Bak Perla

Austrumu vēji rietumu vēji

Perla Bak

Austrumu vēji rietumu vēji

Romāns

Ķīniešu sieviete runā

PIRMĀ DAĻA

I

šis lietas varu tev stāstīt, mana māsa, es nevarētu tā runāt pat ne ar vienu no saviem tautiešiem, jo tie nesaprastu tālās zemes, kur dzīvoja mans vīrs divpadsmit gadus. Nedz es varētu brīvi runāt ar kādu no svešzemju sievietēm, kas nepazīst manus tautiešus un mūsu dzīves parašas, kas mums vēl ir no senās karaļvalsta Bet tu? Tu esi dzīvojusi starp mums visu mūžu. Lai gan tu piederi svešajām zemēm, kur mans vīrs mācījās rietumu grāmatās, tu sapratīsi. Es runāju patiesību. Es saucu tevi savu māsu. Tev es teikšu visu.

Tu zini, ka kopš pieci simti gadiem mani godājamie senči apdzīvo šo Vidus Karaļvalsts mūžveco zemi. Neviens no šiem cēlajiem nebija moderns, nedz viņam bija vēlēšanās pārgrozīt sevi. Visi viņi dzīvoja mierā un cieņā, droši par savu taisnīgumu. Tā mani vecāki audzināja mani šais cienījamos ieradumos. Es nekad nesapņoju, ka varētu vēlēties kļūt citāda. Nemaz par to nedomājot, man likās, ka tāda, kāda esmu es, ir visi tie, kas ir īsti cilvēki. Ja es nejauši dzirdēju, kaut kur tālu aiz pagalma sienas, par sievietēm, kas nelīdzinās man, kas nāk un iet brīvi kā vīrieši, es tās neņēmu vērā. Es staigāju, kā biju mācīta, savu senču atzītos ceļus. Nekas no

ārienes mani neskāra. Es nekā nevēlējos. Bet tagad pienākusi diena, kad dedzīgi vēroju šos svešos radījumus—šīs modernās sievietes—pētīdama kā var rētu kļūt viņām līzīga. Nē, mana māsa, ne sevis dēļ, bet sava vīra dēļ.

Es viņam nepatīku! Tas tamdēļ, ka viņš ir šķērsojis četras jūras, braucot uz citām, ārpusē stāvošām zemēm un šais tāļajās vietās mācījies mīlēt jaunas lietas un jaunus ceļus.

Mana māte ir gudra sieviete. Desmit gadu vecumā, kad nebiju vairs bērns, kad kļuvu jaunava, viņa man teica šādus vārdus:

„Sievietei vīriešu priekšā jābūt klusai kā puķei un pirmā iespējamā brīdī neievērotai jāaizslīd prom.“

Es atcerējos viņas vārdus, kad stāvēju sava vīra priekšā. Es noliecu galvu, un abas rokas sakrustoju pār krūtīm.

Es nekā neatbildēju, kad viņš runāja ar mani. Ak Dievs, es baidos, mana klusēšana viņam būs likusies muļķīga!

Kad meklēju savā prātā kaut ko, kas viņu interesētu, es pēkšņi atrodu to tukšu kā rīsu lauku pēc novāktas ražas. Kad esmu viena ar savu rokdarbu, es izdomāju daudz smalku un skaistu lietu ko viņam teikt. Es gribu sacīt kā viņu mīlu. Nevis, kā jūs domājiet, brāzmainos vārdos, aizņemtos no rupjar jiem rietumiem. Bet apslēptos vārdos kā šiec

„Mans kungs, vai jūs ievērojāt, kā uzausa šī diena? Bija tā, it kā trulā zeme peceltos, lai sastaptu sauli. Tumsa. Tad varena gaismas šalts lī-e

dzīga mūzikas skaņām! Mans dārgais valdniek, es esmu tava trulā zeme, gaidošā.*4

Vai tā, kad viņš vakarā zēģelē pār Lotosa ezeru: „Kas būtu, kad. bālais, nespodrais ūdens nekad nejustu, ka mēness to pievelk?' Kas būtu, kad vilni nekad vairs neatdzīvinātu tā gaisma? Ak, mans kungs, pasargi sevi, atgriezies sveiks pie manis, kas būšu es, bālais, nespodrais nieciņš bez tevis!**

Bet kad viņš pārnāk mājās, ģērbies neparastajās svešzemju drēbēs, es nevaru izteikt šos vārdus. Vai tas varētu būt, ka esmu apprecējusies ar svešzemnieku? Viņa vārdi ir reti un nevērīgi izteikti, viņa acis slīd pār mani pārāk steidzoši, pat tad, kad esmu tērpusies firziķu krāsas zīdā un manos tikko sakārtotajos matos ir pērles. Tās ir manas bēdas. Esmu precējusies jau veselu mēnesi, bet vēl neesmu atradusi patiku viņa acīs.

Trīs dienas esmu domājusi, mana māsa. Man jābūt gudrai un jāatrod ceļš kā pievērst sev vīra acis. Vai es nenāku: no tām daudzajām paaudzēm, kur sievas guvušas labvēlību savu kungu acīs? Simts gadu laikā visas bijušas skaistas, izņemot vienu, Kueī-meju no Sungu dzimtas, kas gulējusi ba/-kas trīs gadu vecumā. Tomēr, stāv rakstīts, ka arī viņai acis bijušas kā melni dārgakmeņi, un balss, kas aizkustinājusi vīriešu sirdis, kā vējš bambuku nied-ras pavasarī. Vīram viņa bijusi tik dārga, ka, lai gan tam bijušas sešas konkubīnes, kā tas piederējies viņa bagātībai un stāvoklim, viņš nevienu tā nemīlējis, kā sievu. Un mana priekštece Yang Kuei-feja, kas nēsāja baltu putnu uz rokas locītavas, turēja visu karaļvalsti savās sasmaržotajās plaukstās, kopš valdnieks, Debesu Dēls, jūsmoja par viņas skaistumu. Tomēr man, mazākai no šīm cienījamām, asinīs ir viņu asinis, ил viņu kauli ir mani kauli.

Es esmu apskatījusi sevi bronzas spogulī. Tas nav manis dēļ, bet viņa dēļ, kad saku, ka citas nav tik skaistas kā es. Es zinu, manu acu melnums ir skaidri atdalīts no baltuma; es zinu, manas ausis ir mazas un skaisti piekļaujas galvai, tā kā zelta un nefrita auskari tālu nešūpojās; es zinu, ka arī mana mute ir maza un rada skaistu izliekumu^1 ovālajā sejā. Es tikai vēlētos kaut nebūtu tik bāla, un lai uzaču līnija ietu dažus milimetrus tālāk uz deniņu pusi. Es izlaboju savu bālumu, ietriepjot plaukstās rožainu krāsu un beržot vaigus; Suka iemērkta melnā šķidrumā uzacis padara skaistākas.

Tad esmu daiļa diezgan un sagatavota viņam. Bet tai mirkli, kad viņa skats krīt uz mani, es zinu, ka viņš neredz nekā — ne lūpas, nedz uzacis.

Viņa domas klejo pāri zemēm, pāri jūrām, visur, izņemot to vietu, kur stāvu es gaidīdama viņu!

Kad kāzu rīkotājs bija noteicis manu kāzu dienu, kad sarkani lakotās kastes bija piekrautas līdz malām, kad. sarkani puķotās atlasa segas bija sakrautas augstās kaudzēs uz galdiem, un kāzu cepumi izgatavoti līdzīgi pagodām, māte lūdza mani ieiet viņas istabā. Es nomazgāju rokas, no jauna saglaudu matus un iegāju viņas telpās. Viņa bija ap-

sēdusies melnajā, kokgriezumiem rotātajā krēslā un sūca tēju. Viņa garā, sudraba apkaltā, bambuka pīpe bija pieslieta pie sienas viņai līdzās. Es stāvēju mātes priekšā noliektu galvu, neuzdrošinādamās sastapt viņas acis. Tomēr es jutu viņas aso skatu pārklājam manu seju, manu augumu, manas kājas. Sai klusumā tā asais siltums iespiedās man pašā sirdī. Beidzot viņa lūdza mani apsēsties. Tā rotaļājās ar ūdensmelones sēklām, kas bija šķīvī tai līdzās uz galda, viņas seja bija mierīga ar parasto, neizdibināmo skumju izteiksmi. Mana māte bija gudra.

„Kuei-lan, mana meita," tā teica, „tev jāprecās ar cilvēku, ar kupu biji saderināta, kamēr vēl nebiji piedzimusi. Tavs un viņa tēvs bija draugi. Tie zvērēja savienoties caur saviem bērniem. Tavs saderinātais bija sešus gadus vecs. Tu piedzimi tā gada lokā. Tā izlēma tavu likteni. Un tevi audzināja šim mērķim.

„Visus tavas dzīves septiņpadsmit gadus man ir bijusi prātā' šī precību stunda. Visās lietās, ko es tev mācīju, es domāju par diviem cilvēkiem — tava vīra māti un tavu vīru. Viņas dēļ es tev mācīju, kā pagatavot tēju un kā pasniegt to vecākiem cilvēkiem; kā stāvēt vecāku cilvēku priekšā; kā klusu ciešot klausīties, kad vecākie runā, vai nu slavēdami, vai nopeldami; pār visām lietām es tev esmu mācījusi padoties, kā puķei, kas padodas saulei un lietum.

„Tava vīra dēļ es tev mācīju, kā izgreznot sevi, kā runāt ar viņu acīm un sejas izteiksmi, bet bez

vārdiem, kā — bet to tu sapratīsi, kad pienāks tā stunda un tu būsi viena ar viņu.

„Tā, tu esi labi sagatavota, augstdzimušas sievietes pienākumiem. Tu proti gatavot saldus cepumus un smalkus ēdienus, un tā tu varēsi kairināt vīra ēstgribu un liksi viņam domāt par saviem tikumiem. Nekad nemitējies izpatikt viņam ar dažāda veida ēdieniem.

„Tad dižciltīga izturēšanās un etiķete — kā ienākt un kā atvadīties no augstāk stāvošiem, kā runāt ar zemākiem, kā iekāpt nestāvās, kā sveicināt viņa māti citu klātbūtnē — šīs lietas tu zini. Namamātes izturēšanos, smaida izsmalcinātību, mākslu izrotāt matus ar dārgakmeņiem un puķēm, lūpu un pirkstu nagu krāsošanu, smaržu lietāšanu, uzmanīgu kurpju apvilkšanu mazajās kājās — ak, kungs, šīs tavas kājas, un daudzās asaras, ko tās maksājušas! Bet es nepazīstu nevienas tik mazas tavā paaudzē. Es gan ceru, ka Li ģimene būs ņēmusi vērā manus atgādinājumus un tinusi, cik stingri vien iespējams savas meitas, tava brāļa un mana dēla saderinātās, kājas. Bet es tomēr baidos, jo esmu dzirdējusi, ka viņa ir mācīta no četrām grāmatām, un mācīšanās nekad nav veicinājusi skaistuma attīstību sievietē. Sakarā ar šo lietu man būs atkal jāsūta ziņa vidutājam.

„Kas attiecas uz tevi, mans bērns, ja mana vedekla līdzināsies tev, man nebūs daudz ko sūdzēties. Tu esi mācīta spēlēt vecveco harfu, kuras stīgas, paaudžu paaudzēm ir skārušas mūsu sievietes saviem kungiem par prieku. Tavi pirksti ir veikli un tavi nagi ir gari. Tev pat ir mācīti veco dzejnieku vis-

slavenākie panti un tu proti tos tīkami dziedāt savas harfas pavadījumā. Es negribu ticēt, vai tava vīramāte atradis kādas kļūdas manā audzināšanas darbā. Vienīgi tikai tad, ja tu nedzemdēsi dēlus! Bet ja pirmā gadā tu nepaliksi grūta, es pati došos uz templi un ziedošu dāvanas dievei.

Asinis saskrēja man sejā. Es nevaru atcerēties tos laikus, kad nebūtu zinājusi visu par dzemdībām un mātes stāvokli. Ilgas pēc dēliem, tādā mājā kā mūsu, kur dzīvoja trīs tēva konkubīnas un kupu vienīgā interese bija palikt grūtām un dzemdēt bērnus, bija par daudz parasta lieta, tur nebija nekā noslēpumaina. Tomēr, kad tas zīmējās uz mani — bet māte pat nepamanīja manus pietvīkušos vaigus. Viņa sēdēja nogrimusi domās un sāka atkal rotaļāties ar ūdensmelones sēklām.

— Tikai viena lieta, — tā beidzot teica, — viņš ir dzīvojis svešās zemēs. Viņš pat mācījies svešzemju ārstniecību. Es gan visu nezinu, bet tomēr! Laiks ceļ visu gaismā. Tu vari iet. —

II

Es nevaru atcerēties, kad mana māte būtu runājusi tik daudz vārdu, mana māsa. Tiešām, viņa runāja reti, izņemot tad, kad mācīja vai pavēlēja. Tas ir tiesa, sieviešu dzīvokļos neviens nelīdzinājās viņai, Pirmajai dāmai, ne stāvokļa, nedz spēju ziņā. Jūs esiet redzējusi manu māti, māsa? Viņa ir ļoti kalsena, jūs atceraties, un viņas seja liekas it kā izcirsta no ziloņkaula bāluma un miera ziņā. Esmu dzirdējusi sakām, ka jaunībā, pirms precēšanās, viņai piemitis ārkārtīgs skaistums, uzacis tai bijušas smalkas un lūpas gleznas, kā kvinsa koka korājkrā-sas pumpuri. Pat tagad viņas izkaltušajai sejai, ir pareizs ovāls, kā sievietēm vecajās gleznās. Runājot par viņas acīm, Ceturtā dāma, kurai gudra mēle, reiz teica:

— Pirmās dāmas acīs ir skumji dārgakmeņi, melnas pērles, mirstošas no pārāk dziju bēdu pazīšanas. —

Ak, mana māte!

Savā bērnībā nepazinu nevienas, kas līdzinātos viņai. Tai bija liela dzīves gudrība. Viņa staigāja ar iedzimtu, klusu cieņu un viņas klātbūtne iedvesa konkubīnēm un to bērniem bailes. Bet kalpotāji nemīlēja viņu, jo apbrīnoja to. Es bieži dzirdēju viņus gaužamies, jo tie nevarēja zagt virtuvē dažādas lietas, bez kā māte to nepamanītu. Un tomēr viņa nekad nepārmeta skaji kā to darīja konkubīn as, kad bija dusmīgas. Ja mana māte redzēja kaut ko, kas viņai nepatika, tās lūpas izmeta tikai nedaudzus vārdus, bet šie vārdi bija pilni nicinājuma un iecir-tās vainīgajā, kā šķautnains ledus miesā.

Pret manu brāli un mani viņa bija laipna, tomēr formāla un atturīga, kā tas tiešām pienākās sievietei viņas stāvoklī mūsu ģimenē. No viņas sešiem bērniem četrus bija paņēmusi dievu nežēlība, un tamdēļ viņa ļoti mīlēja savu vienīgo dēlu, manu brāli. Kopš viņa bija dzemdējusi manam tēvam vienu, dzīvot spējīgu dēlu, tam nebija nekādas pamatotas tiesības sūdzēties par viņu.

Tā klusi priecājās par savu dēlu viņa paša dēļi

Vai esiet redzējusi manu brāli,? Viņš līdzinās mātei, tievs, smalkiem kauliem, slaids un taisns kā jauns bambuka koks. Kā mazi bērni mēs vienmēr bijām kopā, un viņš bija tas, kas pirmais man mācīja ar tintē mērcētu otiņu vilkt rakstu zīmes pēc ābecē zīmētiem paraugiem. Bet viņš bija zēns un es tikai meitene, un kad viņam bija deviņi gadi un man seši, viņu aizveda prom no sieviešu dzīvokļiem un ieveda tajos, kur dzīvoja mans tēvs. Tad mēs satikāmies reti, un kad viņš kļuva vecāks, viņš saprata, ka tas bija kauns, apciemot sievietes, un bez tam, mana māte šos apciemojumus neatbalstīja.

Man, protams, nekad neatļāva ieiet telpās, kur dzīvoja vīrieši. Kad viņi pirmo reizi nošķīra manu brāli no sievietēm, es, vakara krēslai iestājoties, aizlavījos līdz apaļajiem mēneša vārtiem, kas veda uz vīriešu dzīvokļiem, un atspiedusies pie pretējās sienas, raudzījos viņpusē gulošos pagalmos, cerēdama varbūt dārzā ieraudzīt savu brāļu Bet es redzēju tikai apkalpotājus — vīriešus, kas skraidīja šurpu turpu ar kūpošām ēdienu bļodām. Kad tie atvēra uz mana tēva zālēm ejošās durvis, izplūda smieklu troksnis, sajaucies ar smalku, augstu dziedošas sievietes balsi. Kad smagās durvis aizvērās, pār dārzu atkal nogūla klusums.

Ilgu laiku es stāvēju un klausījos dzīrotāju smieklos, domīgi prātodama, vai arī mans brālis atrodas šīs jautrības vidū, kad pēkšņi jutu kādu strauji sagrābjam manu roku. Tā bija Vang Da Ma, manas mātes galvenā kalpotāja, un viņa uzsauca:

— Ja vēl reizi to manīšu, pateikšu tavai māte! Vai kāds cilvēks ir redzējis tik nepieklājīgu meiteni, kas lien skatīties uz vīriešiem! —

Aiz kauna es nedrīkstēju vairāk izteikt, kā klusus atvainošanās čukstus»

— Es tikai meklēju savu brāli. —

Bet viņa dusmīgi atcirta:

— Tavs brālis tagad ari ir vīrietis. —

Tamdēļ turpmāk es viņu reti redzēju.

Es dzirdēju, ka brālis mīlēja mācīšanos un agri ievingrinājās Četru Grāmatu un Piecu Klasiķu lasīšanā, tā kā tēvs beidzot piekrita viņa lūgumam un atļāva tam doties uz svešzemju skolu Pekinā. Tai laikā, kad es precējos, viņš studēja Pekinas nacionālajā ūniversitātē, un ik vēstulē, ko sūtīja mājās, lūdza atļauju braukt uz Ameriku. Sākumā mani vecāki negribēja par to ne dzirdēt, un māte nekad tam nepiekrita. Bet mans tēvs nemīlēja raizēties un es redzēju, ka beigās uzvarēja mana brāļa neatlaidība.

Divos brīvlaikos, ko viņš pavadīja mājās, pirms manas aiziešanas, viņš daudz runāja par grāmatu, sauktu^1 „Zinātne^1*. Mana māte juta, ka tas bija nevajadzīgi, jo tā redzēja, ka šīm rietumu gudrībām nebija nekādas nozīmes dižciltīga ķīnieša dzīvē. Pēdējo reizi, kad viņš bija mājās, tam bija svešzemnieka drēbes un mana māte bija ļoti neapmierināta. Kad viņš ienāca istabā, grūtsirdīgs un svešzemniekam līdzīgs, māte sita spieķi pret grīdu un kliedza:

„Kas tas ir? Kas tas ir? Kā tu drīksti man rādīties tik nejēdzīgās drēbēs!"

Viņam bija jāuzvelk savs agrākais tērps un viņš bija nospiests un dusmīgs divas dienas, kamēr mans tēvs sabāra to un smējās par viņu. Mātei bija taisnība. Ķīniešu tērpā mans brālis izskatījās stalts un augsti mācīts. Bet katru kāju ietērptu atsevišķi svešzemju apģērbā, viņš atgādināja kaut ko neredzētu un nedzirdētu mūsu ģimenē.

Bet arī šais divos apciemojumos viņš reti runāja ar mani. Es nekā nezinu par tām grāmatām, ko viņš mīlēja, es nevarēju tālāk sekot viņa klasiķiem, jo biju aizņemta ar daudzām, kāzām nepieciešamām lietām.

Par viņa precēšanos, protams, mēs nekad nerunājām. Tā nebūtu piemērota saruna starp jaunu vīrieti un sievieti.

Es tikai dzirdēju no noklausījušamies kalpotājiem, ka viņš sacēlies pret to un negribējis precēties, lai gan māte jau trīs reizes mēģinājusi norunāt kāzu dienu. Katru reizi viņš pierunājis tēvu atlikt kāzas kamēr nobeigs studijas. Es, protams, zināju, ka viņš bija saderināts ar Li nama otro meitu, tā bija bagātības un stāvokļa ziņā pilsētā ievērojama ģimene. Trīs iepriekšējās paaudzes Li nama galva un mūsu nama galva bija valdnieki kaimiņu provincē šinī pašā apgabalā.

Protams, mēs neesam redzējuši viņa saderināto. Mans tēvs to nokārtojis, kamēr brālis nebijis vēl gadu vecs. Tamdēļ tas nebūtu pareizi veicināt starp abām ģimenēm nākšanu un iešanu pirms brāļa kāzām. Tiešām, par saderināto nekad netika runāts, izņemot vienreiz, kad dzirdēja Vang Da Ma mēļojam ar citiem kalpotājiem.

„Cik žēl, ka Li meita ir trīs gadus vecāka par mūsu jauno kungu. Vīram jābūt pārākām vismaz gados. Tomēr viņu ģimene ir veca, bagāta, un —“

Tad viņa ieraudzīja mani un klusi turpināja savu darbu.

Es nevarēju saprast, kādēļ mans brālis atteicās precēties. Pirmā konkubīna, kad viņa to dzirdēja, smējās un sauca:

„Pekinā viņš droši vien atradīs kādu skaistu — sievieti!"

Bet es neticu, ka mans brālis mīlēja kaut ko ārpus savām grāmatām.

Un tā es vientuļa augu sieviešu dzīvokļos.

Te, protams, bija arī konkubīņu bērna; bet es zinu, ka mana māte tos uzskatīja tikai par mutēm, kam; jādod ēst, kad tā izdalīja ikdienišķo rīsu, ejjas un sāls devu, un viņa tos nemaz neievēroja, izņemot tad, kad meta nepieciešamo jardu skaitu vienkārša zila katūna viņu apģērbiem.

Kas attiecas uz konkubinām, tās bija vienkāršas, nemācītas sievietes, vienmēr stridījās un bija līdz nāvei greizsirdīgas viena uz otru mana tēva mīlestības dē}. Sākumā tās bija savaldzinājušas mana tēva domas ar skaistumu, kas vīst kā pavasarī plūkts zieds, un mana tēva labvēlība zuda līdz ar šo īslaicīgo skaistumu. Likās, viņas nekad nesaprata, ka nav vairs pievilcīgas, un pirms mana tēva atgriešanās, tās dienām ilgi nodarbojās spodrinot savus dārgākmeņus un tērpus. Svētku dienās, un tad, kad bija laimējis kauliņu spēlē, tēvs deva viņām naudu, bet viņas to iztērēja neprātīgi, pirkdamas saldumus un iemīļotos vīnus, un tad, būdamas tukšā pirms tēva ierašanās, tās aizņēmās naudu no kalpotājiem, lai iegādātos jaunas kurpes un rotas matienu Kalpotāji, redzēdami, ka konkubīnas zaudējušas mana tēva labvēlību, nicināja tās, un veikalos ar viņām bija loti stingri.

Vecākā konkubīna, resna, izplūdusi siieviete, kuras smalkie sejas vaibsti bija pazuduši vaigu kalnos, bija ievērojama ar savām mazajām, skaistajām rokām, ar kurām tā sevišķi lepojās. Viņa mazgāja tās eļļās, iezieda plaukstas rožsārtas, un gludos, ovālos nagus krāsoja šarlaksarkanā krāsā. Viņa sa-smaržināja tās ar stipru magnoliju smaržu.

Manu māti dažreiz kaitināja šīs sievietes tukšā lepnība un aiz mazas^1 ļaunprātības viņa lika tai šo to netīru mazgāt un lāpīt Resnā Otrā dāma nedrīkstēja nepaklausīt, bet viņa vaimanāja un slepeni sūdzējās citām konkuhīnām, ka mana māte esot uz viņu greizsirdīga tēva dēļ, un gribot sabojāt viņas skaistumu. Tā viņa runāja auklēdama savas rokas un ar lielāko rūpību pārbaudīdama, vai maigā āda nay kaut kur ievainota un. palikusi plānāka. Man nepatika aiztikt viņas rokas — tās bija karstas, mīkstas, un kusa tām pieskaroties. Jau sen mans tēvs vairs neinteresējās par viņu, bet ja viņš pavadīja kādu nakti viņas istabās, viņš deva tai naudu, lai tā nekliegtu skalā balsī par visu pagalmu un nekaitinātu viņu^1 ar saviem pārmetumiem. Bez tam viņai bija divi dēli, un tamdēļ viņa pelnīja vairāk uzmanības.

Viņas dēli bija resni un pilnīgi atgādināja savu māti; es neko nezinu par viņiem, izņemot to, ka tie nepārtraukti ēda un dzēra. Pie galda, kopā ar citiem, tie pieēdās līdz kaklam, bet vēlāk tie vēl ielavījās kalpotāju pagalmos un strīdījās ar tiem par ēdienu atliekām. Viņu izturēšanās vienmēr bija viltīga, tie baidījās no manas mātes, jo tā vairāk par visu ienīda negausību. Viņa pati nekad neizēda vairāk, kā kausiņu sausa rīsa ar gabaliņu sālītas zivs, vai kumosiņa auksta putna un piedzēra malku sa-smaržinātas tējas.

Es vairāk neko neatceros par Otro dāmu, izņemot to, ka viņa vienmēr baidījās no miršanas. Viņa ēda daudz saldumus, sēžama eļļas cepumus, un, kad viņa palika slima, tā gulēja un paniskās bailēs vaimanāja. Tad viņa aicināja pie sevis budistu priesteri un apsolīja savas pērļu matu rotas templim, ja dievi viņu izārstēšot. Bet izveseļojusies tā turpināja ēst cepumus un likās aizmirsusi solījumu.

Otra konkubīna, Trešā dāma, bija drūma sieviete, kas runāja reti un maz interesējās par ģimenes dzīvi Tai bija pieci bērni, visas meitenes, izņemot jaunāko, un tas darīja viņu nospiestu un neapmierinātu. Meitenes viņai bija vienaldzīgas. Tās viņa neievēroja un turēja tikai drusku labāk, kā vergus, ko mēs pirkām kalpošanai. Savu laiku viņa pavadīja kādā saulainā pagalma stūrī, auklējot dēlu, trīs gadus vecu, smagu, bālu bērnu, kas vēl neprata ne runāt, nedz staigāt. Viņš daudz kliedza un pastāvīgi sūca mātes garās, nokārušās krūtis.

Man vislabāk patika trešā konkubīna, maza dejotāja no Sūčavas. Viņas kristītais vārds bija La-mēja, un tā bija tikpat skaista, kā lamejas puķe, kas izdzen bāli zeltainus ziedus no bezlapainiem zariem agrā pavasarī. Viņa bija līdzīga šiem ziediem, kaira, bāla un zeltaina. Viņa nemēdza krāsot vaigus, kā to darīja citas, tikai uzvilka tumšākas šaurās uzacis un viegli iezieda apakšējo lūpu ar šarlak-sarkanu krāsu. Sākumā mēs viņu reti redzējām, jo mans tēvs lepojās ar viņas skaistumu un ņēma to visur līdz.

Pēdējo gadu pirms manām laulībām, viņa uzturējās mājās un gaidīja sava dēla dzimšanu. Tas bija mī|š puisēns, tukls un skaists un viņa aiznesa un ielika to sava tēva rokās. Tā viņa tam atmaksāja par dārgakmeņiem un mīlestību, ko viņš tai dāvāja.

Pirms bērna dzimšanas Ceturtā dāma smējās skanošiem smiekliem un vienmēr bija pacilātā gara stāvoklī. Visur daudzināja viņas skaistumu, un tiešām, es neesmu redzējusi sievieti, kas būtu pievilcīgāka par viņu. Viņa valkāja smaragdzaļu satinu un melnu samtu, un smaragdus lieliskajās ausīs; viņa mūs visus mazliet izbāra, neskatoties, uz nevērīgo labsirdību, kad tā deva cepumus un saldumus, ko tā dabūja viesībās, kur ik naktis piedalījās kopā ar manu tēvu.

Likās, viņa pati gandrīz nekā neēda — sēžama ejļas maizīte no rīta, kad tēvs viņu atstāja un pusdienā puskausiņš rīsa ar gabaliņu bambuku asna, vai plānu šķēlīti sālītas pīles galas. Viņa mīlēja ārzemju vīnus un lūdza manu tēvu, nopirkt tai bāli dzeltenu šķidrumu ar sudrabotiem burbulīšiem, kas traucās no apakšas uz augšu, šķidrums lika meitenei sanieties, viņa kļuva loti runīga un viņas acis dzirk-stija kā melni kristalli. Tad viņa sevišķi labi prata uzjautrināt manu tēvu un viņš lūdza viņu dejot un dziedāt tam priekšā.

Kamēr tēvs dzīroja, mana māte sēdēja savās istabās un lasīja Konfūcija gudros teicienus. Runājot par mani, kad es biju maza meitene, es vienmēr domāju par tām dzīru naktīm, un ilgojos iet paskatīties, kā to kādreiz jau darīju, kad meklēju savu brāli aiz kokgriezumiem izrotātiem mēness vārtiem, kas veda uz vīriešu dzīvokļiem. Bet es zināju, ka māte nekad to neatļautu, un es kaunējos viņu krāpt.

Kādu nakti — tagad es kaunos par savu nepaklausību vecākiem! — es slepeni līdu cauri bezmēness vasaras nakts tumsai un atkal skatījos pa vārtiem mana tēva dzīvokļos. Es nezinu, kāpēc tā darīju — par savu brāli es vairs nedomāju. Neskaidru iegribu dīvains piepildījums darīja mani nemierīgu visu gapo, karsto dienu, un kad pienāca nakts, pilna siltuma, krēslas un stipras lotosa puķu smaržas, sieviešu telpu klusums izlikās it kā kāda nomirusi būtne. Skatoties sirds man stipri dauzījās. Durvis bija plaši atvērtas un simts laternu gaisma izplūda karstajā, rāmajā gaisā. Iekšā es redzēju vīriešus ēdam un dzeram, pie četrstūrainiem galdiem' es redzēju kalpotājus steidzamies šurpu un turpu ar ēdieniem. Aiz katra vīrieša krēsla stāvēja meitene, slaida kā vīna stāds. Bet blakus manam tēvam sēdēja La-meja, vienīgā sieviete pie galda. Viņu es varēju redzēt ļoti labi. Kad tā pagriezās pret tēvu, viņas

seja tikko jaušami smaidīja, un spīdēja, kā atplaukusi ziedlapa. Viņa kaut ko čukstoši teica, tikko kustinādama lūpas ur. smieklu vētra pacēlās no vīriešu galdiem. Viņas smaids bija nemainīgs, viegls un smalks, viņa nesmējās.

Šoreiz mani atklāja pati māte. Reti. viņa atstāja māju, pat pastaigāties pagalmos tā negāja, bet nakts karstums bija viņu izdzinis ārā un viņas asais skats mani drīz ieraudzīja. Māte pavēlēja man tūlīt atgriezties savā istabā, viņa sekoja man tur un sāpīgi sita man pa plaukstām ar salocītu bambuku vēdekli un pārmetoši jautāja, vai es vēloties redzēt maukas viņu darbā. Es kaunējos un raudāju.

Nākošā dienā viņa lika aizklāt mēness vārtus ar necaurredzamu gliemežvāku aizkaru, un es nekad vairs neskatījos pa tiem.

Bet mana māte tamdēļ nebija nelaipnāka pret Ceturto dāmu. Kalpotāji viņu skaļi slavēja par tādu izturēšanos, lai gan es domāju, ciitas konkubī-nas būtu labprāt gribējušas viņu redzēt nežēlīgu, kādas parasti ir Pirmās dāmas pret pārējām. Varbūt mana māte zināja, kas notiks tālāk.

Kad piedzima bērns, Ceturtā dāma domāja, ka mans tēvs visādā ziņā ņems viņu atkal visur līdz. Viņa pati nezīdīja bērnu, lai nesabojātu skaistumu. Viņa atdeva zēnu kādai spēcīgai sievietei-verdzenei, kuras bērns, meitene, protams, nedrīkstēja dzīvot.

Šī verdzene bija sieviete ar lieliem kauliem un neķītru muti. Naktīs mazais puisēns gulēja starp viņas krūtīm uz kailas miesas, bet dienu viņa to nēsāja savās rokās. Viņa māte piegrieza tam maz vērības, izņemot svētku dienas, kad ieģērba to sarkanās drēbēs un uzvilka kājās, kaķa galviņām izšūtas, kurpītes, un mazu brītiņu spēlējās ar viņu. Kad bērns kliedza, viņa to atkal nepacietīgi iemeta verdzenes rokās.

Bet puisēns nedeva tai lielu varu pār manu tēvu. Lai gan oficiāli viņa bija tēvam atmaksājusi, tai tomēr ikdienas vajadzēja izgudrot viltīgus paņēmienus, kā iekapot viņa jūtas. Mūsu sievietēm vienmēr ir bijis tā jādara. Tomēr, viņas attapība bija par mazu. Viņa vairs nebija tik skaista, kā pirms bērna dzimšanas. Viņas gludā, pērlei līdzīgā, mazā seja sakrokojās un viņa zaudēja trauslo jaunavīgo skai-stumu.

La-meja tērpās smaragdzaļā tērpā, ausīs iekāra auskarus un lika skanēt saviem zvārgulīšu smiekliem. Tēvs šķita ar viņu tik pat apmierināts, kā līdz šim, bet kad viņš devās nākošā ceļojumā, viņš neņēma to līdz.

Briesmīgi bija redzēt viņas pārsteigumu un dusmas. Pārējās konkubīnas slepeni priecājās* un smak dīja, lai gan izlikās, ka viņu mierinātu. Mana māte izturējās pret viņu mazliet laipnāki kā parasts. Es dzirdēju Vang Da Ma dusmīgi sakām:

„Kā tad, drīz mums būs vēl viena laiska sieviete ko barot. Šī viņam ir jau apnikusi!"

No tās dienas ar Ceturto dāmu sāka iet uz leju. Viņa bija neapmierināta un sarūgtināta un vairs nespēja panest dzīvi sieviešu telpās: Viņa bija pieradusi pie dzīrēm un vīriešu glaimiem. Viņa kļuva ļoti melancholiska un vēlāk pat gribēja padarīt savai dzīvībai galu. Bet tas notika pēc manas apprecēšanās. Ar šo es nedomāju teikt, ka dzive mūsu mājā bija drūma. Tā bija tiešām ļoti laimīga, un daudzi mūsu kaimiņi apskauda manu māti. Mans tēvs nekad nemitējās cienīt viņas prātu un spējas saimniecības vadīšanā. Māte nekad viņam neko nepārmeta.

Un tā viņi dzīvoja cieņā un mierā.

Ak, mana mīļotā māja! Mana bērnība slīd man gar acīm kā ugunskura apgaismoti skati. Pagalmi, kur es vēroju kā dīķos lotospuķes pumpurs gaismai austot pārvēršas ziedā un kā terasēs uzzied peonijas; un ģimenes istabas, kur rāpo bērni pār podiņiem izlikto grīdu, un sveces liesmo mājas dievu priekšā; manas mātes istaba, kur redzu viņas stingro, smalko profilu, noliekušos pār grāmatu, un pie istabas tālākās sienas milzīgo baldachina gultu.

Vismīļākā ir krāšņā viesu zāle, ar smagajām melnkoka kušetēm un krēsliem, garo, kokgriezumiem rotāto galdu, un purpursarkaniem atlasa aizkariem pie durvīm. Pār galdu karājas pirmā Min-gas valdnieka glezna — enerģiskā seja ar zodu stingru kā klints — gleznas katrā pusē ir smalks zelta vītņu rotājums. Zāles visa dienvidus siena ir viens kokgriezumiem izraibināts loga rāmis, aizvilkts ar rīsa papīru. Papīrs met blāvu monessakmens gails-mu pār istabas tumšo varenību, un pat aizsniedz smagās griestu sijas un apgaismo viņu purpurā un zeltā krāsotās malas. Kad klusi sēdu šai manu senču zālē un skatos, ka krēsla veļas pār palso klusumu, man liekas, ka tas ir tikpat skaisti, kā klausīties mūziku.

Jaungada otrajā dienā, tā ir diena, kad ievērojamās dāmas iet viesos viena pie otras, zāle izskatās cēli priecīga. Viņas drūmajā senatnē ienāk krāšņi ģērbtu dāmu pulciņš; tad tur ir gaisma, smiekli un mazas pieklājības runas, un vergi pasniedz ļoti mazus cepumus uz sarkani lakotām saldumu paplātēm. Mana māte visu pārskata ar skumju laipnību. Vecās sijas ir noraudzījušās tādā skatā jau simtiem gadu — melni mati un tumšas acis, vaj-a-vīksnas zīdi un sātiņi, nefrita, pērļu un rubina matu rotājumi, tirkisa un zelta sprādzes uz slaidajām ziloņkaula rokām.

Ak, mana mīļotā māja! — Ak, mana dārgā, mīļotā! —

Es redzu sevi, mazu, vientuļu stāviņu, pieķērušos brāļa rokai, stāvot pagalmā pie ugunskura, kur dedzina virtuves dievus. Tiem uztriepj medu uz viņu papīra lūpām, lai nonākot debesīs, viņiem būtu saldi vārdi un tie aizmirstu stāstīt par kalpotāju, ķildām, un par to, ka tie zaguši ēdienus no traukiem. Mēs esam pilni godbijības, domājot par ziņnešiem, kas aizies pie tālā Nezināmā. Mēs nerunājām.

Es redzu sevi Pūķu svētkos. Man mugurā labā-kais svētku dienu tērps no rožaina zīda nošūts ar plūmju ziediem. Es tikko varu sagaidīt vakaru, kad brālis vedīs mani skatīties pūķu laivu uz upes.

Es redzu skaisto lotos laternu, ko vecā aukle atnes man Laternu svētkos. Es smejos no uztraukuma un gaidu vakaru, kad varēšu aizdedzināt kūpošo, sarkano sveci.

Es redzu sevi lēni ejot blakus māter uz templi.

Es skatos, kā viņa ieliek vīraku urnā. Godbijīgi es nometos ceļos dieva priekšā, un manī ir aukstas bailes.

Es jautāju tev, mana māsa, vai šie gadi, kad es veidojos, vai tie varēja sagatavot mani tādam vīrietim, kāds ir mans vīrs? Visa mana izglītība ir bez kādas nozīmes.

Es slepeni domāju, ka valkāšu zilu zīda tērpu ar melnām pogām, kas veikli izkaltas no sudraba. Es rotāšu matus ar jasminiem un kājās vilkšu melnas satina kurpes, izšūtas ziliem punktiem. Kad viņš ienāks, es sveicināšu viņu. Bet kad pienāk brīdis, kad viņa acīm ir jāslīd pār mani, viņa skats steidzīgi aizbēg pie citām lietām — pie vēstulēm uz galda, grāmatām- Es esmu aizmirsta.

Manā sirdī ir baigas bailes. Atceros dienu pirms laulibām. Tā bija diena, kad mana māte ātri uzrakstīja divas vēstules ar savu roku, vienu manam tēvam, vienu manai nākošai vīramātei un loti steidzīgi nosūtīja tās ar veco vārtsargu. Es nekad nebiju redzējusi viņu tik nemierīgu. Tai dienā dzirdēju kalpotājus sačukstamies, mans līgavainis gribējis atsaukt saderināšanos, tāpēc, ka es esot neizglītota un man esot tītas kājas. Es sāku raudāt un kalpotāji izbijās un zvērēja, ka tā neesot es, par ko viņi runājuši, bet Tao dāmas resnā otrā meita.

Tagad atceros to un pārdomāju lielā uzbudinājumā. Vai viņi būtu runājuši par mani? Kalpotāji vienmēr ir bijuši meli. Bet es neesmu neizglītota. Esmu rūpīgi mācīta visās saimniecības lietās un sevis pašas izdaiļošanā. Kas attiecas uz manām kājām, protams, nevienam taču nevar patikt lielas, rupjas kājas, kā zemnieku meitām. Tā nebiju es, tā nevarēju būt es, par ko viņi runāja!

Kad es teicu ardievas savas mātes mājai, un iekāpu lielajā, sarkanājā krēslā, lai mani aizvestu uz mana vira māju, man neienāca prātā, ka es varētu viņam nepatikt. Domājot par sevi, es atminējos un priecājos, ka biju maza, trausla, ar ovālu seju, un ka visiem patika mani skatīties. Vismaz šai ziņā viņš nebūs neapmierināts.

Viņa ceremonijas laikā es zagšus paskatījos uz viņu caur sarkanā zida plivura bārkstim. Es redzēju viņu sev līdzās melnajās, cietajās ārzemnieku drēbēs. Viņš bija slaids un taisns, kā jauna bambuka niedra. Mana sirds palika reizē auksta, i karsta. Es ļoti ilgojos viņa slepenā skata. Bet viņš pat nepagrieza acis, lai paraudzītos cauri manam plīvuram. Mēs reizē izdzērām viņa kausus. Mēs palocījāmies pret viņa senču galdiņiem: Mēs nometāmies ceļos viņa cēlo vecāku priekšā. Es kļuvu viņu meita, atstādama uz visiem laikiem savu ģimeni un cilti. Bet viņš pat nepaskatījās manī.

Tai naktī, kad dziras un jautrie smiekli bija beigušies, es sēdēju viena uz kušetes ligavas istabā. Es stingu no bailēm. Bija pienākusi tā stunda, par kuru es sapņoju, baiļojos un ilgojos visu savu dzīvi — tā stunda, kad vīrs paskatīsies man sejā, un kad mēs paliksim abi kopā. Manas aukstās rokas gulēja klēpi un spiedās viena pie otras. Tad viņš ienāca, tikpat slaids un tikpat drūms savās tumšajās ārzemnieku drēbēs. Viņš tūlīt pienāca man klāt, klusu noņēma plīvuri man no sejas un ilgi skatījās manī. Tā viņš mani apstiprināja par savu sievu. Tad viņš saņēma vienu no manām aukstajām rokām. Mātes gudrība man bija mācījusi tā:

„Esi drīzāk auksta, nekā karsta. Garšo labāk pēc vīna, nekā pēc apnīkstošā medus salduma; Tad tu viņam nekad neapniksi."

Tamdēļ es pretojos dot viņam roku. Tai pašā brīdī viņš atrāva arī savējo un klusu paskatījās manī. Un tad viņš runāja ar drūmu nopietnību. Sākumā es nesapratu viņa vārdus, jo viņa balss skanēja kā brīnums manās ausīs, — mierīga, dzija vīrieša balss, kas lika manam ķermenim nodrebēt. Tad es tvēru viņa vārdus ar vislielāko izbrīnu. Ko viņš teica?

„Nav domājams, ka es varētu tev patikt, jo tu redzi mani pirmo reizi, tāpat kā es redzu tevi. Tevi piespieda doties šai laulībā, tāpat kā mani. Līdz šim brīdim mēs bijām bezspēcīgi šai lietā. Bet tagad, kad esam vieni, mēs varam veidot savu dzīvi saskaņā ar mūsu vēlēšanos. Es gribu turpināt iet jaunos ceļus; Tevi es gribu uzskatīt visās lietās, kā sev līdzīgu. Es tev nekad neko neuzspiedīšu; Tu neesi mans īpašums — mana manta. Tu varēsi būt mans draugs, ja tā gribēsi."

Sie bija vārdi, ko dzirdēju savā kāzu nakti. Sākumā biju tik pārsteigta, ka nesapratu viņu nozīmi. Es līdzīga viņam? Bet kāpēc? Vai es nebiju viņa sieva? Ja viņš nepavēlēs man, kas tad pavēlēs? Vai viņš nebija likumīgi mans kungs? Neviens mani nespieda viņu precēt... Ko citu es būtu darījusi, ja ne precējusies? Kā citādi es būtu varējusi apprecēties, ja mani vecāki nebūtu to nokārtojuši? Ko es būtu varējusi apprecēt, ja ne to, ar ko esmu saderināta visu mūžu? Tādas taču ir mūsu paražas. Es neredzu, kur te būtu spiešana pret paša gribu?

Tad atkal viņa vārdi dega man ausīs. „Tevi piespieda doties šai laulībā, tāpat kā mani.“ Un pēkšņi es varēju noģībt no bailēm? Vai viņš domāja teikt, ka negribējis precēties ar mani?

Ak, mana māsa, tādas mokas, tādas rūgtas sāpes!

Es sāku vīstīt rokas klēpī, nedrīkstēdama runāt, nezinādama atbildēt. Viņš uzlika savu roku uz manām abējām un mēs bridi klusējām. Es tikai vēlējos, lai viņš noņemtu savu rokui. Es jutu viņa acis uz savas sejas. Beidzot viņš runāja un viņa balss skanēja dobji un rūgti:

„No tā es baidījos. Tu negribi — tu nedrīksti — parādīt savu īsto dabu. Tu nedrīksti novērsties no tā, kā tev mācīja izturēties un runāt šai brīdī. Klausies, — es neprasu, lai tu runātu, lūdzu tikai vienu mazu mājienu. Ja gribi iet ar mani kopīgi šo jauno ceju, tad noliec galvu vēl mazliet zemāk."

Viņš cieši skatījās manī; es jutu viņa rokas stingro spiedienu. Ko viņš domāja? Kamdēļ viss nevarēja notikt tā, kā tad vajadzēja notikt? Es biju viņa sieva Es vēlējos būt dēlu māte. Ak, kungs, tad sākās manas bēdas — smagums, kas nekad neatstāja mani, ne dienu, ne nakti! Es nezināju, ko darīt. Un neziņā un izmisumā es noliecu galvu.

,,Ee pateicos,** viņš sacīja, pieceldamies kājās un atvilkdams savu roku. „Guli mierīgi šai istabā, un atminies, ka tev ne no kā nav jābaidās ne tagad, ne arī turpmāk. Esi mierīga. Šonakt es pārgulēšu mazajā blakus istabiņā.**

Viņš ātri apgriezās un izgāja ārāi Ak, Kuan-jina, pateicības dieve, žēlo mani — žēlo mani! Esmu vēl bērns, tik jauns, un tik izbijies šai vientulībā. Nekad neesmu gulējusi ārpus savas mājas. Tagad man jāguj te vienai, zinot, ka neesmu atradusi labvēlību viņa acīs.

Es pieskrēju pie durvīm, uztraukumā domādama, kā varētu izbēgt un atgriezties mātes mājā. Bet es attapos tikai tad, kad mana roka satvēra smagos dzelzs treliņus. Man vairs nebija atgriešanās. Pat, ja es izbēgtu, pateicoties brīnumam, no manas jaunās mājas svešajiem pagalmiem, mani sagaidītu nepazīstamā iela; pat, ja caur brīnumu, es atrastu ceļu uz pazīstamajiem vārtiem, tie nekad neatvērtos, lai mani ielaistu. Ja mana balss aizkustinātu veco vārtsargu tā, kā viņš atļautu ieiet man pa bērnības durvīm, māte mani tur sagaidītu un sūtītu atpakaļ pie maniem pienākumiem. Es redzu viņu, nepielūdzamu, skumju, pavēlošu tūlīt atgriezties mana vīra mājā. Es vairs nepiederu viņas ģimenei.

Lēni es novilku kāzu tērpu un noliku to nost. Tad ilgi sēdēju uz lielās, aizkariem aizvilktās, gultas malas, baidīdamās ielīst viņas ēnās. Vīra vārdi neprātīgi dauzījās man pa galvu, bez kā es tos sa-prastu. Beidzot asaras plūda no manām acīm, es palīdu zem segas un ilgi raudāju, kamēr nemierīgs miegs viegli pārlaidās pār mani.

Es atmodos no rīta. Sākumā, brīnījos par svešo istabu, bet tad manī atausa nelaimīgās atmiņas. Es ātri piecēlos un pati apģērbos. Kad ienāca kalpotāja ar karstu ūdeni, tā pasmaidīja un jautājoši skatījās apkārt. Es izslējos taisni. Priecājos, ka biju iemācījusies cienīgu izturēšanos no savas mātes. Vismaz nevienam nav jāzin, ka neesmu patikusi savam vīram. Es teicu:

„Aiznes ūdeni kungam. Viņš ģērbjas vidējā istabā."

Lepni es apģērbos iesārtājā brokātā un iekāru zeltu savās ausīs.

* *

*

Ir pagājis vesels mēnesis kopš mēs satikāmies, mana māsa! Neparastās lietas ir sajaukušas manu dzīvi.

Mēs aizgājām prom no viņa senču^1 mājas! Mans vīrs uzdrošinājās pateikt, ka viņa cienījamā māte ir valdonīga, un ka viņš nevēloties, ka viņa sieva ir kalpotāja viņa mājā.

Tiešām, tas viss cēlās no maza atgadījuma. Kad visas laulības ceremonijas bija pāri, es stādījos viņa mātei priekšā šādi: es piecēlos agri un pasaukusi verdzeni, liku atnest karstu ūdeni; es ielēju to misiņa bļodā un verdzenei ejot pa priekšu, iegāju pie savas vīra mātes. Noliekusies es teicu:

„Lūdzu, vai cienījamā nevēlētos atspirdzināties, mazgājoties šai karstajā ūdenī."

Viņa gulēja gultā, milzīga, kalnam līdzīga, zem satina segām. Es neuzdrošinājos^1 paskatīties uz viņu, kad tā piecēlās sēdus, lai nomazgātu rokas un seju. Kad viņa bija beigusi, tā nerunājot pamāja, lai es ņemot trauku un ejot. Es nezinu, vai mana roka aizķērās smagajos zīda gultas aizkaros, vai arī — no bailēm mana roka trīcēja, bet kād es pacēlu trauku, tas sašķiebās, un ūdens drusku^1 apšļakstīja gultu. Es jutu, ka asinis bailēs sastinga Mana vīramāte asā balsī dusmīgi iekliedzās:

„Ko! Kas tā ir par vedeklu?"

Es zināju, ka nedrīkstu runāt, lai sevi attaisnotu. Es tamdēļ apgriezos, un nedroši nesdama bļodu, jo asaras bija aizmiglojušas manas acis, izgāju ārā. Kad iznācu pa durvīm, es ieraudzīju savu vīru, kas bija gājis garām, un redzēja, ka kaut kāda iemesla dēļ viņš bija dusmīgs. Es baidījos, ka viņš vainos, ka jau pirmajā reizē neesmu izpatikusi viņa mātei. Es nevarēju pacelt rokas, lai noslaucītu asaras, un jutu, kā tās sakrājis, izlauzās uz āru un tek lejā pa vaigiem. Es muļķīgi murmināju kā bērns:

„Mazgājamā bļoda bija slidena —“

Bet viņš mani pārtrauca.

„Els nevainoju tevi. Bet es nevēlos, kā mana sieva dara kalpotāju darbu Manai mātei ir simts vergu!"

Gan mēģināju stāstīt, ka gribēju parādīt viņa mātei īstu paklausību. Mana māte bija man rūpīgi iemācījusi visus pienākumus, kas ir vedeklai pret vīra māti. —

Es laipni pieceļos un palieku stāvot viņas klātbūtnē. Es pavadu viņu uz viscienījamāko sēdekli.

Es izskaloju^1 viņas tējas kausiņu, un. lēni ieleju svaigi ievilkušos zaļo tēju, un rūpīgi pasniedzu to viņai ar abām rokām. Es nedrīkstu viņai neko atteikt. Man vajag viņu mīlēt, kā savu pašas māti, un viņas pārmetumus, kaut ari netaisnus, klusi paciest Es esmu sagatavota padoties viņai visās lietās.

Bet vīra lēmums bija negrozāms. Manus iebildumus viņš neņēma vērā.

Nedomājiet, ka pārmaiņa bija viegla. Sakarā ar vecajām paražām, viņa vecāki pavēlēja manam vīram palikt viņu senču mājā. Viņa tēvs ir zināt nieks, mazs, sīks un sakumpis no lielas mācīšanās. Sēdot labajā pusē pie galda dzīvojamā istabā, zem senču rakstu plāksnēm, viņš trīs reizes noglaudīja savu reto, balto bārdu un teica:

„Mans dēls, paliec manā mājā Kas ir mans, ir tava Šeit ir daudz telpu un daudz ēdiena. Tev nevajag vārdzināt savu ķermeni strādājot fizisku darbu. Pavadi dienas cienīgā laiskumā, un mācies tikai to, kas tev dara prieku. Liec savas cienījamās mātes vedeklai dzemdēt dēlua Trīs vīriešu paaudzes zem viena jumta sagādā Debesīm prieku."

Bet mans vīrs ir ātrs un nepacietīga Nemaz nenoliecies tēva priekšā, viņš iesaucās:

„Bet es gribu strādāt, tēv! Tas ir zinātnisks darbs, ko esmu mācījies — augsti cienīts rietumu pasaulē. Un dēli, tā nav mana galvenā vēlēšanāa Es gribu ziedot savu smadzeņu augli tēvijas labā Ar saviem miesas augļiem pasauli var piepildīt pat suņi.“

Es, skatoties caur zilajiem durvju aizkariem, dzirdēju dēlu tā runājam ar tēvu un mani pildīja šausmas. Ja viņš būtu' vecākais dēls, vai ari, ja viņš būtu audzināts pēc vecām paražām, viņš nekad nebūtu pretojies tēvam tādējādi. Ilgie gadi svešajās zemēs, kur jaunie negodā vecos, bija iznīcinājuši viņā dēla jūtas. Ir tiesa, šķiroties viņš teica vecākiem pazemīgus vārdus, un apliecināja, ka dēla sirds būs vienmēr ar viņiem, tomēr, mēs aizgājām dzivot citur.

Ši jaunā māja nelīdzinās nekam līdz šim: redzētam. Tai nav pagalma Ir tikai mazs, četrstūrains priekšnams, no kura iet durvis istabās un kāpnes uz augšu. Pirmo reizi, kad uzkāpu pa šīm kāpnēm, es baidījos nākt lejā, jo manas kājas nebija pieradušas pie tāda slīpuma Els apsēdos uz kāpnēm, un turēdamās pie koka treliņiem, soli pa solītim slīdēju lejā. Vēlāk es pamanīju, ka bija notraipījusi savas drēbes ar svaigo krāsu, un tūdaļ es steidzos tās apmainīt, lai vīrs nejautātu un nesmietos par manām bailēm. Viņš smejas bieži un skaļi. Es baidos no viņa smiekliem.

Kārtojot mēbeles, es tiešām nezināju kā tās novietot 'šādā mājā. Tās neiederējās nevienā istabā. Kā daļu no sava pūra es atvedu līdz no mātes mār jas masīvu^1 tika koka galdu, krēslus un gultu, kas bija tikpat liela kā manas mātes laulības gulta. Vīrs novietoja galdu un krēslus kādā no sānu istabām, ko viņš sauca par „ēdamistabu", bet lielo gultu, kas bija domāta dēlu dzemdēšanai, nevarēja ielikt nevienā no mazajām augšstāva istabām. Es guļu bambukniedru gultā kā kalpone, un mans vīrs

•Austruma vēji — rietamu vēji<

guļ citā istabā dzelzs gultā, kas ir tik šaura kā sols. Es nevaru pierast pie daudzām svešajām lietām.

Un galvenajā istabā, ko virs nosauca par „darb-istabu“, viņš nolika paša pirktus krēslus, savādas, neglītas lietas, kas nelīdzinās viena otrai. Daži krēsli pat ir taisīti no vienkāršām, niedrām. Istabas vidū viņš nolika mazu galdu, apsegtu ar raibu zīdu un uz tā dažas grāmatas. Neglīti!

Pie sienām viņš uzkāra ierāmētas skolas biedru ģīmetnes, un četrstūrainu mīksta auduma gabalu, izraibinātu svešzemju burtiem. Es jautāju, vai tas ir viņa diploms, un viņš sāka skaļi smieties. Tad viņš parādīja man savu diplomu. Tas ir izstiepts ādas gabals, aprakstīts savādām, melnām zīmēm.

Viņš rādīja man savu vārdu, kam sekoja izlocītas^1 rakstu zīmes. Pirmās divas apzīmēja viņa augsto skolu, otras divas — doktora grādu rietumu medicīnā. Es jautāju, vai šīs zīmes vērtības ziņā līdzinās vecvecajam ,,han-lin“, un viņš atkal smējās^1 un teica, ka to pat nevarot salīdzināt. Šis diploms ir iestiklots un karājas viesu istabā pie sienas viscienījamākā vietā, tur, kur manas mātes mājā ir staltā, vecā Mingas valdnieka glezna.

Ak, šī neglītā rietumu māja! Vai es varēšu kādreiz iemīļot viņu tā, kā savu māju? Logiem ir lielas, caurspīdīgas stikla rūtis, kurpretim mums bija kokgriezuma treliņi aizvilkti ar blāvu^1 rīsa papīru. Spilgtā saules gaisma atspīd uz baltajām sienām un katrs puteklītis uz mēbelēm ir saredzams. Es neesmu pieradusi pie tādas nekautrīgas gaismas. Ja es ieziežu savas lūpas ar purpuru un nokaisu se-

j'u ar smalku risu pūderi, kā man mācīja, šī gaisma to atklāj tik uzkrītoši, ka mans vīrs saka:

„Es tevi lūdzu, nekrāsojies manis dēļ. Man labāk patīk dabīgas sievietes."

Ja nelieto pūdera maigumu un purpura siltumu, tad skaistums paliek neizcelts. Tas būtu tāpat, kā kad es iedomātos sukāt matus, tos beidzot nenogludinot ar eļļu, vai uzvilktu kājās puķēm neizsētas kurpes. Ķīniešu mājās ir krēslaina gaisma, kas caur treliņiem un kokgriezumiem maigi krīt uz sieviešu sejām. Kā es varu izskatīties skaista šādā mājā?

Bez tam šie logi ir tiešām muļķīgi. Mans vīrs nopirka baltu audumu un teica, lai pagatavojot aizkarus. Es brīnējos, vispirms izcērt sienā caurumus, tad aizstiklo, un pēc tam aizsedz ar drānu.

Grīdas ir taisītas no koka, un katrs solis, ko mans vīrs sper svešzemju kurpēs, skan pa visu mār ju Tad viņš nopirka kādu smagu, puķainu^1 vilnas audumu, sadalīja to lielos četrstūros un noklāja grīdu. Tas samulsināja mani vēl vairāk. Es baidījos, ka mēs varētu to sabojāt, vai arī kalpotāji aizmirstos un spļautu uz segām. Viņš bija ļoti sašutis, kad es par’to ieminējos, un teica, ka viņa mājā neviens nedrīkstot spļaut uz grīdas.

„Kur tad, ja ne uz grīdas?" es jautāju

„Ja tas ir nepieciešami, tad laukā," viņš īsi atteica.

Bet kalpotājiem tas bija ļoti grūti, un pat es kādreiz aizmirsos, un nospļāvu ūdensmelones sēklas uz paklāja. Tad viņš nopirka mazus spļaujam-traukus katrai istabai un spieda mūs izlietot tos.

Savādi, pats viņš lietoja kabatas drāniņu, un bāza to atkal atpakaļ kabatā. Riebīga rietumu paraža!

IV

Aк, kungs, ir tādi brīži, kad es vēlētos aizbēgt, ja tikai man būtu iespēja! Bet šādos apstākļos es nedrīkstu atgriezties pie mātes, un citur man nav kur iet. Dienas aizsteidzas, viena pēc otras — garas, vientuļas dienas. Mans vīrs, lai gan ir bagātnieka dēls, strādā kā strādnieks, kam jānopelna tas rīss, ko viņš ēd. Agri no rīta, iekams vēl saule sakrājusi tik daudz siltuma, kas nepieciešams dienas piedzimšanai, viņš jau ir aizgājis pie darba, un es esmu atstāta viena šai mājā līdz pašam vakaram. Tikai sveši kalpotāji ir virtuvē un es kaunos klausīties viņu tenkās.

Ak, kungs, dažreiz es domāju, ka būtu labāk kalpot viņa mātei un dzīvot lielajā mājā kopā ar savām svainēm. Vismaz es dzirdētu balsis un smieklus. Visu dienu šai mājā karājas klusums kā migla.

Es varu tikai sēdēt, domāt un sapņot kā iegūt viņa sirdi!

Rītos es ceļos agri, lai uzpostu sevi pirms parādīšanās viņam. Pat tad, kad es nakti neesmu gulējusi aiz nemiera, es ceļos agri un mazgāju seju karstā, sasmaržinātā ūdenī un gludinu to ar eļļām un smaržām , ilgodamās kādu rītu negaidot iegūt viņa sirdi. Bet vienalga, cik agri es ari neceltos, viņš vienmēr jau sēd pie galda un mācās.

Tā tas ir katru dienu. Viegli es saņemu un klu-

si nospiežu durvju apaļo rokturi. Ak, šie neparastie, cietie rokturi, cik reižu neesmu mēģinājusi un mēģinājusi,' iemācīties viņu noslēpumu! Man šādi darbojoties viņš kļūst nepacietīgs, un tamdēļ es mācos, kad viņa nav mājās. Bet pat tad, agrajā rītā, gludais, aukstais porcelāns izslīd man no pirkstiem un es ļoti nobīstos un mēģinu steigties. Viņš necieš gausumu. Ejot viņš kustas ļoti ātri, un es bīstos, ka viņš sevi neievaino.

Bet viņš nedara neko, lai aizsargātu savu ķermeni. Dienu pēc dienas; kad es aukstajos rītos ienesu viņam karstu tēju, viņš saņem to pat nepacēlis acis no savām grāmatām. Kāda nozīme tad gaismai austot sūtīt kalpotāju nopirkt svaigus jasmi-nus, ko izrotāt sev matus? Pat viņu smarša neaizsniedz svešzemju grāmatu lapas. Viņa prombūtnes laikā, kad es ieeju paskatīties, vai viņš izdzēris tēju, vienpadsmit rītus no divpadsmitiem es atrodu, ka viņš pat nav pacēlis tējas kausiņa vāku un tējas lapiņas neaiztiktas peld bālajā šķidrumā. Izņemot grāmatas, viņš neinteresējas ne par ko.

Esmu pārdomājusi visu, ko mana māte stāstīja par vīra iepriecināšanu. Es gatavoju garšīgus ēdienus, lai kairinātu viņa muti. Es sūtu kalpotāju pirkt tikko nokautu cāli, un Hangčavas bambuku asnus, un mandarina zivi, un piparus, un brūnu cukuru, un sojas pupu mērci. Visu ritu es gatavoju ēdienus, neaizmirsdama neko, kā man mācīja, lai piedotu ēdienam pilnāku un smalkāku garšu. Kad viss ir gatavs, es lieku šos ēdienus pasniegt kā pusdienas pēdējo maltīti, un gaidu, ka mans vīrs iesauksies:

„А, labākais pataupīts beigām. Tas jau ir tīri karalisks ēdiens!"

Bet kad ienes šos ēdienus, viņš uzskata tos kā pusdienas piedevu un nesaka nekā. Viņš tikko aizskar tos un nebilst ne vārda. Es sēdu un nepacietīgi vēroju viņu, bet viņš klusē un ēd bambuku asnus, it kā tie būtu kāposti no zemnieku dārziem.

Tai naktī, kad sarūgtinājuma sāpes bija pārgājušas, es sev teicu:

„Tas tamdēļ, ka šis nebija viņa mīļākais ēdiens. Tā kā viņš nekad nerunā par savām patikām, es aizsūtīšu kalpotāju pie viņa mātes un pajautāšu, ko viņš zēna gados' visvairāk mīlējis."

Els aizsūtīju kalponi, un viņa māte tai teica:

„Pirms viņš šķērsoja četras jūras, viņš mīlēja brūni saceptu pīles gaļu sarecējušā mežrožu sulā. Bet tos daudzos gadus, kopš viņš ēdis barbariskos, pusvārītos rietumu ļaužu ēdienus, viņš zaudējis garšu un ir vienaldzīgs pret izsmalcinātiem ēdieniem."

Tamdēļ es vairs nepūlos. Nav nekā, ko mans vīrs no manis vēlētos. Viņam nevajaga nekā, ко ев tam varētu dot.

* *

*

Kādā vakarā, kad jaunajā mājā bijām nodzīvojuši jau četrpadsmit dienas, mēs sēdējām dzīvojamā istabā. Kad ienācu, viņš lasīja vienu no savām lielajām grāmatām. Ejot uz savu vietu; es gāju viņam garām un paskatījos grāmatas attēlā, un tas bija cilvēka stāvs, bet cik šausmīgi, bez ādas — tikai asiņaina miesa! Es Joti nobijos un brīnījos, ka viņš lasa tādas lietas, bet neuzdrošinājos par tām jautāt.

Es apsēdos vienā no savādajiem niedru sēdekļiem, bet neatzvēlos, jo nav pieklājīgi atzvelties citu klātbūtnē. Atceroties mātes māju, man kļuva baigi, es zināju, ka šai stundā visi bija sapulcējušies vakariņās sveču liesmojošā gaismā, visi, konku-bīnas un viņu trokšņainie, mazie, bērni. Tur sēž nama māte savā vietā, galda galā, un saime viņas gādībā ienes traukus ar saknēm kūpošu rīsu un kla-bošoe kociņus ēšanai. Katrs nodarbināts ar maltīti un priecājas. Pēc azaida ienāk mans tēvs, lai drusku parotaļātos ar konkubīņu bērniem. Kalpi, darbus padarījuši, novietojas pagalmā mazos ķeblīšos un krēslā sačukstas. Mana māte pie ēdamgalda runā par saimniecības lietām ar virtuves vadītāju, kamēr lielā, sarkanā svece dej savā nemierīgajā gaismā.

Ak,, kā es ilgojos tur būt! Es staigātu starp puķēm un aplūkotu lotosziedu pākstis, vai sēklu graudiņi jau nobrieduši. Ir vasaras beigas, tā tad jau laiks. Kad mēness uzlēktu, māte man varbūt liktu atnest harfu un spēlēt priekšā meldijas, kas viņai patīk, un mana labā roka skandinātu meldiju, kamēr kreisā klusu pavadījumu.

Tā domājot, es piecēlos, lai atnestu savu instrumentu. Es rūpīgi izņemu to no lakotas kārbas, uz ku^as vāka perlmutrā izveidoti astoņi mūzikas gari. Iekšā zem pašām stīgām ir salikti dažādi koka gabaliņi, un katrs šis gabaliņš atbilst īpašai notij skaņas kuplināšanai, kad pieskaras stigām. Instruments un lakotā kārba piederējuši mana tēva mātei, viņai tos bija atvedis tēvs no Kuangtungas, lai viņa vairs neraudātu^1 par sāpīgo kāju tīšanu.

Es viegli pieskāros stīgām. Tām ir smalka, skumja skaņa. Tā ir manas tautas vecā harfa, un tā jāskandinot zem kokiem, mēnesnīcā, klusu ūdeņu priekšā. Tad tā dzied jaukā fejas balsī. Bet šai mēmajā, ārzemnieciskajā telpā tā skanēja aizsmakusi un gurda. Es vilcinājos, tad atskaņoju mazu dziesmiņu no Sungu ēras.

Mans vīrs pacēla galvu.

„Tā ir ļoti skaista," viņš laipni teica.

„Priecājos, ka proti to skandināt. Vēlāk nopirkšu tev klavieres, tad varēsi mācīties spēlēt arī rietumu mūziku." Pēc tam viņš atkal piegriezās lasīšanai.

Es skatījos viņā, kamēr viņš lasīja šo riebīgo grāmatu, un klusi skāru stīgas, neapzinādamās, ko tās dzied. Nekad savā mūžā es nebiju pat redzējusi klavieres. Ko lai iesāku ar tādu svešzemju lietu? Un pēkšņi es vairs nespēju spēlēt. Noliku har-fu pie malas un sēdēju nokārusi galvu uz bezdarbīgām rokām.

Pēc ilgas klusēšanas mans vīrs aizvēra grāmatu un domīgi manī paskatījās.

,,Kuei-lan,“ viņš teica.

Mana sirds sarāvās. Tā bija pirmā reize, kad viņš sauca mani vārdā. Kas viņam beidzot bija sakāms? Kautrīgi es uzlūkoju savu vīru. Viņš turpināja:

„Jau no mūsu kāzu dienas es gribu tev^1 jautāt, vai tu nevelies atsiet savas kājas. Šāda kropļošana ir kaitīga visam tavam ķermenim. Paskaties, tādi izskatās tavi kauli."

Viņš paņēma zīmuli un ātri uzmeta savas grāmatas lappusē šausmīgu, kailu, sakropļotu kāju.

Kā viņš to zināja? Viņa klātbūtnē es nekad ne-biju noāvusi kājas. Mēs, ķīnietes, nekad nerādām savas kājas svešām acīm. Pat naktīs valkājam balta auduma zeķes.

„Kā tu fo zini?“ es izdvesu;

„Es taču esmu rietumos mācīts ārste," viņš atbildēja. „Es gribu, lai tu viņas atsietu ari tamdēļ, ka aptītas tās izskatās neglītas. Bez tam, kāju tīšana vairs nav modema. Varbūt tevi iespaidos šis apstāklis?"

Viņš viegli pasmaidīja, bet viņa skats nebija nelaipns.

Es, turpretim, žigli pavilku kājas zem sēdekļa. Vīra vārdi šausmināja mani. Nav skaistas? Es arvien lepojos ar savām mazajām kājām. Visā manas bērnības laikā, māte pati uzraudzīja manu kāju at-miekšķēšanu karstā ūdenī un ikdienas ciešāku aptī-šanu, un kad es sāpēs raudāju, viņa man atgādināja, ka reiz mans vīrs slavēšot manu kāju skaistumu.

Es tikai noliecu galvu, lai slēptu asaras. Domāju par visām tām nemierīgajām naktīm un tām dienām, kad nevarēju ēst, un nevēlējos rotaļāties. Atcerējos tās stundas, kad sēdēju uz savas gultas malas un šūpoju savas nabaga kājas, lai atvieglotu asinsspiedienu. Un tagad, kad visu to esmu pārcietusi, jo sāpes rimās tikai pirms nepilna gada, man ir jāpiedzīvo, ka vīrs tās atzīst par neglītām!

„Es nevaru," teicu aizsmakušā balsī. Piecēlos un izgāju no istabas, nespēdama savaldīt asaras.

Nevis tamdēļ, ka pati kāju tīšana būtu tik ļoti svarīga, bet ja mazās kājas tik pavedinoši izšūtās kurpītēs nerada viņa acīs žēlastību, kā tad es varu cerēt iegūt viņa mīlestību?

Pēc divām nedējām, saskaņā ar mūsu paražām, es gāju apciemot savu māti.

Mans virs nerunāja vairs par kāju attīšanu. Viņš arī vairs nesauca mani vārdā.

V

Māsa, vai tu vēl neesi nogurusi? Tad es stāstīšu tālāk.

Kaut gan biju projām no mājām tikai īsu laiku, kad gāju caur vārtiem, man likās, ka ir pagājis simts mēnešu, kopš mani aiznesa no šejienes līgavas nestuvēs. Toreiz es daudz cerēju un daudz baiļojos. Un kaut gan es atgriezos kā precēta sieva, kaut arī vairs nevalkāju kā meitenes uz pieres apgrieztus matus, bet biju tos sasējusi mezglā, tomēr zināju, ka neskatoties uz visu, esmu taisni tāda pati meitene, tikai iebaidītāka un vientuļāka un par daudzām cerībām nabagāka

Māte man iznāca pretim pirmajā pagalmā, balstīdamās uz savu ga^o, sidraba apkalto pīpi. Man likās, ka viņa izskatījās ļoti nogurusi, daudz, daudz nogurušāka kā agrāk. Jeb varbūt tas bija tikai tamdēļ, ka neredzēju viņu ik dienas. Skaidri izteiktās skumjas viņas acīs, aizkustināja manu sirdi, tā kā es pat uzdrošinājos, saliekusies uz priekšu, satvert viņas roku. Māte atbildēja ar vieglu rokas spiedienu, un kopā mēs devāmies tālāk ģimenes telpās.

Ak, ar kādu prieku es to visu uzskatīju. Man šķita, it kā te būtu notikušas lielas pārvērtības. Bet viss bija tik dabīgs un tāds pat kā agrāk — kārtīgs un mierīgs^ un tā, kā jau no sākta gala mēdza pagalmos būt, kur skanēja konkubīņu un viņu^1 bērnu smiekli un nodarbināto kalpotāju trokšņošana, jo, kad tie mani ieraudzīja, visi steidzās mani apsveikt smaidīdami un trokšņodami. Agrā rudens saule mirdzēja pār puķēm greznoto mūri; pagalma emaljas plāksnēm un lika atspīdēt krūmiem un dīķiem. Priekškariem aizsegtās durvis un logi telpu dienvidus pusē bija plaši atvērti, lai ielaistu telpās siltumu un gaismu. Ieplūstošo saules staru mirdzā vizēja griestu siju apzeltītās šķautnes telpas iekšpusē. Es zināju, ka vairs nepiederu šim namam, tomēr prāts nomierinājās savās īstajās mājās.

Man trūka tikai viena lieta — glīta, kairinoša

seja.

„Kur ceturtā dāma?“

Māte pasauca verdzeni, lika tai piebāzt pīpi, un tad vienaldzīgi teica:

,,La-meja? Ak, es aizsūtīju viņu padzīvot uz laukiem gaisa pārmaiņas labad."

Pēc mātes balss noskaņas es sapratu, ka darīšu prātīgāk, ja tālāk nejautāšu, bet kad es vakarā taisījos savā bērnības dienu istabā iet gulēt, ienāca vecā Vang Da Ma, lai izsukātu un sapītu manus matus, kā viņa arvien bija darījusi. Un visādi pļāpādama viņa man izstāstīja, ka tēvs taisoties ņemt jaunu konkubīni, kādu Pekinas meiteni, kas uzanidzi-nāta Japānā, un kad Ceturtā dāma to uzzinājusi, tā norijusi savus skaistākos nefrita auskarus. Divas dienas viņa nevienam neko neteikusi, kaut gan cietusi briesmīgas sāpes, un tad to dabūjusi zināt mana māte.

Sieviete bijusi tuvu nāvei, un atsauktais vecais ārsts, kaut gan ar adatām pārdūris roku un kāju locītavas, tomēr nevarējis viņai palīdzēt. Kāds kaimiņš ieteicis aiziet uz ārzemnieku slimnīcu., bet māte teikusi, ka tā esot neiespējama lieta. Par ārzem* niekiem mēs neko nezinot. Kā gan svešnieks lai zinātu, kas ķīnietei kait? Ārzemnieku ārsti varot zināt tikai pašu ļaužu slimības, jo šie cilvēki, salīdzinot ar ļoti attīstītajiem un kultūrālajiem ķiniešiem, esot vienkārši, pirmatnēji radījumi. —

Astotajos Mēneša svētkos gluži nejauši gadījies mājās mans brālis, un viņš pats palūdzis atnākt ārzemju ārsti.

Viņa atnesusi visai dīvainu rīku, pie kura karājusies gara caurule. To viņa iebāzusi Ceturtai dāmai kaklā, un tūlīt rota iznākusi laukā. Visi bijuši stipri pārsteigti, izņemot ārzemnieci, kas iesaiņojusi savus darba rīkus un mierīgi aizgājusi savu ceļu.

Citas konkubīnas dusmojās uz Ceturto dāmu par skaisto nefrita auskaru norīšanu. Resnā viņai jautājusi:

„Vai tu nevarēji apēst sērkociņu kārbiņu, ko var nopirkt par desmit maziem vapa naudas gabaliem?"

Ceturtai dāmai nebijis ko atbildēt,

paudis stāstīja, ka veseļošanās laikā neviens neredzējis viņu ne ēdam, nedz runājam. Viņa gulējusi savā gultā aiz aizvilktiem aizkariem. Seja bijusi tai stipri novājējusi, un viņa skumusi par neizdevušos mēģinājumu. Un tas bijis patiesībā iemesls, kamdēļ māte sajutusi pret viņu līdzjūtību un aizsūtījusi projām, lai paglābtu viņu no sieviešu izsmieklu pilnajām valodām.

šīs lietas patiesībā bija tikai mājas tenkas un neietilpa sarunās, kādas man bija ar māti. Es uzklausīju Vang Da Ma pļāpāšanu tikai tamdēļ, ka ļoti mīlēju šo māju un vēlējos zināt visus sīkumus. Viņa dzīvo pie mums jau tik ilgi, ka zina visu, kas atgadās mājā. Kopā ar māti viņa atnākusi no tālās Šansi mītnes, kad mani vecāki precējušies, un viņa pirmā saņēmusi bērnus, kad māte dzemdējusi.

Kad māte mirs, Vang Da Ma pāries dzīvot pie mana brāļa sievas un apkops mātes mazbērnus.

Tikai vienam vienīgam viņas stāstam bija vairāk nekā pārejoša nozīme. Mans brālis nolēmis doties uz ārzemēm, uz Ameriku, lai tur turpinātu studijas. Māte man par to neko neteica, bet pirmajā rītā pēc manas atgriešanās Vang Da Ma ienesa man karstu ūdeni un klusi čukstēdama pastāstīja, ka tēvs smējies par dēla jauno iedomu, un beidzot devis ceļojumam savu piekrišanu, jo mūsdienās esot smalki ļaut dēliem studēt ārzemēs, un tā darot ari viņa draugi. Māte bija ļoti nelaimīga par šādu lietu, nelaimīgāka, kā viņa jebkad savā mūžā par kaut ko bijusi, tā stāstīja Vang Da Ma, varbūt izņemot to laiku, kad tēvs pārvedis pirmo konkubīņu. Redzēdama, ka brālis patiesi aizbrauks, trīs dienas tā atraidījusi katru barību un ne ar vienu nerunājusi. Beidzot viņa sacījusi, ja jau viņš par katru cenu gribot braukt pāri Klusajai jūrai, tad lai viņš iepriekš apprecoties ar savu līgavu, un lai pēdējā dzemdētu viņam dēlu. Māte vēl sacījusi:

„Ja jau tu negribi saprast, ka tava miesa un asinis nepieder tev vienam pašam, ja tu esi stūrgalvīgs un neiecietīgs, un nedomādams par savu pienākumu gribi mesties barbariskās zemes briesmās, lai tad tavā miršanas gadījumā, ak, mans dēls, es varētu noraudzīties tavā mazdēlā."

Bet mans brālis stūrgalvīgi atbildēja:

„Es neilgojos pēc laulības dzīves. Gribu nodoties zinātnei un pētīt visu, kas ar to saistas. Māt, man nekas nenotiks. Kad atgriezīšos, esmu ar mieru to darīt, bet ne tagad, ne tagad."

Tad māte aizsūtījusi tēvam ziņu un prasījusi, lai tēvs piespiestu dēlu precēties. Bet šai lietā mans tēvs bijis nolaidīgs, jo bijis nodarbināts ar līgumiem jaunās konkubīnas ņemšanas lietā, un brālis varējis darīt Kā gribējis.

Es nostājos mātes pusē. Šī ir pēdējā paaudze mana tēva nozarojumā, jo vectēvam bez mana tēva nebija vairāk dēlu. Ari manas mātes citi dēli nomira bērnībā, un tamdēļ manam brālim pēc iespējas ātrāki jārada dēls, lai būtu izpildīts manas mātes pienākums pret senčiem. Šī iemesla dēļ viņš jau no bērnības saderināts ar Li meitu. Neesmu gan viņu redzējusi, bet dzirdējusi, ka viņa neesot skaista, Bet kāda tam nozīme, salīdzinot ar manas mātes vēlēšanos?

Vairākas dienas biju norūpējusies par māti brāļa nepaklausības dēļ. Bet viņa nekad nerunāja ar mani par šo lietu. Šīs bēdas, tāpat kā visas citas ciešanas, viņa noglabāja savas sirds neredzamās paslēptuvēs. Tā tas ir vienmēr bijis ar viņu, kad tā redzēja, ka ciešanas ir nenovēršamas, viņa aizslēdza savas lūpas uz mūžu. Pazīstamu seju un mājas sienu vidū, un pieradusi pie mātes klusēšanas, pamazām es aizmirsu savu brāli.

Protams, pirmais jautājums, ko redzēju visu acīs, bija tas, ko es jau gaidīju un no kupa visvairāk baidījos: kādas man bija izredzes uz dēlu?

Katrs viens uzstādīja šādu jautājumu, bet es visus noraidīju, viegli palocījusi galvu un pateikdamies par tādiem novēlējumiem. Neviens nedrīkstēja zināt, ka mans vīrs mani neievēroja — neviens. Un tomēr, savu māti es nevarēju pievilt!

Kādu vakaru, kad biju jau nodzīvojusi šai mājā septiņas dienas, es laiski sēdēju durvīs, kas izgāja uz lielo pagalmu. Bija krēslas stunda, un vergi un kalpotāji gatavoja vakariņas, gaisā juta ceptas zivs un brūninātas pīles smaršu. Bija pienācis brīdis, kad krēsla pārgāja pilnīgā tumsā, un pagalmā krizantēmu krūmi likās tik daudzsološi. Manā iekšienē sila mīlestība pret šo māju un pazīstamo apkārtni. Atceros, kā es mīlestībā glāstīju kokgriezumiem rotātās durvis, un jutos droša te, kur bija pagājusi mana bērnība, pagājusi tik klusi, ka nemaz nepamanīju, kad viņa bija jau prom. Viss man likās tik tuvi mīļš; liegā krēsla, kas nolaidās pār izrobotajiem jumtiem, sveces, kas spoži iedegās istabās, ēdienu stiprā smarša, bērnu balsis, un audekla kurpju klusais troksnis uz klona. Ak, es esmu vecas ķīniešu mājas meita, kur valda senas paražas, kur ir vecas mēbeles, senas, labi pārbaudītas attiecības, drošas, stipras! Te es protu dzīvot!

Tad es domāju par savu vīru, vienu sēdām pie galda svešzemju mājā. Viņam mugurā ir rietumu drēbes un viņš ļoti līdzinās svešzemniekam. Kā lai es iederos viņa dzīvē? Viņam es neesmu vajadzīga. Asaras, kuras nedrīkstēju izraudāt, aizžņaudza kaklu. Es jutos tik vientuļa, tik ļoti vientuļa, kā nekad nebiju jutusies meitenes gados. Tad, kā jau es tev stāstīju, mana māsa, es domāju par nākotni. Un tagad nākotne bija kļuvusi tagadne. Viņā bija tikai rūgtums. Asaras gribēja lauzties ārā ar var ru. Es pagriezu seju pret tumsu, lai sveču gaisma neapspīdētu manus vaigus un nenodotu mani. Tad atskanēja gongs un mani sauca vakariņās. Pasle-pus es izslaucīju acis un aizzagos uz savu vietu.

Māte agri iegāja savās istabās un ari konkubī-nas atgriezās savās telpās. Es sēdēju viena un dzēru tēju, kad piepeši parādījās Vang Da Ma.

„Tava cēlā māte pavēl tev ieiet," viņa teica.

Izbrīnējusies es atbildēju:

„Bet mana māte teica, ka viņa jau iešot pie miera. Man viņa neko neminēja par tālākām sarunām."

„Un tomēr, viņa pavēl ieiet. Es tikko nāku no viņas istabām," Vang Da Ma teica, un izgāja ārā neko tālāk nepaskaidrojusi.

Kad pagalmā bija apklusuši viņas soļi, es pabīdīju sāņus satina aizkarus un iegāju mātes telpās.

Biju pārsteigta, viņa gulēja gultā, un blakus uz galdiņa dega viena vienīga gara svece. Nekad līdz šim nebiju redzējusi savu māti šai telpā. Viņa izskatījās sevišķi vārga un nogurusi. Viņas acis bija aizvērtas, lūpas bālas un nokārušās. Klusi piegāju pie gultas un paliku stāvot. Viņas seja bija pilnīgi bezkrāsaina — nopietna, maiga un ļoti skumja.

,,Māte,“ es mīļi teicu.

„Mans bērns," tā atbildēja.

„Es vilcinājos, nezināju, vai māte grib, lai apsēžos, vai lai palieku stāvot. Tad viņa izstiepa roku un pamāja, lai es apsēžoties līdzās' viņai uz gultas malas. Es paklausīju, un klusēdama gaidīju, kar mēr viņa vēlēsies sākt runāt. Es sev teku: „Viņa raizējas par brāli, kas dzīvo tālajās zemēs;"

Bet tas nebija brālis, par ko viņa domāja. Viņa viegli pagrieza seju pret mani un teica:

„Mans bērns, es jūtu, ka tev neklājas visai labi. Jau kopš tu atnāci, es manīju, ka tevī ir zudusi tava parastā, klusā apmierinātība. Tavs gars ir ne-mierīgs, un asaras viegli saskrien tev acīs. Liekas, it kā slepenas skumjas nomāktu tev prātu, lai gan tavas lūpas to nesaka. Kas noticis? Ja par iemeslu tas, ka neesi vēl grūta, tad pacieties. Pagāja divi gadi, iekams es tavam tēvam dāvāju dēlu."

Es nezināju, kā lai viņai to pasaku. Es ieraudzīju mazu zīda pavedienu, kas bija atrisis no izšūtā gultas aizkara, un vīstīju to šurpu un turpu starp īkšķi un pirmo pirkstu, tāpat kā savā iekšienē vīstīju domas.

„Runā!" māte beidzot teica gandrīz jau dusmīgi.

•Austrumu rēji — rietuma Tēji<

Es uzlūkoju viņu un, ak, dumjās, dumjās asaras! Un es nevarēju izrunāt ne vārda. Tās vēlās arvien augstāk un augstāk, kamēr man likās, ka nebūs vairs gaisa ko elpot.

Beidzot tās izlauzās ārā skaļā šņukstā un es paslēpu seju segā, kas apklāja mātes aug-urnu.

Ak, kungs, es nezinu ko viņš domā!“ es iesaucos. „Viņš saka, lai es esot viņam līdzīga, bet es nezinu kā lai to daru! Viņš ienīst manas kājas un saka, ka tās esot neglītas. Viņš zīmē tās uz papīra, lai gan es nesaprotu, kā viņš zin ikā tās izskatās, jo nekad neesmu viņam tās rādījusi."

Mana māte piecēlās sēdus.

„Līdzīga viņam?" tā nesaprašanā iesaucās un viņas acis kļuva lielas bālajā sejā. „Ko viņš domā? Kā tu vari būt līdzīga savam vīram?"

„Rietumos sievietes esot," es šņukstēju.

„Bet šeit mēs esam cilvēki^1 ar saprātu. Un tavas kājas? Kamdēļ viņš tās zīmē? Ko tu ar to gribi teikt?"

„Lai man parādītu, ka tās ir neglītas," es čukstēju.

„Tavas kājas?" Bet tu katrā ziņā būsi bijusi neuzmanīga. Es tev iedevu divdesmit pārus kurpju. Tu nebūsi gudri izvēlējusies.

„Viņš nezīmē kāju ārējo izskatu —• bet kaulus, tie ir pilnīgi sakropļoti."

„Kaulus! Kurš ir redzējis sievietes kājas kaulus? Vai cilvēka асэ var redzēt cauri miesai?"

„Viņa acs to var, jo viņš ir rietumu ārsts."

„Ak, mans nabaga bērns!" Mana māte nopūsda-mās atkal atlikās atpakaļ un pakratīja galvu.

„Ja viņam ir zināmas rietumu burvības —“

Un pēkšņi es viņai stāstīju visu, visu — kamēr beidzot pat izdvesu šos rūgtos vārdus:

„Viņam pat ir vienaldzīgi, vai mums ir dēls vai nav. Viņš nemīl mani. Ak, māt, es vēl esmu nevainīga!"

Iestājās ilgs klusums. Un es atkal paslēpu savu seju mātes segā.

Man likās, ka mātes roka viegli pieskārās manai galvai un kādu brīdi tā palika — es gan droši to nevaru pateikt, jo viņa nekad neizrādīja savas jūtas. Beidzot tā apsēdās taisni un sāka runāt.

„Es nedomāju, ka būtu pielaidusi kļūdas tavā audzināšanā. Es nedomāju, ka tu nevarētu patikt īstam ķīniešu augstmanim. Vai tas varētu būt, ka esi apprecējusies ar barbaru? Bet viņš taču ir no K’ungu ģimenes! Kas to būtu varējis domāt! Tie ir ārzemēs pavadītie gadi! Es lūdzu dievus, lai labāk tavs brālis nomirst, nekā dodas uz tālajām zemēm!"

Viņa aizvēra acis un nogūlās, šaurā seja kļuva asāka.

Kad māte atkal sāka runāt, viņas balss bija augsta un vārga, kā kad viņa būtu nogurusi.

„Un tomēr, mans bērns, sievietei šai pasaulē ir tikai viens ceļš — viens vienīga pa кщ'и ir jāiet katrā gadījumā. Viņai jāpatīk savam vīram. Tas ir vairāk kā es spēju panest, ka visas manas audzināšanas rūpes būtu veltīgas. Tu vairs nepiederi manai ģimenei. Tu piederi savam vīram. Tev nav izvēles, tev tikai jāpilda viņa vēlēšanās. Tomēr, pagaidi! Izmēģini vēl reiz visas pūles, lai viņu iekarotu. Tērpies nefrita zaļās un melnās drēbēs. Lieto ūdens liliju smaršas. Smaidi, nevis droši, bet ar tādu kautrību, kas visu sola. Tu vari pat pieskarties viņa rokai — bridi paturēt savējā. Ja viņš smejas, esi jautra. Un ja arī tas viņu neaizkustinās, tad tev neatliek nekas cits, kā padoties viņa gribai."

„Attīt kājas?" es čukstēju.

Māte brīdi klusēja.

„Attin kājas," viņa gurdeni teica „Laiki mainījušies. Vari iet."

Un viņa pagrieza seju pret sienu.

VI

Mana māsa, kā lai tev parādu savu smago sirdi?

Mana atvadīšanās diena uzausa pelēka un klusa. Bija gandrīz jau desmitā mēneša beigas, kad nodzeltējušas lapas sāk klusi birt zemē un bambuka niedra dreb saules lēkta un rieta dzestrumā* Es apstaigāju* pagalmus un pakavējos vismīļākajās vietās* un no jauna un daudz asāki iespiedu atmiņā viņu skaistumu. Es stāvēju pie dīķa un klausījos* kā vieglais vējš sīca starp lotos puķu lapām un nokaltušajām pākstēm. Kādu stundu pasēdēju zem zarainā kadiķa krūma, kas jau trīssimti gadus stāv klinšu dārzā trešajā pagalmā Es nolaužu zaru no varenā bambuka koka lielo vārtu dārzā, un priecājos par gaiši sarkanajām ogām, kas auga starp tumši zaļajām lapām. Uri lai man būtu kaut kas, kas ietvertu sevī visu šo pagalmu skaistumu, es izvēlējos astoņus krizantēmu podus, ko ņemt sev līdzi. Pašlaik zie-

di bija vispilnīgākā skaistumā, un es domāju, ka viņu sarkanums un zelts un bālais purpurs mazinās manas mājas kailumu- Tā es atgriezos pie sava vīra.

Viņa nebija mājās, kad es iegāju mazajā priekšnamā. Kalpone teica, ka saulei lecot viņš steidzīgi aizsaukts, bet viņa nezināja uz kurieni. Krizantēmas es rūpīgi novietoju mazajā dzīvojamā istabā, un domāju kā tās labāk izstatīt, lai sagādātu vīram pārsteigumu. Kad biju izdarījusi labāko ko varēju, tomēr biju neapmierināta. Cik bagāti tās mirdzēja vecajos pagalmos, pret eju melnajiem kokgriezumiem, tikpat neizteiksmīgas un mākslīgi daiļas tās izskatījās pret balti apmestajām un dzelteni krāsotajām sienām.

Ak, un tāpat tas bija ar mani! Els uzvilku nef-rita krāsas satina bikses un svārkus un melno samta jaku bez piedurknēm. Izgreznoju matus ar nef-rita un oniksa rotām un iekāru nefritus ausīs. Uzvilku melnas kurpes, mākslinieciski izšūtas ar mazām zelta pērlītēm. Mātes mājā no Ceturtās dāmas biju iemācījusies bālu vaigu kairumu, sārtotas apakšlūpas un rožainu delnu burvīgo iespaidu. Еэ netaupīju pūļu šim pirmajam vakaram kopā ar vīru. Es zināju, ka esmu skaista.

Kad biju apģērbusies, sēdēju un gaidīju atskanam viņa soļus uz sliekšņa. Ja es būtu varējusi pabīdīt sāņus sarkana satina aizkarus un parādīties viņam ķīniešu mājas palsajā gaismā, varbūt es būtu uzvarējusi. Bet man bija nedroši jānāk lejā pa čīkstošajām kāpnēm un jāsagaida viņš dzīvojamā istabā Tur nebija nekā, kas man palīdzētu. Es biju tāpat kā krizantēma — tikai skaista.

Mans vīrs pārnāca vēlu un izskatījās ļoti noguris. Ari mans svaigums tad bija jau izigaisis, un lai gan viņš apsveicināja mani laipni, viņa acis pie manis nepalika. Viņš tikai lūdza, lai kalpones pasteidzoties ar vakariņām, jo viņš visu dienu strādājis pie kāda slimnieka un neesot ēdis, kamēr no paša rīta.

Mēs ēdām klusēdami. Muļķīgo asaru dēļ es tikko spēju norīt kādu kumosu. Viņš steidzīgi apēda savu risu un drūmi noliecās pār tēju, laiku pa laikam nopūsdamies. Beidzot viņš gurdeni piecēlās un teica:

„Iesim dzīvojamā istabā"

Mēs apsēdāmies, un viņš izklaidīgi apvaicājās par maniem vecākiem. Viņš piegrieza tik maz vērības manām atbildēm, ka sāku apšaubīt savas spējas viņu ieinteresēt un beidzot pavisam apklusu. Sākumā viņš gandrīz nepamanīja, ka biju beigusi runāt. Tad viņš piecēlās un daudz laipnāki teica: „Lūdzu, piedod manu izklaidību. Es tiešām priecājos, ka esi atgriezusies. Šodien visu dienu man bija jācīnās pret māņticību un tīru muļķību, un es zaudēju^1. Nespēju ne par ko citu domāt, kā tikai par to, kā esmu zaudējis. Es sev nepārtraukti jautāju, vai esmu darījis visu, ko varēja darīt? Vai ir vēl kāds līdzeklis, ko varēja izlietot, lai glābtu dzīvību? Bet es domāju — esmu pārliecināts — ka darīju visu — un tomēr zaudēju!"

„Vai atceries Jū ģimeni pie Bungu torņa? Šodien viņu otrā dāma mēģinājusi iet nāvē pakaroties! Acīmredzot, viņa vairs nevarējusi ilgāk paciest savas vīra mātes odzes mēļu Viņi pasauca mani un, iedomājies, es būtu varējis viņu glābt! Kad nelaimīgo atrada, cilpa biļja tikko aizvilkusies — tikko! Tūlīt es sagatavoju pretlīdzekļu®, bet tad pārnāca vecais tēvocis, vīna tirgotājs. Vecais Jū kungs ir miris, tu atceries, un vīna tirgotājs tagad, ir ģimenes galva. Dusmīgs un trokšņodams viņš ienāca iekšā un tūlit pavēlēja pielietot vecos paņēmienus. Viņš lika priesteriem sist bungas, lai tie sauktu sievietes dvēseli atpakaļ, un viņas radi salasījās apkārt un nostatīja nabaga, nesamaņā esošo meiteni uz grīdas uz ceļiem — viņai vēl nav divdesmit gadu — tad tie rūpīgi aizbāza viņai degunu un muti ar kokvilnu un lupatām un aptina drānu ap seju!"

„Bet, bet...“ es teicu.

„— tāda ir paraža — tā arvien tiek darīts. Pats redzi, ka tik daudz no dvēseles jau ir aizgājis, tamdēļ paliekas vēl jāsatur aizbāžot caurumus."

Uztraukumā viņš bija sācis staigāt pa istabu. Tagad viņš apstājās manā priekšā sakniebtām lūpām. Es dzirdēju viņa ātro elpošanu. Viņš skatījās manī dedzīgiem skatiem.

„Ко!" viņš iesaucās. „Arī tu?"

Es atrāvos atpakaļ.

„Vai viņa nomira?" es čukstēju.

„Nomira? Vai tu nenomirtu, ja es ilgi ar tevi tā apietos?" un ar savu roku viņš saturēja abas manas rokas un stingri apsēja kabatas drāniņu man pār degunu un muti. Es atbrīvojos un norāvu apsēju. Viņš iesmējās tik skaļi, kas izklausījās kā suņa riešana un galvu iespiedis rokās apsēdās. Mēs klusējām un šis klusums bija smags kā sāpes. Viņš neredzēja krizantēmas, kupas biju nolikusi istabā ar tādu rūpību.

Es sēdēju un vēroju viņu, izbrīnējusies un mazliet nobijusies. Vai iespējams, ka viņam tomēr bija taisnība?

Tai vakarā skumji es noliku nefrita rotas atpakaļ sudraba kastē un novilku samta tērpu. Tagad es sapratu, ka biju nepareizi audzināta. Mans virs nepiederēja tiem vīriešiem, kam sieviete ir tikpat izteikts jūtekļu kairinājums kā smaršojoša puķe vai opija pīpe. Viņam nepietika ar miesas skaistuma izsmalcinātību. Man jāmācās viņam patikt citādā veidā. Es atcerējos māti, kad tā pagrieza seju pret sienu un nogurušā balsī sacīja:

„Laiki mainījušies."

* *

*

Vēl ilgi es nevarēju izšķirties attīt kājas. Patiesībā tā bija Liu kundze, kas man palīdzēja. Viņa bija kāda jauna, ārzemnieciskas skolas skolotāja sieva. Liu kungs bija mana vīra drauga Nākošā dienā pēc manas atgriešanās viņa atsūtīja ziņu, ka ieradīšoties ritu mūs apciemot, ja man tas būtu patīkami.

Es lieliski gatavojos, jo viņa bija mans pirmais viesis. Aizsūtīju kalpones nopirkt sešas dažādas šķirnes cepumu, kā arī ūdensmeloņu sēklas un sēžama vafeles un labāko, pirms lietus plūkto tēju. Es uzvilku rožainu, aprikozu krāsas satina tērpu un iekāru pērles ausīs. Slepeni es ļoti kaunējos par savu māju. Baidījos, ka viņai tā liksies neglīta un tā brīnīsies par manu gaumi. Es cerēju, ka mans vīrs nebūs mājās, tā kā vismaz varēšu galdu un» krēslus svinīgi novietot, lai tādējādi skaidrāki parādītu, kura ir goda vieta.

Tomēr šoreiz viņš neizgāja. Viņš sēdēja un lasīja, un kad es mazliet nobijusies ienācu istabā, viņš pacēla acis un smaidīja. Biju nodomājusi sagaidīt viesi sēdot, un kad kalpone ievestu^1 viņu istabā, piecelties un paklanoties norādīt tai uz goda vietu. Bet vīram mājā esot, man nebija nekādas iespējas sakārtot istabu, un kad ieskanējās zvans, vīrs pats gāja viņu ielaist. Biju ļoti noraizējusies, lauzīju rokas un nezināju ko darīt. Tad izdzirdu priecīgu balsi un nevarēju nociesties, nepaskatījusies priekšnamā. Ieraudzīju savādu skatu. Mans vīrs bija saņēmis viešņas roku un kratīja to uz augšu un zemi pavisam ērmīgā kārtā. Biju pārsteigta.

Un pēkšņi izgaisa mans pārsteigums un domas par viešņu, jo es ieskatījos sava vīra sejā. Ak, mans vīrs, nekad tavā sejā nav bijis tāds skats, veltīts man, tavai sievai! Likās, it kā viņš beidzot būtu atradis draugu.

Ai, mana māsa, ja tu būtu bijusi te, tu būtu var rējusi man pateikt, ko darīt! Bet es biju viena. Man nebija draugu. Es varēju tikai pie sevis domāt, gausties un prātot, kā man trūkst, lai viņam patiktu.

Un to brīdi, kamēr viešņa bija te, es rūpīgi vēroju, vai viņa ir skaista. Bet viņa nebija skaista, pat par glītu to nevarēja saukt. Viņai bija liela, sārta un labsirdīga seja, un acis, lai gan laipnas un smejošas, bija apaļas un spožas kā stikla pērles. Viņa bija ģērbusies vienkāršā, pelēkas drēbes jakā, pār melniem nepuķainiem zīda svārkiem, un viņas kājas bija apautas kā vīrietim. Tomēr viņas balss bija patīkama, vārdi silti un modri. Viņa runāja daudz ar manu vīru un es, nokārtu galvu sēdēju un klausījos. Tie runāja par lietām, kādas nekad nebiju dzirdējusi. Ārzemnieciski vārdi mijās šurpu un turpu. Es neko nesapratu, izņemot prieku mana vīra sejā.

* *

*

Tai vakarā pēc vakariņām mēs abi ar vīru sēdējām un klusējām. Manas domas atkal un atkal atgriezās pie viņa sejas izteiksmes viesošanās laikā. Nekad nebiju redzējusi viņa sejā tik dedzīgu izteiksmi, tik spraigu! Viņš bija pilns vārdu, un. stāvēdams viņas priekšā lēja tos ārā. Visā ciemošanās laikā viņš uzturējās istabā, it kā viņa būtu vīrietis.

Es piecēlos, un nostājos viņam līdzās^1.

,,Jā?“ viņš jautāja un pacēla skatu, no grāmatas.

„Pastāsti kaut ko par to dāmu, kas šodien mūs apciemoja," es lūdzu.

Viņš atslējās savā krēslā un domīgi paskatījās manī.

„Ko lai stāstu par viņu?“ Rietumos viņa pabeigusi kādu lielu kolēdžu sievietēm, ko sauc Vassarko-lēdža. Viņa ir gudra un interesanta, tāda, kādai sievietei jābūt. Bez tam, viņa audzina trīs lieliskus zēnus — attīstītus, tīrus un labi apkoptus. Es noskatos viņos ar prieku."

Ak, kungs, es ienīstu viņu, es ienīstu viņu! Ai, ko lai es daru? Vai ir tikai viens ceļš uz viņa sirdi? Viņa taču nemaz nav skaista! —

„Vai tu domā, viņa ir skaista?*' es čukstēju-

„Jā, noteikti," viņš droši atbildēja. „Viņa ir veselīga, sapratīga sieviete, un iet ar veselām stingrām kājām."

Viņš skatījās telpā. Izmisusi es dažas minūtes nodevos domām. Sievietēm ir tikai viens ceļš. Kā lai es varu — un tomēr manas mātes vārdi skanēja: „Tev jāizpatīk savam vīram."

Vīrs sēdēja un domīgi skatījās pāri istabai. Es nezināju, kas viņam prātā. Bet to es zināju: ka, lai gan valkāju firziķu krāsas satinu un pērles ausīs, lai gan mani mati bija gludi, melni un spīdēja mākslinieciski sakārtotos vijumos, lai gan es stāvēju tik tuvu viņa plecam, ka mazākā ķermeņa kustība būtu pievērsusi viņa prātu man, tomēr es zināju, viņš nedomāja par mani.

Mana galva nokārās zemāk un es ieslīgu viņa rokās. Es šķīros no pagātnes. Es teicu:

„Es attīšu kājas, ja tu man pateiksi, kā tas darāms."

VII

Skatoties atpakaļ es redzu, ka mana vīra interese par mani sākās tai vakarā.

Likās, ka līdz tam laikam mums nebūtu bijis nekā ko runāt. Mūsu domas nekad nesatikās. Es tikai vēroju viņu izbrīnā un nesaprašanā, bet viņš mani nekad neredzēja. Ja mēs runājām, tad tas bija aiz laipnības, kāda ir svešiem cilvēkiem vienam pret otru — es izturējos kautrīgi, viņš stīvi ar saudzīgu pārākuma apziņu. Bet tagad, kad viņš man bija vajadzīgs, viņš mani beidzot ieraudzīja, viņš izjautāja mani un gribēja dzirdēt manas atbildes. Mīla, kas trīsēja manā sirdī pret viņu, tagad izvērtās dievināšanā. Nekad nebiju ticējusi, ka vīrietis var būt tik maigs pret sievieti.

Kad jautāju viņam, kā lai attinu savas kājas, es, protams, domāju, viņš vienkārši dos kādus norādījumus no savām medicīniskajām zināšanām. Biju loti pārsteigta, kad viņš pats sameklēja bļodu karsta ūdens un baltas saites vīstokļu Es kaunējos. Es nevarēju izturēt, iedomājoties, ka viņš redzēs manas kājas. Neviens nebija tās redzējis, kopš biju pietiekoši veca, lai pati rūpētos par tānu Kad viņš nolika ūdenstrauku zemē, un notupās uz ceļiem, lai saņemtu manu kāju, viss ķermenis man dega kā ugunīs.

,,Nē,“ es tikko dzirdami teicu. „Es pati to izdarīšu."

„Tev nevajag kautrēties," viņš runāja. „Neaizmirsti, ka esmu ārsts."

Tomēr es pretojos. Tad viņš stingri paskatījās man sejā.

,,Kuei-lan,“ viņš drūmi teica. „Es zinu, ko tev nozīmē šis solis manis dēļ. Ļauj man tev palīdzēt, kur es varēšu. Esmu tavs vīrs."

Tad es padevos bez vārda runas. Viņš saņēma manu kāju, maigi novilka kurpi un zeķi, un atraisīja iekšējo aptinamu. Viņa seja bija skumja un nopietna.

„Kā tu esi cietusi!" viņš runāja klusā, sirsnīgā balsī; „cik nožēlojama bērnība — un viss par neko!"

Pie šiem vārdiem asaras man saskrēja acīa Šo upuri viņš padarīja nevērtīgu un pat prasīja jaunu.

* *

*

Kad manas kājas bija atmiekšķētas un atkal aptītas, bet daudz vaļīgāki, sākās neizciešamas sāpes. Patiesi, attīšanas gaita bija tik pat sāpīga, kā aptīšanas. Manas kājas, kas bija pieradušas pie žņaugiem, tagad pamazām izpletās un asinis sāka riņķot.

Dienā bija brīži, kad es plēsu saites, lai tās atraisītu un pēc tam sasietu ciešāki, tā mazinot sāpes, bet tad es atcerējos vīru, kas vakarā pārnācis to pamanītu, un drebošām rokām atlaidu tās atkal vaļīgāk» Vienīgais niecīgais atvieglojums, kādu varēju sev sagādāt, bija apsēsties uz kājām un šūpoties šurpu, turpu.

Es negriezu vairs vērību uz to, kādā izskatā parādījos savam vīram, es pat nepaskatījos spogulī, vai esmu svaiga un glīta. Vakaros manas acis bija uztūkušas no raudāšanas, un mana balss bija skarba no aizturētām elsām. Savādi, kad mans skaistums neaizkustināja viņu, to izdarīja izmisums. Viņš mierināja mani it kā es būtu bērns. Savās sāpēs es pieķēros viņam, nemaz nedomādama, kas vai kāds viņš bija.

„Kuei-lan, mēs cietīsim abi kopā,“ viņš teica. „Cik sāpīgi ir redzēt tevi mocāmies. Mēģini domāt, ka tas ir ne tikai mūsu abu, bet ari citu dēļ — protests pret vecām, nejēdzīgām paražām."

,,Nē!“ es raudādama teicu. „Es to daru tikai tevis dēļ — lai būtu moderna sieviete!"

Viņš smējās un viņa seja noskaidrojās, tāpat kā toreiz, kad tas runāja ar svešo sievieti.

Tas bija atalgojums manām sāpēm. Pēc tam man nekas vairs nelikās grūts.

* *

*

Un tiešām, kad miesa atveseļojās* es sāku pazīt jaunu brīvību. Es biju jauna un manas kājas bija vēl veselas. Vecākām sievietēm bieži aptītās kājas pilnīgi nomirst un dažreiz pat nokrīt. Bet manējās bija tikai pamirušas. Tagad sāku jau brīvāki kustēties, un kāpnes vairs nesagādāja grūtības. Viss mans ķermenis jutās stiprāks. Kādu vakaru, nemaz nedomādama, es ieskrēju tai istabā, kur mans vīrs rakstīja. Izbrīnījies viņš pacēla acis un viņa seja atplauka smaidā.

„Tu skrieni?" viņš iesaucās. „Lieliski, tad esam ļaunākam jau pāri, rūgtais piliens norīts."

Pārsteigta paskatījos uz savām kājām.

„Bet tās vēl nav tik lielas kā Liu kundzes kā-jas?" es teicu.

„Tās nekad arī nebūs. Viņai ir dabīgas kājas, tavējās tagad ir tik lielas, cik lielas esam spējuši tās iztaisīt."

Es mazliet skumu, ka manas kājas nebūs nekad tik lielas, kā viņai. Bet es atradu izeju. Tā kā man vairs nederēja manas mazās, izšūtās kurpes, es nolēmu nopirkt ādas, kā Liu kundzei. Tamdēļ nākošā dienā mēs aizgājām ar kalponi uz veikalu un nopirkām pāris ādas kurpju, tik lielas, kā es gribēju.

Tās bija dažus centimetrus garākas par manām kājām, bet es stingri piebāzu purnus ar kokvilnu. Kad uzvilku kājās šīs kurpes, neviens nevarēja pateikt, ka man bijušas tītas kājas.

Biju nepacietīga parādīt Liu kundzei savas kār jas un tamdēļ jautāju, vīram, kad varu atbildēt viņai ar pretapciemojumu.

„Apciemosim abi viņu rīt,“ viņš teica.

Biju pārsteigta, ka viņš gribēja iet pa ielu kopā ar mani. Tā tiešām nebija laba paraža un tas mani stipri samulsināja, bet tagad esmu jau drusku vairāk pieradusi pie tā, ka viņš dara neparastas lietas.

Mēs aizgājām tur nākošā dienā un mans vīrs viņas klātbūtnē izturējās pret mani ļoti laipni. Pareizi, vairākas reizes viņš mani ļoti apmulsināja: piemēram, viņš lika iet man pirmajai, kad mēs devāmies tai istabā, kur atradās Liu kundze. Toreiz es vēl nezināju, ko tas nozīmē. Kad pārnācām mājā, viņš paskaidroja, ka tas esot rietumu paradums.

„Kamdēļ,“ es jautāju. „Vai tamdēļ, ka vīrieši tur, kā es dzirdēju, esot zemāki par sievietēm?"

,,Nē,“ viņš teica, „tas nav tiesa."

Tad viņš man to izskaidroja. Tas dibinās uz kādu vecu pieklājības sistēmu, kas radusies senos laikos. Tas man likās ļoti dīvaini. Es nezināju, ka bez mūsu tautas ir vēl kādas citas senas, tas ir, civilizētas tautas. Liekas, ka ari ārzemniekiem ir sava vēsture un kultūra. Tā tad viņi nav īsti barbari. Virs solījās man palasīt priekšā dažas grāmatas par viņiem.

To nakti gulēt ejot es jutos ļoti laimīga. Bija

interesanti būt drusku modernākai Jo tai dienā es biju valkājusi ne tikai ādas kurpes, bet ari nebiju krāsojusi seju, un matos iepinusi rotas. Es ļoti līdzinājos Liu kundzei. Esmu pārliecināta, ka vīrs to ievēroja.

* *

*

Tagad, kad biju reiz apņēmusies pārvērsties, šķita, ka pār mani plūstu pilnīgi jauna dzīve. Vakaros vīrs uzsāka sarunas ar mani, un viņa vārdi man likās loti dzīvinoši. Viņš zin visu. Ak! cik savādas lietas viņš man stāstīja par svešajām zemēm un viņu apdzīvotājiem! Un kā viņš smējās par maniem izsaucieniem:

„Vai, cik jocīgi, vai, cik neparasti!'*

„Nemaz jocīgāki, kā mēs izliekamies viņiem", viņš teica, būdams ļoti priecīgs kaut kāda iemesla dēļ.

„Ко!" es iesaucos vēl vairāk pārsteigta. „Vai viņi domā, ka mēs esam jocīgi?"

„Protams," viņš atbildēja, vēl smiedamies. „Tev vajadzētu dzirdēt viņus runājam! Viņi domā ka vies pie mums ir jocīgs — mūsu drēbes, mūsu sejas, mūsu ēdiens. Viņi nevar saprast, kā cilvēki var izskatīties kā mēs, uzvesties kā mēs un būt tādi paši radījumi kā viņi."

Biju joti pārsteigta to dzirdot. Kā viņi varēja atzīt savu dīvaino izskatu, drēbes un uzvešanos par tikpat cilvēcīgu, kā mūsējo?

Es cienīgi atbildēju:

„Bet visu to mēs esam vienmēr darījuši, dzīvosi juši pēc šim paražām un vienmēr izskatījušies tāpat — melniem matiem, melnām acim.“

„Un tieši tāpat ir pie viņiem."

„Bet es domāju, viņi brauca šurp piesavināties civilizāciju. Vismaz tā mana māte teica."

„Viņa ir kļūdījusies. Patiesībā, es domāju, viņi gan brauca šurp gribēdami mācīt mums civilizāciju. Viņiem būtu daudz ko no mums mācīties, tas tiesa, bet viņi to nezin tā pat kā tu, ko mēs varētu mācīties no viņiem."

Viss, ko viņš teica, tiešām bija jauns un interesants. Man nekad neapnika klausīties stāstus par svešzemniekiem, un sevišķi man patika dzirdēt par viņu brīnišķīgajiem izgudrojumiem: — pagriezt

kloķi un dabūt karstu vai aukstu ūdeni. Tad viņš stāstīja par krāsni, kas dod siltumu ar nesaredzamu kurināmo. Dabūt siltumu, kas nāk pats no sevis, ūdeni, kas nāk pats no sevis. Un cik izbrlnijusies es biju, kad viņš stāstīja par mašīnām uz jūras; un citām, kas laižas pa gaisu un peld zem ūdens un daudziem līdzīgiem brīnumiem!

„Vai tu droši zini, ka tās nav burvības?" es bailīgi jautāju. „Vecās grāmatas stāsta par brīnumiem ar uguni, zemi un ūdeni, bet tās arvien ir pār-dabīgu būtņu burvības."

„Nē, protams, tās nav burvības," viņš atbildēja. „Tas ir pavisam vienkārši, ja saprot, kā tas darīts. Tā ir zinātne".

„Atkal zinātne! Tā liek man domāt par manu brāli. Šis pašas zinātnes dēļ viņš vēl tagad ir svešajās zemēs, ēd viņu barību un dzer viņu ūdeni, kas no dzimšanas nav piemērots viņa organismam. Esmu

•Austruma rēji — rietuma vēji*

loti ziņkārīga redzēt šo zinātni un zināt, kāda viņa izskatās. Kad es to izteicu, mans vīrs sāka skaļi smieties.

„Kāds tu esi bērns!“ viņš iesaucās, zobodams mani. „Tā nav tāda lieta, ko var aizskart, paņemt rokā un izpētīt kā spēļu mantu."

Redzēdams, ka nesaprotu, ko viņš domā, tas piegāja pie grāmatu skapja, atnesa dažas grāmatas ar bilžainām lapām un sāka izskaidrot dažādas lietas.

No tā laika katru vakaru viņš man mācīja šo zinātni Nav brīnums, ka viņa brāli tā aizrāva, ka viņš neievēroja mātes vēlēšanos, bet devās pāri Klusajai jūrai to meklēt! Pat es biju par to sajūsmināta, un jutu, ka palēnām palieku brīnišķīgi gudra. Es jūsmoju tik ļoti, ka beidzot izjutu vajadzību, ar kādu par to runāt, un es visu to stāstīju vecajai ķēkšai.

„Vai tu zini," es tai jautāju, „ka zeme ir apaļa, un ka mūsu lielā valsts tomēr neatrodas zemes vidū, bet ir tikai zemes un ūdens daļa zemesbumbas virspusē, blakus citām Zemēm?"

Viņa patlaban mazgāja rīsu mazajā dīķī virtu-ves pagalmā; to dzirdējusi, viņa pārtrauca groza kustināšanu un neuzticīgi mani uzlūkoja.

„Kas to saka?" viņa jautāja, neļaudamās sevi pārliecināt.

,.Mūsu kungs," es droši atbildēju. „Nu, tagad tu man ticēsi!"

„Jā, jā," viņa šaubīdamās piekrita, „viņš jau gan daudz zina. Tomēr, pat skatoties ar acīm, tu vari pateikt, ka zeme nav apaļa. Ja tu uzkāp Ziemeļzvaigznes kalnā, svētnīcas augšējā stāvā, tu redzi kalnus, laukus, ezerus un upes tūkstošiem jūdžu tālumā, un viss tas ir gluds kā izkaltētu pupu salmu paklājs, izņemot kalnus, bet tos neviens nevar saukt par apaļiem. Kas attiecas uz mūsu valsti, tad tai jābūt vidū. Kamdēļ tad gudrie senči, kas visu zināja, nosauca to par vidus-karaļvalsti?“

Bet man gribējās turpināt.

„Vēl vairāk," es teicu, „zeme ir tik liela, ka paiet vesels mēnesis, lidz sasniedz otru malu. Un kad pie mums ir tumšs, otrā pusē saule dod gaismu."

„Tagad es zinu, kundze, ka jūs maldāties," kalpone triumfējoši iesaucās, „Ja ir vajadzīgs vesels mēnesis, lai aizietu līdz svešajām zemēm, kā tad saule to var izdarīt vienā stundā, ja viņai paiet vesela diena, kamēr viņa noiet no Purpura līdz Rietumu kalniem?"

Un viņa atkal sāka kustināt rīsa kurvi.

Bet tiešām, es nevarēju kalponi vainot par viņas neziņu.

Vislielākais brīnums no visām stāstītām lietām bija tas, ka rietumu tautām esot tie paši trīs lielie spīdekļi, kas mums — saule, mēness un zvaigznes. Es arvien biju domājusi, ka radīšanas dievs P’an-ku, tos radījis tikai ķīniešiem. Bet mans vīrs ir gudra. Viņš visu zin, un runā tikai patiesību.

VIII

Mana māsa, kā lai pasaku vārdos, kā sākās mana vīra labvēlība pret mani? Kā lai pati to zinu, kad iežēlojās viņa sirds?

Ai, ikā gan aukstā zeme zina, kad pavasari saule izvilina tai ziedus no sirds? Kā gan jūpa jūt, ka mēness to pievelk?

Es nezinu, kā pagāja dienas. Zinu tikai to, ka vairs nejūtos vientuļa. Kur bija viņš, tur bija mana māja, un es vairs nedomāju par savu mātes namu.

Dienu, gausajās stundās, kad mans virs nebija mājās, pārdomāju viņa teiktos vārdus. Atcerējos viņa acis, seju, lūpu izliekumu, viņa rokas nejaušo pieskārienu manējai, kad viņš šķira grāmatas lapas mums priekšā uz galda. Vakaros, kad viņš sēdēja man pretim un mācīja mani, es paslepus skatījos viņā, un baroj u savu sirdi ar viņa skaistumu.

Dienu un nakti domāju par viņu, kamēr beidzot, kā upe pavasarī bagātīgi ieplūst kanālos, kas ziemas sausumā bijuši tukši, kā upe, kas appludina laukus, un pilda visu ar dzīvību un auglību —tāda kļuva doma par manu kungu aizpildīdama katru vientulību un nepieciešamību.

Kas lai saprot šo spēku vīrietī un sievietē? Tas sākas ar acu nejaušu sastapšanos, kautrīgu un vil-cinājošos skatu un tad pēkšņi uzliesmo nemitīgā, dedzinošā skatīšanā. Tad saskaras pirksti un tiek ātri atrauti, un tad sirds steidzas pie sirds.

Mana māsa, kā lai pat tev to pasaku? Tas bija mana lielā prieka laiks. Vārdi, kupus tagad izrunāju, ir kvēlsarkani vārdi. Vienpadsmitā mēneša pēdējā dienā es zināju, kad pienāks rīsa pļauja, gada pilnākais laiks, piedzims mans bērns.

* *

Kad pateicu savam vīram, ka ieņemdama esmu izpildījusi savu pienākumu pret viņu, viņš bija ļoti laimīgs. Viņš to formāli paziņoja vispirms saviem vecākiem, tad saviem brāļiem, un mēs saņēmām viņu apsveikumus. Mani vecāki, protams, netika tūlīt šai lietā informēti, bet es apņēmos pastāstīt mātei, kad viņu apciemošu jaungadā.

Tagad sākās man grūtākais laiks. Līdzšim vira ģimenē biju pavisam nenozīmīga persona. Es vienkārši biju viena no jaunāko dēlu sievām. Es gandrīz nepiedalījos ģimenes dzīvē no tā laika kopš aizgājām prom no lielās mājas. Aizgāju tur divas rei-res noteiktā laikā, lai apliecinātu savu padevību un pasniegtu tēju vīra mātei, bet viņa izturējās pret mani vienaldzīgi, kaut gan ne nelaipni. Tagad pēkšņi es kļuvu likteņa priesteriene. Es nesu sevī ģimenes cerības, mantinieku. Mans vīrs bija viens no sešiem dēliem, no kupem nevienam nebija vīriešu kārtas pēcnācēja. Ja bērns būtu puika, tad mans vīrs ģimenē un ciltī nostātos tūlīt aiz sava vecākā brāļa, un viņš būtu ģimenes īpašumu mantinieks. Ak, tās ir mātes bēdas, ka viņas dēls drīkst piederēt tai tikai nedaudzas īsas dienas! Pārāk agri viņam jāieņem sava vieta ģimenes lielajā dzīvē. Mans dēls var būt mans tikai īsu, īsu brīdi! Ak, Kuanjina, pasargi manu mazo bērnu!

To sajūsmas brīdi, kad mans vīrs un es pirmo reizi runājām par bērnu, drīzi aizdzina rūpes, kas mūs nomāca. Es jau teicu, tas man bija grūts laiks, Sevišķi daudzo padomu dēļ, kurus saņēmu no visiem. Visievērojamākie bija tie vārdi, kurus teica mana cienījamā vīra māte.

Izdzirdusi par manu prieku, tā aizsauca mani pie sevis. Līdz šim, kad viņu apciemoju, mani oficiāli saņēma viesu zālē, jo vīramāte izturējās mazliet augstprātīgi pret mani, kopš bijām aizgājuši prom. Šoreiz, acīmredzot, viņa bija pavēlējusi kalpotājam ievest mani ģimenes istabā aiz trešā pagalma.

Tur atradu savu vīramāti sēdām pie galda, dzeram tēju un gaidām mani. Viņa ir majestātiska vecā dāma, ļoti resna, mazām kājiņām, kas jau sen vairs nespēj nest viņas lielo svaru. Kad viņa grib paspert kaut tikai vienu soli, tā smagi balstās uz divām druknām, stiprām verdzenēm, kas arvien stāv gatavībā aiz viņas sēdekļa. Viņas rokas ir mazas un pilnas zelta gredzenu, un tik mīkstas, ka pirksti izskatās kā stabiņi taukainajā gaļas masā. Viņa vienmēr tura rokā garu, nospodrinātu sudraba pīpi, kuru vergi pastāvīgi piepilda un aizdedzina ar papīra strēmelītēm. Pīpe pastāvīgi gruzd, un tai brīdī, kad to lieto, aizdegas liesmā.

Tūlīt piegāju viņai klāt un paklanījos. Viņa smaidīja tā, ka šaurās lūpas pazuda smago vaigu kalnos, tad viņa saņēma manu roku un paplaukšķi-nāja to.

„Laba meita, laba meita," viņa teica savā aizsmakušajā balsī. Jau sen viņas kakls bija pazudis miesas vaļņos un balss vienmēr bija kā aizelsusies.

Zināju, ka biju viņai patikusi'. Ielēju kausiņā tēju un pasniedzu to ar abām rokām, viņa saņēma. Tad apsēdos uz maza blakus sēdekļa. Tagad tā vairs neatļāva tādu pazemību, lai gan agrāk viņai bija vienalga, kur sēdēju. Smaidīdama un klepoda-ша viņa norādīja man sēsties tuvākā vietā galda otrā pusē, un viņas pavēlei paklausīdama izdarīju to.

Tad viņa lika atsaukt citas savas vedeklas un tās visas nāca un apsveica mani. Trim no viņām nekad nebija bijuši bērni, lai gan bija precējušās jau vairākus gadus, un tām es likos apskaužama un ienīstama. Tiešām, vecākā, gara, dzeltenu seju sieviete bija vienmēr slima un vārga. Tagad viņa sāka skaļi smilkstēt, grīļoties un gausties par savu likteni.

„Ai, ai, ai, ai — kāda rūgta dzīve, kāds ļauns liktenis!"

Mana vīramāte nopūtās, drūmi pakratīja galvu un atļāva savai vecākai vedeklai raudāt, lai nomierinātos tik ilgi, kamēr tā izsmēķēs divas pīpes tabakas. Tad viņa pavēlēja tai klusēt, jo gribēja runāt ar mani. Vēlāk dabūju zināt, ka mana vīra vecākais brālis pārvedis otru sievu, jo pirmā tam nedzemdējusi nevienu bērnu. Tas bija iemesls, kamdēļ nabaga radījuma bēdas tai dienā bija tik akūtas, jo viņa mīlēja savu vīru un beidzot zināja, ka visas lūgšanas un upurus dievi atstājuši neievērotus.

Vīramāte deva man daudz labu padomu. Starp citu tā teica, nesagādāt bērna drēbes pirms viņa dzimšanas. Tāds paradums bijis viņas jaunības dienu dzimtenē Anhvejā, kur ļaudis ticējuši, ka tas palīdzot turēt ļaunos dievus neziņā līdz gaidāmām dzemdībām, lai tie, redzēdami, ka jaundzimušais ir vīrietis, to neiznīcinātu. Bet kad dzirdēju par šo paradumu, es iejautājos:

„Ko tad lai uzģērbj mazais, kailais, jaunpiedzi-mušais bērns?"

„Ietin viņu tēva vecākajās drēbēs," tā svarīgi noteica. „Tas nesīs laimi. Tā es darīju ar saviem sešiem dēliem un tie visi dzīvo."

Arī svaines ieteica man daudz, daudz lietu ko darīt, un katra stāstīja par paražām, savā dzimtenē. Sevišķi tās ieteica pēc bērna dzimšanas ēst zināmu zivju šķirni un dzert kausiem ūdeni ar brūnu cukuru. Un tā katra, dodot padomus, mēģināja mazināt savu skaudību.

* *

*

Kad vakarā atgriezos pie vīra, laimīga par viņa ģimenes draudzīgo līdzdalību, es stāstīju viņam par tām lietām, ko tās bija ieteikušas bērna labā. Biju šausmīgi pārsteigta, kad viņš piepeši kļuva ārkārtīgi dusmīgs. Viņš plūca matus un skraidīja pa istabu šurpu, turpu.

„Muļķības, muļķības, muļķības," viņš kliedza. „Viss meli, viss māņticība — nekad, nekad!" Viņš apstājās, saņēma mani aiz pleciem un nopietni skatījās manā, uz augšu pavērstajā sejā.

„Apsoli man," tas stingri teica, „ka šai- lietā tu klausīsi tikai man. Ievēro, tev ir jāpaklausa man! Kuei-lau, apsoli, jeb es zvēru, mums nekad nebūs otra bērna!"

Ko gan es varēju bailēs darīt, kā tikai piekrist?

Kad šaubīdamās apsolījos, viņš kļuva mierīgāks un teica:

„Rītu aiziesim viesos kādā rietumu mājā, lai tu redzētu mana bijušā skolotāja, amerikāņa ģimeni. Es gribu, lai tu redzi kā rietumu ļaudis audzina savus bērnus; nevis, lai tu verdziski viņus atdarinātu, bet gan lai paplašinātu savu redzes aploku."

Mēģināju paklausīt savam vīram. Tikai vienu lietu es izdarīju paslepus. Nākošā rītā gaismai austot, es izzagos no mājas tikai vienas kalpones pavadībā. Bija vēl agrs, veikālā sastapu tikai mazu, nomiegojušos mācekli tumšajā, drēgnajā rītā. Nopirkusi vīraka stienīšus, aizgāju uz templi, aizdedzināju vīraku un noliku to mazās, tumšās' Kuan-jinas priekšā, kas dod dēlus un vieglas radības. Es situ galvu pret marmora plāksni viņas priekšā. Tā bija vēl nakts rasas mitra Nomurmināju visu, kas bija man uz sirds, tad piecēlos un jautājoši viņu uzlūkoju. Tā neatbildēja. Urna bija pilna aukstu vīraka pelnu, ko citas mātes te bija dedzinājušas pirms manis, ar tādām pašām lūgšanām un ilgām kā manējās. Es stingrāki iespraudu aizdedzinātos vīraka stienīšus pelnos un atstāju tos degot dieves priekšā. Tad atgriezos mājās.

* *

*

Mans vīrs, kā bija teicis, aizveda mani nākošā dienā apciemot sava drauga, ārzemnieka māju. Biju ne mazum ziņkārīga, biju pat drusku nobijusies. Tagad es smaidu, es, kas saucu tevi par savu māsu!

Bet tad, es vēl ne reizes nebiju bijusi svešzemnieka mājā Nebija radusies izdevība. Nekad nemēdzu staigāt pa ielu, un manas mātes mājā neviens nesatikās ar svešzemniekiem. Mans tēvs savos ceļojumos, protams, bija tos redzējis; bet nepiegrieza tiem vērību, izņemot tad, kad viņš smējās par viņu rupjo izskatu un stūraino, brutālo izturēšanos. Vienīgi mans brālis apbrīnoja viņus dīvainā kārtā. Viņš bieži bija tos redzējis Pekinā, un viņa skolā bija daži skolotāji ārzemnieki. Pirms precēšanās es pat vienreiz dzirdēju, ka viņš bijis svešzemnieka mājā, un toreiz es ļoti apbrīnoju viņa pārdrošību.

Bet manas mātes mājā tādas satikšanās nebija. Dažreiz kāda kalpone pārnākusi no iepirkšanās stāstīja uztraukusies, ka ielā tai pagājis garām svešzemnieks. Tad notika izbrīna pilnas pārrunas par svešnieku ar līķa bālu seju un gaišām acīm. Es vienmēr klausījos ar tādu pašu ziņkāri un bailēm kā tad, kad Vang Da Ma stāstīja man par seno laiku spokiem un velniem. Tiešām, kalpotāji pat čukstējās par šo svešzemnieku melno mā&iju, un par viņu spējām izzagt cilvēkam dvēseli ar kādas mazas mašīnas palīdzību, kas atrodas melnā kārbiņā, kurā tie vskatoties ar vienu aci. Ja melnās kārbiņas iekšienē kaut kas noknikšķot, cilvēks tūlīt sajūtot krūtīs savādu vājumu, un tad, drīzi pēc tam, vienmēr uznākot slimība; vai kāds nelaimes gadījums, kas beidzoties ar nāvi.

Bet mans vīrs briesmīgi smējās, kad stāstīju viņam par šīm lietām.

„Kā tad es atgriezos dzīvs pēc divpadsmit gadiem viņu zemē?" viņš jautāja.

,,Ā, bet tu esi gudrs — tu iemācījies viņu burvības," es atbildēju.

„Nāc un paskaties pati, kādi viņi ir,“ viņš runāja „Tie ir tādi paši vīrieši un sievietes kā citi."

Un tā tai pašā dienā mēs gājām un iegriezāmies dārzā, kurā auga zāle, koki un puķes, šis skaistums, un tas, ka rietumnieki saprot dabas vērtību, mani pārsteidza Protams, visu šo lietu sakārtojums bija ļoti nepārdomāts — te nebija pagalmu ar zelta zivtiņu dīķiem, koki bija sastādīti šur, tur un puķes auga nekārtībā kā tām pašām patika. Jāatzīstas, ka beidzot, kad mēs stāvējām mājas durvju priekšā, es būtu aizskrējusi prom, ja mans virs nebūtu ar mani

Durvis piepeši atvērās no iekšpuses un tajās stāvēja liels, vīriešu kārtas „svešais velns" smaidīdams pār visu plato seju. Zināju, ka tas bija vīrietis, jo viņš valkāja tādas pat drēbes kā mans vīrs, bet, šausmīgi; viņa galvu nesedza vis cilvēcīgi mati, melni un taisni 'kā citiem cilvēkiem, bet izspūrusi sarkana vilna! Viņa acis bija kā jūj-as noskaloti oļi un viņa deguns pacēlās kā kalns sejas vidū. Ak, uzskatot, tas bija briesmīgs radījums — neglītāks par ziemeļu dievu tempļa ieejā.

Mans vīrs ir drošsirdīgs. Likās, šī vīra izskats viņu nemaz netraucēja; viņš izstiepa roku un svešzemnieks saķēra to un kratīja uz augšu un zemi. Manu vīru tas nemaz nepārsteidza, un pagriezies pret mani viņš mūs iepazīstināja. Svešzemnieks smaidīja savu milzīgo smaidu, un taisījās tā, itkā gribētu saņemt arī manu roku. Bet es tikai skatījos viņa izstieptajā rokā. Tā bija liela, kaulaina un apklāta gariem, sarkaniem matiem un melniem punktiem. Es nodrebēju. Nespēju tai pieskārties, Iebāzu rokas piedurknēs un paklanījos. Viņa smaids kļuva vēl platāks un viņš aicināja mūs iekšā.

Mēs iegājām mazā priekšnamā, līdzīgā mūsējam, un tad istabā. Pie loga sēdēja kāds cilvēks, kufā es tūlīt sazīmēju sieviešu kārtas svešzemnieku. Tā vismaz valkāja gafu kokvilnas tērpu bikšu vietā un plakanu virvi ap vidu. Viņas mati nebija tik neglīti kā viņas vīram, jo tie bija gludi un taisni, lai gan nelaimīgā dzeltenā krāsā. Ari viņai bija garš deguns, lai gan ne tā izliekts kā viņas vīram un lielas rokas ar īsiem, četrstūrainiem nagiem. Paskatījos uz viņas kājām un redzēju, ka tās bija lielas kā rīsa spriguļi. Es pie sevis domāju:

„Kādi var izskatīties tādu vecāku mazie, svešie velnēni ?“

Tomēr jāsaka, šie svešzemnieki bija tik laipni, cik vien viņi prata. Tie daudz kļūdījās un uz katra soļa parādīja audzināšanas trūkumu. Tējas kausiņus tie pasniedza ar vienu roku un pastāvīgi mani apkalpoja pirms mana vīra. Vīrietis, mani uzrunādams, skatījās man sejā! Es sajutu to kā apvainojumu. Laipnā kārtā viņam vajadzēja neievērot manu klātbūtni, un atļaut savai sievai kavēt man laiku.

Viņus nevar vainot, es domāju. Un tomēr, mans vīrs stāstīja, ka viņi dzīvojot te jau divpadsmit gadus. šai laikā varēja gan kaut ko iemācīties. Tu, mana māsa, esi arvien te dzīvojusi, un tagad esi viena no mūsējām.

Bet mūsu apciemojuma visinteresantākā daļa sākās tad, kad mans vīrs lūdza svešajai sievietei parādīt man savus bērnus un viņu drēbītes. Viņš paskaidroja, ka mēs paši gaidām bērnu, tamdēļ viņš vēloties, lai es iepazīstos ar rietumu paražām. Viņa tūlīt piecēlās un aicināja mani līdz augštelpās. Baidījos viena iet ar viņu. Lūdzoši paskatījos uz vīru, bet viņš tikai pamāja, lai ejot. Tikko biju augšā, tūlīt aizmirsu bailes. Viņa ieveda mani kādā saules pielietā istabā, ko apsildīja melna krāsns. Savadi, lai gan acīmredzot viņi vēlējās telpu apkurināt, tie turēja logus plaši atvērtus, tā kā vienmēr nāca iekšā auksts gaiss, šādus sīkumus es gan tūlīt nepamanīju. Vispirms, vislielākā samulsumā, es ieraudzīju trīs mazus svešzemniekus rotaļājamies uz grīdas. Nekad nebiju redzējusi tādus savādus, mazus radījumus!

Tie izskatījās veselīgi un resni, bet viņiem visiem bija balti mati. Tas apstiprināja dzirdēto, ka svešnieki ir pretēji mums, tie piedzimst ar sniegbaltiem matiem, kas paliek tumšāki uz vecuma dienām. Bērniem bija ļoti balta āda. Kamēr māte nebija parādījusi istabu, kur tie katru dienu tiek mazgāti, es domāj u, ka tos tīra ar kaut kādu medicīnisku ūdeni. Tad tā izskaidrojams ādas baltums. Bērnu dabiskā krāsa bija nobālējusi no lielās mazgāšanas.

Māte parādīja man arī viņu drēbes. Visa apakšveļa bija balta, un patiesi, jaunākais bērns no galvas līdz kājām bija ieģērbts baltā. Jautāju mātei, vai bērns sēro par kādu piederīgo, jo balts taču ir sēru krāsa, bet viņa atbildēja, ka tas tamdēļ, lai bērns arvien būtu tīrs. Els domāju, ka tumša krāsa būtu labāka, jo balts ātrāki novārtās. Bet es neko neteicu, tikai visu novēroju.

Tad es redzēju viņu gultas. Tās visas bija balti apklātas un atstāja nospiedošu iespaidu. Nesapratu, kamdēļ tie lietoja tik daudz baltu krāsu. Tā ir nāves un sēru skumja zīme. Bērnus taču vajag ģērbt un tīt tikai prieka krāsās: sarkanā, dzeltenā un karaliski zilā! Mēs ģērbam' zīdaiņus no galvas līdz kājām koši sarkanā krāsā, priecādamies, ka tie mums dzimuši. Pie šiem svešzemniekiem nekas nav saskaņā ar dabu.

Viena no pārsteidzošākām lietām, kupas ievēroju, bija tā, ka svešā sieviete pati zīdīja savu bērnu. Es nedomāju savējo zīdīt. Tas nav parasts pat starp vienkāršām un nabadzīgām sievietēm, jo šim uzdevumam vergu netrūkst.

Kad pārnācām mājās, es visu pastāstīju vīram, un beidzot teicu:

„Viņa pati zīda savu bērnu. Vai tad viņi ir tik ļoti nabadzīgi?"

„Ir labi pašai zīdīt bērnu. Arī tu zīdīsi savējo."

„Ko, es?" lielā pārsteigumā izsaucos.

„Protams," viņš nopietni atbildēja.

„Bet tad jau man divu gadu laikā nebūs otra bērna," es pretojos.

„Tā arī jābūt," vīrs teica, „lai gan tavi iemesli ir nepareizi."

Varbūt arī šai lietā viņam taisnība. Tad tomēr, man liekas, mana māja nebūs tik pilna dēlu, kā es cerēju, jo katrā ģimenē nenovēršami daži bērni mirst un daži ir meitenes.

Mana māsa, vai tu nebrīnies, ka es vēl nemitējos uzskatīt savu vīru par dīvainu?

* *

*

Nākošā dienā aizgāju pie Liu kundzes, lai pastāstītu viņai par savu ciemošanos. Ak, kaut dieve man dāvātu tādu dēlu kā viņas bērni — taisnu, veselu, spožām acīm. Tie bija skaisti, zeltainu ādu, un sarkanajās, puķainajās drēbēs tie izskatījās lieliski.

„Tu esi turējusies pie vecajām paražām," es teicu, aplūkodama bērnus un ar labpatiku nopūsdamās.

„Jā un nē, paskaties!" tā teica un pievilka sev klāt vecāko bērnu. „Paskaties, vēja ir balta, to var novilkt un izmazgāt. Mācies no svešzemniekiem vi» su labo, un atmet nederīgo."

No viņas mājas devos uz drēbju veikalu. Nopirku sarkanu un rožaini puķotu vismīkstāko zīdu, un melnu samtu mazais bezpiedurkņu jaciņai, un atlasa cepurītei. Bija grūti izvēlēties, jo gribēju pirkt dēlam vislabāko. Liku veikalniekam noņemt arvien vairāk un vairāk zīda gabalus, kas bija satīti tumšos papīros un novietoti plauktos, kas sniedzās līdz griestiem. Tas bija vecs, tusnījošs' vīrs, un viņš kurnēja, kad es saucu:

„Parādi man vēl vairāk. Rādi zīdu ar izšūtiem firziķu ziediem !"

Dzirdēju, ka viņš kaut ko murmināja par sieviešu augstprātību un tamdēļ teicu:

„Tas nav man, bet manam dēlam."

Tad viņš šķelmīgi pasmaidīja un atnesa visskaistāko gabalu, ko līdz šim nebija rādījis.

„Ņem to," viņš teica. „Es to glabāju mandari-na sievai, bet ja tas būs tavam dēlam, tad ņem. Viņa tomēr ir tikai sieviete."

Tas bija tāds audums, kādu meklēju. Starp izmētātajiem, spilgtajiem zīda baķiem uz galda, šis spīdēja ar dziļu, rožainu mirdzumu. Nopirku to, nemaz nejautājusi cenu, lai gan zināju, ka viltīgais, vecais tirgotājs, redzēdams manu dedzību, prasīja dārgāk. Rokās es pārnesu to mājās un teicu:

„šovakar izgriezīšu no tā mazus svārkus un biksītes. Visu to darīšu viena pati. Esmu greizsirdīga uz svešām rokām, ikas pieskarsies manam dēlam."

Ak, es biju tik laimīga, ka būtu varējusi šūt drēbītes savam dēlam visu cauru nakti! Pagatavoju pāri kurpīšu ar tīģera sejām. Un viņam par prieku nopirku sudraba saitītes.

IX

Vai dzirdi? Man daudz jaunu ziņu! Bērns šodien pakustējās man zem sirds! Tas ir tas pats, kā kad viņš runātu.

Esmu sagatavojusi viņa mazās drēbītes. Viņa apģērbs ir pilnīgs, pat viņa atlasa cepurīte ir apšūta maziem zelta Būdas tēliem.

Kad viss bija pabeigts un labā kārtībā, es nopirku sandeļu koku kārbu un ieliku tajā drēbītes, lai tās pievilktos ar saldu smaržu un būtu patīkamas mana bērna miesai. Tagad man vairs nav ko darīt, lai gan tīrumos viss vēl ir nefrita zaļš, un man vēl ir trīs mēneši ko gaidīt. Es sēdu un sapņoju, kāds viņš izskatīsies.

Ak, mazā, krēslainā dieve! Paātrini spārnotās dienas, es tevi lūdzu, kamēr mans dārgumiņš būs manās rokās!

Vismaz vienu dienu viņš piederēs man pašai. Negribu domāt, kā būs pēc tam. Mana vīra vecāki atsūtījuši mums vēstuli, sacīdami, ka bērnam jāatgriežas senču mājā. Viņš ir vienīgais mazdēls, un viņa dzīvība ir pārāk vērtīga, lai tā atrastos dienu un nakti prom no viņa vectēva un vecmātes acīm. Domās viņi jau tam mīļi pieķērušies. Mana vira tēvs, kas vēl nebija ar mani runājis ne vārda, pirms dažām dienām lika mani atsaukt un runāja ar mani, un es redzēju, ka viņa sirmās domas bija tādas, it kā mazdēls būtu jau piedzimis.

Ak, kā es ilgojos paturēt viņu pie mums! Es varētu samierināties ar mazo svešo māju, un savādo dzīvi, ja mēs varētu paturēt savu dēlu, un dzīvot še trijatā. Bet es pazīstu mūsu tautas galvenos ieradumus. Nedrīkstu cerēt, ka varēšu paturēt savu pirmdzimto pie sevis. Viņš pieder visai dzimtai.

Mans vīrs par to ir ļoti nelaimīgs. Viņš sarauc pieri un skaišas, ka bērnu samaitāšot muļķīgās verdzenes, pārbarošana un kaitīgā greznība. Viņš staigā pa istabu šurpu, turpu, un reiz pat žēlojās, ka bērns nāks pasaulē. Es ļoti izbijos, ka dievi nekļčfet dusmīgi par viņa nepateicību, un lūdzu viņu apklust.

„Mums tas ir jāiztur, jo tā ir veca paraža,“ es teicu, lai gan sirds sāpēja ilgās paturēt savu bērnu pie sevis.

Bet tagad viņš atkal palicis stipri mierīgs un nopietns. Viņš vairs nerunā par saviem vecākiem. Brīnos, kas gan viņam varētu būt padomā, ka viņš vairs nerunā? Es, turpretim, nedomāju ne par ko citu, kā par to dienu, kad mans mazais dārgums būs pie manis, manām acīm ko tīksmināties.

Tagad zinu, ko mans vīrs izdarījis. Vai tas tev lidkas nepareizi, mana māsa? Ak, es pati nezinu — tomēr ticu, ka tas pareizi, ja viņš tā darījis. Viņš pateicis saviem vecākiem, ka, tāpat kā viņš prasījis sievu tikai sev, tāpat viņš prasot dēlu viņa vecākiem, tas ir, tikai mums!

Viņa vecāki bijuši dusmīgi, bet viņu dusmas mēs varējām panest, mēs neatbildējām. Vīrs teica, ka beidzot viņa vecais tēvs padevies un sācis klusi raudāt, kad es to dzirdēju, man kļuva ļoti skumji, ka dēls var tēvu saraudināt. Ja te būtu runa par kaut ko citu, un nevis manu dēlu, mana sirds nebūtu to izturējusi. Bet mans vīrs ir drošsirdīgāks par mani, un izturēja sava tēva raudāšanu.

Ak, kad gājām prom no viņa tēva mājas, es pārmetu vīram, ka viņš lauž cienījamās pagātnes paražas. Bet tagad es, patmīlīgā sieviete, neliekos ne zinis, ka tiek lauztas tradīcijas. Es domāju tikai par sayu dēlu. Viņš būs mans — mans! Man nevajadzēs viņu dalīt ar divdesmit citiem — vectēvu, vecmāti, krustmātēm. Es, viņa māte, varēšu rūpēties par viņu; varēšu to mazgāt, ģērbt, un turēt pie sevis dienu un nakti.

Tagad mans vīrs izlīdzinājis visu. Pateicos dieviem, ka esmu apprecējusies ar modernu vīrieti. Viņš atdod man manu dēlu. Ar visu manu dzīvi nepietiek, lai viņam pateiktos.

Ikdienas vēroju, ka tīrumos sāk dzeltēt rīss. Vārpas piebriest un noliecas. Vēl īsu laiku zem šīs gurdinošās saules, tad tās piebriedīs, sāks birt un būs gatavas pļaujai. Mans dēls dzims labā gada laikā — pilnības gadā, kā zemnieki saka.

Cik ir vēl sapņainu gaidu dienas?

Es vairs nedomāju, vai mans vīrs mani mīl!

Kad piedzims mans dēls, mans vīrs pazīs manu sirdi un es pazīšu viņa.

* *

*

Ak, mana māsa, mana māsa! Viņš ir te, mans dēls ir te! Beidzot viņš dus manas rokas izliekumā un viņa mati ir melni ikā melnkoks.

Paskaties uz viņu — neiespējami, ka jau agrāk būtu dzimis tāds daiļums! Viņa rociņas ir resnas un ar dobītēm, un viņa kājiņas ir vingras kā jauni ozoli. Mīlestībā esmu izpētījusi visu viņa ķeimeni. Viņš iir tik vesels un skaists kā dieva bērns. Ak, šis palaidnis! Viņš spārdās un kliedz pēc krūts, bet tikko kā pirms stundas paēda! Viņa balss ir skaļa un viņš grib visu.

Ak, māsa, mana stunda bija gjūta! Vīrs lūkojās manī ar mīļām un bažīgām acīm. Priekā un sāpēs es staigāju gar logu šurpu, turpu. Laukos pļāva gatavo labību un lika zemē bagātos kūļos.

Gada pilnība — dzīves pilnība!

Es elsoju un gavilēju smeldzošajās sāpēs, apzinādamās, ka esmu sievietības kalngalā Tā es devu dzīvību savam pirmdzimtajam dēlam! Ai — jā, bet viņš bija stiprs! Kā viņš spiedās pasaulē cauri dzīvības vārtiem, un cik vareni kliegdams viņš to ieraudzīja! Baidījos, ka nomiršu no sāpēm viņa nepacietības dēļ, bet pēc tam es slavēju viņa spēku. Mans zelta zēns!

Tagad mana dzīve zied. Vai. lai stāstu tev visu, lai tu zinātu, cik pilnīgs ir mans prieks? Kādēļ lai tev to nesaku, mana māsa, ja esi jau tik daudz redzējusi manu kailo sirdi? Tas bija tā:

Gulēju gultā vāja, bet tomēr līksma. Blakus man gulēja dēls. Istabā ienāca vīrs. Viņš pienāca pie gultas un izstiepa rokas. Sirds man priekā nodrebēja. Viņš gaidīja seno pasniegšanas paražu.

Paņēmu savu dēlu un ieliku to tēva rokās, iepazīstinādama šādiem vārdiem:

„Mans dārgais pavēlniek, redzi savu pirmdzimto dēlu. Ņem viņu. Tava sieva tev viņu dod.“

Viņš skatījās man acīs. Es paguru zem šī skatiena kvēlošās liesmas. Viņš pieliecās man tuvāk un teica:

„Atdodu tev viņu. Viņš pieder mums abiem/1

Viņa balss bija zema un vārdi krita kā sudraba pilieni.

„Dalos viņā ar tevi. Esmu tavs vīrs un mīlu tevi!“

„Tu raudi, māsa? Ak, jā, zinu — es ari! Kā citādi lai panesam tādu prieku? Paskaties manā dēlā! Viņš smejas!14

OTRA DAĻA

.

X

Mana māsa, es domāju, ka tagad, kopš mans dēls ir te, es tev teikšu tikai priecīgus vārdus. Es biju līksma un pārliecināta, ka mani nekas vairs neskars un neapbēdinās. Kā tas nākas, ka tur, kur ir asinsradniecība, rodas arī ciešanas?

Šodien mana sirds gandrīz nevar izturēt savus pukstus. Nē, nē — ne mana dēla dēļ! Viņš jau ir deviņus mēnešus vecs, un gandrīz līdzinās Būdām sava resnuma dēļ. Tu neesi redzējusi viņu no tā laika, kopš viņš sācis celties kājiņās. Ai^1, viņš varētu sasmīdināt pat mūku! No tā laika, kad viņš zin, ka prot staigāt, viņš dusmojas uz katru, kas grib likt viņam sēdēt. Patiešām, manās rokās nav tik daudz spēka, lai viņu savaldītu. Viņa prāts ir mīļu nebēdību pilns, un viņa acis dejo un mirdz. Tēvs saka, ka viņš esot izlutināts, bet es tev jautāju, kā varu viņu bārt, ja viņš padara mani mīkstu ar savu stūrgalvību un skaistumu, un liek man reizē raudāt un smieties?

Ak, tas protams nav mana dēla dēļ!

Nē, tas ir mans brālis. Es runāju par viņu, kas ir manas mātes vienīgais dēls, par viņu, kas dzīvoja Amerikā trīs gadus. Viņš liek plūst manas mātes un manas sirds asinīm. Tas notiek tā:

Vai atceries, es tev stāstīju par viņu — un par to, kā es bērnībā viņu mīlēju? Bet visus šos gadus neesmu viņu redzējusī, un maz arī esmu par viņu dzirdējusi, jo mana māte vēl nav aizmirsusi to, ka viņš atstāja māju, un pat atteicās klausīt viņas pavēlei un precēt savu saderināto. Viņa vārds nenāk viegli pār mātes lūpām.

Un tagad atkal viņš traucē viņas mieru. Viņš neapmierinās ar to, ka vēl nesen atpakaļ nepaklausīja viņaii Tagad viņam vajag... labāk lasi, te ir vēstule! To vakar atnesa mūsu vecā aukle Vang Da Ma, kas mūs abus, kad piedzimām, zīdīja pie savām krūtīm, un kas zin katru notikumu manas mātes ģimenes lietās.

Ienākot tā paklanījās līdz grīdai mana dēla priekšā Raudādama viņa pasniedza vēstuli un trīs reizes smagi nokungstējās. Ai, ai, ai!

Tad es zināju, ka tikai liela nelaime var būt šādas izturēšanās iemesls, un jutu, ka uz brīdi man krūtīs apstājās dzīvība.

„Māte, māte!“ es iesaucos.

Atceros, cik gurdeni viņa atspiedās uz spieķa, kad redzēju viņu pēdējo reizi. Es sev iekšēji pārmetu, ka kopš bērna dzimšanas biju viņu tikai divas reizes apmeklējusi.

Biju par daudz nogrimusi savā laimē.

„Tā nav tava māte, viscienījamākās dāmas meita,“ viņa atbildēja smagi nopūsdamās.

„Dievi pagarinājuši viņas dzīvi, lai tā pieredzētu šīs bēdas."

„Vai tēvs —“ jautāju, un manas pēkšņās šausmas pārvērtās bailēs.

„Tas cienījamais vairs nedzer no Dzeltenajiem avotiem," viņa klanīdamās teica.

„Kas tad?" es jautāju, skatīdamās vēstulē, ko viņa bija nolikusi man klēpī.

Vang Da Ma rādīja uz to.

„Lai princim līdzīgā dēla jaunā māte lasa vēstuli," aukle mudināja. „Tajā viss pateikts."

Tad liku kalponei pasniegt viņai tēju ārējā istabā, atdevu dēlu kopējai un paskatījos uz vēstuli. Uz tās bija mans vārds, un sūtītāja vārds bija manas mātes. Brīnījos. Līdz šim viņa nekad nebija sūtījusi man vēstules.

Brīdi brīnījusies, atplēsu šauro aploksni un izvilku plāno papīra lapu. Uz tās bija manas mātes rakstāmās otiņas smalkais, inteliģentais raksts. Steidzīgi pārlasīju oficiālos ievadteikumus un tad manas acis apstājās pie šiem vārdiem, kas bija vēstules kodols:

„Tavs brālis, kas visus šos daudzos mēnešus pavadījis svešajās zemēs, raksta, ka viņš gribot precēt svešzemju sievieti."

Tad oficiālie noslēguma teikumi. Tas bija viss. Ai, māsa, no šiem mātes skopajiem vārdiem noprotu, kā asiņo viņas sirds! Es skaļi iesaucos:

„Ak, nežēlīgais, trakais brāli, ak, bezdievīgais, nežēlīgais dēls!" Un es kliedzu tik ilgi, kamēr iesteidzās kalpones, lai mani nomierinātu, un man atgādinātu, ka dusmas var saindēt bērnam pienu.

Kad viņas redzēja, ka mani bija pārņēmuši tik lieli asaru plūdi, ika vairs nespēju tos valdīt, viņas nosēdās uz grīdas un skaļi raudāja līdz ar mani, lai pārņemtu uz sevi manas dusmas. Kad biju izraudājusi visu nemieru, un nogurusi no kalpoņu klaigāšanas, es liku tām apklust un pasaucu Vang Da Ma. Es tai teicu :

„Pagaidi vēl vienu stundu, kamēr pārnāks mana dēla tēvs, lai varu viņam parādīt šo vēstuli, un dzirdu, ko viņš liks man darīt. Es lūgšu atļauju aiziet pie mātes. Pa to laiku ēd rīsu un galu, lai tas tevi atspirdzinātu."

Viņa labprāt piekrita, un es pavēlēju tai pasniegt vēl vienu cūkas gaļas gabalu, jo man kļuva vieglāki, kad apmierināju viņu, kas dalījās mūsu ģimenes nelaimēs

*

*

Gaidīju savā istabā vīra atgriešanos un vientuļa domāju. Atcerējos brāli. Lai gan kā pūlējos, es nevarēju viņu tagad iedomāties kā pieaugušu vīrieti, amerikāņu drēbēs, bezbailīgi staigājam tālo zentju svešajās ielās, un, varbūt, runājām ar turienes vīriešiem un sievietēm, nevis varbūt, bet noteikti, jo viņš taču mīl svešzemju sievieti. Ieskatoties savās domās es varēju viņu atcerēties tikai kā manas bērnības mazo, vecāko brāli, ar ko spēlējos uz vārtu sliekšņa, kas veda pagalmos.

Toreiz viņš bija galvas tiesu lielāks par mani, ātrs kustībās, satrauktu valodu, un dedzīgs uz smiešanos. Viņam bija tāda pat ovāla seja kā mātei, lūpas taisnas un smalkas, un skaidri veidotas uzacis virs vērīgajām acīm. Konkubīnas vienmēr bija greizsirdīgas, jo viņš bija skaistāks par viņu dēliem. Bet kā gan lai citādi tas būtu? Viņas bija tikai vienkāršas sievietes, kādreizējās verdzenes, rupjām, pilnīgām lūpām un nevienādām uzacīm, kā suņu spalva. Bet mūsu māte bija dāma jau simtajā paaudzē. Viņas skaistums bija pareizu^1 un smalku vaibstu daiļums, pilnīgs izveidojumā un krāsā, Un šo skaistumu bija mantojis viņas dēls.

Viņš gan nelikās zinis par to. Nepacietīgi viņš atgrūda no saviem gludajiem vaigiem verdzeņu glāstošos pirkstus, kad viņas tam glaimoja, lai izpatiktu mātei. Viņš nodevās tikai savām rotaļām. Patiesi, viņš pat bija nelokāms rotaļās un smieklos. Liekas, ka redzu viņu ar sarauktu pieri pie savām spēļlietām. Katrā gadījumā viņam bija sava apņemšanās, un viņš negribēja padoties citu gribai.

Kad mēs kopā rotaļājāmies, nedrīkstēju viņam pretoties, pa daļai tādēļ, ka viņš bija zēns, un arī tādēļ, ka man kā meitenei neklātos nostādīt savu gribu pretim viņa gribai. Bet es patiesībā padevos tādēļ, ka viņu ļoti mīlēju un negribēju Jto apbēdināt.

Tiešām, neviens nevēlējās viņu sadusmot. Kalpotāji un vergi godāja viņu kā jauno pavēlnieku, un viņa klātbūtnē pat mātes cieņa kļuva mazāka. Negribu teikt, ka viņa būtu atļāvusi zēnam nepaklausīt viņas pavēlēm, bet es domāju, viņa piespieda sevi dot tādas pavēles, kas saskanēja ar zēna gribu. Dzirdēju, ka viņa reiz lika verdzenei, pirms zēna ienākšanas, noņemt no galda kādu saldu eļļas cepumu, kas viņam ļoti garšoja, un viņš būtu to ēdis, kaut gan viņam arvien no tā kļuva nelabi. Ieraudzījis, viņš būtu to prasījis, un viņa būtu spiesta zēnam atteikt.

Pat jaunekļa gados viņa dzīve tika tādā veidā nogludināta. Man nekad neienāca prātā ievērot starpību, kāda bija starp viņu un mani. Es pat nekad nesapņoju būt līdzīga savam brālim. Tas nebija nepieciešami. Ģimenē man nebija tik svarīgs uzdevums kā viņam, pirmajam dēlam un tēva mantiniekam.

Tais laikos es mīlēju brāli vairāk par visiem. Es pastaigājos dārzos, pieķērusies viņa rokai. Kopīgi mēs noliecamies pār seklajiem dīķiem un zaļajās ēnās meklējām kādu sevišķu zelta zivi, ko mēs saucām par savu. Kopīgi mēs lasījām mazus krāsainus akmentiņus un cēlām laumu pilis pēc mūsu māju parauga, tikai ļoti mazas un sarežģītas pēc savas uzbūves. Kad viņš man mācīja rūpīgi vilkt otiņu pār priekšā rakstītajiem burtiem manā pirmajā burtnīcā, un vadīja manu roku, saņemdams to savējā, es uzskatīju viņu par gudrāko no cilvēciskām būtnēm. Kad viņš arī negāja sieviešu telpās, es vienmēr sekoju tam kā mazs sunītis, un kad viņš cauri velvētajiem vārtiem iegāja vīriešu telpās, kur es nedrīkstēju iet, es stāvēju un pacietīgi gaidīju, kamēr viņš atkal atgriezīsies.

Tad pēkšņi viņš kļuva deviņi gadi vecs un viņu aizveda no sieviešu telpām uz tām, kur dzīvoja viņa tēvs un vīrieši, un mūsu kopējā dzīve tika asi pārtraukta.

Ak, šīs pirmās dienas! Es nespēju dzīvot neraudājusi Vakaros raudāju tik ilgi, kamēr aizmigu un sapņoju par vietu, kur mēs vienmēr varējām būt bērni un nekad nešķirties. Pagāja daudzas dienas, iekams es mitējos skraidīt apkārt. Katra istaba, kur iegāju, man likās tukša bez viņa. Māte beidzot sāka baiļoties par manu veselību un teica:

„Meit, tev nevajaga tā ilgoties pēc brāļa. Tādas jūtas jāglabā citādām attiecībām. Tā bēdāties var tikai par vīra vecāku nāvi» Ievēro dzīves proporcijas un savaldi sevi. Nododies mācībām un rokdarbiem. Ir pienācis laiks, 'kad mums jāsāk nopietni domāt par tavām precībām."

Un pēc tam man vienmēr atgādināja priekšā stāvošās precības. Es mācījos saprast, ka mana un mana brāļa dzīve nekad neies līdztekus. Bez tam es nepiederēju viņa ģimenei, bet gan mana saderinātā ģimenei. Tādēļ es sekoju mātes vārdiem un nodevos saviem pienākumiem.

Skaidri atceros brāli atkal no tās dienas, kad viņš vēlējās braukt uz Pekinas skolu. Viņš ienāca pie mātes lūgt oficiālu atļauju, un es biju klāt. Tā kā viņš tēva piekrišanu bija jau dabūjis, tad šis apciemojums mātei bija tikai aiz pieklājības. Māte nemaz nevarēja aizliegt, ko tēvs bija atļāvis. Brālis vienmēr rūpīgi ievēroja etiķeti.

Viņš nostājās mātes priekšā ģērbies plānā, pelēka zīda tērpā, jo bija vasara. Uz īkšķa viņš valkāja nefrīta gredzenu. Mana māte vienmēr ir mīlējusi skaistas lietas. Tai dienā viņš man atgādināja iznesības ziņā sudraba niedru. Mātes priekšā brālis nodūra galvu un nolaida acis. Bet no tās vietas, kur sēdēju, es varēju redzēt, kā mirdz viņa acis starp plakstiem.

„Māt, ja tev nav iebildumu, es labprāt turpinātu studijas Pekinas universitātē."

Viņa, protams, zināja, ka tai jāpiekrīt, un viņš zināja, ka tā būtu aizliegusi, ja varētu. Kur cita būtu vilcinājusies raudādama un sūrodamās, māte tūlīt teica mierīgi un stingri:

Mans dēls, tu zini, ka jānotiek tam, ko tēvs saka. Es neesmu nekas, tikai tava māte — tu zini to. Tomēr es runāšu, lai gan nevaru rīkoties pret tēva gribu. Es neredzu nekāda labuma tavā aiziešanā no mājas. Tavs tēvs un vectēvs pabeidza savu mācīšanos mājās. Tevi jau no pašas bērnības mācīja pilsētas labākie zinātnieki. Mēs pat likām atsaukt no Senčuenas gudro T’angu, lai tev ierādītu dzejas mākslu, šīs svešzemju gudrības ir liekas tavas kārtas cilvēkam. Dodamies uz tālajām pilsētām tu apdraudi savu dzīvību, lai gan tā nepieder tev pilnīgi, kamēr neesi devis mums dēlu, kas nestu tālāk senču vārdu. Ja tu pirms tam būtu varējis apprecēties..."

Mans brālis dusmīgi sakustējās un aizsita vēdekli, ko turēja atvērtu kreisajā rokā. Tad viņš to atkal ātri un trokšņaini atvēra. Viņš pacēla acis», kas no plakstu apakšas raidīja protesta skatus. Māte pacēla roku.

„Nerunā, dēls. Es tev neko nepavēlu. Es tevi tikai brīdinu. Tava dzīvība nepieder tev pašam. Uzmani to.“

Viņa nolieca galvu un viņš bija atlaists.

Es redzēju viņu pēc tam, bet reti. Pirms manām kāzām viņš tikai divas reizes pārbrauca mājās un mums nebija nekā viens otram ko teikt un mēs nekad' vairs nebijām divi vien kopā. Sieviešu telpās viņš ienāca gandrīz vienmēr tikai tādēļ, lai ar māti oficiāli, sasveicinātos, vai no viņas atvadītos un es nevarēju ax viņu brīvi runāt vecākas dāmas klātbūtnē.

Redzēju tikai, ka viņš izaudzis liels un stalts, un viņa seja zaudējusi kaut ko no jauneklīgā maiguma. Viņš bija zaudējis arī auguma trauslo, bērnišķīgo, nevarīgo grāciju, kas zēna gados piedeva viņam daiļas meitenes izskatu. Es dzirdēju viņu stāstam mātei, ka svešzemju skolā viņam ikdienas bijis jāvingrina ķermenis, un tamdēļ tas pieņēmies garumā, resnumā un spēkā. Viņš valkāja īsus matus, saskaņā ar jauno modi, kas radās pēc pirmās revolūcijas, tie bija gludi un melni un piegūla paceltajai galvai. Es zināju, viņš bija skaists. Pagalmos sievietes nopūtās viņam garām ejot un resnā Otrā dāma murmināja:

„Ai, viņš līdzinās savam tēvam, mūsu mīlestības laikā!“

Tad brālis aizbrauca pāri jūrām un es viņu vairs neredzēju. Viņš kļuva neskaidrs manās atmiņās, apmiglots svešām lietām, kas bija ap viņu, un es to nekad vairs skaidri neredzēju.

Sēdot savā istabā, ar mātes vēstuli rokā, un gaidot vīra pārnākšanu, sajutu, ka mans brālis ir svešs cilvēks, kuru vairs nepazīstu.

Kad mans vīrs pārnāca pusdienas laikā mājās, raudādama es skrēju viņam pretim un turēju vēstuli izstieptajā rokā.

Viņš saņēma mani izbrīnījies un jautāja:

„Bet kas tas? Kas tas?“

„Izlasi šo, izlasi, tad redzēsi 1“ es iesaucos un, redzēdama viņa sejas izteiksmi lasot, sāku no jauna raudāt.

„Muļķa zēns. Cik neprātīgi, cilk neprātīgi!" viņš murmināja sažņaugdams vēstuli rokā. „Kā viņš tā varēja darīt? Jā, ej tūlīt pie savas cienījamās mātes, tev viņa jānomierina."

Un viņš lika kalpotājam pateikt rikšam, lai tas pasteidzas ar ēšanu, lai man velti nebūtu jātērē laiks. Kad rikša bija paēdis, es paņēmu līdzi tikai bērnu un viņa audzinātāju, un steidzināju rikšu, lai tas skrietu ātri.

Kad iegāju pa manas mātes nama vārtiem, es tūlīt sajutu smago klusumu, kas visu aizklāja tāpat kā mākonis aizklāj mēnesi. Vergi steidzās savos darbos sačukstēdamies un bolīdami acis, un Vang Da Ma, kas atgriezās reizē ar mani, raudāja visu ceļu, kamēr viņas plaksti uztūka no asarām.

Sēru vītolu pagalmā sēdēja Otrā un Trešā dāma ar saviem bērniem. Kad es ienācu ar savu dēlu, viņas tikko apsveica mani, cik steidzīgi tās sāka mani izjautāt.

„Ak, skaistais bērns!" iesaucās resnā, Otrā dāma, pielikdama savus glītos, resnos pirkstus pie mana dēla vaiga un glāstot ostīdama viņa mazās rociņas.

„Tu mazais saldumiņš!"

„Vai esi dzirdējusi?" tā griezās pie manis ar svinīgu nopietnību.

Es pakratīju galvu ил jautāju:

„Kur mana māte?“

„Cienījamā Pirmā dāma jau trīs dienas neiznāk no savām istabām," tā atbildēja. „Viņa nerunā ne ar vienu. Viņā sēž savās telpās. Divreiz dienā viņa iznāk ārējā istabā, izdala pavēles saimes ļaudīm un izsniedz rīsu un ēdienu. Tad viņa atkal atgriežas savās telpās. Viņas lūpas ir sakniebtas kā akmens tēlam un viņas acis liek mums novērsties. Mēs neuzdrošināmies viņu uzrunāt. Mēs nezinām viņas domas.

Tu pastāstīsi mums, ko viņa tev teiks!“

Viņa labinādamās klanījās un smaidīja, bet es papurināju galvu un atraidīju viņas ziņkārību.

„Vismaz atstāj savu mazo dārgumiņu mums ko spēlēties»" tā piebilda.

Viņa jau izstiepa rokas pēc mana dēla, bet es to atturēju.

„Vedīšu savu dēlu pie mātes," es teicu. „Viņš viņu uzjautrinās un novērsīs domas no nelaimes..,"

Kad izgāju cauri viesu zālei^1 Peoniju pagalmā, un cauri sieviešu atpūtas telpai, es apstājos pie mātes istabas. Durvju spraugu parasti aizsedza tikai sarkans atlasa aizkars, tagad durvis aiz aizkara bija aizvērtas. Viegli pieklauvēju ar rokas plaukstu. Atbildes nebija. Els pieklauvēju vēlreiz. Un tikai tad, kad iesaucos: „Māt, tā esmiu es! Es, tavs mazais bērns!" — izdzirdu kā no tālienes viņas balsi:

„Nāc pie manis, mans bērns."

Tad es iegāju. Ieraudzīju viņu sēdām pie melnā kokgriezuma galda. Bronzas urnā svēto rakstu

•Austrumu v^ji — rielumu Tēji<

zīmju priekšā, pie sienas kūpēja vīraks. Viņa sēdēja noliektu galvu un nokārtā rokā starp pirkstiem turēja grāmatu.

Kad viņa ieraudzīja mani ienākam, viņa teica:

„Tu esi atnākusi? Mēģināju lasīt Pārmaiņu grāmatu. Bet šodien grāmatas lapās neatrodu nekā, kas mani mierinātu."

Runājot viņa gurdeni kustināja galvu, grāmata nokrita uz grīdas. Viņa ļāva tai tur palikt.

Mātes nenoteiktība mani uztrauca. Viņa vienmēr bija pašapzinīga, pārliecināta, noteikta. Tagad redzēju, viņa pardaudz ilgi bijusi atstāta viena. Pārmetu sev, ka esmu mīlējusi dēlu pardaudz stipri un viņa tēva maigums devis man pārāk dziļu un ilgu mierinājumu.

Bija pagājis daudz dienu kopš viņu pēdējo reizi apciemoju; Kā Lai aizkustinu viņu un novēršu domas uz citām lietām? Paņēmu savu dēlu, nostatīju viņu uz resnajām kājiņām, sakrustoju rociņas un liku viņam mātes priekšā paklanīties. Es čukstēju viņam: Saki bērns — „Cienījamā vecā dāma!"

„Vecā dāma!" viņš nobubināja, skatīdamies viņā bez smaida.

Es jau tev stāstīju, māte nebija viņu redzējusi no trešā dzīvības mēneša, un tu zini, māsa, cik skaists viņš ir. Kas var viņam pretoties? Viņas acis pievērsās zēnam un pakavējās tur. Viņa piecēlās, piegāja pie apzeltītā skapja un izņēma sarkani lakotu kārbiņu. Māte atvēra kārbiņu un tanī bija mazi cepumi, apkaisīti sezāma sēklām. Viņa deva tos zēnam, pilnas rociņas. Ieraudzījis cepumus* bērns skaļi iesmējās. Viegli pasmaidījusi tā iedrošināja viņu un teica:

„Ēd, mana mazā lotos pākstrte! Ēd, mans mazais gaļas gabaliņ!"

Redzēdama viņu tik pēkšņi pārmaināmies, es uzcēlu grāmatu, ielēju kausiņā tēju no kannas, kas atradās uz galda un pasniedzu to mātei ar abām rokām.

Tad viņa lūdza mani apsēsties. Bērns rotaļājās uz grīdas un mēs viņu vērojām. Gaidīju, lai māte sāk runāt, jo nezināju^ vai pieminēt gadījumu ar brāli, vai nē. Viņa ari tūlīt tam nepieskārās. Vispirms māte teica:

„Meit, tavs dēls ir te.“

Atcerējos to vakaru, kad stāstīju viņai savas bēdas. Tagad bija pienācis rīta prieks.

„Jā, māt," es smaidīdama atbildēju.

„Vai tu esi laimīga?" viņa jautāja un acis tai vēl kavējās pie bērna.

„Mans pavēlnieks, izturēšanās ziņā pret mani, padevīgo sievu, ir īsts piincis," es atbildēju.

„Bērns ir ieņemts un dzemdēts kā no pašas pilnības," tā domīgi teica, skatīdamās viņā.

„Novēroju^ ka viņš ir dalīts desmit daļās un ir pilnīgs. Nav tāda skaistuma, ko varētu vēl vēlēties viņam."

,,Ak,“ tā nopūtās un nemierīgi sakustējās — „tavs brālis bija tāds pat bērns! Es vēlos, kaut viņš labāk būtu tad nomiris, lai varētu viņu atcerēties kā skaistu un labu dēlu!"

Un es sapratu, ka viņa vēlas runāt par manu brāli. Bet es gaidīju vēl skaidrāku viņas domu mājienu. Pēc brīža tā abkal ierunājās, mani uzlūkodama.

„Vai tu saņēmi manu vēstuli?"

„Manas mātes vēstule aizsniedza mani šorīt caur kalpotājas roku," es atbildēju paklanīdamās.

Māte atkal nopūtās. Piecēlusies tā aizgāja pie rakstāmgalda un izņēma no atvilktnes vēl vienu vēstuli. Es stāvēju un gaidīju viņas atgriešanos. Kad māte sniedza man vēstuli, es saņēmu to abām rokām.

Viņa teica:

„Lasi."

Tā bija no kāda mana brāļa drauga, saukta ču, ar kuj-u viņš bija kopā aizbraucis no Pekinas uz Ameriku. Vēstulē bija teikts, ka paklausot brāļa lūgumam, viņš, Ču Kuo-tings, rakstot cienījamiem vecākiem, lai pateiktu viņiem, ka viņu dēls pēc rietumu paražām esot saderinājies ar kādu universitātes lektora meitu. Viņš, viņu dēls, sūtot saviem vecākiem dēla godbijības apliecinājumu, un lūdzot atsaukt agrāko saderināšanos ar Li meitu, kas viņu vienmēr darījusi nelaimīgu, pat iedomājoties vien. Visās lietās viņš atzīstot vecāku augsto tikumību un viņu neizmērojamo laipnību pret viņu, nevērtīgo dēlu. Tomēr viņš gribot skaidri pateikt, ka nevēloties precēt to sievieti', ar kuru esot saderināts pēc ķīniešu paražām, jo laiki esot mainījušies; viņš esot moderns cilvēks, un esot nolēmis atzīt moderno, neatkarīgo un brīvo laulību:

XI

Vēstule nobeidzās ar daudziem oficiāliem dēla godbijīgas mīlestības un paklausības apliecinājumiem^1. Bet tomēr brāļa sirds apņemšanos varēja skaidri redzēt. Viņš bija lūdzis draugu rakstīt viņa vietā, jo gribējis aiztaupīt vecākiem un sev uztraukumu un tiešu izaicinājumu. Mana sirds dega, lasot šo vēstuli. Kad biju beigusi, salocīju to un ne vārda neteikusi^1 pasniedzu atpakaļ mātei.

„Viņš ir palicis traks,“ māte ierunājās. „Aizsūtīju viņam elektrisko vēstuli un pavēlēju tūlīt at-griezties.“

Tad es zināju, cik liels bija viņas uztraukums. Jo mana māte pilnīgi piederēja vecajai Ķīnai. Kad mūsu vecās, skaistās^1 pilsētas ielās iestādīja garus stabus, kas turēja stiepules kā koka zari tur zir-nēkļa tīklus, viņa dusmojās par šādu pilsētas apgānīšanu.

„Mūsu senči lietoja otes un tintes papīru, un kas mums, viņu necienīgajiem pēcnācējiem būtu svarīgāks sakāms par viņu cēlajiem vārdiem, ka mums vajadzīga tāda steiga?" sarūgtināta viņa bija saukusi. Un kad viņa dzirdēja, ka vārdi pat varot ceļot zem jūras, viņa bija teikusi:

„Un kas gan mums būtu runājams ar šiem barbariem? Vai gan dievi savā gudrībā nav izlējuši jūfu starp mums, lai nošķirtu viņus no mums? Ir bezdievīgi savienot to, ko dievi savā gudrībā atšķīruši."

Bet tagad vajadzība steigties bija pienākusi arī viņai.

„Els domāju," viņa skumji runāja, „es nekad neizlietošu šos svešnieku izgudrojumus. Els to ari nebūtu darījusi, ja mans dēls būtu palicis dzimtenē. Bet ja darīšana ar barbariem, tad pats velns jāiejūdz dzirnavās!"

Es runāju, lai viņu nomierinātu.

„Māt, nebēdājies tik daudz. Mans brālis ir paklausīgs. Viņš uzklausīs tevi- un atgriezīsies no muļķīgās dzīšanās pakaļ svešzemju sievietei."

Bet viņa purināja galvu, un atspieda deniņus rokās. To redzot mani pārņēma pēkšņas izbailes. Viņa tiešām izskatījās slima. Nekad viņa nebija bijusi pilnīga miesās, bet tagad viņa izskatījās pavisam novārgusi, un roka, kas atbalstīja galvu, tricēja. Kad noliecos uz priekšu, lai viņu rūpīgāki apskatītu, tā sāka klusi runāt.

„Jau labi sen esmu atzinusi," māte runāja, un viņas balss bija nogurusi un skanēja tikko dzirdami, „ja vīrieša sirdi iezogas sieviete, viņa acis iekšēji vēršas tikai uz viņu, un tas paliek akls pret visām pārējām Metām." Viņa brīdi atpūtās un tad turpināja, un viņas vārdi skanēja kā nopūtas.

„Tavs tēvs — vai viņu neuzskata par godājamu vīru? Un tomēr es jau sen esmu ar to samierinājusies: ja viņu savaldzina sievietes skaistums un pamodina viņā iekāri, tad kādu laiku viņš ir traks un nepazīst nekāda saprāta. Viņš ir pazinis veselu baru dziedātāju meiteņu, neieskaitot šīs laiskās mutes, ko viņš pārvedis mājās kā konkubīnas — trīs jau mums ir, un vienīgais iemesls, ka mums nav vēl viena, ir tas, ka viņa iekāre uz Pekinas meiteni zuda, iekams bija pabeigti veikalnieciski darījumi. Kā lai dēls izrādītu lielāku saprātu par tēvu?“

„Vīrieši!” Pēkšņi viņa piecēlās. Viņa savilka lūpas, kamēr mute nicināšanā dzīvoja savu dzīvi. „Viņi arvien vij savas slepenākās domās kā čūskas ap sievietes dzīvo miesu !”

Mātes vārdi iedvesa man šausmas. Nekad līdz šim viņa nebija runājusi par tēvu un konkubīnēm. Un pēkšņi es ieskatījos viņas sirds dziļumos. Kā uguns tur liesmoja rūgtums un ciešanas. Man nebija vārdu, ko viņu mierināt — man, vīra mīļotai sievai. Mēģināju iedomāties kā būtu, ja viņš paņemtu Otro dāmu. Nevarēju. Atcerējos tikai mūsu mīlas stundas un negribot acis apstājās pie mana dēla, kas vēl rotaļājās ar sēžama cepumu.

Ko es varēju pateikt mātei kā mierinājumu?

Tomēr es gribēju runāt.

„Varbūt, tā svešzemju sieviete..,” es bailīgi sāku.

Bet viņa piesita pie grīdas ar siavu garo pīpi. Viņa tikko bija to paņēmusi no galda un trīcošām rokām sākusi to steidzīgi piepildīt.

„Par viņu nerunāsim,” māte asi teica. „Savu vārdu esmu teikusi. Tagad atliek manam dēlam paklausīt. Viņam ir jāatgriežas un jāapprec Li meita, viņa saderinātā, un no viņas jānāk pirmajam auglim. Tā būs (izpildīts pienākums pret senčiem. Par mazo sievu tad viņš var ņemt ko grib! Vai varu sagaidīt, ka dēls būs labāks par tēvu? Tagad ciet klusu un atstāj mani vienu. Esmu ļoti nogurusi. Brīdi man jāatliekas gultā.”

Nevarēju vairs neko teikt. Es tiešām redzēju, viņa bija ļoti bāla un viņas stāvs sabrucis kā novītusi niedra. Es paņēmu savu dēlu un izgāju ārā.

* *

*

Kad pārnācu mājās, es asarām acis stāstīju vīram, ka man nebija izdevies mīkstināt mātes bēdas. Viņš mierināja mani glāstot manas rokas un lūdza pacietīgi gaidīt brāļa pārbraukšanu. Viņš runāja ar mani tik mīļi, ka manī uzausa cerības nākotnei. Bet nākošā rītā, kad viņš aizgāja uz darbu, mani atkal pārņēma šaubas. Es nevarēju aizmirst māti!

Neskatoties uz visām savas dzīves raizēm, šos daudzos gadus viņa bija lolojusi lielas cerības nākotnei — visu labu sieviešu cerības: viņa bija domājusi par dēla dēlu kā atbalstu vecuma dienās, un domājusi tā piepildīt savu pienākumu pret ģimeni. Kā tas var būt, ka mans brālis nostāda savu vieglprātīgo vēlēšanos pretim mātes dzīvībai? Es viņu bāršu. Atstāstīšu viņam visu, ko māte teica. Atgādināšu viņam, ka viņš ir mātes vienīgais dēls. Un tad es viņam teikšu:

„Kā tu varēsi svešzemnieces bērnu likt mātes klēpi ?“

XI

Māsa, līdz šim mēs vēl neko neesam dzirdējuši! Katru dienu es sūtu dārznieku uz mātes māju apjautāties par viņas veselību, un uzzināt, vai saņemta kāda ziņa no brāļa. Un ikreizi kopš piecpadsmit dienām, viņš atbild:

„Cienījamā vecā dāma saka, viņa neesot slima.

Bet viņa izdilst kalpotāju acu priekšā. Viņa nevar ēst. No jaunā kunga nav nekādu ziņu. Nav šaubu, šī iemesla dēļ viņas sirds sagrauž ķermeni. Tādā vecumā gļ*ūti panest bēdas."

Ak, kamdēļ mans brālis neraksta?

Esmu sagatavojusi mātei smalkus ēdienus un ielikusi tos skaistos porcelāna traukos. Nosūtīju tos ar kalpotāju rokām un teicu:

„Māt, ēd šo nabadzīgo barību. Tā ir negaršīga, bet tā kā manas rokas to pagatavojušas, tad nenopel un ēd kaut drusku."

Kalpotāji stāsta, viņa sākusi gan ēst, bet drīz nolikusi kociņus. Viņa nespēj atbrīvot savu sirdi no bailēm. Vai brālis drīkst nonāvēt manu māti? Viņam ir jāzin, ka māte nevar paciest rietumu necienīgo izturēšanos. Tas ir kauns, ka viņš aizmirsis savu pienākumu!

* *

*

Daudzas stundas es pavadu neauglīgā domāšanā un prātošanā. Nevaru iedomāties, ko mans brālis darīs. Sākumā es nešaubījos, ka viņš beidzot paklausīs mātei. Vai' viņa ķermenis, āda un mati nav no viņas? Vai viņš var visu svaidīto aptraipīt ar svešnieci?

Bez tam, jau no agras bērnības viņam ir mācīta lielā meistara gudrība: „Katra cilvēka pirmais pienākums ir rūpīgi izpildīt katru savu vecāku vēlēšanos." Kad atgriezīsies mans tēvs un dzirdēs brāļa nodomus, viņš arī, protams, tos noliegs. Mēģināju nomierināties.

Tā es domāju sakumā. Bet tagad es esmu kā vaļā palaista straume, kas veļ savus ūdeņus pār smilšainiem laukiem.

Māsa, mans vīrs ir tas, kas liek man šaubīties par veco paražu gudrību. Ar mīlestības spēku viņš modina manī šaubas. Vakar vakarā viņš teica man savādas lietas. Els tev pastāstīšu, tas bija tā:

Mēs sēdējām mazajā ķieģeļu terasē, ko viņš lika uzcelt mājas dienvidus pusē. Mūsu dēls gulēja augšā savā bambuika niedru gultā. Kalpotāji bija aizgājuši pie saviem darbiem. Es sēdēju porcelāna dārza krēslā, drusku atstatu no mana vīra, kā tas piederējās. Viņš bija atlaidies garā niedru krēslā.

Kopēji mēs vērojām mēness pilno seju, kas augsti karājās debess jumā. Bija sacēlies naktsvējš, un pāri debesīm joņoja baltu mākoņu virknes, ātri kā lieli sniegbalti putni, drīz aizsegdami, drīz brīnišķi skaidri atklādami mēness seju. Mākoņi slīdēja tik ātri, ka izskatījās, it kā mēness pats skrietu pār kokiem. Nakts gaisā bija jūtama lietus smarža. Mani viļņoja prieks par šo skaistumu un mieru. Un pēkšņi biju ļoti apmierināta ar savu dzīvi. Es pacēlu ads un redzēju, ka mans vīrs skatījās manī. Manī trīsēja lielisks un kautrs prieks.

„Kāds mēness!" viņš beidzot teica, un viņa balsī skanēja pašapmierinājums. „Kuei-lan, vai nespēlēsi veco harfu?“

Es ķircināju viņu zobgalīgiem pārmetumiem.

„Harfai, pēc mūsu senču nostāstiem, kas viņu pagatavojuši, ir septiņi aizliegumi un sešas pretīgas lietas," es teicu. „Viņa negrib skanēt, ja apkārt ir skumjas; viņa negrib skanēt svētku instrumentu klātbūtnē; un tad, kad spēlētājs ir nelaimīgs; kad spēlētāju nicina; 'kad ilgi nav aizdegts vīraks; un ari tad, kad klausītājs ir nejūtīgs.

Ja viņa neskanēs šovakar, mans kungs, kupa no nepatīkamajām lietām būs par iemeslu?"

Viņš kļuva nopietns un teica:

„Nē, mana sirds, es zinu, kādreiz viņa neskanēja, jo toreiz nepatīkamā lieta bija nejūtīgs klausītājs. Bet tagad? Lai tavi pirksti liek skanēt senajām mīlestības dziesmām, dzejnieku dziesmām."

Tad es piecēlos, paņēmu harfu, un nolikusi to uz mazā akmens galda viņam līdzās, aizskāru tās stīgas, domādama, ko lai viņam dziedu. Beidzot es dziedāju:

„Auksts ir rudens vējš,

Skaidrs rudens mēness.

Mirušās lapas birst un izklīst,

Koku atstāj salā drebošs krauklis.

Mīļotais, kur esi tu?

Vai satikšu vēl tevi?

Ak, šonakt raud mana sirds —

Es esmu viena!"

Un skumjais refrēns atbalsojās stīgās vēl un vēl, ilgi pēc tam, kad mani pirksti tās vairs neskāra. „Viena... viena... viena..." šo atbalsi uzķēra vējš un pēkšņi dārzs bija pilns skumju skaņu. Tas savādi saviļņoja mani um atsvaidzināja bēdas, kas kādu stundu bija aizmirstas. Tās bija bēdas par māti. Klusi es uzliku^1 roku uz stigām, lai apklusinātu vaimanas. Es^1 teicu:

„šovakar nepatīkamā lieta esmu es. Es ciešu, es, spēlētāja, un harfa vaid pati no sevis.“

„Tu ciet?“ Viņš piecēlās, pienāca man klāt un saņēma manu roku.

„Mātes dēļ,“ es klusi' teicu un iedrošinājos acumirkli pieglaust galvu viņa rokai.

„Māte skumst brāļa dēļ, un viņas bēdas runā ar mani cauir harfu. šovakar izjūtu mātes nemieru. Viss ir nemiera pilns, viss gaida viņa pārnākšanu. Mātei bez viņa nav neviena. Ir jau pagājis ilgs laiks, kopš starp māti un tēvu viss izbeidzies, un pat es tagad piederu citai ģimenei — tavējai."

Sākumā mans vīrs neteica nekā. Viņš izņēma no kabatas svešzemnieku tabaku un to aizdedzināja. Beidzot viņš teica mierīgā balsī:

„Tev jābūt sagatavotai uz visu. Ir labāki skatīties patiesībai acīs. Viņš, droši vien, neklausīs mātei."

Biju pārsteigta.

„Ai, kamdēļ tu tā domā?" es jautāju.

„Kamdēļ tu domā, viņš to darīs?" arī viņš jautāja, pūzdams no mutes gapus tabakas dūmu mutuļus.

Es atrāvos nost no viņa.

„Nē. Neatbildi ar jautājumiem. Es nezinu, es neesmu gudra, un sevišķi neprotu atrast iemeslus! Ja man jāsaka īsts iemesls, tad tas ir tas, ka viņam mācīja atzīt paklausību vecākiem kā valsts pamatu,

un dēla pienākums ir--“

„Vecie pamati gpūst — ir jau sagruvusi." Viņš pārtrauca mani ar zīmīgu skatu. „Mūsu dienās jābūt stiprākiem iemesliem."

Kad viņš runāja, mani pildīja šaubas. Es atcerējos kādu slepenu mierinājumu — domu, ko nebiju izteikusi vārdos, šī bija mana apslēptā doma: „Bet svešzemju sievietes taču ir tik neglītas," es čukstēju. „Kā mūsu rases cilvēks var precēt kādu no viņām? Viņu. pašu vīriešiem nav izvēles, bet —“

Es apklusu, jo kaunējos sava vīra priekšā tā runāt par vīriešiem. Kā var vīrietis ilgoties pēc tādas sievietes kā tā, ko mēs redzējām pirms mana dēla dzimšanas? Tik gaišas, seklas acis, izbalējuši mati, tik rupjas rokas un kājas! Es pazīstu savu brāli! Vai viņš nav mana tēva dēls, un vai tēvs nav vienmēr un par visām lietām vairāk mīlējis sievietē skaistumu?

Bet mans vīrs īsi iesmējās.

„На! Ne visas ķīniešu sievietes ir skaistas, un ne visas svešzemnieku sievietes ir neglītas ! Esmu dzirdējis, ka Li meita, ar kupu tavs brālis saderināts, arī neesot skaistule! Tējas namos runā, ka viņas mute esot pārāk plata, un lūpas esot līkas ar noslīdējušiem kaktiņiem kā rīsa sirpis —“

„Kāda daļa tējas namu sliņķiem runāt par tādām lietām?" es iesaucos sašutusi. „Viņa ir cienījama jaunava un viņas ģimene diža!"

Viņš paraustīja plecus.

„Es saku tikai to, ko dzirdu, un tavs brālis ari būs to dzirdējis," viņš atbildēja. Iespējams, ka šādas valodas palīdzēja viņam vieglāk atdot savu klejojošo siiirdi citai sievietei."

Brīdi mēs klusējām.

„Un šīs svešzemju sievietes!" viņš turpināja, smēķēdams un domādams, ,.dažais no viņām ir tik skaistas kā Baltā Zvaigzne! Gaišām acīm, brīviem ķermeņiem — —“

Es pagriezos un plaši ieplestām acīm uzlūkoju vīru. Bet viņš neredzēja mani. Viņš turpināja:

„Tās skaistās, kailās^1 rokas^1 —, es tev varu teikt, ka viņām nav nekā no mūsu sieviešu mākslotās kautrības un atturības Viņas ir brīvas kā saule un vējš; ar smiekliem un dejām tās izrauj vīrieša sirdi un laiž to caur pirkstiem kā saules gaismu, lai tā nokristu zemē iznīcībai."

Brīdi man aizrāvās elpa. Par ko tad runāja viņš, mans vīrs? Kāda svešniece to viņam bija iemācījusi? Es jutu, ka manī mostas pēkšņas rūgtas dusmas.

„Tu — tu esi —“ es stostījos.

Bet viņš purināja galvu un smējās par mani.

„Kāda savāda tu esi! Nē — manu sirdi neviena nav iznīcinājusi. Es paglabāju to, kamēr..." Viņa balss kļuva maiga, mana sirds saprata un es jutos atvieglota.

„Bet tas bija grūti?" es čukstēju.

„Jā, dažreiz. Mūs, ķīniešus, arvien turēja sav-rūp. Mūsu sievietes ir atturīgas un trauslas. Vilnas sevi nerāda. Un jaunam vīrietim — tavs brālis ir jauns — tās otrās, tās svešzemju^1 sievietes, ar savu sīkais to, gulbju balto miesu, lielisko augumu, atdodamās dejā..."

„Klusu, mans kungs,11 es cienīgi teicu. „Tās ir vīriešu runas. Es negribu tās dzirdēt. Vai tiešām šie cilvēki ir tik nekulturāli un mežonīgi, kā tas sKan no tavām lūpām?"

,,Nē,“ viņš lēni atbildēja. „Tas pa daļai ir tamdēļ, ka viņu nācija ir jauna un jaunatne meklē prieku rupjā veidā. Bet es runāju par šim lietām tamdēļ, ka arī tavs brālis ir jauns. Un pat, ja tu to ne labprāt gribi dzirdēt, nevajag aizmirst, ka viņa līgavas lūpas ir platas un līkas kā rīsa sirpis."

Viņš atkal smaidīja, un nosēdies skatījās mēnesī.

Mans vīrs ir gudrs. Es nevaru viņa vārdus viegli aizmest prom. No tā, ko viņš teica, es sāku nojaust, ka šo svešzemju sieviešu neapsegtai miesai ir kāda neredzama pievilcība. Dzirdot vīru tā runājam, es kļūstu nemierīga. Tas liek man atcerēties mana tēva un viņa mīļotās konkubīnes mirdzošās acis un smieklus. Es nodrebu, un tomēr nevaru atraut no tā savas domas.

Tamdēļ es nemitīgi prātoju. Protams, mans brālis ir vīrietis. Bez tam viņa ilgstošā klusēšana ir ļauna zīme. Jau no bērnu dienām viņš mēdza kiusēt, ja bija kaut ko apņēmies. Vang Da Ma stāstīja, kad māte viņam kā bērnam kaut ko liegusi, viņš pēkšņi apklusis un vēl ciešāki satvēris aizliegto priekšmetu.

Nopūzdamās beidzot es atliku harfu atpakaļ lain

kotajā kārbā. Mēness tagad bija pilnīgi, paslēpies mākoņos un sāka smidzināt sīks lietus. Nakts noskaņa bija mainījusies. Mēs iegājām mājā. Es slikti gulēju.

XII

šodien rīts atausa klusās, pelēkās debesīs. Gaiss vēlīnā karstuma smags un mitruma pilns. Bērns ir nemierīgs, lai gan nevaru viņā atrast nekādas slimības.

Kalpotājs šodien atgriezās no apjautāšanās gājiena manas mātes mājā un pastāstīja, ka mans tēvs pārbraucis. Liekas, Vang Da Ma būs uzdrošinājusies aizsūtīt viņam vēstuli caur profesionālo vēstuļu rakstītāju, kas sēd pie Tempļa vārtiem, pazemīgi lūgdama, lai viņš atgriežas, jo manas mātes spēki izsīkstot. Diendienā viņa sēžot savās telpās. Viņa nevarot ēst. Tēvs, saņēmis vēstuli, esot pārbraucis mājās uz divām dienām.

Els nolēmu iet viņu apciemot. Ieģērbu savu dēlu sarkanā šī ir pirmā reize, kad mans tēvs viņu redzēja.

Sastapu tēvu sēdām pie dīķa, Zelta zivs pagalmā. Tā kā gaiss bija karsts, un tā kā viņš tagad ir ļoti resns, tas sēdēja pie dīķa apakšējos svārkos un plānās, vasaras zīda biksēs, tik bālās kā ūdens zem vītoliem. Otrā dāma stāvēja viņam līdzās un vēdināja, lai gan sviedri tecēja pār viņas pašas vaigiem no nepierastās kustēšanās, un viņam klēpī sēdēja viens no viņa bērniem, tērpts svētku drēbēs, par godu tēva pārbraukšanai.

Kad es iegāju pagalmā, viņš sasita rokas un izsaucās:

„Ak, ak, te nāik māte ar savu dēlu!“

Viņš nocēla bērnu no saviem ceļgaliem, un lika manam dēlam pienākt tuvāk, vilinādams to klusiem vārdiem un smaidiem. Es dziļi paklanījos un viņš palocīja galvu, vēl arvien skatīdamies manā dēlā. Tad es sakrustoju sava dēla rociņas un liku viņam paklanīties. Tēvs bija ļoti iepriecināts.

„Ak, ak,“ viņš vairākas reizes atkārtoja. Tēvs paņēma manu dēlu klēpī un aptaustīja viņa resnās rociņas un kājiņas, un smējās par viņa plati ieplestajām, izbrīna pilnajām acīm.

„Kāds vīrs!“ viņš jūsmīgi iesaucās. „Lai verdzene atnes viņam saldumus! Lai atnes cukurotās dateles un mazos speķa raušus!"

Biju satriekta. Manam dēlam ir augstākais desmit zobi, kā lai viņš sakož cietās, cukurotās plūmes?

„Ak, mans cienījamais tēv!“ es lūdzu, „ņem vērā niecīgo vecumu. Viņa mazais vēderiņš pieradis tikai pie mīkstas barības. Es lūdzu tevi--“

Bet mans tēvs pamāja ar roku, lai stāvu klusu un runāja ar bērnu. Biju spiesta padoties.

„Tu tak esi vīrs! Vai māte tevi vēl arvien baj'o ar biezeni? Meit, arī man bija dēli, daudz dēlui, četri vai pieci, nevaru atcerēties. Katrā ziņā man ir lielāka sajēga par dēliem nekā mātei, kam ir viens pats, kaut arī tāds!“

Aiutruma vēji — rietuma vēji*

Viņš skaļi iesmējās un turpināja:

„Ak, kaut mans dēls, tavs brālis, radītu ar Li meitu man tādu dēlu kā šo, lai tas varētu cienīt manus vecos kaulus!"

Tā ka viņš bija jau pieminējis manu brāli, es iedrošinājos jautāt:

„Tēv, bet ja viņš apprec svešzemnieci ? šis bailes ir tas, kas iznicina manas mātes- sirdi, kamēr viņas ķermenis dienu no dienas paliek vājāks."

„Klusu! Viņš nedrīkst!" tēvs čukstoši iesaucās. „Kā viņš var precēties bez manas atļaujas?. Tas nav likumīgi. Māte nevajadzīgi uztraucas par visu šo lietu. Šo pašu rītu es viņai teicu: Atmet savu neprātīgo bēdāšanos. Zēns tikai spēlējas ar svešzemnieci. Viņš ir divdesmit četrus gadus vecs un viņa asini® to mudina. Tas nav nekas. Viņa vecumā man bija trīs dziedātājas, kuras mīlēju. Ļauj viņam šo prieku. Kad viņa tam apniks, teiksim, pēc diviem mēnešiem, jeb ja viņa ir sevišķi skaista, tad pēc četriem vai pieciem, varbūt, kaut gan es tam neticu, tad viņš noteikti piekritīs precībām. Vai var prasīt, lai viņš četrus gadus dzīvo kā mūks, kaut arī svešās zemēs? Vai tad svešzemju sievietes nav tādas pat sievietes?

Bet tava māte arvien ir bijusi nesaprātīga. Jau no paša sākuma viņai bija savāda strauja daba. Nē, nē, es nerunāju sliktu par viņu. Viņa ir gudra, viņas rokas neizdod vieglprātīgi manu zeltu un sudrabu. Es nesūdzos! Viņa nekad nemoka mani ar savām runām, kā to dara citas sievietes. Ir brīži, kad es vēlios, lai viņa to darītu, lai man nebūtu jā-sastopas ar to klusumu, kas mani biedēja jau pašā sākumā. Alk, tagad tam vairs nav nekādas nozīmes. Sieviešu untumi ir neizprotami. Bet šī īpašība viņai jau ir no jaunības — grūtsirdība, kas ir pārāk smaga ikdienas dzīves omulībai. Viņa pieķeras kādai domai, kādam iedomātam pienākumam, un tas tad

kļūst viņai pati dzīve. Tas ļoti nogurdina---“

Sarūgtināts viņš pārtrauca runu. Tādā garastāvoklī nebiju vēl līdz šim tēvu redzējusi. Viņš izņēma otrai dāmai no rokām vēdekli un sāka strauji vēdināt. Tad nolika manu dēlu zemē un likās to aizmirsis. Viņš gandrīz dusmīgi turpināja:

„Un tagad viņai radusies kāda ērmota sieviešu iedoma, ka mūsu dēla pirmie sakari došot mums mazdēlu — uh māņticīgi tic, ka debesis šo bērnu bagātīgi apveltīšot. Ak, sievietes ir stūrgalvīgas! Un labākās no viņām neko nezin, jo dzīvo noslēgušās no pasaules."

Aizvēris acis viņš brīdi klusēdams vēdināja, un viņa īgnums izgaisa. Pār viņa seju pārlaidās parastais mierīgais, labsirdīgais smaids. Viņš atvēra acis un spieda manam dēlam ēst cepumus, sacīdams: „Ēd, mans mazais! Kāda tam visam nozīme? Nebēdājies, meit! Vai dēls, kas neklausa tēvu, var dzīvot? Te man nav jāuztraucas."

Vēl arvien es nebiju apmierināta, un pēc neilgas klusēšanas man gribējās vēl kaut ko teikt.

„Tēv, bet ja nu viņš atsakās precēt savu līgavu? Esmu dzirdējusi, ka šais mainīgos laikos..."

Bet tēvs par to negribēja ne zināt. Viņš viegli atmeta ar roku un pasmaidīja.

„Atsaikās? Neesmu nekur vēl dzirdējis, ka dēls atteiktos paklausīt tēvam. Nomierinies, meit! Pēc gada, saskaņā ar likumu, viņam būs dēls ar Li meitu. Tāds kā tu, mans mazais vīrs! Un viņš pa-plaukšķināja mana dēla vaigus.

* *

*

Pastāstīju savam vīram, ko bija teicis mans tēvs. Viņš domīgi- noklausījās un atbildēja:

„Gļūtībag varbūt radīsies tai ziņā, ka ārzemniece negribēs būt zemākā stāvoklī. Viņu zemē nav parasts, ka vīrieši tur blakus sievas.“

Es nevarēju tūlīt atbildēt. Man nemaz nebija ienācis prātā domāt par šo sievieti un par to, kā viņa skatīsies uz mūsu paražām. Vai viņai jau nebija izdevies ievilkt savos tīklos manu brāli? Ko viņa vēl varēja vēlēties? Līdz šim biju domājusi tikai par savu brāli un viņa pienākumiem pret vecākiem.

„Vai tai^1 gribi teikt, ka tā domā visu laiku būt mana brāļa vienīgā sieva?" es jautāju.

Biju pat drusku noskaitusies. Kā viņa var iedomāties aizliegt manam brālim to, kas ir viņa oficiālās tiesības pēc mūsu zemes likumiem? Kā tā var prasīt vairāk no viņa kā ir prasījusi mana cienījamā māte no mana tēva? To es pateicu savam vīram.

„Domāju, tas ir pavisam vienkārši," es beidzot teicu.

„Ja viņa prec mūsu rases vīrieti, tad viņai tam jādod ierastā brīvība. Viņa nevar te ievest savas svešzemnieciskās paražas.14

Vīrs skatījās manī un smaidīja pavisam dīvaini. Es viņu nesaprotu. Tad viņš runāja:

„Kā būtu, ja es teiktu, ka gribu ņemt otru sievu — konkubīni?11

Mani sastindzināja kaut kas auksts, it kā man būtu uzmests sniegs uz kailām krūtīm. Es čukstēju:

„Ak nē, mans kungs... to tu nedarīsi... tagad nedarīsi... tagad nē! Esmu dāvājusi tev dēlu!"

Viņš uzlēca kājās, un es jutu viņa roku ap saviem pleciem. Viņš klusu teica:

„Nē, nē, mana mazā sirds... Es to nedomāju darīt. Es to nedarīšu, es nevaru to izdarīt, patiesi...11

Bet viņa iepriekšējie vārdi bija pārāk negaidīti. Tie ir vārdi, kurus sagaida un no kuriem bīstas katra sieviete, bet kopš viņš mani mīlēja, es nebaidījos. Bet tagad, bez kāda brīdinājuma viņš iemeta manā sirdī manas mātes mokas, visu sieviešu mokas kopš simts paaudzēm, kas mīlējušas savus pavēlniekus, un tad pazaudējušas viņu labvēlību. Es pēkšņi sāku raudāt, un nespēju savaldīties.

Tad vīrs saņēma manu roku un mierināja mani, bet es nevaru tev pateikt viņa vārdus, mās! Pat mūsu starpā atkārtoti šie vārdi mani apkaunotu. Es kautrējos domāt par tiem. Es nomierinājos un asaras apstājās pašas no sevis.

Kad bijām kādu laiku klusējuši, viņš man jautāja:

„Bet kādēļ tu raudāji?"

Es nokāru galvu un jutu, ka asinis man saskrēja vaigos.

Viņš saņēma manu galvu savās rokās un pagrieza manu seju pret sevi.

„Kādēļ... kādēļ?" viņš uzstājās, un kā vienmēr atbildot uz vira jautājienu, patiesība nāca pār manām lūpām:

„Tādēļ, ka mans pavēlnieks dzīvo manā sirdī," es čukstēju, „un to pilnīgi piepilda. Un es..."

Es neapzinīgi apklusu, bet viņa acis atbildēja. Tad viņš klusā balsī ļoti maigi teica:

„Un ja nu viņa mīl tavu brāli tāpat? Viņas daba nav citādāka par pārējo sieviešu dabu tikai tamdēļ vien, ka viņa dzimusi aiz Rietumu jūrām. Jūs esiet sievietes un jūtu dvēseles, un vēlēšanās ir vienādas."

Tā es par viņu nebiju domājusi. Redzēju, ka nebiju šo lietu skaidri sapratusi. Mans vīrs mani vienmēr vēl mācīja.

Aik, es baidos... es baidos! Tagad sāku mazliet saprast. Ko lai mēs darām, ja starp manu brāli un svešo ir īsta mīlestība?

XIII

Pienākusi vēstule no brāļa! Viņš atrakstījis man un manam vīram un lūdz mūsu palīdzību. Viņš lūdz, lai es aizbildinu viņu vecāku priekšā. Un tad viņš stāsta par viņu — svešzemnieci! Ugunīgiem vārdiem viņš slavē tās skaistumu. Viņš saka, tā esot tik skaista kā sniega piebirusi priede.

Un tad, ak mana māsa, tad viņš raksta, ka esot jau salaulājies ar viņu pēc viņas zemes paražām! Tagad viņš vedīs to līdz, jo ir saņēmis mātes vēstuli ar pavēli atgriezties. No visas sirds viņš lūdz mūsu palīdzību, tamdēļ, ka viņi vien® otru mīlot.

Esmu izmisusi. Izmisusi par to, kas notika starp mani un manu vīru. Tagad es nevaru uzklausīt savas mātes vārdus. Vairs nevaru domāt par viņas bēdām. Vairs neatceros, ka mans brālis bijis nepaklausīgs, šī ir vienīgā lieta, ar ko viņš varēja mani piespiest sev palīdzēt: ja viņa to mīl tikpat stipri, kā es mīlu savu pavēlnieku, kā lai varu viņiem kaut ko atteikt?

Iešu pie mātes.

* *

*

Māsa, ir pagājušas trīs dienas kopš biju pie mātes. Es sagatavojos viņai pazemīgi tuvoties. Iepriekš izmeklējos vārdus, tāpat kā līgavainis izmeklē dārgakmeņus savai līgavai. Viena iegāju mātes istabā un nostājos viņas priekšā. Es runāju maigi un lūdzoši.

Viņa nesaprata neko — neko, mās’. Mēs esam atsvešinājušās, mana māte un es. Viņa klusi apsūdz mani draudzībā ar svešnieci, un pārmet, ka es nostājoties brāļa pusē pret māti. Lai gan viņa man to nesaka, es tomēr zinu, ka savā sirdī viņa tā domā. Manus paskaidrojumus viņa nemaz negribēja dzirdēt.

Lai gan biju sagatavojusi runu ļoti rūpīgi, es pie sevis tikai teicu:

„Mēģināšu atsaukt mātes atmiņā viņas pašas precības un tēva mīlestības pirmās dienas, tās dienas, kad tā bija jauna un skaista.14

Bet vai stīvas, oficiālās formas, kādi ir vārdi, spēj dot mīlestības garīgo būtību? Tas būtu tāpat, kā kad kāds mēģinātu dzelzs traukā saturēt rožainu mākoni, vai ar rupju bambukniedras otu gleznot tauriņus.

Viņa kļuva dilsmīga, kad es runāju par mīlestības varu starp jauniem un to noslēpumaino saskaņu, kas negaidot saista sirdi pie sirds, šos maigos vārdus izrunāju vilcinādamās.

„Nav nekā tāda vīrieša un sievietes starpā," viņa augstprātīgi teica. „Ir tikai iekāre. Runājot par to nelieto dzejiskus izteicienus. Ir tikai iekāre — vīrieša tieksme pēc sievietes, un sievietes ilgas pēc dēla. Kad šī tieksme apmierināta, nekas vairs nepaliek pāri."

Es sāku no jauna.

„Māt, vai atceries, ko teica tava sirds, kad tevi un tēvu laulāja?44

Bet viņa pielika savus karstos, kalsenos pirkstus man pie lūpām.

„Nerunā par viņu. Viņa sirdī bijušas simtām sievietes. — Kupai piederējusi viņa sirds?44

„Un tava sirds, māt?" es klusi jautāju, saņemdama viņas roku. Trīcot tā gulēja manējā, tad māte to atkal atrāva.

„Tā ir tukša,44 viņa teica. „Tā gaida mazdēlu, mana dēla dēlu. Kad viņš būs pievests mūsu senču plāksnēm, es varēšu mierīgi mirt."

Viņa aizgriezās prom no manis un nevēlējās tālāk runāt.

Es aizgāju noskumusi. Kas gan bija mani no mātes tā atsvešinājis? Mēs runājām skaļi, bet viena otru nedzirdējām. Mēs runājām, bet nesapratā-mies. Es jutu, ka esmu pārvērtusies, un ka mani pārvērtusi mīlestība.

Esmu kā trausls tilts, kas saauž bezgalību starp tagadni un pagātni.

Es atkal satvēru mātes roku, es nedrīkstēju to palaist, bez manis viņa bija pilnīgi viena. Bet mana vīra roka turēja mani, un viņa roka turēja stipri. Es nevarēju ļaut mīlestībai aiziet!

Māsa, kas būs nākotnē?

* *

•

Manas dienas paiet gaidīšanā. Es it kā sapņoju, un sapnī vienmēr redzu zilu ūdeni un tajā peldošu baltu kuģi. Viņš steidzas uz krastu kā milzīgs putns. Ja es varētu, es izstieptu roku līdz okeānā vidum, satvertu kuģi, aizturētu to, lai viņš nekad nepienāktu krastā. Kā lai mans brālis varētu būt laimīgs pēc tā, ko viņš izdarījis? Viņa mājā, zem viņa tēva jumta tam vairs nav vietas.

Bet manas vājās rokas neko nespēj aizturēt. Es tikai sapņoju, es vairs nevaru skaidri domāt ne par ko. Nekas nevar aizdzīt šo kuģi, izņemot manu dēlu, kas smaidīdams un bubinādams izrunā pirmos vārdus. Visu dienu turu viņu pie sevis. Bet naktīs pamostos un dzirdu visapkārt viļņu bangas. Stundu pēc stundas kuģis turpina skriet un nekas nevar aizkavēt viņa tuvošanos.

Kā tas būs, kad atbrauks mans brālis un atvedis viņu? Es baidos savādu notikumu. Esmu mēma šai gaidīšanas laikā. Nezinu ne laba, ne ļauna, pazīstu tikai gaidīšanu.

Mans vīrs saka, pēc septiņām dienām baltais kuģis sasniegšot ostu, pie upes, Jūras Lielā Dēla, ietekas, kas plūst garām mūsu pilsētai gar Ziemeļu vārtiem. Mans vīrs nevar saprast, kamdēļ es tā turos pie stundām, lai tās paildzinātu un astoto dienu vēl attālinātu. Nevaru viņam izskaidrot savas bailes no tā dīvainā, kam jānāk.

Viņš ir vīrietis. Kā lai viņš saprot manas mātes sirdi? Nespēju aizmirst, kā māti šausmina brāļa pārbraukšana. Neesmu viņu tagad redzējusi. Mums nav nekā viena otrai ko teikt. Es tikai nevaru viņu aizmirst, un nevaru aizmirst, ka viņa ir viena.

Tomēr nevaru aizmirst arī savu brāli un to sievieti, kuyu viņš mīl. Mani rausta šurpu un turpu kā trauslu plūmju koku vēja brāzma, kas ir par stipru, lai koks spētu turēties pretī.

XIV

Māsa, es nevarēju sagaidīt, kad tev būs brīvs laiks. Es atnācu kājām. Atstāju savu dēlu, uzticēdama viņu ankles rokām, un nelikos zinis par viņa kliedzieniem, kad tas redzēja mani aizejam. Nē — tējas nevajag! Man tūlīt jādodas atpakaļ. Atskrēju tikai, lai tev pastāstītu —

Viņi ir atbraukuši. Mans brālis un svešā ir klāt. Viņi atbrauca pirms divām stundām un paēda pie mums. Es redzēju viņu. Dzirdēju viņu runājam, bet es nesaprotu nekā, ko viņa saka. Tā ir tik dīvaina, ka es lūkojos viņā pat pret savu gribu.

Viņi ienāca, kad sēdējām pie brokastīm. Ieskrēja vārtsargs, un nepaguvis paklanīties, dvesa:

,JPie vārtiem ir kāds vīrietis, kopā ar tādu būtni, kādu nekad vēl neesmu redzējis! Es pat nezinu, vai tā ir vīrietis vai sieviete. Tā ir gara kā vīrietis, un tomēr tās seja izskatās pēc sievietes sejas!"

Mans vīrs paskatījās manī un nolika ēdamos kociņus.

„Tie ir viņi," viņš mierīgi teica atbildēdams manām izbrīna pilnajām acīm.

Tad viņš izgāja pats pie vārtiem, un tūliņ pēc tam viņi ienāca. Piecēlos, lai viņus apsveiktu, bet kad ieraudzīju lielo svešzemniecisko stāvu, vārdi izžuva manā mutē. Brāli gandrīz nemaz neredzēju. Skatījos tikai viņā, šai svešniecē, viņas lielajā augumā, kas tumšzilajā tērpā, mazliet pāri ceļgaliem, izskatījās tomēr slaids.

Mans vīrs nemaz nebija samulsis. Viņš lūdza tos sēsties pie galda kopā ar mums un lika ienest svaigu tēju un līšu. Es neteicu nekā. Varēju tikai viņā skatīties un atkal skatīties.

Pat tagad es sev nemitīgi jautāju:

,До mēs darīsim ar šo svešo sievieti ? Kā viņa vispār iederēsies mūsu dzīvē?"

Esmu aizmirsusi to, ka mans brālis viņu mīl. Esmu samulsusi izbrīnā par viņas atrašanos manā mājā. Tas ir ikā sapnis, kas pat sapņojot liekas neīsts un gaistošs, jo ir par daudz nedabīgs.

Tu prasi, kāda viņa izskatās? Nemaz nezinu kā ki tev pasaku, lai gan, kā jau teicu, nedarīju nekā cita, kā tikai skatījos viņā kopš viņa ienāca pa mūsu durvīm. Ļauj man padomāt, kāda viņa izskatās.

Viņa ir garāka par manu brāli. Viņai ir nogriezti mati'. Tomēr tie nepieglaužas glīti ausīm, bet ir itkā visu četru vēju izplivināti, un dzelteni kā tī-ģerkaulu vīns. Viņas acis ir kā jūra zem vētrainas debess, un viņa reti smaida.

Tikko viņu ieraudzīju, es sev jautāju, vai viņa iv skaista! Un es sev atbildēju, viņa nav skaista. Viņas uzacis nav maigas, līdzīgas tauriņu spārniem, kādas mēs uzskatam sievietei par skaistām. Tās ir tumšas un smagi iezīmētas virs jautājošām acīm. Viņai līdzās mana brāļa seja izskatās jauneklīga, apaļa, trausliem kauliem. Un tomēr, viņa ir tikai divdesmit gadus veca — četrus gadus jaunāka par viņu.

Un viņas rokas, ja noliktu tās blakus brāļa rokām, un aizsegtu augumus, es teiktu viņa rokas izskatās pēc sievietes rokām. Tās ir mīkstas un miesa ir olīvu krāsā. Viņas rokām redzami kauli zem ādas un viņas locītavas ir daudz rupjākas par manējām. Kad tā satvēra manu roku, es cieši sajutu viņas tulznaino plaukstu pret savējo. Els to pateicu vīram, kad pēc brokastīm mēs palikām bridi vieni. Viņš teica, tas esot no kādas spēles, sauktas tennis®, ko šīs svešzemnieces spēlējot ar saviem vīriem — es domāju, lai viņus uzjautrinātu. Ciik savādi svešzemju sievietes iekaj*o mīlestību!

Viņas kājas ir par dažiem centimetriem lielākas par mana brāļa kājām — vismaz, tā izskatās. Cik apkaunojoši tam jābūt abiem.

Mans brālis valkā rietumnieciskas drēbes un daudzējādā ziņā viņš man liekas svešzemnieoisks. Viņš 'kustas ātri un ir nemierīgs. Kad skatos viņā, nekur vairs nesaredzu kādreizējo sudrabaino, trauslo jaunību^1. Tagad viņa galva ir stalti pacelta un kad viņš nerunā, viņa sejā nav smaida. Viņš nevalkā gredzenus, nedz arī kādas citas rotas, izņemot vienu vienkāršu zelta gredzenu uz labās rokas trešā piilksta. šim gredzenam pat nav neviena dārgakme-ņa. Rietumu stīvās, tumšās drēbes vēl vairāk izceļ brāļa bālumu.

Viņš pat sēž pēc rietumnieku paražas, pārmetis vienu celi pār otru. Viņš bez pūlēm runā svešzemnieku valodu ar manu vīru un viņu, un vārdi veļas no viņu mutēm ar tādu skaņu, kāda ir oļiem atsitoties pret klinti.

Viņš ir pilnīgi pārvērties. Pat viņa acis kļuvušas citādas. Tās vairs nav nolaistas uz zemi. Tās ir ātras un bezbailīgas, tās droši skatas tai cilvēkā, ar ikufu runā. Viņš valkā brilles, savādi taisītas no zelta un kāda tumša gliemežvāka un ar tām viņš izskatās vecāks nekā ir.

Bet viņa lūpas vēl arvien ir mātes lūpas — šauras, maigas, sakniebtas klusējot. Vienīgi mana brāļa lūpas vēl atgādina seno bērnišķīgo stūrgalvību, kas vienmēr parādījās tad, kad netika izpildīta kāda viņa vēlēšanās. Pēc tās es pazinu savu brāli.

Man likās, es un mans dēls esam šeit vienīgie ķīnieši. Tur viņi stāv mūsu mājā, tērpušies svešās drēbēs un sarunājas svešā valodā. Es un mans dēls, mēs viņus nesaprotam.

Viņi paliks mūsu mājā tik ilgi, kamēr tēvs un māte tos pieņems. Kad māte dabūs zināt, ka esimu viņiem atļāvusi šeit dzīvot, viņa dusmosies uz manu nepateicīgo pajumti. Es drebu. Notiks tā, kā mans vīrs vēlēsies. Un tomēr, vai tas nav mans brālis, tās pašas mātes dēls?

• *

*

Kad mēs visi kopā sēdām un ēdam rīsu, viņa neprot apieties ar kociņiem. Es slepeni nosmejos aiz savas piedurknes, jo viņa pat heprot turēt to tik labi kā mans dēls savās mazajās rociņās. Viņa satver tos stingri un sarauc pieri, nopietni pūloties iemācīties. Bet smalkās lietās viņas rokas ir neveiklas. Viņa neko neprot.

Mās, viņas balss nelīdzinās nevienas sievietes balsij, kādu esmu līdz šim dzirdējusi. Mums patīk dzirdēt klusu un maigu sievietes balsi, kā mazu strautu, kas burbuļo starp divām klintīm, vai mazu putnu, kas čivina niedrās. Bet viņas balss ir dziļa un pilna, un kad viņa runā, lai gan tas notiek reti, cilvēkam ir jāapstājas un jāklausas. Viņas balsij ir pavasara pļaujas bagātīga pieskaņa, kad rīss gaida, lai to pļautu un saliktu kūļos. Kad viņa runā, tās vārdi plūst ātros teikumos uz manu brāli un manu vīru. Ar mani viņa nerunā, jo mēs viena otru nesaprotam.

Divas reizes viņa pasmaidīja ātru, mirdzošu smaidu» kas izšāvās no viņas acīm kā sudrabaini vizošs saules stars virs drūmas upes. Kad tā smaida, es viņu saprotu. Viņa saka, „vai būsim draugi ?“ Mēs uzlūkojam viena otru šaubīdamās.

Tad es klusa atbildu: „kad tu redzēsi manu dēlu, tad es zināšu, vai mēs varam būt draudzenes."

Ietērpu savu dēlu sarkanajos zīda svārciņos un zaļās biksītēs. Kājās tam uzvilku ķiršu ziediem izšūtas kurpītes. Galvā uzliku apaļo cepurīti ar maziem zelta Būdas tēliem visapkārt un ap kaklu apliku sudraba ķēdīti.

Tā uzposts viņš izskatījās pēc maza prinča, es aiznesu bērnu pie viņas. Plaši ieplestām kājiņām tas nostājās viņas priekšā un izbrīnējies viņu uzlūkoja. Liku viņam paklanīties — viņš salika mazās rociņas kopā un klanījās, aiz piepūlēšanās grīļodamies.

Tā noraudzījās viņā smaidīdama. Kad bērns paklanījās, tā skaļi iesmējās, tie bija dobji smiekli, līdzīgi masīva zvana skaņām. Tad tā izteica kādu maigu, nesaprotamu vārdu, paņēma manu dēlu, pievilka sev klāt un piespieda savas lūpas viņa maigajam kakliņam. Viņa cepurīte nokrita zemē un viņa uzlūkoja mani pāri zēna apcirptajai galviņai. Kāds skatiens, mana māsa! Viņas acis teica:

«Es vēlos tieši tādu pašu!“

Es pasmaidīju, sacīdama, „tad mēs būsim draudzenes !“

Liekas, sāku saprast kamdēļ brālis viņu mīl.

* *

Pagājusi jau piektā diena kopš viņu ierašanās. Vēl viņi nav stādījušies priekšā manam tēvam un mātei. Mans vīrs un brālis stundām ilgi uztraukti sarunājas svešajā valodā. Es nezinu, ko tie nolēmuši. Lai būtu, kas būdams, visam jānotiek palēnām. Pa to laiku es aplūkoju svešnieci.

Ja tu jautātu man, mana māsa, ko es par viņu domāju, es nezinātu atbildēt. Protams, tā nelīdzinās mūsu sievietēm. Katra viņas ķermeņa kustība ir brīva, nepiespiesta un pilna strauja daiļuma. Viņas skatiens ir noteikts un bezbailīgs. Viņas acis meklē mana brāļa acis bez kautrēšanās. Tā klausās vīriešu runā, tad iemet starpā kādu ātru vārdu, par ko tie smejas. Viņa pieradusi pie vīriešiem tāpat kā bija pieradusi Ceturtā dāma.

Un tomēr starp viņām ir atšķirība. Man liekas, Ceturtai dāmai vīriešu klātbūtnē tomēr bija bailes, neskatoties uz pārliecību par savu skaistumu. Droši vien tamdēļ, ka viņa baidījās, pat sava skaistuma ziedu laikā, no tā brīža, kad tas pazudīs un nepaliks vairs nekā ar ko saistīt pie sevis vīriešu sirdis.

šai svešzemniecei nav bailes ne no kā, lai gan viņa nav tik skaista kāda bija Ceturtā dāma. Viņa ir bezrūpīga. Tā saņem vīriešu atzinību, it kā vi ņai uz to būtu tiesības. Viņa necenšas iekarot to skatus. Liekas, itkā viņa teiktu: T,Te es esmu. Esmu tāda, kādu mani redziet. Nemaz nevēlos būt citāda."

Es domāju, viņa ir ļoti lepna. Vismaz tā izskatās neizprotami vienaldzīga pret visām tām grūtībām-, ko tā ienesusi mūsu ģimenē. Viņa laiski rotaļājas ar manu dēlu, lasa grāmatas — viņa atveda sev liek daudz (kastes ar grāmatām — un raksta vēstules. Kādas vēstules! Es paskatījos viņai pār plecu, lappuse bija aprakstīta lielām, neglītām, kopā saistītām zīmēm. Es nepazinu nevienu zīmi. Vairāk par visu viņa mīl sēdēt dārzā, sapņot un nedarīt neko. Ne reizi neesmu redzējusi rokdarbu viņas rokās.

Kādu dienu, agri no paša rīta viņa izgāja kopā ar manu brāli un atgriezās pusdienas laikā putekļaina un nobridusies. Ļoti izbrīnējusies jautāju savam vīram kur tie bijuši, ka pārnākuši tādā stāvoklī. Viņš atbildēja:

„Rietumnieki šādu gājienu sauc par pastaigāšanos."

„Kas ir pastaigāšanās?" es ziņkārīgi jautāju. Viņš atbildēja:

„Tas ir garš un ātrs gājiens uz kādu attālāku vietu, šodien viņi bijuši Purpura kalna galotnē."

„Kāpēc?" es jautāju vēl vairāk pārsteigta.

„Viņi to uzskata par izpriecu," vīrs teica.

Tas ir ļoti savādi, šeit pat zemniece uzskatītu tik tālu gājienu par apgrūtinošu.

Kad pateicu to savam brālim, viņš atbildēja:

„Savā zemē tā dzīvojusi ļoti brīvu dzīvi. Viņa jūtas iežņaugta mazajā dārzā aiz šiem augstajiem mūriem."

To dzirdot biju ļoti pārsteigta. Domāju, ka mūsu dzīvi var atzīt par pilnīgi modernu un brīvu no senajiem spaidiem. Dārza mūris ir vienkārši ērtības labā. Neklātos, ka katrs sakņu tirgotājs, vai garām ejošs saldumu pārdevējs skatītos uz mums. Es nodomāju:

„Ko tad viņa darīs pagalmos?"

Bet es neteicu neko.

Viņa nekautrējas izrādīt savu mīlestību pret manu brāli. Vakar vakarā mēs sēdējām dārzā, lai baudītu nakts dzestrumu. Es sēdēju savā parastā vietā, porcelāna sēdeklī, mazliet atstatu no vīriešiem. Viņa apsēdās man blakus uz zemā ķieģeļu valnīša, kas apņem terasi, un smaidošu seju, kāda tai tagad ir, kad mēs esam kopā, viņa rādīja vienu pēc otras dažādas lietas biezajā krēslā, jautāja kā tās sauc, un atkārtoja manis teiktos nosaukumus. Viņa mācās ātri, un neko neaizmirst, ko reiz pareizi sadzirdējusi. Vairākas reizes viņa klusi atkārto katru balsienu, izbauda balss noskaņu un viegli iesmejas, kad es kautrīgi pārlaboju. Kādu brīdi mēs abas tā nodarbojamies, kamēr vīrieši sarunājas.

Bet kad iestājās nakts tumsa, un mēs vairs nevarējām izšķirt kokus, puķes un akmeņus, viņa kļuva klusa un nemierīga. Viņa pagrieza acis pret manu brāli. Beidzot tā strauji piecēlās un savā līgojošā gaitā aizgāja pie viņa un viņas plānais baltais tērps noplīvoja kā migla. Viņa smējās, klusā balsī pateica kaut ko brālim., apstājās viņam blakām un atklāti sniedzās pēc viņa rokas.

Es novērsu skatu.

Kad atkal paskatījos, izlikdamās, ka vēroju no klibas puses vējš, viņa bija saritinājusies uz terases ķieģeļu grīdas blakus mana brāļa krēslam un bija piespiedusi vaigu viņa rokai. Jutu līdzcietību pret savu brāli. Viņš droši vien kaunējās par tik atklātu jūtu izrādīšanu no sievietes puses. Tumsā nevarēju saredzēt viņa seju, bet visas rīmas bija apklusušas. Dārzā skanēja tikai vasaras kukaiņu viļņojošā sīkšana. Es piecēlos un gāju iekšā.

Kad pēc dažām minūtēm ienāca arī mans vīrs, es viņam teicu:

„Viņa ir nepieklājīga, šī svešzemmiece!“

Bet viņš tikai smējās.

„Ak, nē... tas tikai tev tā liekas, tu mazā porcelāna būtne!“

Es sadusmojos.

„Vai tev patiktu, ja es atklātā vietā aizskartu tavu roku?“ jautāju pagriezusies pret viņu.

Viņš atkal smējās skatīdamies manī.

„Protams nē, ja tu to darītu, tas tiešām izskatītos nepieklājīgi."

Jutu, ka viņš mani mazliet izsmej, bet tā kā nezināju kamdēļ, tad neteicu neko.

Es nesaprotu šo viņas vaļību. Un tomēr, cik savādi, kad domāju par to, es nesaskatu tur nekādu ļaundabīgu pielabināšanos. Viņa tiecas pēc brāļa mīlestības tikpat vienkārši kā mazs bērns pēc rotaļlietām. Viņā nav nekā apslēpta, nekā smalka. Cik tas savādi! Viņa nelīdzinās mūsu sievietēm.

Viņa ir kā nekultivēta apelsīna koka zieds, tīra

un asa, bet bez smaržas.

* *

Beidzot tie kopīgi nolēma ko darīt. Viņa uzvilks ķīniešu drēbes un tie abi parādīsies cēlajiem vecākiem. Mans brālis viņai iemācījis kā pareizi paklanīties viņu priekšā. Man esot jāiet pirmai, jāsagatavo ceļš.

Domādama par to stundu es nevaru naktīs gulēt. Manas lūpas ir sausas, kad gribu tās saslapināt, jūtu, ka mana mēle mutē ir tikpat sausa. Mans virs pūlas mani sadūšot ar smiekliem un drošsirdīgiem vārdiem, bet kad viņš mani atstāj, mani. no jauna pārņem bailes. Es atklāti nostājos pret savu māti, es, kas visu savu mūžu neesmu pretojusies viņas gribai.

Kur manī radusies pārdrošība to darīt? Vienmēr esmu- bijusi bailīgs radījums, un ja es būtu viena pati, es šai lietā neredzētu neko citu, kā tikai ļaunumu. Es pat tagad pilnīgi skaidri šai lietā saredzu mātes sirdi. Ja būtu viena, es teiktu, ka viņai ir taisnība, saskaņā ar mūsu tautiešu paražām.

Mans vīrs ir mani pārvērtis, ka es iedrošinos, neskatoties uz savām bailēm, runāt par mīlestību pretim maniem senčiem. Bet es drebu.

Viņa, tā svešzemniece, ir vienīgā mierīgā starp mums.

XV

Mana māsa, šodien esmu gurda un iznīcināta. Manā sirdī ir tā, itkā harfas stīga stāvētu vairākas dienas pardaudz stingri uzvilkta, un tad piepeši atlaista, tā kā mūzika viņā nomirst.

Tā stunda, no kuras baidījos, ir garām. Nē, es neteikšu kā tas viss bija. Es izstāstīšu tev notikuma gaitu, tad varēsi pati spriest.

Un es — bet es negribu tev stāstīt beigas pirms sākuma.

Mēs aizsūtījām vecākiem ziņnesi, lūgdami atļaut mums nākošā dienā stāties viņu priekšā. Viņš atgriezās un teica, ka tēvs, tikko izdzirdis par brāļa pārbraukšanu, tūlīt atstājis māju un devies uz Ti-entsinu.

Tā viņš izvairījās no grūtā brīža, tā viņš arvien bija izvairījies no galīgiem lēmumiem. Viņa vietā māte noteica pusdienas stundu manis un mana brāļa pieņemšanai. Svešniece netika pieminēta, bet mans brālis iesaucās: „Ja es iešu, tad ies arī mana sieva,44

Tamdēļ, nākošā dienā, noteiktā stundā es aizgāju pirmā un kalps nesa dāvanas man pa priekšu.

Šis dāvanas mans brālis bija izraudzījies svešās zemēs, tās visas bija. savādas, skaistas, mūsu pilsētā neredzētas lietas — mazs zelta pulkstenis, ietaisīts apzeltīta bērna vēderā, visa lieta nebija garāka par sešām collām, pulkstenis mākslinieciski rotāts dārgakmeņiem, ko varēja valkāt uz rokas, mašīna, kas varēja runāt un kliegt, tiklīdz to aiz kloķa uzvilka, gaisma, kas atjaunojās pati no sevis bez uguns, lai cik ilgi tā ari nebūtu degusi, un štrausa spalvu vēdeklis, balts kā bumbierkoka ziedu mākonis.

Ar šīm dāvanām es stājos mātes priekšā. Mūsu māte bija atsūtījusi ziņu, ka saņemšot mūs viesu zālē, un kad es iegāju, viņa tur sēdēja smagā, tumšā, izgreznotā melnkoka krēslā, galda labajā pusē zem Mingas valdnieka gleznas. Viņa bija tērpusies brokāta cauraustā melnā atlasā un viņas matos bija zelta rotas. Rokās viņai bija daudz zelta gredzenu, ar rubiniem un topasiem, tie bija dārgakmeņi, kas piemēroti viņas cienīgajam vecumam. Viņa atbalstījās uz sudraba apkaltu melnkoka spieķi. Nekad nebiju redzējusi māti tik lieliski izskatāmies.

Bet es viņu labi pazinu un vērīgi aplūkoju viņas seju, lai redzētu, kāds patiesībā ir viņas veselības stāvoklis. Mana sirds bailēs sarāvās. Melnais tērps vēl vairāk pastiprināja sejas trauslo caurspīdīgumu. Viņa bija palikusi tik vāja, ka lūpas jau līdzinājās gandrīz pašai nāvei, un acis bija kļuvušas lielākas, un tās līdzinājās nedziedināmi slima cilvēka vārgām, iekritušām acīm. Gredzeni viņas pirkstos bija vaļīgi, un kad viņa kustināja rokas, tie saskaroties skanēja kā drūma mūzika. Vēlējos pajautāt, kā viņa īstenībā jūtās, bet neuzdrošinājos, baidīdamās viņu sarūgtināt.

Viņa bija saņēmusies, lai izturētu šo satikšanos un viņai bija vajadzīgs spēks.

Viņa saņēma mani klusēdama un es pasniedzu viņai dāvanas, izņemdama tās pa vienai no kalpa rokām un nolikdama tās viņas priekšāi Viņa tās saņēma drūmi palocījusi galvu, un nemaz dāvanas neaplūkojusi pasauca kalpus un lika tās ienest citā istabā. Bet dāvanu pieņemšana mani tomēr drusku iedrošināja Ja viņa tās būtu noraidījusi, tad dāvanu valodā tas nozīmētu, ka viņa jau atteikusi manam brālim. Tamdēļ es teicu:

„Mana cienījamā māte, tavs dēls ir te, un gaida pieņemšanu."

„Man tas jau ziņots," viņa auksti teica

„Viņš atvedis līdz svešzemnieci," es klusi turpināju, jo domāju labāk tūlīt pateikt ļaunāko, un tomēr man kļuva baigi.

Viņa klusēja. Viņas seja man neko neteica. Tā bija nekustīga.

„Vai viņi drīkst ienākt?" es izmisusi jautāju, nezinādama cita teikt, kā tikai to, ko bijām nolēmuši.

„Lai viņš ienāk," māte sacīja tai pašā balsī.

Es vilcinājos, jo nezināju, ko tālāk darīt. Vai tad svešniece jau nestāvēja uz sliekšņa? Es devos uz durvīm, kur tie abi stāvēja un gaidīja, un pašķīrusi priekškarus, pateicu brālim, ko māte bija teikusi un lūdzu viņam iet pa priekšu vienam.

Brāļa seja kļuva drūma, kā senajās dienās, kad viņam kaut kas nepatika. Kādu brīdi viņš sarunājās ar svešnieci viņas valodā. Viņam runājot, tā sajauca uzacis, viegli paraustīja plecus un palika stāvot mierīgā un nevērīgi gaidošā stāvoklī. Tad mans brālis ātri satvēra viņas roku, un iekams spēju tos atturēt, viņi bija jau iekšā.

Cik savāda viņa izskatījās lielajā senču zālē. Stāvēju piespiedusies aizkariem, šī skata apburta. Pirmais cilvēks ar svešām asinīm, kas pārkāpis šo slieksni! Mana izbrīna bija tik liela, ka es visu laiku skatījos svešzemniecē un uz brīdi aizmirsu pat māti.

Kaut gan pa daļai neapzinīgi, es nojautu, ka brāļa liegšanās ienākt zālē bez viņas, māti sarūgtināja un pārtrauca viņas dabisko vēlēšanos atkal redzēt savu dēlu; kaut gan es visu to zināju, es varēju tikai šai brīdī brīnīties.

Mans brālis bija izvēlējies svešzemniecei mūsu zemes apģērbu, tumši zilu zīda tērpu, ļoti smagu un mīkstu, viegli izšūtu ar sidrabu. Viņas svārki bija melna atlasa, pavisam gludi, izņemot vietas, kas krita garās, taisnās krokās.

Viņas kājās brālis bija licis uzaut melna samta kurpes bez izšuvumiem. Iepretim šīm tumšajām krāsām viņas āda izskatījās tik balta, kā pērļu mirdzums mēnesnīcā, un mati apņēma viņas seju kā dzeltenas liesmas.

Viņas acīs bija vētras un pērkona negaisa debesu zilums un tās lūpas bija sakniebtas lepnā mierā. Viņa ienāca cēli un augstsprātīgi, galvu augsti pacēlusi.

Viņas acis uztvēra mātes skatienu bez bailēm un bez smaida.

To ieraugot, es piespiedu rokas mutei, lai aizturētu kliedzienu. Kādēļ gan brālis viņai nebija pateicis, ka augstāki stāvošā priekšā jānostājas ar nolaistām acīm? Sava brāļa dēļ es ļoti nožēloju viņas augstprātīgo izturēšanos. Viņa ienāca un nostājās mātes priekšā tā, kā to varētu darīt valdoša karaliene mirušā ķeizara atraitnes priekšā.

Māte cieši uzlūkoja svešzemnieci. Viņu skati sastapās, un tai pašā brīdī viņas saprata, ka ir ie-naidnieces.

Tad māte augstprātīgi novirzīja savu skatienu uz vaļējām durvīm un vērās tālumā.

Svešzemniece kaut ko mierīgi pavaicāja brālim'. Vēlāk es to dabūju zināt:

„Vai lai es tagad metos ceļos?"

„Viņš palocīja galvu, un abi noslīga mātes

priekšā ceļos. Brālis sāka teikt runu, ko bija jau • iepriekš sagatavojis.

„Vissenākā un cienījamā, pēc tavas pavēles esmu atgriezies no svešām zemēm, stādīties priekšā saviem laipnajiem vecākiem, es, necienīgais dēls. ' Priecājos, ka mūsu māte pieņēmusi mūsu nevērtīgās dāvanas. Es saku ,,mūsu,“ jo esmu atvedis sev līdz savu sievu, par kuļ’u rakstīju vēstulē caur sava drauga roku.

Viņa nāk kā manas mātes vedekla. Lai gan viņas dzīslās rit svešzemju asinis, viņa lūdz, lai es pateiktu mūsu cienījamai mātei, ka viņa, kopš apprecējusies ar mani, savā sirdī esot kļuvusi ķīniete. Viņa labprātīgi uzņemas mūsu ģimenes rasi un paražas. Viņa atsakās no savējām. Viņas dēli pilnīgi piederēs mūsu debesu nācijai, tie būs starojošās republikas pilsoņi, Vidus karaļvalsts mantinieki. Viņa apliecina tev savu pazemību."

Pats viņš pagriezās pret svešzemnieci, kas klusi gaidīja, kamēr viņš runāja, un deva tai zīmi. Ar apbrīnojamu cieņu viņa paklanījās, līdz viņas piere aizskāra grīdu pie mātes kājām. Viņa klanījās trīs reizes, un tad kopā ar brāli tie paklanījās vēl trīs reizes. Tad tie piecēlās un gaidīja mātes vārdus.

Ilgi tā neteica nekā. Viņas skatiens vēl arvien bija sastindzis un vērsts uz tukšo pagalma laukumu aiz durvīm. Tā viņa palika vairākas minūtes, klusa, augstprātīga, paceltu galvu.

Man liekas, viņa bija iekšēji samulsusi, ka brālis bija uzdrošinājies viņai nepaklausīt un ievedis svešzemnieci, lai gan viņa bija teikusi tam nākt vienam. Es domāju, viņa klusēja un prātoja, ko darīt

šai gļ-ūtajā bridi. Sarkani plankumi parādījās abos viņas vaigos un smalkais zods sakustējās. Bet viņas majestātiskā izturēšanās nebija ne zīmes no apmulsuma.

Viņa sēdēja salikusi abas rokas uz spieķa sud-raba roktura. Viņa nepamirkšķināja acis, skatoties pāri viņu galvām. Tie stāvēja viņas priekšā un gaidīja. Tā gaidot, klusums zālē kļuva smags.

Tad pēkšņi kaut kas salauza stingumu mātes sejā. Viņa pārvērtās. Krāsa pazuda tikpat ātri, kā bija parādījusies, vaigi kļuva pelnu pelēki. Viņas rokas slābi ieslīdēja klēpī, un skats nedroši vērsās grīdā. Pleci noslīdēja un viņa mazliet sabruka krēslā. Viņa dvesa tuvojošā nespēkā:

„Mans dēls... mans dēls... tavā mājā tu esi vienmēr gaidīts, es runāšu vēlāk, tagad ej“.

Brālis paskatījās viņai sejā un pētoši to uzlūkoja. Viņam nebija tik ass skats, kā man, bet pat viņš redzēja, ka kaut kas nav kārtībā. Viņš vilcinājās, tad paskatījās manī. Redzēju, ka viņš grib runāt tālāk, pārmest mātei vēsumu. Bet es baiļojos viņas dēļ. Es pamāju viņam ar galvu. Tad viņš kaut ko pateica svešzemniecei, tie paklanījās un izgāja.

Es tūlīt pieskrēju pie mātes;bet viņa bez vārda mani atraidīja. Vēlējos izlūgties piedošanu, bet viņa neļāva man runāt. Redzēju, ka viņu bija nomocījušas kādas apslēptas sāpes. Man neļāva te palikt. Tamdēļ es paklanījos un klusi izgāju ārā Iznākusi pagalmā paskatījos atpakaļ un redzēju māti lēni atgriežamies savās istabās, smagi^1 balstāmies uz divām verdzenēm.

Nopūzdamās atgriezos mājās. Lai gan, kā. domāju, nākotni iedomāties es nevarēju.

Runājot par tiem diviem, manu brāli un sveš-zemnieci, tiem diviem, kas salauž manas mātes sirdi, dienas otrā pusē tie devās savā garajā pastaigā, un atgriezās tikai vakarā. Mēs vairs nerunājām.

XVI

Tu ilgi biji prom, māsa! Trīsdesmit dienas? Gandrīz četrdesmit dienas pagājušas, kopš es tevi redzēju — pilns mēness, un vēl vairāk! Vai ceļojums bija mierīgs? Pateicos dieviem, ka esi atgriezusies.

Jā, mans dēls ir vesels. Tagad viņš var pateikt visu, un viņa vārdu skaņas plūst cauru dienu, kā strauta burbuļošana. Viņš paliek kluss tikai tad, kad guļ. Māsa, cik saldi viņš runā! Viņš runā mīksti un lauzti, tā kā mums par to jāsmejas, tikai mēs nedrīkstam viņam redzot smaidīt, jo kad viņš pamana, ka smejas par viņu, tas paliek dusmīgs un piesit mazās kājiņas. Viņš jau sevi uzskata par lielu vīru. Tev vajadzētu redzēt viņu līdzās tēvam, kad viņš stiepjot savas apaļās kājiņas, pūlās tikt līdzi tēva ātrajam solim!

Tu prasi —? Ak, par viņu, mana brāļa sievu. Un mana atbilde ir nopūta. Ar manu brāli nav kaut kas kārtībā. Jā, viņi vēl ir šeit, arvien vēl gaida Nekas nav nolemts. Manam brālim nav miera šo dienu vienmuļībā, kas nedod nekāda iznākuma Viņš iemācījies rietumu nepacietību un grib, lai katra viņa vēlēšanās tūliņ piepildītos. Viņš aiz-

mirsis, ka mūsu zemē laikam nav vērtības, un likteņi var palikt neizšķirti, kad nāve jau klāt. Šeit nav steigas, kas varētu paātrināt laiku. Bet es tev izstāstīšu visu.

Pēc parādīšanās mātei, pagāja vesela rinda dienu, astoņas garas dienas. Mēs gaidījām, bet nekādas ziņas nenāca. Sākumā brālis ik stundu gaidīja kaut kādu vēsti. Viņš pat negribēja atļaut svešzemniecei izkravāt lielās kastes, ko tā bija atvedusi, izsaukdamies:

„Nav vērts pūlēties — vēl tikai pāris dienas," —

Viņš bija izklaidīgs, bez iemesla skaļi un ātri smējās, te jautrs, te pēkšņi kluss, un nekad nedzirdēja, kad ar to runāja. Viņš atgādināja cilvēku, kas nepārtraukti klausās kādu balsi vai skaņu, ko citi istabā nedzird.

Bet kad diena pēc dienas pagāja, un nekādas ziņas nepienāca, brālis kļuva dusmīgs un ātri uztraucams. Nekas viņu vairs neuzjautrināja. Viņš bieži atcerējās viesošanos pie mātes un mēģināja to no jauna pārdzīvot. Atkal un atkal viņš par to runāja, pārmezdams svešzemniecei, ka tā neesot bijusi mātei pietiekoši pazemīga, vai atkal nosodīdams māti viņas augstprātības dēļ. Beidzot viņš nāca pie atziņas, ka viņa sievai tomēr bijusi taisnība un ka esot muļķīgi republi'kas pašreizējās dienās noliekties ikviena priekšā. Kad es to dzirdēju, varēju tikai brīnīties un teicu:

„Vai tad mūsu māte nav vairs mūsu māte, kopš mums ir republika?

Bet viņš bija nepacietīgs un saīdzis par visu, ko tam teica.

Tomēr man jābūt taisnīgai pret svešzemnieci. Patiesībā viņa nebija atteikusies noliekties viņa mātes priekšā. Man stāstīja* viņa teikusi: „Ja tāda ir jūsu paraža, tad es, protams, to darīšu, lai gan man tas liekas, varbūt, drusku muļķīgi, klanīties citu priekšā.**

Viņa bija lēna, daudz lēnāka, nekā mans brālis un daudz paļāvīgāki raudzījās nākotnē. Vienmēr viņa domāja par manu brāli un kā to atkal darīt laimīgu. Dažreiz, kad viņš bija dusmīgs, tā pierunāja viņu pastaigāties dārzā vai aiz vārtiem. Reiz es viņus novēroju pa logu un redzēju) tos dārzā. Viņa runāja ar to nopietni, un beidzot, kad viņš tomēr nekā neatbildēja, un drūmi raudzījās zemē, tā noglāstīja viņa vaigu un uzlūkoja to reizē smaidoši un skumji. Nezinu, ko viņa tam teica tur vienatnē, bet pēc tam mans brālis kādu laiku jutās labāki un mierīgāki, kaut gan vēl vienmēr viņš nemitējās gaidīt.

Tomēr ne vienmēr viņa tam tā glaimoja. Dažreiz viņa tikai viegli paraustīja plecus un atstāja to vienu. Tikai viņas skatiens to pavadīja ar to dziļo izteiksmi, kāda tai vienmēr bija, kad viņa uzlūkoja manu brāli. Ja. viņš tad nenāca pie viņas, tā iegrima sevī, pavadīdama laiku, mācoties mūsu valodu, vai rotaļādamās ar manu dēlu. Viņa to mīl un stāsta tam; vārdus, ko es nevaru saprast.

Viņa pat iesākusi mācīties spēlēt uz senās hartas un prot jau tikdaudz, ka var pavadīt pati savas dziesmas. Viņai ir kupla un aizkustinoša balss, kaut gan mūsu ausīm, kas pieradušas augstajām, smalkajām skaņām, tā šķiet paskarba, tomēr patīkama. Ar savām dziesmām tā spēj tūliņ saviļņot

brāļa kaislību. Es šīs dziesmas nesaprotu, bet kad tās dzirdu; tad sajūtu tumšu, neskaidru smeldzi.

Kad beidzot vēl arvien nekāda ziņa no mātes nepienāca, svešniece, likās, vairs par to nedomāja un pievērsās citām lietām. Ikdienas tā viena pati vai kopā ar manu brāli devās tāļu pastaigāties» Es brīnījos, ka brālis viņai atļāva iet vienai, jo sievietei tas taču nepieklājas, bet viņš neko neteica. Kad viņa pārnāca, tā daudz varēja stāstīt par ielām, viņa varēja apbrīnot skatus, ko citi nemaz nebūtu pamanījuši un atrast skaistumu pavisam savādās vietās. Atceros kādu dienu, kad viņa pārnāca smaidīdama, it kā ar iekšēju jautrību, kādu citi sev nevarēja rast, un kad mans brālis viņai par to jautāja, viņa tam atbildēja savā valodā, un viņš vēlāk to pastāstīja mums: —

„Redzēju zemes skaistumu, kad tā atdod augļus. Galvenajā ielā augļu tirgotavā mazos brūnos grozos novietotas visskaistākās augļu krāsas — dzeltenos graudus, sarkanās pupas, pelēkus kaltētos zirņus, ziloņkaula krāsas sēžamu» bālas meduskrāsas sojas pupas, rūzganos kviešus, zaļās pupas — nekad nevaru visam tam ātri paiet garām. Cik skaists akvarelis tur iznāktu, ja visu to vēlētos uzgleznot!"

Nevarēju saprast, ko viņa ar to domāja. Bet tāda jau viņa ir» — dzīvo sevī ieslēgusies un sajūsminās par skaistumu tur, kur citi to neredz.

Par sakņu tirgotavām es nekad nebiju domājusi tamlīdzīgi. Protams, šie augļi tiešām ir daudzkrāsaini, bet tas jau tā no dabas. Neviens tiem nav devis dažādās krāsas. Tur nav ko brīnīties — tā

tas vienmēr ir bijis. Mūsu acis sakņu tirgotava ir tikai vieta, kur pērk pārtiku.

Bet viņa visu redz. citādām acīm, kaut gan reti izteic piezīmes'; viņa tikai jautā un mūsu atbildes uzglabā savās domās.

Dzīvojot ar to kopā dienu dienā, viņa sāk man patikt, un kad es to novēroju, ir brīži, kad viņas savādajā uztverē un ricībā atrodu zināmu skaistumu. Katrā ziņā viņai piemīt liels, īpatnējs lepnums. Viņa neizrāda pazemību pat mana brāļa, sava vīra, priekšā. Vissavādāki man liekas tas, ka viņam tas sagādā prieku, kurpretim no ķīniešu sievietes viņš to nekad nepaciestu — prieku, kas reizē slēpj sevī dzeļošas sāpes un liek viņam vēl dziļāki iedegties mīlā pret svešzemnieci. Kad viņš redz to pārāk ilgi nododamies studijām, lasīšanai vai pat rotaļām ar manu dēlu, viņš kļūst nemierīgs, laiku pa laikam to uzlūko, un kad viņa arī tad to neievēro, viņš atmet savu noslēgtību iet pie viņas un atkal pieder tai. Nekad neesmu kaut ko tādu redzējusi* neko, kas līdzinātos šo abu mīlestībai!

* *

*

Bet tad beidzot pienāca diena — man šķiet, divdesmit otrā pēc parādīšanās mātei — kad mana māte sūtīja pēc mana brāļa, bet vēlējās, lai viņš nāktu viens. Vēstule bija laipni, pat maigi uzrakstīta, mēs visi lolojām cerības. Brālis aicinājumam tūliņ sekoja, un es ar svešnieci palikām gaidot viņa atgriešanos.

Pēc stundas viņš jau bija atpakaļ un ienāca pa priekšdurvim istabā, kur mēs sēdējām. Viņš bija noskaities, drūmu seju un nemitīgi atkārtoja, ka šķiršoties no vecākiem uz visiem laikiem. Sākumā nevarējām no viņa runas neko saprast, bet vēlāk iztaujājot pa daļai noskaidrojām, kas noticis.

Liekas, viņš bija mātes priekšā nostājies vislielākā sirsnībā, ar vislabāko gribu izlīgt. Bet jau pašā sākumā, viņš teica, māte negribējusi saprasties. Viņa iesākusi ar aizrādījumu uz savu vājo veselību.

„Nebūs ilgi jāgaida, kad dievi mani pārvietos citā dzīves lokā,“ viņa teikusi un viņš bijis aizkustināts.

„Nesaki tā, māt," brālis lūdzis. „Tev jādzīvo vēl tavu mazbērnu mūžs."

Bet tūliņ viņš nožēlojis, ka atgādinājis viņai šo domu.

„Mazbērni?" viņa klusi atkārtojusi. „Ak, mans dēls, no kurienes gan lai man rastos mazbērni, ja ne no taviem gurniem? Un Li meita, mana vedekla, vēl arvien gaida un ir jaunava!"

Tāļāk bez kādām laipnībām viņa sākusi runāt atklāti un mudinājusi to apprecēt savu saderināto, lai dotu mātei mazdēlu vēl pirms nāves. Viņš teicas, ka esot jau precējies. Viņa tad dusmās iesaukusies, ka nekad neatzīšot svešnieci par sava dēla sievu.

Tik daudz mēs izpratām no viņa stāsta. Kas vairāk viņa un mātes starpā noticis, to nezinu.

Bet uzticīgā kalpone Vang Da Ma pastāstīja, ka viņa klausījusies aiz aizkariem un dzirdējusi, ka māte un dēls nepārtraukti apmainījušies straujiem, necienīgiem vārdiem. Licies, it kā pērkons rūktu pie debesīm. Viņa stāstīja, ka brālis tiešām izrādījis lielu pacietību, kamēr māte piedraudējusi izstumt viņu no ģimenes un atņemt mantojumu. Tad viņš rūgti teicis:

„Vai tad dievi dāvās tev jaunu dēlu, ka vari šo atstumt? Vai viņi liks tavam klēpim būt auglīgam arī šinī vecumā? Vai varbūt tu pazemosies tik tālu un pieņemsi konkubīnas dēlu par savējo?"

Tiešām necienīgi vārdi no dēla puses! Tad viņš izskrējis pa durvīm, steidzies pāri pagalmiem un lādējis pats savus senčus. Manas mātes istabā valdījis pilnīgs klusums, un tad Vang Da Ma dzirdējusi vaidus. Tā bijusi māte. Vang Da Ma iesteigusies istabā. Māte tūliņ apklususi, sakniebusi lūpas un vārgā balsī pavēlējusi kalponei palīdzēt tai apgulties.

Apkaunojoši, ka brālis varēja tā runāt ar savu māti. Es nevaru viņu aizbildināt nekādā ziņā. Viņam gan vajadzēja atcerēties viņas stāvokli un vecumu. Viņš domā tikai par sevi.

Ak, brīžiem es ienīstu šo svešzemnieci, tāpēc, ka viņa tur mana brāļa sirdi savā saujā!

Es gribēju tūliņ doties pie mātes, bet brālis mani lūdza pagaidīt, kamēr viņa mani saukšot. Mans vīrs arī*man pavēlēja gaidīt, jo, ja es ietu, tas būtu pret brāli, un tas būtu negodīgi, jo viņš ēd mūsu risu. Tādēļ man nebija citas izejas, izņemot pacietību, kas ir nabadzīga barība baiļu pārņemtai sirdij, mana māsa!

Un tā viss pie mums paliek.

*

* *

Vakar es priecājos, ka Liu kundze atnāca mūs apciemot. Mēs bijām pārcietuši grūtu dienu atceroties iepriekšējo, par mātes dusmām uz brāli un viņu abu satikšanos, kur vienīgais iznākums bija vilšanās. Brālis klaiņāja pa istabām, gandrīz ne ar vienu nerunāja un stingu skatu raudzījās logā. Tiklīdz viņš paņēma kādu grāmatu, viņš to tūliņ aizmeta, lai paņemtu nākošo un to tikpat ātri nomestu.

Svešzemniece kādu laiku viņu novēroja, tad nodziļinājās pati savās domās un sāka lasīt kādu mazu grāmatiņu, ko bija atvedusi sev līdzi. Es nodarbojos ar savu dēlu, lai man nebūtu jāpaliek pie viņiem. Vilšanās tik smagi gulēja pār māju, ka pat mana vīra labā oma nespēja izklīdināt brāļa drūmumu un svešzemnieces klusēšanu, kad viņš pusdienā atnāca uz rīsu. Tādēļ, kad pēcpusdienā atnāca Liu kundze, likās kā kad spiedīgi drūmajam vasaras dienas karstumam uzpūstu svaigs, spirdzinošs vējš.

Mana brāļa sieva sēdēja, grāmatu nevērīgi rokās turēdama, it kā par kaut ko sapņotu. Viņa uzlūkoja Liu kundzi mazliet ziņkārīgi. Pie mums nav viesi bijuši, kopš mans brālis pārbrauca, Mūsu draugi zināja mūsu grūto stāvokli un nenāca pie mums aiz smalkjūtības, un mēs nevienu neaicinājām, jo nezinājām kā stādīt priekšā svešzemnieci. Es saucu viņu par sava brāļa sievu aiz pieklājības pret brāli; likumīgi viņa tomēr ir bez stāvokļa, kamēr tēvs un māte viņu nav atzinuši.

Bet Liu kundze nemaz nebija apmulsusi. Viņa satvēra svešzemnieces roku un abas drīz dzīvi tērzēja un pat smējās. Nezinu, ko viņas teica, jo tās runāja angliski. Bet svešzemniece pēkšņi it kā atdzīvojās; es viņu vēroju un biju pārsteigta par tādu pārmaiņu. Viņai piemīt šis divas dabas: viena klusa, noslēgta, pat drusku grūtsirdīga, otrā šī jautrība, kas liekas tomēr par daudz neapvaldīta, lai izteiktu prieku. Viņas novērojot, manī uz brīdi radās nepatika pret Liu kundzi par to bezrūpību, ar kādu viņa izturējās pret mūsu grūto stāvokli. Bet kad tā piecēlās, lai atvadītos, viņa spieda man roku un teica mūsu pašu valodā:

„Man ļoti žēl. To katram grūti paciest."

Viņa pagriezās un teica kaut ko tai otrajai, kas lika viņas tumšzilās acīs pēkšņi atmirdzēt sidrabotām asarām. Mēs stāvējām un skatījāmies viena otrā, visas trīs, un kautrējāmies kaut ko teikt. Tad svešzemniece pēkšņi aizgriezās un ātri atstāja istabu. Liu kundze noskatījās viņai pakaļ un viņas sejā bija kluss žēlums.

„Ikvienam ļoti grūti," viņa atkārtoja, „Vai viņi abi laimīgi?"

Viņa bija tikpat vaļsirdīga kā mans vīrs, un es atbildēju bez izlikšanās:

„Brālis un viņa mīl viens otru. Bet mana māte mirst aiz sarūgtinājuma. Tu zini, cik viņa* trausla pat sava vecuma labākos brīžos."

Viņa nopūtās un pakratīja galvu.

„Es zinu, ak jā, es jau to bieži redzu. Vecajiem tās ir nežēlīgas dienas. Nav iespējama izlīdzinājuma starp veco un jauno. Viņi ir tikpat asi šķirti, kā kad jauns nazis būtu nogriezis zaru no koka."

„Tas ir ļoti nepareizi," es teicu zemā balsī.

„Nevis nepareizi," viņa atbildēja, „bet nenovēršami. Un tā ir visbēdīgākā parādība pasaulē."

* *

-*

Kamēr mēs tā gaidījām neziņā ko iesākt, es nevarēju aizmirst māti. Es pārdomāju, ko Liu kundze hija teikusi, ka šis esot vecajiem bēdu pilnas dienas, un lai sevi atvieglotu, teicu:

„Aizvedīšu savu dēlu ciemos pie viņa tēva vecākiem. Tie ari ir veci un ilgojas."

Mana sirds kļuva mīksta pret visiem, kas veci. Tad ietērpu savu dēlu gaj-ajos atlasa svārkos, tādos pašos, kādi bija viņa tēvam. Viņa pirmajā dzimšanas dienā mēs tam bijām nopirkuši melnu samta cepuri ar sarkanu pogu galā. Tā cieši piegūla viņa galviņai. Šo cepurīti uzliku viņam galvā.

Es nokrāsoju viņa zodiņu, vaidziņus un pierīti ar sarkanā krāsā iemērktu otu.

Kad viņš bija uzposts, tas izskatījās tik skaists, ka es baidījos, ka dievi to neuzlūko par pārāk skaistu cilvēka būtni un neiedomājās to iznicināt.

Tāpat domāja ari viņa vecmāmiņa, kad to ieraudzīja. Viņa paņēma to klēpi un viņas apaļie vaigi trīcēja priekā un smieklos. Viņa ostīja bērna smaržīgo miesiņu un lielā sajūsmā nemitīgi atkārtoja:

„Ai, manu mazo, ai, manu dēla dēliņ!"

Es biju aizkustināta no viņas sirsnības, un pārmetu sev, ka nebiju bērnu biežāki pie viņas atnesusi. Es tomēr nevarēju nožēlot, ka bijām to paturējuši tikai sev; tas bija daļa no tā nenovēršamā, par

iko runāja Liu kundze. Bet es nožēloju ikvienu, kam bija jākļūst vecam, neredzot pie sevis manu dēlu. Es stāvēju un smaidīju, kamēr viņa glāstīja bērnu. Tad viņa to no jauna uzlūkoja un saņēmusi rokās viņa vaidziņus, grozot bērna galviņu, ātri teica:

„Bet kas tad tas? Tu neko neesi darījusi, lai pasargātu viņu no dieviem! Kas tā par nolaidību!" Tad pagriezusies pret verdzeni tā iesaucās: „Atnesiet zelta auskaru un adatu!"

Es jau senāk biju domājusi par to— pārdurt viņa kreiso austiņu un pielikt auskaru tādējādi maldinot dievus; lai tie domātu, ka tā ir meitene un tamdēļ viņiem nevērtīga. Tas ir sens paņēmiens pret vienīgā dēla pāragru nāvi. Bet tu zini, māsa, cik maiga viņa miesa; mana pašas miesa sarāvās sāpēs aiz līdzjūtības, bet es nedrīkstēju iebilst pret savas vīra mātes gudrību.

Bet kad viņa bija pielikusi adatu mazās austiņas ļipiņai, bērns iekliedzās, viņa acis kļuva platas aiz bailēm, mutīte savilkās, un vecā māte to redzot nespēja savu nodomu izvest un nolika adatu. Tad viņa mierināja to klusiem vārdiem un prasīja pēc pavediena sarkana zīda diega; ar to tā piesēja gredzenu pie austiņas, neievainojot miesu, Tad maziņais pasmaidīja, un viņa smaids savienoja mūsu sirdis.

Redzēdama, ko nozīmē mans dēls viņa vecmāmiņai, es tagad sāku pilnīgi saprast savas mātes sāpes. Viņas dzīves auglis ir viņas mazdēls, kupš vēl nav piedzimis. Bet es esmu laimīga, ka iepriecinā-

ju sava dēla vecmāmiņas sirdi, un tas manī mazliet nomierina skumjas par vecajiem.

* *

*

Dieviem ir paticis, ka biju laba meita un aiznesu bērnu viņa tēva mātei, mana māsa, jo šorīt atnāca ziņnesis ar vēstuli no mātes. Tā bija adresēta brālim un par dusmu pilnajiem vārdiem tur nekas nebija minēts; tur bija vienkārši pavēlēts brālim atgriezties mājās. Viņa rakstīja, ka par svešzem-nieci neuzņemšoties nekādu tālāku atbildību. Lieta esot pārāk svarīga, lai viņa to varētu izlemt. Par to jāspriežot tēvam un citiem dzimtas vīriešu kārtas locekļiem.

Pa to laiku, viņa tālāk rakstīja, brālis varot ņemt viņu līdzi un viņa varētu dzīvot ārējās telpās. Viņai nepiederētos dzīvot kopā ar konkubīnām un to bērniem. Ar to vēstule nobeidzās.

Mēs visi bijām pārsteigti par mātes uzskatu pārmaiņu. Brālī atkal pamodās cerības. Viņš priecīgi smaidot atkal un atkal atkārtoja:

„Es zināju, ka viņa beidzot atmetīs savu apņemšanos. Galu galā esmu taču viņas vienīgais dēls!“ Kad es viņam atgādināju, ka māte svešzemnieci vēl nekādā ziņā nebija atzinusi, viņš atbildēja:

„Tiklīdz mana sieva būs mājā, visi viņu mīlēs." Es neko neteicu, jo negribēju viņam laupīt drosmi. Bet savā sirdī es sajutu, ka mēs, ķīniešu sievietes, citus tik drīzi neiemīlam. Drīzāk iespējams, ka sievietes atcerēsies Liu meitu, kas gaida savas laulības noslēgšanu. Slepeni izjautāju savas mātes ziņnesi, un viņš man pateica, ka māte pagājušo nakti bijusi ļoti slima, tā kā visi baidījušies, ka viņa katru brīdi varētu aiziet mirušo mājokļos. Likuši skaitīt lūgšanas un atsaukt priesterus; viņai kļuvis labāki, un līdz rītam viņa tik brīnišķi atveseļojusies, ka spējusi uzrakstīt šo vēstuli ar pašas roku.

Es tūliņ sapratu, kas bija noticis.

Redzot nāvi tuvojamies, viņa baidījusies, ka tās dēls nekad vairs neatgriezīsies mājās un pie saviem pienākumiem, un tanī brīdī viņa svēti solījusies aicināt dēlu atpakaļ, ja dievi taupītu viņas dzīvību.

Mana sirds sāpēja šī pazemojuma dēļ, un es ilgojos iet tūliņ pie mātes, bet mans vīrs teica:

„Pagaidi! Viņai pietiks spēka tikai vienai lietai. Vājajam pat līdzjūtību grūti panest."

Es tādēļ savaldījos un palīdzēju sava brāļa sievai sasaiņot viņas kastes. Ja varētu ar viņu brīvi runāt mūsu pašu valodā, es viņai teiktu;

„Atceraties, ka viņa ir veca un cieš, un ka jūs esat paņēmusi viņai visu, kas tai bija." Bet es viņai neko nevaru pateikt, jo mūsu sarunu izjauc vārdi, kas nav saprotami.

Šodien mans brālis un viņa sieva pārvācas uz savu senču māju. Viņi dzīvos vecajās telpās, kur brālis pavadīja savu jaunību. Viņai nebūs brīv ēst, gulēt vai arī uzkavēties sieviešu telpās. Tā tad māte vēl arvienu viņu neatzīst.

Tagad, kad viņi aizgājuši, esmu priecīga būt viena ar savu vīru un bērnu, un tomēr ar viņu aiziešanu mājā it kā izzudusi zināma dzīvība. Liekas, it

kā rietumu vējš būtu aprimis ap saules rietu un nedzīvs šķiet palikušais klusums.

Es domāju^1 par viņiem un iztēloju sev, kā tie tur abi vientulībā dzīvo vecajās telpās. Pagājušo nakti es teicu savam vīram:

„Kā visas šīs nepatikšanas beigsies?"

Viņš šaubās pakratīja galvu. Tad teica:

„Viņas abas zem viena jumta — vecā un jaunā, — tās būs tā, it kā dzelzs saskartos ar kramu. Kas lai pasaka, kurš kupu samals?"

„Un kas no tā iznāks?"

„Radīsies uguns," viņš nopietni atbildēja. „Man žēl tava brāļa. Neviens vīrietis nevar palikt nesatricināts divu lepnu sieviešu vidū, no kupām viena veca un otra jauna, un kupas abas viņu mīl vairāk. par visu."

Viņš paņēma mūsu dēlu uz ceļiem un domīgi to uzlūkoja. Nezinu, kas viņam bija prātā. Bet bērns nevainīgi pacēla savu matu sprogu no austiņas, un lepni parādīja auskaru, ko vecā māte tam bija pielikusi.

„Paskaties, dada!" viņš iesaucās.

Tūliņ mēs aizmirsām manu brāli un viņa sievu. Mans vīrs neuzticīgi un pārmetoši mani uzlūkoja.

„Kuei-lan, kas tad tas? “ viņš prasīja. „Es domāju, ka esam tikuši pāri šīm māņticības muļķībām!"

„Tava māte to viņam piesēja," es stostījos, „un man nebija drosmes —“

„Muļķības," viņš iesaucās. „Vispirms mums jādomā par bērnu. Mēs nedrīkstam atļaut viņa galvā ietekmēt šādus uzskatus."

Un izņēmis no kabatas mazu nazīti, viņš uzmanīgi pārgrieza zīda aukliņu, kupā turējās gredzens. Tad, pieliecies, tas izmeta visu pa logu dārzā. Kad bērns uzmeta lūpiņu, viņš smiedamies teica:

„Tu esi tāds pats vīrs kā es! Skaties, es taču nevalkāju riņķus ausīs kā sievietes. Mēs esam vīrieši. Mēs no dieviem nebīstamies!'4

Un bērns smaidīja par viņa uzmundrinošiem vārdiem.

Bet nakts tumsā es to ar bailēm pārdomāju. Vai vecumam vienmēr nav taisnība? Bet ja nu dievi tomēr ir? Es neko negribētu atstāt nedarītu sava dēla labā Ai, cik labi es saprotu savu māti!

XVII

Divdesmit dienas neesmu viesojusies savas mātes mājā. Biju nogurusi un nejutos gluži labi, un kad es domāju par māti un brāli, iņani prāti sajuka vēl vairāk. Kad iedomājos par savu vīru, mana sirds pievērsās brālim un kad turēju rokās savu dēlu, mana sirds pieķērās' mātei.

Bez tam māte nebija pēc manis sūtījusi, un ja būtu aizgājusi nelūgta, es nezinātu kā viņu apsveikt un kā izskaidrot savu nākšanu.

Tu zini, ka mana dēla tēvs strādā visu dienu lidz vēlai naktij, un paliekot vienmēr viena šinī klusajā mājā, es daudz, ko prātoju un daudz ko iedomājos.

Kā gan svešzemniece pavada garās lēnās dienas? Vai māte ir viņu redzējusi un ar to runājusi?

Es zināju, ka vergi un konkublnas uztrauksies un vēros viņu aiz stūriem un kalpi meklēs izdevību pasniegt manam brālim tēju, un vēl citas lietas, lai redzētu svešzemnieci, un sarunas virtuves telpās grozīsies ap viņu, viņas paražām un izskatu, viņas izturēšanos un valodu, un vienmēr beigsies ar pārmetumu, ka viņa vispār ir te un beidzot nožēlos Li meitu.

Beidzot brālis atnāca mani apciemot. Kādu ritu sēdēju un izšuvu savam dēlam kurpītes — tu zini, līdz Dzidrā Pavasara svētkiem palikušas vairs tikai septiņas dienas — un pēkšņi atvērās durvis un brālis ienāca nepieteikts. Viņš valkāja ķīniešu drēbes, un vairāk, kā jebkad pēc savas atgriešanās, izskatījās tāds, kā jaunībā. Tikai viņa seja bija nopietna. Viņš apsēdās un bez apsveicināšanās sāka runāt, it kā mēs turpinātu agrāk uzsāktu sarunu.

„Vai tu nenāksi, Kuei-lan? Māte ir Joti vārga, man šķiet, viņa ir slima. Tikai viņas gribas spēks palicis tikpat stingrs kā senāk. Viņa nolēmusi, ka manai sievai veselu gadu jādzīvo ķīniešu sievietes dzīve mūsu pagalmos. Tā kā manas mantošanas tiesības atkarājas no manas sievas paklausības, tad mēs pūlamies izpildīt mātes vēlēšanos. Tas ir tikpat kā turēt būrī zelta vālodzi! Nāc un paņem līdz bēmu‘“ Viņš piecēlās un nemierīgi staigāja pa istabu, un redzot viņu tik satrauktu, es apsolījos iet.

Tai pašā pēcpusdienā es devos pie mātes un apņēmos, pa ceļam ejot cauri pagalmiem, apciemot ari to otru, sava brāļa sievu. Es nedrīkstēju mātei likt manīt, ka bez viņas esmu nākusi apmeklēt arī kādu citu, un nolēmu mātei par svešzemnieci neminēt ne vārda, ja māte pati nesagādātu šo izdevību.

Es tūliņ devos pie mātes, neuzkavējoties pagalmos, kaut gan tiklīdz es iegāju sieviešu nodalījumā, Otrā dāma pienāca pie Mēnessvārtu sliekšņa un nostājusies aiz olleandra koka māja man zīmēm. Bet es tikai palocīju galvu un iegāju mātes, istabā.

Pēc apsveicināšanās mēs vispirms runājām par manu dēlu, un tad es saņēmu drosmi aplūkot mātes seju. Neskatoties uz brāļa apgalvojumu, viņas izskats man likās labāks, vai vismaz ne tik ļauns, kā biju iedomājusies. Tādēļ es neapvaicājos par viņas veselību, jo zināju, ka tādi jautājumi viņu kaitināja, kaut ari viņa vienmēr atbildēja pieklājīgi. Bet es jautāju”

„Kā tev liekas tavs dēls, mans brālis — vai viņš nav pārvērties šajos prombūtnes gados?“

Viņa viegli sarauca asās uzacis.

„Neesmu ar viņu par svarīgām lietām gandrīz neko runājusi. Jautājums par viņa precībām ar Li meitu līdz tēva pārbraukšanai, protams, paliek neizšķirts. Bet viņš vismaz vairāk līdzinās pats sev, kopš es viņam pateicu, ka atgriežoties mājās, viņam jāvalkā parastās drēbes. Man nepatika redzēt sava dēla kājās bikses kā ūdensnesējam."

Tā kā viņa bija ierunājusies par precībām, es uzdrošinājos it kā starp citu iejautāties, pētīdama sava tērpa zīda rakstu:

„Un kāda tev liekas zilacainā svešzemniece?“ Es sajutu mātes ķermeni it kā sastingstam, bet viņa tikai viegli ieklepojās un vienaldzīgā balsī atbildēja:

„Par šo svešzemnieci, kas dzīvo mūsu telpās, es neko nezinu. Reiz es viņu atsaucu, lai viņa pagata-votu man tēju, jo tavs brālis mani Joti lūdza, lai es ļaujot viņai man parādāties. Bet es nevarēju paciest viņas neveiklās rokas un rupjo skatu. Viņa pie manis izturējās ļoti neveikli. Es redzēju, ka viņai nav mācīta kārtīga uzvešanās vecāku cilvēku priekšā. Nemēģināšu ar viņu vairs satikties. Esmu laimīgāka, ja varu šo lietu aizmirst un atcerēties tikai to, ka mans dēls ir atkal zem tēva mājas jumta."

Biju pārsteigta, ka brālis man nebija teicis, ka viņa sieva aicināta pasniegt mātei tēju. Tas bija svarīgs brīdis. Bet kad pārdomāju, es atzinu, ka brālis man nebija tā stāstījis ar nodomu, jo viņa tik ļoti nebija mātei patikusi. Atceroties brāļa sirsnīgo vēlēšanos, es pārdroši ieprasījos:

„Vai drīkstu viņu ielūgt pavadāt kādu stundu manā nabadzīgajā mājā, kamēr šeit viņa ir sveš-niece?"

Viņa auksti atbildēja:

„Nē, tu esi diezgan darījusi. Es neatļaušu viņai vairs iziet pa Lielajiem vārtiem, kamēr viņa būs šeit. Ja viņai jādzīvo šeit, tad tai ari jāiemācās dāmām piemērota noslēgtība. Es nevēlos, lai visa pilsēta par šo lietu runā. Redzu, ka viņa ir patvaļīga un neapvaldīta un tādēļ jāuzrauga. Nerunā vairs par viņu!"

Tāļāk mēs uzmanīgi sarunājāmies par nesvarīgām lietām. Redzēju, ka viņa nerunās vairs neko tādu, kas sniegtos pāri neievērojamiem ikdienišķajiem notikumiem, piemēram, par sakņu iesālīšanu saimes vajadzībām, bērnu drēbju cenu kāpšanu, par krizantēmu stādu izredzēm, kas tagad iestādīti, lai rudenī ziedētu. Tādēļ es atvadījos un gāju.

Bet ejot ārā pa Mazajiem vārtiem, satiku brāli. Viņš pašlaik bija ceļā uz sarga māju pie lielajiem vārtiem, jo gribējis sargam kaut ko prasīt, bet es zināju, ka viņš bija gribējis mani tur sastapt. Pienākusi tuvāk, es vērīgi uzlūkoju viņa seju un atzinu, ka spēka un apņēmības vietā, kas senāk viņu darīja ārzemniecisku, tagad bija stājusies samulsuma un baiļu izteiksme, kas kopā ar ķīnieku drēbēm un noliekto galvu atgādināja atkal padrūmo skolas zēnu, kāds viņš bija pirms ceļojuma.

„Kā viņai klājas, tavai sievai?" es jautāju, pirms viņš sāka runāt.

Viņa lūpas trīcēja, viņš tās nolaizīja

„Slikti. Ai, māsa! Šo dzīvi mēs ilgi neizcietīsim. Man būs kaut kas jādara — jāiet prom un jāmeklē darbs —“

Viņš apklusa un es to lūdzu paciesties, pirms viņš izšķīrās par aiziešanu. Eš teicu, ka tas jau ir daudz, ka māte ļauj viņai dzīvot šeit, un gads taču nav ilgs laiks. Bet viņš kratīja galvu.

„Mana sieva pati jau sāk izmist," viņš smagi teica, „kamēr mēs šeit nebijām atnākuši, viņa nezaudēja drosmi. Dienu no dienas viņa sakrīt. Mūsu ēdieni tai negaršo — un ārzemnieciskus ēdienus es tai nevaru sagādāt. Viņa neko neēd. Savā zemē viņa bija pieradusi pie brīvības un cildināšanas. Viņu uzskatīja par skaistu un daudzi vīrieši to mīlēja. Es biju lepns, ka atņēmu to citiem. Es domāju, ka tas pierāda mūsu rases pārākumu. Bet tagad viņa ir kā noplūkta puķe, kas ielikta sidraba vāzē, kujrā nav ūdens. Dienu dienā viņa klusē, un viņas acis deg sejā, kas kļūst arī arvien bālāka."

Es brīnījos, kā brālis atzina par sievietes tikumu būt daudzu vīriešu mīlētai. Šeit to varēja uzskatīt par uzslavu tikai ielas sievietei. Kā viņa tiešām drīkstēja cerēt kļūt kādreiz viena no mums! Bet kamēr viņš runāja, man radās jauna doma.

„Vai viņa nevēlas atgriezties pie saviem ļaudīm?" es dedzīgi prasīju. Šinī iespējamībā es redzēju izeju. Ja viņa aizbrauktu un jūras atkal izplestos starp viņiem, brālis, kas beigu beigās ir tikai vīrietis, beigtu par viņu domāt un atgrieztos atkal pie saviem pienākumiem. Es neaizmirsīšu tik drīz vi-viņa skatu, ar kādu viņš mani apveltīja pēc šiem vārdiem. Viņa skats dusmās urbās manī.

„Ja viņa ies, es iešu tai līdzi!" tas, savaldīšanos zaudējis, pēkšņi iesaucās. „Ja viņa šeit manās mājās nomirs, tad es ne mūžam vairs nebūšu savu vecāku dēls!"

Es viņu maigi nobāru par tik necienīgiem vārdiem, bet tad man par lielu pārsteigumu viņš sāka elsot, asaras valdīdams un aizsteidzās^1 prom.

Es stāvēju un nezināju ko iesākt, redzot viņa saliekto stāvu pazūdam otrajā pagalmā, kur viņš dzīvoja. Bet tad es viņam nedrošā neziņā sekoju, patiesībā drusku baidīdamās no mātes.

Es gāju pie svešzemnieces. Viņa staigāja šurp un turp pa brāļa mītnes pagalmu. Viņai atkal bija mugurā svešzemnieeiskais apģērbs, gaps tumši zils tērps, tā pašūts, ka bija redzams viņas baltais kakls. Rokā tai bija kāda ārzemju grāmata, atvērta, apklāta īsām burtu rindām, kas gāja šķērsām pāri lapai.

Viņa staigāja lasīdama, laiku pa laikam savelkot uzacis, bet kad tā ieraudzīja mani, viņas seja pārmainījās, un laipni smaidot, tā palika stāvot, kamēr es pienācu klāt. Mēs pārmainījām dažus nesvarīgus vārdus. Tagad jau viņa varēja gluži labi sarunāties, ja runāja par vienkāršām lietām. Es atteicos iet iekšā, aizbildinoties, ka man jāatgriežas pie bērna. Viņa to nožēloja. Es pieminēju veco kadiķi pagalmā; viņa runāja par kādu drēbes rotaļlietu ar kokvilnu izbāztu, ko tā gatavojot manam dēlam. Es pateicos viņai — un mums vairs nebija, ko runāt.

Kādu laiciņu pagaidīju, tad sāku atvadīties un sajutu neskaidras sāpes, jo — mūs šķir jūras, un es neko nespēju darīt sava brāļa vai mātes labā.

Bet kad es pagriezos, lai ietu, viņa pēkšņi satvēra manu roku un turēja cieti. Es paskatījos viņā un redzēju, ka tā strauji pameta galvu, lai nokratītu asaras. Mani pārņēma žēlums, un es viņai kaut ko klusi teicu, nezinādama pati, ko runāju. Apsolīju drīz atkal atnākt. Viņas lūpas trīcēja, kamēr viņa pūlējās smaidīt.

* *

*

Tā pagāja vēl viens mēnesis. Tad pārradās mājā mans tēvs. Cik savādi tas arī nebija, viņš ļoti interesējās par mana brāļa sievu un viņa tam patika. Vang Da Ma stāstīja, ka viņš jau pie Lielajiem vārtiem apvaicājies, vai mans brālis pārvedis ārzemnieci; un kad viņam to pateica, tas pārmainīja drēbes, un lika pateikt brālim, ka apciemošot viņu, tiklīdz būšot paēdis.

Viņš ienāca laipns un smaidošs, pieņēma brāļa

godināšanu un tūliņ vēlējās redzēt svešzemnieci. Kad viņa ieradās, viņš jautri smējās, vēroja to un brīvi izteicās par viņas izskatu.

„Savā ziņā viņa ir diezgan glīta," viņš paziņoja, būdams Joti labā omā. „Jauki, jauki, ģimenē tas ir gluži kas jauns. Vai viņa prot mūsu valodu?"

Brālis bija saīdzis par tik vaļīgu izrunāšanos un īsi atbildēja, ka viņa vēl mācoties. Tēvs nesavaldīgi iesmējās un teica:

„Nekas, nekas. Mīlas vārdi droši vien arī svešā valodā skan tikpat saldi — he—he—he!" Un viņš smējās, kamēr viņa resnais augums sāka ļodzīties.

Viņa nesaprata tēva vārdus, jo viņš runāja nevīžīgi, kā parasts, savā kuplajā, zemajā balsī, bet viņa draudzīgums to iedrošināja; un brālim bija grūti viņai pateikt, kā tēvs izturas pret to necienīgi.

Man stāsta, ka tēvs viņu bieži apciemojot, niekojoties ar viņu un mācot tai jaunus vārdus un izteicienus. Viņš aizsūtījis tai saldumus un „Būdas rokas" citrona kociņu zaļā emaljas podā. Brālis tomēr vienmēr cenšoties būt klāt šinīs satikšanās.

Viņa ir kā bērns un neko nesaprot.

* *

*

Vakar es atkal biju apciemot sava brāļa sievu, pēc tam, kad biju apsveikusi māti svētku dienā. Es neuzdrošinos apciemot svešzemnieci uz. ilgāku laiku, bet tikai uz īsu brīdi, jo negribu vērst uz sevi mātes dusmas. Tad^1 viņa varētu man pavisam aizliegt ieiet brāļa pagalmos.

īeo

„Vai tu. esi laimīgāka?" es jautāju.

Viņa dzīvi pasmaidīja. Šis smaids viņas seju arvien padara gaišu, it kā saule pēkšņi izlīstu no drūma mākoņa.

„Ja, varbūt," viņa atbildēja „Vismaz sliktāki nepaliek. Neesmu redzējusi viņa māti kopš tās reizes, kad viņa vēlējās, lai sagatavoju tai tēju. Es nekad savā mūžā nebiju tēju tādā veidā gatavojusi! — Bet viņa tēvs nāk mūs apciemot gandrīz katru dienu."

„Mums jābūt pacietīgiem," es teicu. „Gan pienāks diena, kad arī cēlā māte piekāpsies."

Viņas seja tūliņ kļuva cieta.

„Es taču viņai neko neesmu nodarījusi," viņa teica zemā, apspiestā balsī. „Mīlēt un precēties nav taču grēks! Viņa tēvs ir mans vienīgais draugs šinī mājā. Viņš ir laipns pret mani, un laipnība man ir vajadzīga, to es varu tev teikt! Man šķiet, ka ilgi neizturēšu šo cietumni.ecību!"

Viņa pastūma atpakaļ savus īsos dzeltenos matus un tad pēkšņi viņas acis kļuva tumšas un dusmīgas. Redzēju, ka viņa skatījās ārā citos pagalmos un arī es paskatījos turp.

„Paskaties tur, atkal!" viņa iesaucās. „Tur viņas ir — es esmu šīm sievietēm apbrīnošanas priekšmets! Viņu skatīšanās man ir līdz nāvei pretīga! Kādēļ viņas vienmēr ložņā apkārt, sačukstas' un rāda ar pirkstiem?"

To teikdama, viņa rādīja uz Mēness vārtiem. Tur pie ieejas bija salasījušās konkubīnas un kāds pusducis verdzeņu. Tās kūtri ēda zemes riekstus un baroja ar tiem savus bērnus, bet tai pašā laikā sle-

и

• Auitnimu rēji — rietuma rēji*

īsi

peni skatījās uz svešzemnieci un es varēju sadzirdēt viņu smieklus. Es uzmetu viņām dusmīgu skatu, bet viņas nelikās manis redzot. Beidzot mēs iegājām istabā un viņa cieši aizvēra smagās koka durvis.

„Nevaru tās paciest," viņa satraukti iesaucās. Es nevaru saprast, ko viņas saka, bet zinu, ka tās runā par mani no rīta lidz vakaram.

Es mierināju viņu.

„Neliecies par viņām ne zinis Viņas itnekā nesaprot."

Bet viņa pakratīja galvu un teica:

„Dienu pēc dienas — es to vairs nespēju izturēt!"

Viņa sarauca pieri un apklusa, likās, it kā kaut ko domātu, bet es gaidīju, un tā mēs abas sēdējām lielajā, drūmajā istabā.

Tā kā vairāk nekas nebija ko teikt, es sāku apskatīt istabu, un ievēroju pārmaiņas, kādas viņa bija izdarījusi, laikam, lai istabai, piešķirtu rietumniecisku izskatu. Bet manās acīs tā izskatījās tikai ļoti veca

Daži attēli bez kaut kāda sakārtojuma karājās pie sienām. Starp tiem atradās dažas ierāmētas fotogrāfijās. Kad viņa redzēja, ka es tās aplūkoju, viņas seja noskaidrojās un viņa dedzīgi iesaucās:

„Tie ir mani vecāki un mana māsa."

„Tev nav neviena brāļa?" es jautāju. Viņa pakratīja galvu un viegli savilka lūpas.

„Nē, bet par to nekas. Mēs nerūpējamies tikai par mūsu dēliem vien."

Es mazliet brīnījos par viņas toni, bet es to nesapratu, un piecēlos, lai apskatītu ģīmetnes. Pirmā bija veca sirma vira ģīmetne. Tam bija īsa, smaila, balta bārda. Viņa acis zem smagiem plakstiem līdzīgi svešzemniecei, bija loti dedzīgas. Viņam bija liels deguns un kaila galva.

„Viņš mācīja — viņš ir profesors koledžā, kur mēs pirmo reizi iepazināmies, tavs brālis un es,“ viņa teica, acīm patīkami kavēdamās pie vecā vīra sejas. „Cik: savādi redzēt viņu šeit, šinī istabā. Viņš šeit neiederas, laikam tāpat kā es,“ viņa piemetināja zemā, skumjā balsī. „Bet es nespēju panest to, ka manas mātes attēlam jāredz šīs dienas!'4

Viņa bija pienākusi man klāt un nostājās blakus; viņa bija daudz lielāka par mani.

Bet tagad' viņa aizgriezās no otrās ģīaņetnes un gāja atpakaļ uz krēslu, no kurienes bija piecēlusies, pacēla dažus baltas drēbes gabalus, kas atradās uz galda un sāka šūt. Nekad senāk nebiju redzējusi viņu šujot. Viņa uzmauca pirkstā savādu metalla cepurīti, kas nemaz neizskatījās pēc īsta uzpirksteņa, kādus mauc uz vidējā pirksta, un adatu viņa turēja gluži kā duncL Bet es neko neteicu. Es uzlūkoju viņas mātes ģīmetni. Viņas seja bija loti maza un vāra un savādi labsirdīga, lai gan sejas gleznu-mu sabojāja sliktais sirmo matu sakārtojums ap galvu. Meitas seja noteikti līdzinājās mātes vaibstiem, kaut arī tā bija Joti jauna un smaidoša. Es laipni teicu:

„Tu ļoti ilgojies redzēt savu māti?"

Bet man par pārsteigumu viņa pakratīja galvu:

,,Nē,“ viņa strauji atbildēja, „es pat nevaru viņai rakstīt."

„Kādēļ?" es pārsteigta jautāju.

„Jo viss sācis piepildīties, par ko viņa manis dēļ baidījās. Es nekādā gadījumā nevēlētos, lai viņa redzētu mani manā tagadējā stāvoklī. Viņa to tūliņ pamanītu, ja es viņai rakstītui Neesmu viņai rakstījusi, kopš atnācu uz šo vietu.

Ai, tur manās mājās viss likās tik brīnišķīgi — mana mazā māsiņa domāja, ka tas ir visskaistākais romāns, kādu vien var iedomāties, un es — tu nemaz nezini, cik lielisks pielūdzējs viņš var būt. Viņš mācēja teikt tādus vārdus, un tik valdzinoši, ka katra cita vīrieša mīlas vārdi likās garlaicīgi un nodrāzti. Viņa mīlas atklājumi bija kaut kas jauns. Bet mana māte vienmēr baidījās — vienmēr!"

„No kā viņa baidījās?" es izbrīnējusies prasīju.

„Ka es nebūšot laimīga tik tāļu prom — ka viņa ļaudis — ka viņi kaut ko izdarīs, lai viss iznāktu nepareizi. Un es jūtu, ka viss gatavojas izvērsties slikti. Es nezinu, bet ap mani it kā savelkas tīkls. Ieslēgta šajos augstajos mūros, es iedomājos visādas lietas •— es nesaprotu, ko viņi saka —- šie ļaudis — es nezinu, ko viņi domā. Viņu sejas vienmēr ir neizprotamas. Naktīs man bailes."

Un tad dažreiz es domāju, ka viņa seja ir tāda pat kā tiem pārējiem, gluda un neizdibināma, nekad tā neizteic to, ko viņš jūt.

Tur, pāri, mūsu mājās, viņš likās tāds pats kā mēs, tikai daudz pievilcīgāks, ar jaunu šarmu, kādu nekad iepriekš nebiju redzējušu

Bet šeit viņš it kā aizslīd atpakaļ svešumā, — aizslīd^1 prom no manis. Ai, es nezinu, kā to lai. izsaka! Es vienmēr esmu bijusi vaļsirdīga, pieradusi pie jautrības un neliekuļotības. Un šeit es sastopu tikai klusēšanu, klanīšanos un greizus skatienus. Es būtu ar mieru paciest, ka man atņem brīvību, ja zinātu, kas aiz visa tā slēpjas. Vai tu ari zini, es viņam tur mājās teicu, ka viņa dēļ esmu ar mieru palikt par ķīnieti, hotentotu, par visu ko; bet es nevaru, es nevaru! Es esmu un palikšu tikai amerikāniete!"

Visu to viņa izrunāja pa pusei savā valodā, pa pusei no tā mazuma, ko zināja no mūsu valodas, viņas uzacis raustījās, rokas kustējās un seja bija satraukta. Nekad nesapņoju, ka viņai, varētu, būt tik daudz vārdu. Viņai tie izlija, it kā no cietas klints pasprukusi strauta ūdens strūkla. Biju augstākā mērā samulsusi, jo nekad nebiju redzējusi sievietes sirdi tik kailu, un tomēr mani pārņēma nenojaušams žēlums un man gribējās kaut ko teikt.

Bet kamēr es par to domāju, mans brālis, it kā būtu visu dzirdējis ienāca no savas istabas, kas atradās blakus mūsējai, un mani neievērodams paņēma viņas nolaistās rokas savējās. Viņš nometās viņas priekšā ceļos, piespieda viņas sažņaugtās rokas sev pie vaiga, tad pie pieres un nodūra galvu. Es vilcinājos neziņā, iet vai palikt. Viņš pacēla pret to savu sāpēs savilkto seju un aizsmakušā balsī čukstēja:

„Merij, Merij, nekad nebiju dzirdējis tevi tā runājot. Vai tad tu tiešām šaubies par mani?

Savā dzimtenē tu teici, ka pieņemsi manu rasi un tautību un piederēsi tai, Nu, ja tas pēc viena gada izrādījies par neiespējamu, mēs to atstāsim, un es palikšu par amerikāni kopā ar tevi, Un ja ar to nepietiks, mēs dibināsim jaunu zemi un jaunu rasi kaut kur, lai mēs varētu būt vienmēr kopā. Tu nedrīksti šaubīties par mani, tiešām nē, mana mīļotā!"

Tik daudz es saprotu, jo uztraukumā viņš runāja mūsu valodā. Tad viņš sāka kaut ko čukstēt citā valodā, un es nezinu vairs, ko viņš tai teica. Viņa smaidīja, un es redzēju, ka tagad viņa daudz ko vairāk pacietīs viņa dēļ. Viņa nokāra galvu, līdz tā noslīga uz mana brāļa pleca un viņi iegrima trīcošā klusumā, un es kaunējos ilgāk palikt tik neapslēptas mīlestības tuvumā.

Es tādēļ klusi izslīdēju laukā un atradu atvieglojumu rādama verdzenes, par to, ka tās pie vārtiem bija glūnējušas uz mana brāļa sievu. Konku-bīnām es, protams, nedrīkstēju pārmest, bet tādēļ es viņu klātbūtnē skaļi nosodīju verdzenes. Bet visas viņas nesaistīja nekas vairāk kā tikai muļķīga un nekaunīga ziņkārība. Resnā konkubīna lūpas čāpstinādama un skaļi sūkādama eļļas rausi teica:

„Katram, kas izskatās tik smieklīgs un necilvēcīgs, jārēķinas ar to, ka viņu novēro — un izsmej."

„Tomēr viņa ir cilvēks, un viņai tādas pat jūtas kā mums," es pūlējos atbildēt cik stingri' vien varēju.

Bet Otrā dāma tikai paraustīja plecus un turpināja sūkāt savu rausi, rūpīgi noslaucīdama pirkstus sava tērpa piedurknēs.

Dusmīga es aizgāju, un tikai, kad biju jau gandrīz mājās, sapratu, ka dusmoju sava brāļa sievu aizstāvēdama, nevis nostādamās pret to.

Un tagad, māsa, ir noticis tas, ko mēs nevēlējamies — viņa ir grūta! Viņa to zināja jau labu laiku atpakaļ, pirms to savā neizprotamā svešzemnieciskā atturībā pateikusi manam brālim, kas man to tikko paziņoja.

Šis notikums mums nevar sagādāt prieku, un kad māte to dabūja zināt, tā nolikās gultā un aiz bēdām nevar vairs piecelties. To viņa jau paredzēja un no tā baidījās, un viiņas vārgais ķermenis nevar izturēt tik lielu sarūgtinājumu. Tu zini, cik ļoti viņa vēlējās brāļa miesas pirmos augļus ģimenes labā. Un tagad, kad tas nekad vairs nav iespējams, viņa domā, ka tās dēls veltīgi izšķērdējis savu dzīvi, jo šūs bērns nekad nevarēs būt viņas mazdēls.

Es aizgāju pie mātes un atradu viņu arvien vēl guļot gultā. Viņas acis bija aizvērtas un viņa atvē^1-ra tās tikai tikdaudz, lai mani pazītu; tad viņa tās atkal aizvēra. Klusi es apsēdos viņai blakus un gaidīju. Pēkšņi viņas seja pārvērtās tāpat kā toreiz; tā sastinga pelnu krāsas bālumā, un viņa sāka smagi elpot.

Mani pārņēma bailes, es sasitu plaukstas, lai atsauktu verdzeni un Vang Da Ma atskrēja pati ar tikko aizdedzinātu un kūpošu opija pīpi. Māte to satvēra un izmisumā ievilka vairākus dūmus, un sāpes aprima. Bet man kļuva baigi, kad es to redzēju. Acīmredzot, šīs sāpes viņai bija parastas, jo opija pīpe stāvēja sagatavota un spuldze aizdedzināta. Kad es meklēju vārdus, lai viņai to pateiktu, māte man to aizliedza, skarbi pārtraukdama:

„Tas nav nekas. Nesakaitini mani.“

Viņa vairāk neko nerunāja un brītiņu uzkavējusies, es palocījos un gāju prom. Iegāju kalpu pagalmā un apvaicājos Vang Da Ma par māti, uin viņa pakratīja galvu.

„Pirmā dāma cieš no šim sāpēm dienā vairāk reizes, nekā man piirkstu abās rokās. Šīs sāpes viņai atkārtojas jau daudzus gadus, bet tu jau zini, viņa par savām likstām nekad nerunā. Bet pēdējā gada lielo bēdu dēļ šīs sāpes kļuvušas pārāk biežas. Es esmu vienmēr pie viņas un redzu, ka tās seja kļūst arvien pelēkāka. Redzu viņas sāpēm pārvērsto seju jau rīta agrumā, kad ienesu tai tēju. Tomēr kaut kāda cerība uzturēja viņu mosu pat līdz pēdējām dienām. Bet tagad viņa sabrukusi, kā koks, kam nocirsta pēdējā sakne."

Viņa saņēma sava zilā priekšauta stūrus, noslaucīja vispirms vienu aci, tad otru un nopūtās.

Ai, es zināju to cerību, kas līdz šim māti bija uzturējusi. Neteicu nekā, bet atgriezos mājās, raudāju un izstāstīju visu savam vīram. Lūdzu viņu nākt man līdz pie mātes, bet viņš ieteica nogaidīt un teica:

„Ja viņu gribēs uz kaut ko piespiest vai viņu sadusmos, tad būs vēl ļaunāki. Izdevīgā brīdī vari viņu pierunāt atsaukt ārstu. Vecāka priekšā tu citu atbildību nevari uzņemties."

Es zinu, viņam vienmēr taisnība. Bet nevaru sevī nomākt draudošo briesmu nojautu.

Mans tēvs laikam priecājas, ka svešzemniecei būs bērns. Kad viņš par to dzirdēja, tas iesaucās:

„Ahā! Nu mums būs mazs ārzemnieks ar ko rotaļājies! Heijā! tiešām jauna rotaļa! Mēs viņu sauksim par Mazo klaunu, un viņš mūs uzjautrinās!1*

Mans brālis kurnēja par šiem vārdiem. Savā sirdī viņš sāk tēvu nīst. To es redzu. Bet svešzem-niece aizmirsusi savas bēdas. Kad aizgāju pie viņas novēlēt tai laimes, viņa pašreiz dziedāja dīvainu, skarbu, svešu meldiju. Kad es viņai iejautājos par dziesmas nozīmi, viņa atbildēja, ka tā esot šūpļa dziesma. Es brīnījos vai vispār bērns varētu iemigt tādu dzirdot. Liekas, viņa aizmirsusi, ka man toreiz atklāja, cik nelaimīga viņa esot.

Viņa ar manu brāli ir atjaunojuši savu milu, un tagad, kopš gaidāms bērns, viņa neparko citu vairs nedomā

Savas sirds dziļumos es tomēr vēlos redzēt šo svešzemes bērnu. Viņš nevar būt tik skaists kā mans dēls. Tas var būt pat meitene, un varbūt viņai būs uguns dzelteni mati, tāpat kā viņas mātei! Ak, mans nabaga brālis!

Viņš ir nelaimīgs, mans brālis! Tagad, kad pasaulē nāks bērns, viņš vairāk kā jebkad grib nokārtot savas sievas likumīgo stāvokli.

Ikdienas viņš liek to tēvam manīt, bet tēvs uz to neielaižas, smaididams un pļāpādams viņš nogriež valodas uz citām lietām.

Brālis saka, ka nākošajā svētku dienā viņš likšot šo jautājumu izlemt cilts vecākajiem senču zālē pie svētajām senču plāksnēm, lai bērns varētu piedzimt likumīgi kā viņa vecākais dēls. Protams, ja būtu meitene, tas nebūtu svarīgi Bet nākotni mēs nevaram paredzēt.

• *

*

Ir pienācis gada vienpadsmitais mēnesis. Zemi pārklāj sniegs, un bambusi dārzā noliekušies zem smagās nastas. Tie līdzinās putojošas jūpas baltajiem. vijņiem, kad vējš aizskar zarus. Mana brāļa sieva jau paliek resna. Pār mātes māju gulstas smagas gaidīšanas sajūta. Kas būs? Ikdienas sev jautāju.

Šodien piecēlusies, ieraudzīju kokus kailus un melnus paceļamies pret pelēkajām ziemas debesīm. Es pamodos pēkšņi un baiļu pārņemta it kā būtu sapņojusi ļaunu sapni. Pūlējos atcerēties, blēt neko nebiju sapņojusi. Kāda ir mūsu dzīves jēga? Tā atrodas dievu rokās, un mēs nez-inām neko citu kā bailes.

Esmu mēģinājusi noskaidrot, kādēļ es baidos. Vai sava dēla dēļ? Spēka ziņā viņš ir jauns lauva. Viņš jau tagad runā kā karalis, pavēlēdams visai pasaulei. Tikai viņa tēvs drīkst viņam smiedamies nepaklausīt. Es, turpretim, esmu viņa verdzene, un viņš to zina. Viņš zina visu, šis draiskulis! Nē, sa-va dēla dēļ es nebaidos.

Tomēr, lai domātu kā domādama, es nevaru apspiest sevī nemieru, nojautu, ka no debesīm mums uznāks ļaunums,. Es gaidu, kad dievi to darīs zināmu. Esmu pārliecināta, par viņu ļaunajiem nolūkiem. Vai neskatoties uz visu tie varētu vēr-sties pret manu dēlu? Man arvien vēl drusku bai^1-les aizmestā gredzena dēj.

Viņa tēvs smējās. Protams, bērns ir vesels no galvas līdz kājām. Es brīnos par viņa ēstgribu. Viņš atgrūž manu krūti un trīs reizes dienā prasa risu un ēdamos kociņus. Es viņu atņēmu no krūts, un tagad viņš ir vīrs. Ai, nē, nav neviena tik spēcīga kā mans dēls!

Mana māte paliek vājāka. Es vēlētos, kaut tēvs nebūtu aizceļojis'! Kad brālis kļuva pārāk neatlaidīgs savas sievas lietā, tēvam atradās darīšanas Ti-entsinā, un tagad viņš ir prom jau daudzus mēnešus. Bet tagad, kad nelaime jau perinās paspārnē, viņam vajadzētu atgriezties. Viņš arvien rūpējas tikai par savu prieku; tagad viņam tomēr vajadzētu atcerēties, ka debesu priekšā viņš ir savas ģimenes pārstāvis.

Un tomēr es neuzdrošinos viņam rakstīt, jo esmu tikai sieviete, ko nomāc sievišķīgas bailes. Var jau būt, ka viss tas ir tikai iedomas. Bet ja tās ir tikai iedomas, kādēļ tad dienas seko viena otrai tik stindzinošās gaidās? Paņēmu vīraku un slepeni, to sadedzināju Kuan-jinas priekšā, jo baidījos sava vīra izsmiekla Ir jau ļoti labi neticēt dieviem, ja nekādas nelaimes nedraudi. Bet ja bēdas uzmācas no visām pusēm, pie kā gan lai mēs tad griežamies? Es pielūdzu šo dievi pirms mans dēls vēl bija piedzimis, un viņa uzklausīja mani.

ka viņa vairs nekad nepiecelsies. Es viņu vairākkārt lūdzu saukt ārstu, un beidzot viņa piekrita, bet man likās, tikai tādēļ, ka viņai bija apnikušas manas lūgšanas. Viņa lūdza atnākt Čangu, slaveno doktoru un astrologu. Viņa samaksāja tam četrdesmit unces sudraba, un viņš tai apsolīja izveseļošanos. Es apmierinājos, kad viņš to teica, jo visi zina, ka viņš ir gudrs.

Bet es gaidu to stundu, kad viņai kļūs labākā Māte ļoti bieži tagad lieto opija pīpi, lai notrulinār tu savas sāpes, un viņa ir pārāk miegaina, lai runātu. Viņas seja ir pelēki dzeltena, āda pārstiepta kauliem un liekas tik sausa un plāna kā papīrs. Lūdzu viņu ļaut atnākt manam vīram, lai viņš varētu izmēģināt rietumu dziedniecības līdzekļus, bet viņa negrib. Viņa murmināja, ka kādreiz bijusi jauna, un tagad esot veca, bet barbaru paņēmienus nekad necietīšot. Mans vīrs tikai krata galvu, kad es viņam stāstu par māti. Es jūtu, ka viņš domā, ka viņa drīz ieies nakts lieveņ-oe.

Ai, māte, māte!

* *

*

No rīta līdz vakaram mans brālis nerunā ne vārda. Viņš kaut ko domā. Viņš sēž savā istabā sarauktu pieri, sastingušu skatu. Viņš atdzīvojas tikai, lai, izrādītu nevaldāmu maiguma uzplūdumu savai sievai. Viņi ieslēgušies paši savā dzīvē, savā pasaulē, kur tie dzīvo kopā ar savu vēl nepiedzimušo bērnu.

Viņš licis nopīt bambusa sienas aizsargu un aizklājis ar to Mēness vārtus, lai kūtrās sievietes nevar rētu ieskatīties viņu pagalmā.

Kad es runāju viņam par mūsu māti, viņš ir kurls. Viņš atkal un atkal atkārto kā dusmīgs bērns:

„Nekad viņai nepiedošu, nekad viņai nepiedošu!"

Līdz šim nekas viņa dzīvē tam nav ticis liegts, un tagad viņš nevar piedot savai mātei!

Pagāja daudzas nedēļas, viena pēc otras, bet viņš neaizgāja to apciemot. Beidzot viņu tomēr drusku aizkustināja manas bailes un lūgšanas, un viņš nāca man līdzi un nostājās pie mātes gultas. Viņš stāvēja stūrgalvīgi, klusēdams un atteicās apsveicināties. Viņš skatījās uz māti, un māte atvēra acis un cieši uzlūkoja to neteikdama ne vārda. Lai gan viņš par māti pat man nekā nebūtu teicis — kad atstājām viņas istabu, es viņa sejā tomēr ievēroju, ka tas bija ļoti satriekts par viņas slimo izskatu.

Viņš bija domājis, ka māte kaut kādas rūgtas apņemšanās dēļ pret viņu palikusi vienmēr savā istabā. Tagad viņš redzēja, ka viņa bija uz nāvi slima. Pēc šī notikuma, Vang Da Ma teica, viņš katru dienu vienu reizi pats mātei pasniedzot tējas trauku abām rokām, ne vārda tomēr nerunādams.

Dažreiz viņa tam vārgā balsī pateicās, bet citādi viņi nav neko runājuši kopš tā laika, kad bija zināms, ka viņa sievai būs bērns.

Brālis aizrakstījis tēvam vēstuli un rit viņš būs klāt.

* *

*

Māte nav runājusi daudz dienas. Viņa guļ šmaugā miegā, kas nelīdzinās miegam, kādu mēs esam redzējuši. Doktors Gangs paraustīja plecus, izplēta rokas un teica: „Ja debesis pavēl nāvi, kas tad lai būtu es, kas drīkstētu nostāties pret augstāko likteņa varu?“

Tad viņš saņēma savu sudrabu, sabāza rokas piedurknēs un aizgāja. Kad viņš bija prom, es piesteidzos savam vīram un lūdzu nākt pie mātes. Tagad, kad viņa nekā neredz, kas notieik viņas apkārtnē, viņa nezinās, vai viņš tur bijis vai nē. Sākumā viņš negribēja to darīt, bet kad redzēja, cik ļoti es baiļojos viņas dēļ, viņš ne labprāt atnāca un nostājās pie mātes gultas. Pirmo reizi viņš redzēja manu māti.

Nekad nebiju redzējusi viņu tik aizkustinātu. Viņš ilgi uz to skatījās, un tad viņš nodrebēja no galvas līdz kājām un stefdzās prom.

Es domāju, ka viņš jutās nevesels, bet kad viņam jautāju, tas atbildēja:

„Daudz par vēlu, daudz par vēlu."

Tad viņš pēkšņi pagriezās pret mani un iesaucās;

„Viņa tik ļoti līdzinās tev, tā kā es iedomājos tevi tur guļot — mirušu!"

Un mēs abi raudājām.

* *

*

Tagad ikdienas apmeklēju templi, kur kopš mana dēla piedzimšanas gandrīz nemaz nebiju bijusi. Man ir dēls un es no dieviem vairāk nekā nevēlos.

Savas laimes dēļ esmu iemantojusi viņu dusmas un tādēļ tie mani soda, tik smagi piemeklējot manu mīļoto māti. Eju pie Ilgā mūža dieva. Noliku viņa priekšā gaļu um vīnu kā upupa dāvana Esmu apsolījusi ziedot templim simts sudraba gabalus, ja mana māte atveseļotos.

Tomēr no dieva neesmu saņēmusi nekādu atbildi. Viņš nekustīgi sēž aiz sava aizkara. Es pat nezinu vai viņš manu upuri maz pieņem.

Pie mūsu dzīves, šie dievi tur aiz aizkara gudro viltības!

* *

*

Ai, māsa, māsa! Dievi beidzot ir runājuši un parādījuši savu ļaunumu! Paskaties! Esmu tērpusies maisa drānās. Uzlūko manu dēlu — no galvas līdz kājām viņš ievīstīts rupjajā, baltajā sēru drānā! Tas viss viņas — manas mātes dēļ! Ai, mana māte, mana māte! Nē, neliec manām asarām rimties. Man tagad jāraud, jo viņa ir mirusi.

Pusnaktī es viena sēdēju pie viņas. Viņa gulēja tāpat kā visas pēdējās desmit dienas — nekustīga kā bronzas statuja Ne viņa ēda, ne runāja Tās gars jau bija dzirdējis augstāko balsu saucienu, tikai viņas stiprā sirds vēl pukstēja, lai pamazām pagurtu un apklustu.

Kad pienāca stunda pirms rīta ausmas, es pēkšņās bailēs pamanīju, ka ar māti notikusi, pārmaiņa. Sasitu rokas un aizsūtīju nomodā esošo verdzeni pēc brāļa Viņš sēdēja gala istabā sagatavojies uz ma

ws

nu aicinājumu. Tas uzmeta mātei skatu un bažīgi čukstēja;

„Tā if pēdējā pārvēršanās. Lai kāds atsauc tēvu."

Viņš pamāja Vang Da Mai, kas stāvēja pie gultas slaucīdama acis, un viņa atstāja istabu, paklausīdama viņa pavēlei. Roku rokā mēs dziļā godbijībā stāvējām un gaidījām,.

Pēkšņi likās itkā māte pieceltosi. Viņa pagrieza galvu un uzlūkoja mūs. Viņa lēni pacēla savas rokas, itkā tās turētu smagu nastu un divreilz dziļi nopūtās. Tad viņas' rokas atkrita un viņas gars aizlidoja, aizlidoja tik kluss, cik kluss bija dzīvē, nekā neatklājis. Kad ienāca tēvs, samiegojies, steigā uzvilktām drēbēm, mēs viņam to pateicām. Viņš nostājās viņas priekšā, skatījās un viņa acīs bija bailes Savas sirds dziļumos viņš vienmēr bija no tās baidījies. Tagad viņš sāka raudāt, viegli kā bērns, un skaļā balsī vaimanāja:

„Labā sieva — labā sieva!"

Brālis viņu lēni izveda no istabas, mierināja un pavēlēja Vang Da Mai atnest vīnu, lai tēvu stiprinātu.

Un es palikusi pie mātes viena, atkal raudzījos viņas klusajā sastingušajā sejā. Biju vienīgais cilvēks, kas viņu īsti biju pazinusi, un sirds man kusa karstās, dedzinos,ās asarās. Klusi aizvilku aizkaru un atstāju to atkal vientulībā, kādā viņa bija visu savu dzīvi pavadījušu

Mana māte — mana māte!

* *

*

Mēs ieziedām viņas mirstīgās atliekas ar akan-tusa ziedu eļļu. Ietinām viņu vairākkārtīgi dzeltena zīda plīvuri. Ielikām to vienā no lielajiem šķirstiem, kas bija pagatavoti tēvam- un mātei no milzīgu kampara koku stumbriem vēl pirms vectētiņa un vecmāmiņas nāves. Viņas aizvērtās acis aizse* dzām ar svētajiem nefrita akmeņiem.

Tagad lielais šķirsts ir aizzīmogots. Atsaucām zīlnieku un apjautājāmies, lai viņš noteiktu apbedīšanas dienu. Viņš pētīja zvaigžņu grāmatas un atrada, ka tam jānotiek jaunā gada sestā mēneša sestajā dienā.

Mēs tad atsaucām priesterus un viņi atnāca no savām mītnēm tērpušies šarlachsarkanās un dzeltenās drēbēs.

Dūdu skumjajai mūzikai skanot svinīgā gājienā mēs viņu aizvedām uz templi, kur tā paliks līdz apbedīšanas dienai.

Tur viņa guļ dievu- acu priekšā, gadu simteņu putekļos un klusumāt Tur nav nevienas skaņas, kas traucētu viņas garo miegu, izņemot priesteru- klusās dziesmas rīta un vakara krēslā un nakti vientuļo temp-ļa zvana sitienu, kas atskan pa garākiem starpbrīžiem.

Nevaru domāt ne par ko citu, kā tikai par viņu.

XIX

Vai iespējams, mana māsa, ka pagājuši jau četri mēneši? Es valkāju matos balto sēru auklu viņai, manai mātei, par piemiņu. Dzīvoju savu parasto

•Auitramn vēji — rietamu vēji*

dzīvi, bet neesmu vairs tā, kas senāk. Dievi atšķīruši mani no mana dzīvības avota, no miesas, kas deva man miesu, no kauliem, no kā veidojušies manē-jie. Un vienmēr es asiņoju šai atšķīruma vietā.

Un tomēr es prātoju par šo lietu. Kādi dievi redzēja, ka debesis nevēlas izpildīt mātes lielo vēlēšanos — vai tā nebija viņu laipnība aizsaukt to, ko tie mīlēja, no šīs mainīgās pasaules, kuru viņa nekad nebūtu spējusi saprast? šis laiks viņai bija par daudz grūts. Kā viņa būtu varējusi pārciest to, kas pēc tam notika!

Māsa, izstāstīšu tev visu.

Tikko bēru gājiens bija aizvirzījies aiz Lielajiem vārtiem, kad konkubinas sāka savā starpā strīdīties par to, kura tagad būs pirmā. Katra vēlējās būt Pirmā dāma, katra vēlējās valkāt apskausto sarkano tērpu, kuru tās, kā blakus sie^s, nedrīkstēja uzvilkt. Katra vēlējās iemantot priekšrocību pēc nāves tikt izvestai pa Lielajiem vārtiem, jo tu, māsa, zini, ka konkubīņu šķirstus izved pa sānu vārtiem. Visas šīs mujķes izrotājās par jaunu, lai vērstu uz sevi tēva skatienu.

Visas, es teicu? Vienu es aizmirsu — La-mēju».

Visus tos mēnešus, kas lēnām uz priekšu vilkdamies bija salasījušies gados, viņa bija nodzīvojusi uz laukiem, ģimenes muižā, un grūtajā laikā, kad nomira mana māte, mēs bijām aizmirsuši tai aizrakstīt. Pagāja desmit dienas, kamēr tā saņēma ziņu, ko tai nogādāja tēva pārvaldnieks. Jā, atskaitot kalpotājus un savu dēlu, viņa tur dzīvoja pilnīgā vientulībā kopš tā laika, kad sāka runāt, ka pēc viņas tēvs pieņemšot vēl vienu konkubīni. Taisnība, ka viņš to nodarīja, jo viņam zuda patika uz šo sievieti, iekams lieta vēl nebija pilnīgi nokārtota, un viņš nolēma, ka jaunā meitene neesot tās naudas vērta, ko par viņu prasīja tās ģimene. La-mēja tomēr nespēja aizmirst, ka tēvs bija iekārojis citu. Viņa nekad vairs neatgriezās, un tā kā mans tēvs lauku dzīvi ienīda, viņa zināja, ka tas pie viņas nenāks.

Bet kad tā dabūja zināt par mātes nāvi, viņa tūliņ ieradās un devās uz templi, kur gulēja mātes mirstīgās atliekas. Viņa nokrita uz šķirsta, klusi raudāja un trīs dienas nepieņēma barību. Kad Vang Da Ma man to pastāstīja, es aizgāju pie viņas, piecēlu to un atvedu uz savu māju.

Viņa tiešām ir pārvērtusiesi Viņas smiekli un jautrā nebēdība izgaisuši, un viņa vairs netērpjas jautrajā zīdā. Viņa vairs nekrāso savas lūpas un tās ir asas un bālas pelēkajā sejā. Viņa ir klusa, drūma un nopietna. Tikai nievājošā izteiksme palikusi, un kad viņa dzirdēja par konkubīņu strīdiem, tās lūpas savilkās nicinošā smaida. Viņa pati nemaz nevēlas būt pirmā.

Viņa izvairās pieminēt manu tēvu. Esmu dzirdējusi, ka viņa solījusi noindēties, ja viņš tai kādreiz mēģinātu tuvoties.

Tā mīla viņā pārvērtusies naidā.

Kad viņa dzirdēja par mana brāļa svešzemju sievu, tā palika klusu, itkā nebūtu saklausījusies, ko tai saku.

Kad es tai atkal par šo lietu ieminējos, viņa auksti noklausījās, tad atbildēja klusā balsī, tik smalkā un asā kā ledus:

„Liels uztraukums un liela runāšana par to, ko daba jau nolēmusi! Vai tāda tēva dēls var būt uzticīgs? Tagad viņš ir kaislību varā. Zinu, ko tas nozīmē. Bet pagaidi, kad viņa būs dzemdējusi bērnu, un viņai skaistums būs atņemts, gluži kā grāmatai skaistais apvalks. Vai viņa domā, ka viņš šo grāmatu tad lasīs, kaut arī viņas lapas puses runātu tikai par mīlu?“

Un viņa vairāk par to neinteresējās. Tās četras dienas, ko viņa pavadīja manā mājā, tā ne ar vārdu nepieminēja manu tēvu. Viņa agrākais dzīves prieks un ilgas pēc mīlestības bija miruši. Tikai dusmas palikušas, viņa vienmēr ir saīgusi, bet šīm dusmām nav kvēles. Tās ir aukstas un nepamatotas, pilnas' indes, kā čūskas dusmas. Man viņas tuvumā dažreiz kļuva baigi, un kad viņa aizbrauca, es par to pastāstīju savam vīram un ieliku savu roku viņējā. Viņš ilgu laiku cieši turēja manu roku un beidzot sacīja:

„Viņa ir nonicināta sieviete. Mūsu vecajās paražās sievietes uzskata kā rotaļu, bet viņa nebija no tām, kas spēj viegli mīlēt un visu viegli pārciest."

Cik briesmīga gan ir mīlestība, ja tā nevar brīvi un nekavēti plūst no sirds uz sirdi!

Kad sēru laiks par piemiņu manai mātei bija notecējis, La-mēja devās atpakaļ uz laukiem,

* *

*

Citu konkubīņu lietā nekas nebija izšķirams, kar mēr mana brāļa sieva nebija tiesiski atzīta, jo viņa likumīgai sievai dabīgi pienāktos ieņemt manas mātes vietu, kā Pirmajai dāmai. Šis jautājums kļuva vēl neatliekamāks, kad Li ģimene, ar kuras meitu mans brālis bija saderināts, gandrīz katru dienu sūtīja ar starpnieku ziņu un pieprasīja, lai laulības tiktu nekavējoties noslēgtas.

Brālis, protams, to svešzemniecei nestāstīja, bet es to zināju un sapratu, kādēļ viņš izskatījās tik izmocīts un nervozs, kad šis sarežģījumu tīkls savilkās ap viņu arvien ciešāki. Tēvs šo starpnieku pieņēiņa, un kamēr brālis šo cilvēku neredzēja un nedzirdēja, ko viņi runāja, tēvs nepalaida garām izdevību ar uzsvērtu vienaldzību un piespiestiem smiekliem visu atstāstīt.

Pēc mātes nāves brālis svešzemnieci mīl vēl vairāk, un tādēļ vien jau katra saruna par citu laulību griež viņa sirdī kā nazis.

Svešzemniece gan manu māti nekad nebija mīlējusi; viņa tomēr juta tam sirsnīgi līd'z, kad.viņš beidzot sāka sev pārmest aso izturēšanos pret māti viņas vājuma brīžos, un sita pie krūtīm iedomājoties, ka bija paātrinājis vjņas nāvi.

Viņa klausījās brāļa nožēlošanas uzliesmojumos un maigi novirzīja viņa domas uz gaidāmo bērnu un nākotni. Viņa ir gudra; garīgi mazāka sieviete būtu ņēmusi ļaunā brāļa gaušanos par māti. Bet kad viņš runāja par mātes cēlajiem- tikumiem, kā jau parasti mēdz runāt par tiem, kas miruši, viņa tam piekrita un lielā augstsirdībā noklusēja mūsu mātes izturēšanos pret viņu pašu. Viņa uzslavām tā pat pievienoja savus cienības apliecinājumus mātes gara stiprumam, kaut arī šī īpašība bija vērsusies pret viņu pašu.

Tā izkratīdams savu sirdi sievai, brālis atviegloja savas bēdas, un to vietā stājās mīlestība pret sievu un piepildīja viņu no jauna.

Tā viņi palika kopā savos pagalmos, atšķirti no visas^1 pārējās pasaules. Ilgāku laiku pat es viņus redzēju ļoti reti.

Likās, itkā viņi dzīvotu kādā tālā zemē un nekas viņus nevarētu aizkart un neviens tiem nespētu tuvoties. Kad es viņus apciemoju, tie gan arvien mani laipni apsveica, bet drīz mani aizmirsa, paši to neapzinādamies. Viņu skati slepeni satikās un runāja savu valodu pat tad, kad viņu lūpas runāja ar mani. Viņi tiecās viens pēc otra ari tad, kad viņus šķīra tikai istabas garums. Viņi paši to neapzinājās, bet bija nemierīgi, kamēr viens atkal bija otra tuvumā un varēja sasniegties rokām.

Man liekas, ka tieši šinī jaunā mīlestības uzplūduma laikā mans brālis sāka skaidri saprast, kas viņam darāms. Viņu pārņēma zināms miers, kad viņš bija gatavs no visa atteikties savas mīlas dēļ, un izgaisa viņa agrākais satraukums.

Vērojot viņus, es brīnījos, ka mana sirds sila un juta tiem līdz. Būtu es viņus tādus redzējusi pirms savas precēšanās, man būtu nepatīkama šādu jūtu izrādīšana starp vīru un sievu. Šāds skats manās acīs liktos necienīgs, jo es tad to nebūtu sapratusi. Es nonicinātu pašu mīlestību un domātu, ka tā piemērota tikai konkubīnēm un verdzenēm.

Un tagad tu redzi, kā esmu pārmainījusies, un kā mani izskolojis mans kungs! Patiesi, es neko tādu nezināju, kamēr viņš nebija nācis.

Tā viņi dzīvoja kopā, gaidīdami nākotni, šie divi, mans brālis un viņa svešzemju sieva.

• *

*

Un tomēr mans brālis nav pilnīgi laimīgs. Viņa gan ir laimīga. Viņai vairs neiko nenozīmē, ka viņa nav mana brāļa ģimenes loceklis. Neskatoties uz viņas līdzjūtību, tā tomēr jūtas, itkā ar manas mātes nāvi tai būtu kaut kāds smagums novelts. Zinādama, ka viņa sevī glabā dzīvu bērnu, tā bija atraisījusies no neizskaidrojamām bailēm, kādas tai bija senāk. Viņa nedomāja vairs ne par ko citu, kā par savu vīru, sevi un viņu abu bērnu. Viņa smaidīja, kad juta bērna kustības, un teica:

„Šis mazais cilvēciņš man iemācīs visu. No viņa es iemācīšos, kā piederēt sava vīra zemei un rasei. Viņš man parādīs, kāds ir viņa tēvs — kāds viņš bija no šūpļa līdz vīra gadiem. Es vairs nekad nebūšu vientuļa, nekad viena."

Un atkal viņa teica savam vīram :

„Tagad man vienalga, vai tava ģimene mani uzņem. Tavi kauli un asinis un tavs prāts ir manā ķermenī, un es dāvāšu dzīvību tavam dēlam, tavas tautas dēlam."

Bet mans brālis nebija apmierināts ar tādu viņas garastāvokļa izpaudumu. Viņš dziļi palocījās par viņas Vārdiem, un tad viņš aizgāja, bet viņā kvēloja dusmas pret savu tēvu. Viņš man teica: „Visu mūžu mēs varam dzīvot vieni, bet vai lai mēs atņemam bērnam viņa mantojumu? Vai mums ir tiesība to darīt, ja arī mēs gribētu?"

Bet es nevarēju viņam neko atbildēt, jo es nezinu, kas ir prātīgi.

* *

♦

Un tā, kad tuvojās laiks, kad bērnam vajadzēja piedzimt, un to gaidīja ik stundas, viņš vēlreiz aizgāja pie tēva un lūdza savas sievas formālu atzīšanu. Es tev pastāstīšu, mana māsa, ko mans brālis man teica.

Viņš teica, ka esot iegājis tēva telpās un mēģinājis. sevi iedrošināt, atcerēdamies labvēlību, kādu tēvs senāk svešzemniecei izrādījis. Kaut gan daudz kas, ko tēvs bija teicis un darījis, savā nozīmē nebija pieklājīgi, brālis tomēr cerēja, ka neskatoties uz visu, viņu starpā būs radusies īsta sirsnība. Viņš nolieca galvu tēva priekšā un teica:

„Cienījamais tēvs, tagad, kad Pirmā dāma, mana godājamā māte no mums šķīrusies, lai aizietu dzīvot pie Dzeltenajiem avotiem, es, tavs necienīgais dēls, lūdzu tevi mani uzklausīt."

Tēvs sēdēja pie galda un dzēra. Viņš pielieca galvu, smaidīja un smaidīdams lēja vīnu no sidraba krūzes smalkajā nefrita vīna kausā un to rokā turēdams, gardi sūca tā saturu. Viņš neatbildēja; brālis tad iedrošinājās turpināt:

„Svešās zemes nabaga puķe grib nodrošināt savu stāvokli pie mums. Pēc rietumu laulību paražām mēs tikām likumīgi salaulāti, un viņas tautiešu acīs tā ir mana Pirmā dāma. Viņa vēlas būt tādā pat stāvoklī arī pēc mūsu zemes likumiem. Jo svarīgi tas ir tagad, kad viņai gaidāms mans pirmais bērns.

Vecā Pirmā dāma ir mirusi un mēs sērosim pēc viņas mūžīgi. Bet nepieciešams ierindot noteiktajā paaudžu kārtībā viņas dēla Pirmo dāmu. Svešze-mes puķe vēlas klāt viena no mums, piederēt mūsu saknei, tāpat kā plūmes kociņš tiek uzpotēts uz savu vecāku stumbra, pirms viņš nes augļus. Viņa vēlas, lai tās 'bērni piederētu mūsu senajai Debesu tautai mūžīgi. Atlicies tikai mūsu tēvam to atzīt. Viņu jūtas arī žēlīgās labvēlības iedrošināta, kādu mūsu tēvs tai līdz šim parādījis.44

Vēl arvien tēvs neko neteica. Viņš turpināja smaidīt. Atkal viņš ielēja vīnu, un atkal viņš iztukšoja nefrita trauku. Beidzot viņš teica:

„Svešzemju puķe ir skaista. Cik skaistas viņas acis! kā purpura dimanti! Cik balta viņas miesa, kā mandele! Viņa mūs labi uzjautrinājusi, vai nē? Vēlu tev laimes, ja viņa grib dāvāt tev mazu rotaļlietu!"

Viņš ielēja no krūzes vīnu un dzēra atkal, un turpināja savā laipnajā tonī:

„Apsēdies, mans dēle. Tu velti sevi nogurdini."

Viņš attaisīja galda atvilkni, izņēma otru vīna kausu un pamāja manam brālim apsēsties. Tad pielēja otru kausu līdz malām pilnu. Bet brālis atteicās un palika viņa priekšā stāvot. Tēvs runāja tālāk un viņa kuplā, mīkstā balss skanēja viegli:

„Ā, vīns tev negaršo?" Viņš smaidīja un sūca, un tad noslaucīja ar roku lūpas, smaidīja tālāk. Kad viņš redzēja, ka mans brālis bija apņēmies stāvēt tik ilgi, kamēr saņems gaidīto atbildi, viņš beidzot teica:

„Kas attiecas uz tavu lūgumu, dēls, es par to padomāšu. Esmu ļoti aizņemts. Vel vairāk, tavas mātes aiziešana ir mani tā satriekusi, ka es nespēju sakopot savas domas kaut kādai noteiktai lietai. šovakar es došos uz šanghaju sagādāt sev mazu izklaidēšanos, lai savās pārmērīgās bēdās nesaslimtu. Izteic savai gaidītājai manus cienības apliecinājumus. Lai viņai piedzimst dēls kā lotosa zieds! Dzīvo vesels, mans dēls! Labais, dārgais dēls!“ Viņš piecēlās, vēl vienmēr smaidīdams, iegāja otrā istabā un aizvilka aizkarus.

Kad brālis man visu to stāstīja, viņa naids bija tik liels, ka viņš par tēvu runāja kā par svešnieku.

Ak, kad^1 bijām vēl mazi bērni, mēs Svētajos likumos mācījāmies, ka vīrs nedrīkst savu sievu mīlēt vairāk kā vecākus. Tas ir grēks pret senču plāksnēm un pret dieviem. Bet kuj-a vāja cilvēka sirds var peldēt pret mīlas straumi? Mīla ierodas sirdī vai cilvēks to vēlas vai nē. Kā gan tas var būt, ka mūsu senči to nav zinājuši? Brālim es vairs nevaru pārmest.

* *

♦

Savādi, tagad visvairāk cieš svešzemniece. Mātes pretošanās viņu tik ļoti neapbēdināja. Viņas sirdi salauž tēva bezrūpība. Sākumā viņa bija dusmīga un par tēvu runāja aukstā balsī. Kad viņa dzirdēja, kas tēva un dēla starpā norisinājies, viņa teica:

„Tā tad visa šī laipnība bija tikai izlikšanās? Es domāju, ka es viņam tiešām patīku. Elsi ticēju, ka viņš ir mans draugs. Ko gan viņš domāja, ai — kāds gan viņš lops, tiešām!“

Biju sašutusi, ka tik atklāti var runāt par vecāku cilvēku un vēroju brāli, lai redzētu, ko gan viņš teiks, lai to atspēkotu. Bet viņš stāvēja kluss, noliektu galvu, tā kā es pat neredzēju viņa seju.

Viņa skatījās uz savu vīru, viņas acis bija platas, it kā šausmās ieplestas, un pēkšņi tā sāka šņukstēt, un raudādama piesteidzās manam brālim. Biju pārsteigta, jo visu laiku tā bija runājusi ļoti ledaini.

„Ak, dārgais,“ viņa teica, „atstāsim šo drausmīgo vietu 1“

Brinījos par viņas pēkšņo jūtu uzplūdumu. Bet mans brālis viņu apskāva un kaut ko čukstēja. Tādēļ aizgāju ar sāpēm sirdī viņu dēļ un šaubās par nākotni.

♦ *

*

Tagad, mana māsa, tēvs ir paziņojis savu lēmumu. Ir gjūti ar to samierināties, bet labāk zināt patiesību, nekā dzīvot maldīgās cerībās.

Vakar viņš atsūtīja ziņnesi pie brāļa. Tas ir kāds brāļa trešās pakāpes brālēns, mana tēva dzimtas apstiprināts cilts pārstāvis.

Kad viesu istabā tam bija pasniegta tēja un atspirdzinājumi, viņš paziņoja brālim tēva gribu:

„Klausies, Janga dēls! Tavs tēvs skaidri atbild uz tavu lūgumu, un visi cilts locekļi viņam piekrīt, neizslēdzot pat viszemākos. Tavs tēvs saka:

Nav iespējams svešzemnieci uzņemt mūsu vidū. Viņas dzīslās rit pilnīgi svešas asinis. Viņas sirds pieder citai zemei. Viņas klēpja bērni nevar būt hana dēli. Sirds nevar palikt stipra, ja asinis sajauktas un netīras.

Vēl vairāk, viņas dēlu nevar uzņemt senču zālē. Kā gan svešnieks varētu nomesties ceļos Lielo senču garās un svētās rindas priekšā? Tikai tas drīkst mesties tur ceļos, kupa mantojums ir skaidrs un kufa miesās rit neviltotas senču asinis.

Tavs tēvs ir augstsirdīgs. Viņš sūta tev tūkstoti sudraba gabalus. Kad bērns piedzims, samaksā viņai un ļauj tai doties atpakaļ uz savu zemi. Diezgan ilgi tu esi ar viņu rotaļājies. Tagad atgriezies pie saviem pienākumiem. Klausies pavēli! Appreci to, 'kas tev izraudzīta. Li meita kļūst nepacietīga tik ilgi gaidīdama. Līdz šim Li ģimene pacietīgi gaidīja, kamēr tavs trakums būs pārgājis; tu zini, par to runā visa pilsēta, un visai ciltij tas ir kauns un nepatikšanas. Bet tagad viņi ilgāk vairs negrib gaidīt, viņi pastāv uz savām tiesībām. Laulības nevar vairs ilgāk novilcināt. Jaunība paiet, un jaunībā radītie un dzemdētie dēli ir vislabākie."

Un viņš pasniedza brālim smagu maisu sudraba.

Bet mans brālis paņēma sudrabu un nosvieda to zemē. Viņš pieliecās uz priekšu, un viņa acis izskatījās kā abpusēji griezīgi naži, kas meklē pēc otra sirds. Līdz šim savas dusmas viņš bija paslēpis zem sejas ledainās maskas, tagad tās izlauzās uz āru, briesmīgas kā zibens pie slkaidrām debesīm.

„Ej atpakaļ pie viņa!" viņš kliedza. „Pasaki viņam, lai' viņš saņem atpakaļ savu sudrabu! No šīs dienas man nav vairs tēva. Man nav vairs dzimtas — es atsakos no Jangu vārda! Izsvītrojiet manu vārdu no grāmatām! Es ar savu sievu došos prom. No šīs dienas mēs būsim tikpat brīvi, kā tā jaunatne tur citās zemēs. Mēs dibināsim jaunu, brīvu rasi, brīvu no senajām, ļaunajām važām, kas saista mūsu dvēseles!”

Un viņš izsteidzās no istabas.

Ziņnesis pacēla maisu un norūca:

„Ak, ir jau vēl arī citi dēli, ir vēl citi dēli!”

Un viņš atgriezās pie mana tēva.

Ai, māsa, vai tagad tu saproti, kādēļ es teicu, ka ir labi, ka mana māte mirusi? Kā viņa būtu šo dienu pārcietusi? Kā viņa būtu pacietusi, ka kon-kubīnas dēls ieņem viņas vienīgā dēla, viņas mantinieka, vietu!

Manam brālim vairs nepieder nekas no ģimenes īpašumiem. Ar viņa mantojuma daļu atlīdzinās Li ģimenei tai nodarīto kaunu, un Vang Da Ma stāstīja, kā tie jau meklējot jaunu vīru tai sievietei, kas kādreiz bija izraudzīta manam brālim.

Cik lielu upuri gan brālis nesis mīlai šīs sveš-zemnieces dēļ.

* *

*

Bet viņš tai nav par savu upuri neko stāstījis, viņai, kas ir cerībās, lai neaptumšotu tās nākotnes laimi. Viņš tikai pateica:

„Tagad atstāsim šo vietu, mana sirds. Šajās sienās mums nekad nebūs mājas vieta!“

Un viņa bija priecīga un labprāt devās kopā ar viņu.

Tā mans brālis atstāja savu senču māju uz visiem laikiem. Nebija pat neviena, ikas novēlētu viņam laimīgu ceļu. Tikai vecā Vang Da Ma atnāca raudādama, nolieca galvu putekļos viņa priekšā un iesaucās:

„Kā gan manas kundzes dēls var atstāt šos pagalmus? Man pienācis laiks mirt, man arī jāmirst !“

Tagad viņi dzīvo Tiltu ielā mazā divstāvu mājā, kas līdzīga mūsējai.

šai īsajā laikā mans brālis palicis vecāks un mierīgāks. Pirmo reizi mūžā viņam tagad jādomā, no kurienes nāk ēdiens un drēbes. Katru dienu viņš aiziet agri no rīta, lai pasniegtu stundas valdības skolā, viņš, kas nekad necēlās agrāk, kamēr saule jau bija augstu pie debesīm. Viņa acīs ir cieša apņēmība, viņš vairs nerunā un nesmaida tik bieži, kā senāk.

Kādu dienu es iedrošinājos viņam jautāt:

„Brāli, vai tu kaut ko nožēlo?"

Viņa senais dzīvais skats atkal uzliesmoja un skatoties mani puspievērtiem plakstiem, tas atbildēja:

„Nekad!“

Ai, man liekas, mātei tomēr nebija taisnība! Viņš nav sava tēva dēls. Pastāvīguma un ciešas apņemšanās ziņā viņš ir pilnīgi savas mātes dēls.

* *

*

Vai tu zini, māsa, kas noticis? Kad to dzirdēju, es smējos, un pēkšņi, nezinu kādēļ, man bija jāraud. Vakar vakarā mans brālis dzirdējis stipru klauvēšanu pie sava mazā namiņa durvīm. Viņš pats gājis tās atvērt, jo viņi tagad tur tikai vienu kalpotāju. Viņam par lielu pārsteigumu pie durvīm stāvējusi Vang Da Ma. Viņa bija ieradusies stumjamā ķerrā, visu savu mantu sakrāvusi lielā pītā bambuka kurvi un zilas drānas saini. Kad viņa ieraudzīja brāli, tā lielā mierā un pašapziņā teica:

„Esmu atnākusi, lai dzīvotu pie savas kundzes dēla un kalpotu viņas mazdēlam.14

Brālis viņai atbildēja:

„Vai tu arī zini, ka mani vairs netur par manas mātes dēlu?44

Cieši satvērusi kurvi un saini abās rokās, Vang Da Ma stūrgalvīgi atbildēja:

„Vai dieniņ! Tu te stāvi un vari tā runāt! Vai tad es nebiju tā, kas paņēma tevi' no mātes rokām savējās, kad tu biji vēl tikko pēdu gap un tik pliks kā zivs? Vai neesmu tevi bapjusd no savām krūtīm? Tu esi tas, kas tu piedzimi, un tavs dēls ir tavs dēls. Lai paliek tā, kā es saku !44

Brālis teica, viņš neesot pat zinājis, ko atbildēt. Tiešām viņa pazīst visu mūsu dzīvi no pat bēr-

nības, un viņa mums ir vairāk nekā vienkārša kalpotāja. Kamēr brālis vēl vilcinājās, viņa ienesa savu saini un kurvi mazajā priekšnamā, un elsdama un pūsdama taustījās pēc sava naudas maka; viņa jau paliek veca un resna. Krietni izstrīdējusies ar vedēju par braukšanas maksu, tā pasniedza tam beidzot naudu un sāka iekārtoties savā jaunajā mājā.

To viņa izdarījusi manas mātes dēļ. Ir muļķīgi tik daudz uzmanības veltīt kalpotāja rīcībai. Tomēr, kad mans brālis par to stāsta, viņa smieklos jūtams maigums. Viņš priecājas, ka tā pārnākusi pie viņa, un ka viņas rokās tā dēls varēs gulēt un spēlēties.

šorīt viņa ieradās pie mums, lai apliecinātu man savu godbijību, un viņa bija tāda kā aizvien. Varētu domāt, ka tā dzīvojusi pie brāļa šai svešajā mājā gadiem, kaut gan es zinu, ka viņa klusībā par daudz ko brīnās. Brālis saka, ka viņa izliekoties, it-kā neko neparastu nepamanītu, kaut arī viņa sevišķi neuzticas kāpnēm. Neviens viņu nevarēja piespiest pirmo reizi kāpt pa trepēm citu klātbūtnē.

šodien viņa man pastāstīja, ka nekādi' nevarot paciest visas tās pārmaiņas, kas notiekot manas mātes mājās.

Viņa teica, ka resnā konkubina esot tikusi par Pirmo dāmu manas mātes' vietā. Tas esot pasludināts senču zālē pie svētajām plāksnēm. Tā lepni staigājot apkārt tērpusies purpurā un daudz gredzenu esot tai uz pirkstiem. Viņa esot pat pārvākusies manas mātes istabās! Kad Vang Da Ma man to izstāstīja, es zināju, ka tur vairs iet es nevaru.

Ai, māte, māte!

*

Viņš ir maigs pret savu sievu, maigāks kā jebkad', kopš viņš visu ziedojis viņas’ dēļ. Tagad viņš ir kļuvis nabags, viņš, kas visu savu mūžu dzīvojis ērti, pateicoties tēva bagātībai. Bet viņš zin, kā savu sievu darīt laimīgu.

Vakar, kad es viņu apciemoju, tā pašreiz pacēla skatu no papīra loksnes, uz kufas tā rakstīja gajas, mezglainas burtu strīpas. Kad ienācu istabā ar savu dēlu, viņa pacēla galvu smaidīdama, kā viņa vienmēr dara, ieraugot bērnu.

„Rakstu savai mātei," tā teica, un viņas skatiens uzliesmoja, kā parasts, kad tā smaida. „Beidzot es varu viņai visu izstāstīt. Es viņai teikšu, ka esmu piekārusi pie logiem dzeltenus aizkarus, un ka uz galda stāv trauks ar zeltainām narcisēm. Es viņai teikšu, ka šodien izklāju mazu groziņu ar sārtu zīdu, kur (mazajam gulēt — ar zīdu Amerikas ābeļziedu krāsā! Katrā vārdā viņa redzēs, cik laimīga — cik laimīga es beidzot esmu!"

Mana māsa, vai esi kādreiz redzējusi' skaistu ieleju, kas drūma guļ zem smagām, pelēkām debesīm ? Tad pēkšņi mākoņi pašķiras, zemē līst saules stari, un rodas dzīvība un krāsas, un priecīgas čalas plūst no visām malām. Tā tagad ir ar viņu. Viņas acis dzirkst prieks, un viņas balss ir nepārtraukta dziesma.

Viņas lūpas nekad neapklust. Tajās vienmēr mainās smaids ar dzirkstošiem smiekliem. Viņa tiešām ir ļoti skaista. Senāk es vienmēr šaubījos par viņas skaistumu, jo šis bija tāds skaistums, kādu es nekad agrāk nebiju redzējusi, bet tagad es to aptveru skaidri. Nemiers un saīgums viņas acīs izgaisis. Tās ir tik zilas kā jūpa zem dzidrām debesīm.

Mans brālis, turpretim, ir kluss, nopietns un apmierināts, jo viņš izdarījis to, ko bija apņēmies. Viņš ir vīrietis.

Kad iedomājos, ka katrs no viņiem upurējis veselu pasauli otra dēļ, tad tādas mīlas priekšā es padevībā noliecu galvu. Šīs mīlas auglis būs dārgs auglis — un brīnišķīgs kā nefrits.

Mani aizkustina domas par viņu bērnu. Viņam būs jāceļ pašam sava pasaule. Viņš nebūs ne tīri austrumi, ne rietumi, visi viņu atstums, jo neviens to nesapratīs. Bet man liekas, ja viņam būs abu savu vecāku spēks, viņš sapratīs abas pasaules un uzvarēs. Tā es domāju, (kad vēroju savu brāli un viņa sievu. Esmu tikai sieviete. Man jāparunā par to ar savu vīru, jo viņš ir gudrs, un zina, kur taisnība, kaut arī to neviens viņam nav teicis.

Ai, bet vienu lietu es zinu! man gribas redzēt viņu bērnu. Es vēlētos, lai viņš būtu brālis manam dēlam.

XXI

Svešzemniece dzied. Stundu pēc stundas dziesmu burbuļi ceļas no viņas sirds uz tās lūpām un viņas jautrība un prieks ir apbrīnojami. Es, kas esmu dzemdējusi dēlu, priecājos viņai līdz, un kopīgie cilvēcīgie pārdzīvojumi mūs vieno. Mēs šujam drēbītes, mazas ķīniešu drēbītes. Viņa gudro, kādu krāsu izvēlēties, smaidīdama sarauc uzacis un jautā pati sev:

„Nu, ja viņa acis būs melnas, tad viņam piestāvēs šī koši sarkanā krāsa, bet ja viņa acis būs pelēkas, tad labāk derēs sārti rožainā. Vai viņam būs melnas vai pelēkas acis, mazā māsa?"

Viņa pagriež pret mani savas smaidošās acis.

Es atbildu viņas smaidam un jautāju:

„Kādā krāsā ir viņa acis jau tagad, tavā sirdī?"

Pēkšņi viņa kautrīgi nosarkst un atbild:

„Tās ir melnas, vienmēr; ņemsim sarkano krāsu."

„Sarkanā ir prieka krāsa," es viņai paskaidroju: „Un dēlam tā vienmēr piederas."

Mēs abas zinām, ka esam gudri izvēlējušās.

Tad es viņai parādīju sava dēla smalkās drēbītes, un kopīgi mēs izvēlamies rakstu puķainam sarkanam atlasam un maigam sarkanam zīdam. Es pati izšuvu kurpītes ar tiģera sejas attēliem. Tā darbodamās mēs kļūstam tuvas viena otrai. Esmu aizmirsusi, ka viņa kādreiz bijusi man sveša. Viņa kļuvusi man māsa. Esmu iemācījusies saukt viņas vārdu. Mērija, Mērija! [2]

Kad viss bija gatavs, viņa izgatavoja vienu kārtu svešzemju drēbīšu; tās bija tik vienkāršas un tik smalkas, kādas es nekad vēl nebiju redzējusi. Es apbrīnoju audumu, kas bija zirnekļa tīkla smalkumā. Mazās piedurknītes gaj-ajam kreklam līdzīgajam tērpam bija pievienotas ar mežģini, kas bija smalkāka par katru izšuvumu, un pati drēbe, kaut gan ne zīda, bija mīksta kā migla. Es viņai jautāju:

„Kā tu zināsi, kad viņam vajadzēs šīs drēbītes uzģērbt?"

Viņa pasmaidīja un ātri noglāstīja man vaigu. Tagad, kad viņa ir jautra, viņa prot glaimot un būt mīļa.

„Sešas dienas nedēļā viņš būs sava tēva bērns, bet septītajā es viņu ietērpšu audeklā un mežģinēs, un viņš būs amerikānis." Tad pēkšņi viņa kļuva nopietna. „Sākumā es domāju, ka varēšu viņu izveidot par pilnīgu ķīnieti, bet tagad es zinu, ka man viņam jādod arī Amerika, jo tā esmu es pati. Viņš piederēs pasaules abām daļām, mazā māsiņ — tev un mums abām."

Es atkal viņai uzsmaidīju. Tagad es saprotu, kā viņa varēja paņemt mana brāļa sirdi un to paturēt.

* [2]

Mana māsa, tagad viņu bērns ir atnācis! Es viņu saņēmu savās rokās no Vang Da Mas. Viņa to man pasniedza čukstēdama un lepni smaidot. Es to dedzīgi aplūkoju.

Viņš ir vīriešu kārtas bērns, spēka un drosmes bērns. Protams, tik skaists kā mans dēls viņš tomēr nav. Tāds dēls, kāds ir manam vīram un man, otrreiz vairs piedzimt nevar.

Bet mana brāļa un viņa sievas dēlam otra ari vairs līdzīga nav. Viņam ir rietumzemju lielie kauli un zaļoksnīgais spēks. Bet viņa mati un acis ir melnas kā mūsējiem un āda, kaut skaidra kā nefrits, ir tumša. Viņa aris un lūpās jau varu saskatīt izteiksmi, kāda bija mūsu mātei. Ar kādu sāpju un prieka sajaukumu to tagad vēroju!

Par šo līdzību savai māsai gan neminēju ne vārda. Atstāju viņas bērnu tikai viņai. Smaidīdama es teicu:

„Skaties, mana māsa, ko tu esi izdarījusi! Šai sīkajā mezgliņā tu esi sasējusi divas pasaules![3]1

Vārgi smaidot viņa atgūlās.

„Noliec viņu šeit man blakus," tā čukstēja un es paklausīju. Viņš dusēja pie viņas piena baltās krūts, tumšs un melnacains. Mātes sikats kavējās pie dēla. Viņa pieskārās saviem baltajiem pirkstiem viņa melnajai galviņai.

„Viņam jārvalkā sarkanie svārciņi," viņa teica, smaidīdama to aplūkojot. „Baltajai drēbei viņš ir daudz par tumšu."

„Viņš līdzīgs savam tēvam, un es esmu apmierināta," viņa vienkārši nobeidza.

Tad ienāca viņas vīrs, un es atstāju istabu.

Vakar vakarā pēc bērna piedzimšanas es stāvēju līdzās savam vīram mūsu dēla istabā. Abi mēs skatījāmies pa atvērto logu mēness apspīdētajā nakti. Gaiss bija ļoti dzidrs un mūsu mazais dārziņš līdzinājās gleznai, kurā lietota tikai melna un balta krāsa. Pret debesim vērstās koku smailes izskatījās kā ar mēness sudrabu izgreznots melnkoks. Aiz mums gulēja mūsu dēls sava bambusa koka gultiņā. Viņš jau to ir pāraudzis, guļot viņš izstiepj rociņas un plaukstiņas mīksti atduras pret gultas malām. Tagad viņš jau ir īsts vīrs! Mēs dzirdējām viņa spēcīgo, drošo elpošanu un ar lepnumu skatījāmies viens otrā, es un mans vīrs.

Un tad es iedomājos mazo jaunpiedzimušo bērniņu, kufš jau tagad līdzinājās savai mātei, kura dzīvība iesākās, kad viņa māte tam atdeva daļu no savējās. Vieglās skumjās es klusi teicu:

„Ar kādām šķiršanās sāpēm mūsu brāļa un mūsu māsas bērns uzsāka savu dzīvi! Viņa mātes šķiršanās no savas zemes un no savas rases; viņa tēva mātes sāpes, kad tai bija jāzaudē tās vienīgais dēls, un viņa tēva sāpes, kad tam bija jāšķiras^1 no savas mājas, saviem senčiem un senā svētuma!“

Bet mans vīrs tikai smaidīja. Viņš aplika savas rokas maniem pleciem un dziļā nopietnībā teica:

„Domā tikai par to, ar kādu savienošanās prieku viņš nāca pasaulē! Viņš abu vecāku sirdis savienojis vienā; šīs divas sirdis ar visām viņu dzimšanas un audzināšanas pretešķlbām — pretešķībām, kas pastāv kopš gadu simteņiem! Kāda vienība!"

Tā viņš mani mierināja, kad es atcerējos pagājušās bēdas. Viņš neatļauj man pieķerties nekam, tikai tādēļ vien, ka tas ir sens. Viņš liek man skatīties tikai nākotnē un saka:

„Mums jāļauj visam tam izgaist, mana mīļā! Mēs negribam, ka mūsu dēlu saista un kavē senas, nederīgas lietas!"

Un domājot par šiem abiem, manu dēlu un viņa brālēnu, es zinu, ka manam vīram ir taisnība, vienmēr taisnība!

Beigas

*

1

[1]

*

Šī diena mūs ieved divpadsmitajā mēnesī. Mana māte nekustīgi guļ savā gultā, un es sāku baidīties,

2

*

3

Content

Bak Perla Austrumu vēji rietumu vēji

PIRMĀ DAĻA

I

II

IV

V

VI

VII

VIII

IX

OTRA DAĻA

X

XI

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XIX

XXI

1