakot, dzīvosim kā labāk nevar!

Jermiša izlīda no alas.

—    Nu, lieniet iekšā! Ko vēl kavējaties …

Un atkal Jermišas balsī — nepacietība un pavēle. Veronika jau visu bija paspējusi apsvērt, visas briesmas un aizstāvēšanās iespējamības, — viņa turpināja izlikties, ka neko nesaprot, vēl arvien nezaudēdama cerību, ka viņa maldās šī pavēlošā toņa novērtēšanā. Noliecās un tikko izspraucās cauri starp novēlušos klinšu bluķi un alas klinti. Un pēkšņi skaidri saprata, ka vairs nav nekādu cerību: kad viņa noliekusies, centās ielīst alas spraugā, Jermiša, palīdzēdams, atļāvās tik nekautrīgu pieskārienu, ka vairs nepalika nekādu šaubu.

—    Eh! — Jermiša novaidējās.

Veronika pārvarēja i niknumu, i apvainojumu, i riebumu no šī nekrietnā pieskāriena. Viņa, pagriezusies,, laipni, iesmiedamās, noteica:

—    Esi tak saudzīgāks! Tā tak sāp …

—    Bet kad poručiki to dara, tad nesāp?

Klusēja, neatbildēja. Nolika bērnu, sakārtoja cimdu, kurā bija noslēpts mazais sievietes nevainības un goda sargs; apskatīdamās alā visapkārt, kā stratēģis pirms kaujas, izraudzīja izdevīgu pozīciju kaktā un, savilkusi kājas zem sevis, apsēdās tā, lai katrā brīdī varētu uzlēkt kājās. Kā putns kokā mednieku, tā viņa sāka vērot katru Jermišas kustību. Viņš sanesa alā visas mantas un salika uz grīdas. Novilka svārkus, noklāja ar oderi virspusē, nolika spilvenu ar sauso pusi virsū.

—    Gulstaties, jaunkundzi Es tikmēr uzvārīšu tēju. Spilvenītis ir mīksts, no dūnām. 2ēl tikai, ka nav pēļa priekš jums … Vēlāk izžāvēsim segu un apsegsimies …

—    Mazliet pasēdēšu. Gulēt negribas.

—    Noģērbiet kurpītes, es tās izžāvēšu.

Piegāja pie bērna. Salika savu mēteli ar iekšpusi uz āru, noklāja un, iztinis bērnu no segas, noguldīja viņu uz mēteļa. Uzkāra segu pie ugunskura, piestiprinādams to aiz galiem klinšu spraugās, lai izžūtu. Ar tējkannu aizgāja pēc ūdens. Vai nebēgt, kamēr vēl var? Bet bērns? «Kungs, palīdzi mums!» Piezagās pie izejas un paraudzījās ārā. Tumsa. Lietus. Kur aizbēgsi? Tik un tā noķers… Un vai tad var pamest Ieviņu? Šis zvērs sakropļos bērnu . . . Lūk, viņš jau nāk atpakaļ. Atsprāga atpakaļ un, nolaidusies uz ceļiem, atkal apsēdās agrākajā vietā. Jermiša ielīda alā un iedūra zemē tikko nogrieztu mietu, lai varētu pakārt tējkannu virs uguns.

—    Tagad es jūs sasildīšu ar tējiņu, jaunkundze, un tad gulēt! Paēst arī var. Būsiet izsalkusi?

—    Nē.

—    Bet es vēl drusku iedzeršu uz jūsu veselību, — tad tik būs lieta.

Pielika pudeli pie mutes, atgāza galvu atpakaļ, un bija dzirdams, kā burbuļoja degvīns, liedamies Jermišas rīklē.

—    Eh! vareni! Jums arī vajadzētu iedzert kādu glāzīti! Pret drudzi? Būsiet pārsalusi… Es jūs izžāvēšu. Būs pavisam karsti, jaunkundze!

Piecēlās, piegāja pie Veronikas.

—    Kas tas ir, kņaziene? Gribētos jūs noskūpstīt, bet baidos. Rociņu vairākkārt esmu skūpstījis, bet muti noskūpstīt man nav laimējies… Kā jūs par to domājat? Vai esmu tā cienīgs par visiem saviem darbiem jūsu labā?

—    Tikai ne tagad. Vēlāk … pēc tējas.

—    Var pagaidīt. Visa nakts mums priekšā. Bet es, lūk, domāju, ka jūs sadusmosaties! . ..

—    Par ko? Muļķības!

—    Pareizi! Tātad mēs iztiksim? Nestrīdēsimies?

Veronika pameta ar galvu. Viss tas Jermilam bija tik

negaidīti, ka viņš neticēja savām ausīm. Ar mieru! Ar viņu, kareivi! Pēkšņi saniknojās, it kā viņa to būtu apvainojusi ar šo negaidīto piekrišanu. Tātad tāda, dzīvo ar visiem … Bet viņš bija domājis, ka nāksies ar varu . . .

—    Lūk, redzēsiet, kas saldāks: poručiks vai kareivis . . .

—   Redzēšu.

—    Bet kurš tev bija pirmais?

Pēkšņi pārgāja uz «tu». Sarunā iepina nepieklājīgus vārdus un lamas.

—    Man šķiet, ka tagad starp jums, meičām, nav nevainīgo, tas ir tādu, kas nebūtu pinušās ar vīriešiem. Tādi laiki. Varbūt, ka tikai šī meitene — vēl ir neskārta … Bet tomēr man reiz gadījās nevainīga! — Jermiša palielījās un pastāstīja par gadījumu ar muižnieka meitiņu. Padeva Veronikai tasīti ar tēju, bez apakštasītes, padeva cukuru. Kad viņa paņēma tasi, pabāza viņai roku padusē un aizskāra krūtis un atkal ievaidējās.

—    Eh!

Veronika saprata, ka viņas briesmīgā spēle tuvojas beigām. Jānogalina cilvēks vai jāatdodas zvēram.

—   Jermiša! Kad tad mēs nokļūsim Balaklavā?

—   Nav ko steigties! Kas nu tagad domās par Balaklavu, man tagad cits, labāks ceļš priekšā. Padzer nu ātrāk un liksimies gulēt! Lūk, arī sega jau izžuvusi.

Jermiša noņēma segu, noglāstīja to ar roku un satracinājās.

—    Būs mīkstāk … Tu cietā guļā neesi radusi. . .

Nometās ceļos sāka taisīt kāzu gultu. Līda, steidzas.

Veronika nodrebēja, piegāja pie ugunskura un atbrīvoja revolveri. Atliekusi aizsargu, piegāja pie Jermišas, noliecās un sāka mīlināties. Ar kreiso roku no mugurpuses apskāva viņa kaklu, noliecās un, pielikusi revolveri pie Jermišas deniņiem, aizvēra acis un nospieda. Dobjš troksnis, it kā istabā būtu nokritis smags dēlis, noskanēja alā un izskanējis palika Veronikas ausīs. Jermiša, kas stāvēja uz ceļiem, nokrita ar galvu spilvenā, bet Veronika atlēca sāņus un, vēl arvien turēdama revolveri šaušanas gatavībā, ieņēmusi aizstāvēšanās pozu, stāvēja blakus pamodušai Ieviņai un, nepamirkšķinājusi, milzīgām nekustīgām acīm raudzījās uz četrrāpus lienošo cilvēku. Lūk, viņš vēlreiz pacēla galvu, pagrieza to un pēkšņi atkrita atpakaļ un sāka atliekt kājas. It kā postos uz gulēšanu . . . Tad nokrācās…

—   Ieviņ, Ieviņ mīļā, svētā! Es nogalināju cilvēku! Es nogalināju cilvēku! — Nokrita zemē blakus smaidošajai meitenītei un sāka raudāt…

Ugunskurs beidza degt. Gar sienām lēkāja ēnas un dziestošajā gaismā zibēja Jermišas zābaku dzelžainie pakavi.

16.

Ugunskurs izdega un alā iestājās melna tumsa. Lija lietus. Vējš plosīja koku galotnes un žēli kā mazs sunītis smilkstēja alas spraugās. Kaktos, kur bija sakrājušās vēju sanestās pērnās sausās lapas, skraidīja ķirzakas, ienesdamas mēmajā klusumā uztraucošus trokšņus. It kā kāds kaktos čabinātos, zagdamies klāt Veronikai un meitenītei. Veronika ik brīdi pacēla galvu, ieklausījās un centās skatiem ieurbties tumsā. Šķita, ka Jermiša atdzīvojies, atguvis samaņu un četrrāpus, kā orangutans, lien apkārt, meklēdams Veroniku. Frontē un lazaretē viņa bija mācījusies nebaidīties no nāves un miroņiem, bet tagad beigtais Jermiša viņai šķita briesmīgāks par nāvi un visām šausmām, ko viņa jau bija piedzīvojusi. Dzirdēja mirēja pirmsnāves krākšanu, redzēja ķermeņa noraustīšanos, it labi zināja, ka tā ir nāve, un tomēr drebēja no domas, ka Jermiša nav miris, bet tikai nesamaņā un drīz atjēgsies. Piespiedusies pie grumbuļainās klints sienas, viņa ar vienu roku turēja mierīgi gulošās Ieviņas rociņu, bet otrā turēja revolveri, paceldama to katru reizi, kad sausajās lapās nočabinājās ķirzakas, vai, varbūt, čūskas. Prāts teica, ka Jermiša ir nogalināts un ka miroņi neceļas, bet tagad, šajās velnišķīgajās dienās, šķita, ka daudz kas notiek pretēji cilvēka saprātam. Lūk, nupat Jermiša uzcelsies sēdus, visu atcerēsies un līdis šurp! Likās, ka katrā ziņā līdīs, četrrāpus kā zvērs. Jermiša Veronikai sāka likties īsts zvērs no tā brīža, kad viņš tai lielīdamies izstāstīja, kā muižas izpostīšanas laikā atradis mežā gulošu pusaudzi-meiteni un kā viņu izvarojis, un tad nospļāvies un aizgājis. Ugunskura gaismā, pie kura sēdēdams Jermiša stāstīja savu varoņdarbu, Veronika pēkšņi ieraudzīja viņa sarkanās spalvas uz rokām un pirkstiem, viņa idiotiskos žokļus, kas ēdot kustējās kā vērsim gremojot, viņa zaļganās acis un noststāvošās ausis. Zābaki ar zibošajiem pakaviem atgādināja viņai zirgu, tad kentauru; pretīgā sviedru smaka, kad Jermiša novilka savus svārkus, vēlreiz modināja Veronikā domu, ka Jermiša ir kāds jauns, vēl zooloģijā neietilpināts zvērs… Veronikai bija atdzīvojušās un pārvērtušās tiešamībā visas briesmīgās pasakas, kuras viņa bija dzirdējusi un lasījusi bērnībā, visas senās mitoloģijas šausmas. Ak, ja varētu pārliecināties, ka šis zvērs ir beigts, nogalināts, ka viņš ir sastindzis, līķis. Ugunskurs sen jau bija nodzisis. Vai neuzvilkt sērkociņu un nepieiet — paskatīties? Vai arī nemaz neiet klāt, paskatīties tepat no šejienes un pārliecināties, ka viņš nekustas? Klusi, uzmanīgi nolika revolveri uz ceļiem, izņēma no kabatas sērkociņu kastīti, bet neuzdrošinājās uzvilkt sērkociņu: baigi. Labāk šis melnais bezdibenis, kurā nav nekā, kā tikai tumsa.. . Šajās nemitīgajās bailēs un murgos jau bija izgaisis jautājums, kas radās viņas dvēselē tūdaļ pēc slepkavības: kā viņa varēja nogalināt cilvēku? Bija palikušas tikai melnas šausmas un apziņa, ka atrodas blakus briesmīgam zvēram, varbūt, pat viņa sastingušajam līķim . . .

Ak, cik bezgalīgi gara šī melnā, briesmīgā nakts! Var zaudēt prātu, nesagaidot rītausmu. Vairākas nervus sasprindzinošas stundas pirms slepkavības, kas bija devušas sievietes dvēselei neparasti lielu domu un gribasspēku,  tagad bija novedušas pie to galīga paguruma. Veronika pēkšņi sajuta tādu gurdenumu visā miesā, ka cīņa starp bailēm no Jermišas un slāpēm pēc miega turpmāk kļuva neiespējama. Lai notiek kas notikdams, lai nāk kaut pati nāve, lai Jermiša atdzīvojas un dara ko grib, — ka tikai varētu pasnausties, kaut tikai piecas, desmit minūtes! Nokrita ar galvu Ieviņai blakus un aizmiga. Miegs, kā nāve, pārvērta neesamībā visus murgus, visas šausmas, pašu dzīvi.

—    Krustmāt! Krustmāt! Dod pieniņu!

Atjēdzās, atvēra acis: Ieviņa šņukst un velk aiz piedurknes. Pa augšējo spraugu, kā pa baznīcas logu, plūst zeltainzaļas gaismas ņirbošā putekļu svītra un uz melnās grīdas rada garas izklātas baltmelnas sēru drānas iespaidu, un pašā vidū guļ, it kā uz vēdera peldēdams, Jermiša, iecirties savu apkalto zābaku purniem zemē un izpletis rokas. It kā peldētu milzīga varde! Un nav nekā briesmīga.

—    Krustmāt! Dod pieniņu!

Piecēlās. Zemē nokrita mazais revolveris, kas atgādināja skaistu rotaļlietiņu. To viņai bija uzdāvinājis Boriss. It kā nojauzdams, ka drīz ievajadzēsies: iemācīja apieties, šaut. Toreiz viņa izbrīnījās par līgavaiņa dāvanu.

—    Vai tas kāzu konfekšu vietā? — viņa iesmējās.

—   Tagad bez šīs lietiņas ir grūti iztikt! — Boriss nopietni atbildēja.

—    Arī mīlā?

—   Jā, arī mīlā …

Sameklēja pudelīti ar pienu, tad padzirdīja Ieviņu, domāja par Borisu un klusi slaucīja asaras. «Kur tu esi, mans mīļais, vai esi dzīvs?» Dvēseli pārņēma skumjas. Visu, visu viņa piedod mīļotajam cilvēkam! Cilvēki ir kā skaidas jūrā… Lūk, arī viņa kļuvusi slepkava! Vai viņa tam būtu ticējusi, ja tepat viņai blakus negulētu viņas nogalināta cilvēka līķis? Ari viņam viņa piedod. Viņam? Pati nogalināja un piedod? Atskatījās uz Jermišu: vairs neliekas neparasts zvērs, bet tikai parasts nelaimīgs tumšā mežā nomaldījies cilvēks …

Un pēkšņi viņai iegribējās pieiet pie Jermišas un ieskatīties viņam sejā. Iedeva Ieviņai sausiņu un lelli ar sasisto galvu, bet pati piecēlās un aizgāja pie Jermišas. Šaubīdamās piegāja klāt, vispirms paskatījās no tālienes. Ja nebūtu asiņu uz spilvena baltā pārvalka, kas tagad bija it kā izšūts sarkaniem ziediem, varētu domāt, ka Jermiša cieši un saldi guļ, un vajag tikai pieskarties viņa uzrau

tajam plecam, un viņš tūdaļ uzlēks kājās un muļķīgi uzsmaidīs kņazienei, pakasīs izpūrušo sarkano pakausi un teiks:

—    Piedodiet, aizgulējos!

Piegāja tuvāk, notupās: it kā izliekas guļam, bet pats slepus raugās pa puspievērtiem acu plakstiņiem. Kļuva baigi.

Veronika piecēlās un pēkšņi ieraudzīja Jermišam ap vidu pazīstamu kaukāziešu jostu ar melnām sprādzēm… Kādēļ viņa nobijās un krūtīs strauji iepukstējās sirds? Šī josta atgādināja Borisu. Kādēļ? Mokoši centās atcerēties un pēkšņi atcerējās: tādu jostu viņa bija redzējusi pie Borisa uz galda. Bet vai pasaulē mazums šādu jostu? Atkal notupās un sāka apskatīt jostu. Dvēselē ietraucās briesmīga' doma: bet ja nu tā ir Borisa josta? Nevar būt… nē, nē! Ak, Dievs, kādēļ šādas domas lien galvā! Pārlaida skatu pār Jermišas līķi no galvas līdz kājām un ieraudzīja uz sarkanu spalvu apaugušā vidējā pirksta gredzenu, no kura vēl straujāk iepukstējās sirds … Gredzens, zelta saderināšanās gredzens, uz mata tāds pats, kā tas, ko viņa bija nosūtījusi Borisam ar brāli… Nē, nē, tas bija masīvāks un tad … Vai tad mazums šādu gredzenu? Nevar būt… Lūk, ja … Viņas gredzenā bija iegravēts datums … Lūk, ja noņemtu gredzenu no Jermišas pirksta un paskatītos gredzena iekšpusē, tad . .. Dievs ar viņu! Labāk neko nezināt.

—    Krustmāt! Vai mēs brauksim pie mammas?

—    Jā, jā … pie mammas.

Sāka posties. Viss jāatstāj, jāņem līdzi tikai meitenīte un proviants. Ātrāk jātiek prom no šīs šausmīgās vietas. Dievs palīdzēs: izkļūs uz ceļa vai satiks kādu cilvēku un aizkļūs līdz Sevastopolei. Paraudzījās pulkstenī: jau septiņi no rīta. Diena saulaina, virs meža tāla debess zilgme, dzied putni. Klusums. Dzirdams, kā no kokiem krīt lietus pilieni uz pērnajām lapām. Izlīda ārā no alas, vilkdama Ieviņu pie rokas, un ar pilnu krūti ievilka elpu. Pēkšņi kļuva tik viegli un brīvi, it kā veselu gadu būtu nosēdējusi tumšā pagrabā un pēkšņi izkļuvuši brīvībā. Cieši noskūpstīja Ieviņu, paķēra viņu uz rokām, pārkrustījās un aizgāja, izraudzīdamās taciņas. Pagāja dažus soļus un apstājās. It kā kāds būtu atgādinājis par zelta gredzenu Jermišas spalvainajā pirkstā, — teicis:

—    Ej atpakaļ, — paskaties!

Dažus mirkļus pastāvēja pārdomās, tad nosēdināja Ieviņu pie koka:

—    Pasēdi! Es tūlīt nākšu …

Apņēmīgi aizgāja atpakaļ un drebēdama atkal ielīda alā …

Jermiša peldēja tāpat kā iepriekš, atmetis rokas un kājas apkaltajos zābakos, bet likās, ka guļ kā citādi. Ieskatījās un pārliecinājās, ka guļ tāpat pa vecam. Piegāja, notupās un pavilka roku ar gredzenu aiz krekla piedurknes. Roka sastingusi, nepadodas. It kā Jermiša negribētu rādīt gredzenu.

—    Tikai paskatīties … — Veronika nočukstēja, it kā runātu ar Jermišu.

Baiļu nav, tikai riebums. Ilgi grozīja gredzenu uz spalvainā pirksta, — nenāca nost. Tas tikai vēl vairāk pamudināja vēlēšanos nomaukt gredzenu. Uz pirksta sarkani izžuvuši asiņu pilieni, pretīgs zobiem apgrauzts zvēra nags. Grozīja gredzenu, aizvērusi acis, un, beidzot, tas nomuka tieši Veronikas saujā. Cieši saspieda rokā, bet apskatīt neuzdrošinājās. It kā nozaga gulošajam Jermišam gredzenu un izskrēja no alas.

—    Iemetīšu atpakaļ, ja … — viņa čukstēja, ātri steigdamās prom no alas.

Pavisam apjuka. Kur tad viņa nosēdināja Ieviņu? Raudzījās apkārt un nezināja pa kuru taciņu iet.

—    Ieviņ! — viņa skaļi pasauca.

.— Ak, Kungs! — tur jau viņa ir, pie koka! Piegāja pie Ieviņas, apsēdās blakus, ar gredzenu rokā. Jāpaskatās. Pārkrustījās un atpleta sauju. Vispirms apskatīja no ārpuses. Pie gredzena bija pielipusi sarkana Jermišas spalva, — nodrebēja aiz riebuma un sāka pūst to nost. Pielipusi un neiet nost. Paņēma slapju lapu un ilgi berza ar to gredzenu. Iemeta gredzenu zālē un ar kociņu ripināja to tik ilgi, kamēr to nomazgāja. Paņēma rokās un ar papīru noslaucīja sausu. Vienmēr vēl vilcinājās to apskatīt. Sirds sitās. Deniņos iepīkstējās žēla, monotona skaņa, līdzīga oda sīkšanai. Saņēmās. Viens mirklis, un roka, sažņaugusi gredzenu, nokrita uz ceļiem, bet galva atslīga atpakaļ, lūpas nobāla, acis aizvērās . . .

—    Krustmāt, iesim pie mammas!

—    Pie mammas? Pie Borisa?

—    Pie mammas!

—      Mamma guļ .. . cietā miegā, — Veronika čukstēja bālām lūpām, acis nepavērdama, bet Ieviņa skaņi un jautri stāstīja par mammu un papu ..

—    Kā tavu papu sauc?

—   Vienu sauc par Volodju, bet to, kas . .. zini? Lellīti uzdāvināja …

—    Nu!

—    Tēvocis Boriss!

Veronika iekrita ar seju zālē un raudāja, bet Ieviņa raustīja viņu aiz drēbēm, aiz matiem, un jautri kā putniņš čivināja savā dzidrajā balstiņā. Viņa domāja, ka krustmāte jokojas un smējās.

—    Nu, lūk … tas viss! — Veronika noteica, pieceldamās kājās un ar slapjo kabatas lakatiņu slaucīdama asaras, — tagad iesim …

—    Uz kurieni?

—    Nezinu … Kurp acis rāda …

Pārkrustījās, noskūpstīja gredzenu, noglabāja to pie krūtīm un, paņēmusi Ieviņu uz rokām, aizgāja pa taciņu. Visa melnās drēbēs, ar skaistu un skumju seju, ar bērnu uz rokām. Viņa, vientuli pa mežu klīzdama, atgādinaja skumstošās Dievmātes tēlu …

Beigas

Reiz pienāks laiks un mūsu dzīves sabangotā jūra aties atpakaļ savos krastos. Aizvērsies radušies bezdibeņi, apklusīs trakos auļos joņojošo sarkankrēpaino un baltkrēpaino zirgu zviegšana un pakavdimas, aizdrāzīsies melnu mākoņu viesuļi pār mutuļojošiem atvariem, izdzisīs dusmīgās debesīs plosošo zibeņu ugunīgie šķēpi un mūžībā aizrībēs pērkoņdārdi… Un debeszilgme atkal uzsmaidīs cilvēkiem, bet dzidro dzelmju nomierinājušies spoguļi atkal atspoguļos Dieva vaigu …

Ne drīzi, bet tas būs. Katrā ziņā būs!

Paies simts gadu, — virs zemes vairs nepaliks neviens no mums, kas dzīvo negaisā un vētrā. Viss, ko mēs pārdzīvojuši, ko radīšanas priekā iemiesojuši vārdu un krāsu mākslinieki, ar nepārvaramu spēku pievilks nākamo paaudžu prātus un dvēseles, un viņas ieraudzīs «Lielajā krievu revolūcijā» vienīgi tikai lielu un aizraujošu cilvēces poēmu, kas radīs viņās nožēlu, ka tas viss jau sen pagājis, un apskaudīs mūs, — tos kas dzīvojuši pasaulē tajos liktenīgajos brīžos. Pat mūsu mokas, mūsu ciešanas, ja arī vēl būs manāmas zem gadu kārtas, mūsu * pēcnācējiem liksies kā burvīgas traģēdijas lappuses, kas pacilā cilvēku dvēseli. Un ne viens vien lasītājs, kas lasīs pagaidām vēl neuzrakstītās grāmatas par mūsdienu dzīvi, sēdēdams siltā un gaišā kabinetā garā ziemas vakarā, pārtraukdams lasīšanu, iegrims pārdomās, vērsdams skatus pagātnes miglā, un, nopūzdamies domās teiks:

«Ak, kādēļ es tos laikus nedzīvoju!»

Bet nākotne tiek celta uz tagadnes kauliem, un cements ir cilvēku asinis. Ceļš uz nākotni ved pa kalnainiem apgabaliem, ir stāvs un šaurs, un visi, kas pa toiet vai nu krīt paši, vai cits citu iegrūž bezdibenī. Tikai no nākotnes var raudzīties pagātnē, no ērgļu lidojuma augstuma, mierīgi vērot bijušos cilvēku likteņus. Tikai pagātni var tiesāt. Tagadne mūs aptver no visām pusēm, mēs — neesam pāri viņai, bet viņā un mēs neesam tās tiesneši, bet tikai liecinieki. To moku un ciešanu liecinieki, kurās lokās tagadne, kas ir pārpilna šausmu un noziegumu, no kuriem mums brīžiem pat pāriet vēlēšanās dzīvot…

Ievīdams savā mākslas darbā patiesīgu stāstu par to, kā ļaudis dzīvoja, ienīda un mīlēja mūsu šausmu gados, es viscaur cenšos būt tagadnes liecinieks. Visu, kas šeit aprakstīts, esmu vai nu redzējis, vai pats piedzīvojis. Mans romāns ir pati dzīve. Viņā ir maz izdomu un māksliniecisku fantāziju. Dzīve ir pārspējusi mākslu un tālu atpakaļ pametusi mūsu izgudrotspēju. Mums, mūsdienu autoriem, vairs nav ko izdomāt: dzīve pati kļuvusi par vislielāko autoru, kas pārkāpusi visus mūsu noliktās literāriskās radīšanas likumus un formas. Tādēļ dabīgi, ka arī manam romānam ir uzspiests tā haosa zīmogs, kādā mēs pašlaik dzīvojam…

Lasītāj, tad nu zini un atceries, ka mans romāns ir pati dzīve, bet es, šī darba autors, neesmu tiesnesis, bet liecinieks un ne vēsturnieks, bet tikai dzīvs cilvēks, kas dzēris no krievu tautas moku un ciešanu kausa.

Jevgeņijs Čirikovs

Jevgeņijs Cirikovs ASIŅAINAS DZĪRES Romāns

Nodota salikšanai 22.10.93. Parakstīta iespiešanai 08.11.93. Formāts 84x108/32. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. Pašūt. Nr. 535-1. Metiens 7000 eks. Līgumcena. Refcistr. apl. Nr. 2-0441. Iespiesta tipogrāfijā «Rota» LV-10II. Rīga. Blaumaņa ielā 38/40.

J. Cirikovs.

Ci 644 Asiņainās dzīres — R.: Rota, 1993. 296 lpp. ISBN 9984-509-24-9

UDK-p 882-3

[1] Krievu sieviešu vārdi, latviski nozīmē: mīla, ticība, cerība.

Content

Čirikovs Jevģenijs Asiņainās dzīres

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA