Антъни Райън

Зовът на вълка

Острието на гарвана #1

Посвещава се на паметта на покойния ми приятел и някогашен шеф д-р Робин Купър, от когото би излязъл страхотен аспект на Третия орден.

Благодарности

Благодаря отново на американския си редактор Джесика Уейд и на британския си редактор Джеймс Лонг за полезния им принос и съвети в създаването на новото приключение на Вейлин Ал Сорна. Благодаря също на агента си Пол Лукас за всичките му усилия и на Пол Фийлд, моите винаги бдителни втори очи.

Първа част

Острието на гарвана реже дълбоко, оголва греховете ми.

Сеордска поема, автор неизвестен

Записките на Луралин

Първият въпрос

В наши дни мнозина наричат брат ми чудовище. Говорят за делата му — и ужасни, и чудни — като за нещо сторено от свръхестествен звяр, който някак си е приел човешка форма, за да потопи света в безмерно опустошение. Има и други, в по-сенчестите и окаяни кътчета на земята, които още го наричат бог, макар че винаги го правят с боязлив шепот. Любопитното е, че нито тези, които го смятат за чудовище, нито другите, които го смятат за бог, никога не изричат истинското му име, макар да го знаят не по-зле от мен. Келбранд, брат ми, когото въпреки всичко, въпреки всяка битка, завоевание и клане, аз все още съумявам да обичам. Но те чувам да питаш, уважаеми читателю, как е възможно това? Как е възможно да се храни обич към човек, окъпал в кръв половината свят?

В днешните по-спокойни дни, далеч от беса и ужасите на войната, имам време да размишлявам над такива въпроси. Докато годините отминават и все повече сивота се промъква в някога кестенявата грива, увенчала главата ми, докато все повече болежки нападат ставите ми и примижавам все по-силно срещу тези страници, докато пиша, това е въпросът, над който се чудя най-много.

Уважаеми читателю, уверявам те, че знам, че не си разтворил този том, за да търпиш оплакванията на една старица. Не, ти искаш да узнаеш за брат ми и как той промени целия свят. Но неговата история не може да бъде разказана, ако не разкажа също и моята, защото с него бяхме здраво свързани. Свързани от кръв и цел. В продължение на много години сякаш имахме една душа — толкова еднакви, като отразени в огледало, бяха стремежите ни, посветеността ни на нашата свещена мисия. Но постепенно научих, че огледалото е най-лошият лъжец и никога никое огледало не остава ненапукано от времето.

Отне ми години размисъл, за да установя момента, когато възникна връзката ни с Келбранд. Може би беше, когато се хлъзнах от гърба на първия си кон на седемгодишна възраст и прекарах няколко секунди, хленчейки над ожуленото си до кръв коляно. Келбранд, само на ден-два от дванайсетата си година, бе този, който дойде при мен. Докато другите деца от нашия скелд се смееха и замеряха с фъшкии хлипащото слабаче, брат ми бе този, който дойде и ми помогна да стана. Той вече имаше дългите крайници и стройната фигура на роден воин и бе поне една стъпка по-висок от мен, както щеше да остане до края на живота ни.

— Друр-тиварик, малко конче — каза той с мек загрижен глас, изричайки жреческото название за онези, които носят Божествената кръв, и избърса с палец сълзите от очите ми, — не плачи. — После се усмихна извинително, преди лицето му да застине в обичайната маска на сурово презрение и да ми зашлеви един шамар. Ударът бе толкова силен, че ме събори на земята и усетих парливия железен вкус на кръв върху езика си.

Няколко секунди мигах объркано, макар с изненада да забелязах, че сълзите ми са спрели. Вдигнах замъглените си очи и видях, че Келбранд настъпва срещу другите деца. Насочи се право към най-високото плещесто момче с година по-голямо от него, казваше се Обвар и винаги бе на първо място сред мъчителите ми.

— Друр-тиварик — повтори брат ми и заби юмрук в лицето на Обвар — не могат да бъдат съдени от обикновените смъртни.

Последвалата битка бе дълга и кървава и се превърна в нещо като легенда сред младоците от скелда. Тя засенчи напълно обидата, нанесена на дете от друр-тиварик, която скоро бе забравена. По-късно осъзнах, че тъкмо това е била целта на Келбранд, защото жреците бяха склонни да наказват сурово такива неща. Когато битката свърши, Обвар лежеше на земята и стенеше, целият в кръв, а Келбранд, не по-малко окървавен, стоеше над него. Както често се случва при момчетата, през следващите дни двамата станаха най-близки приятели и останаха братя по седло до един конкретен съдбовен ден двайсетина години по-късно. Но тук, уважаеми читателю, аз май изпреварвам събитията.

Не, колкото и важен да бе този урок, истинската връзка между нас не възникна в онзи ден. Нито пък, колкото и да е странно, на сутринта след като получих първия си Истински сън. Трябва да разберете, че могъществото на Божествената кръв е капризно. Макар че тези от нас, на които им е писано да влязат в редиците на друр-тиварик, са родени от майки с проявена дарба, тази дарба невинаги се предава по наследство. В много случаи тя остава спяща по време на детството и се проявява едва с настъпването на моминството. Така стана и при мен. В началото на дванайсетото ми лято, в седмицата на първата ми кръв, Истинският сън дойде.

Трябва да ми простиш за жалките ми литературни умения, уважаеми читателю, защото ми е трудно да предам с думи невероятния ужас на онзи първи сън. Използвам този термин, защото намирам думата „видение“ за малко глупава, да не кажа неуместна. Истинският сън е състояние отвъд реалността, макар че изглежда напълно реален за човека, уловен в гърчовете му. Объркването и притъпените усещания на обикновения сън ги няма в него. Докато полъха на въздуха върху кожата ти, миризмите, носени от вятъра, топлината на пламъка или болката от някое порязване — тях ги има и ги изпитваш в пълна мяра.

Онази нощ, докато лежах на рогозките си в палатката, която делях с другите привилегировани деца на скелда, открих, че ме завладява сън, по-дълбок и абсолютен от всеки, който бях сънувала. Сякаш над очите ми имаше черен воал, спиращ всяка светлина и усещане, и когато той бе дръпнат, открих, че стоя насред ужаси.

Помня най-вече писъците. Болката на умиращ човек е трудно поносима, особено ако не си я чувал преди. Вече бях виждала хора да умират. Еретици, роби или нарушители на Вечните закони често биваха връзвани и принуждавани да коленичат пред сабята на палача. Но тяхната смърт бе бърза — един замах и главите им се търкулваха на земята. Телата им може да потръпваха, а понякога и лицата им. Кошмарна гледка за едно дете, но все пак милостиво кратка. Ала това, което видях в този първи Истински сън, не бе законна екзекуция. Беше битка.

Обреченият мъж лежеше до мъртъв кон и с ококорени от ужас и объркване очи се взираше в плетеницата от вътрешности, доскоро била неговият корем. Устата му бе зейнала в писък, алените му от кръв ръце се опитваха да натикат меките черва обратно в тялото му. Около нас цареше хаос от гърмящи копита, звънтящи остриета и пронизително цвилене на уплашени коне, всичко това забулено в гъст облак прах.

В онези дни битките бяха нещо често срещано в Желязната степ. Беше време, когато сталхастите извършваха болезнения преход от разпокъсани и вечно враждуващи скелди към онова, което може да се нарече истинска нация. Сякаш всеки втори месец воините окачваха лъковете на седлата си и започваха да точат сабите и върховете на копията си, преди да яхнат конете и да потеглят като една голяма войска. Дни или седмици по-късно се връщаха, винаги като победители, с главите на враговете им, висящи от седлата. Щом паднеше нощта, пиеха и разказваха истории за великите си подвизи — истории, които нямаха нищо общо с кошмара, заобикалящ ме сега.

Очите ми прескачаха от един ужас на друг: пълзящ мъж, оставящ кървава диря от чуканчетата на краката си; кон, мятащ се в купчина вътрешности, с изпражнения, стичащи се от срязаните му черва; и там, насред всичко това, гордо възправен, стоеше брат ми Келбранд.

Както му бе навикът в битка, той не носеше шлем, дългата му плитка се развяваше, докато се биеше, обкръжен от врагове от всички страни. Бяха поне дузина и на броните им се виждаше червеношийката на скелда Рикар, най-омразните ни врагове. Те връхлитаха срещу него отново и отново и сабята му отново и отново ги посичаше. Брат ми се движеше като в танц, избягваше всяко мушкащо копие, привеждаше се под всяко замахнало острие и оставяше след себе си диря от трупове. Изглеждаше непобедим, неудържим и караше сърцето ми да прелива от гордост въпреки продължаващия кошмар наоколо. Но както съм се убеждавала много пъти оттогава, непобедими воини няма.

Тъкмо когато Келбранд посече последния си враг — плещест мъж със свирепа физиономия и кръпка на едното око, рикарският стрелец изникна от праха. Яздеше в галоп висок бял жребец, приведен ниско над седлото, със застинало, съсредоточено лице, докато се прицелваше с лъка си. Изкрещях предупреждение към брат си, но макар че вложих в този вик цялата си сила, той не чу нищо. Истинският сън прави сънуващия свидетел, но никога участник.

Стрелата улучи Келбранд в тила, прониза врата му и стоманеният връх щръкна няколко сантиметра от гърлото му. Ако носеше шлем, можеше да оцелее. Видях го как залитна за момент и се взря надолу в аления връх на стрелата с любопитна отнесеност; на лицето му бе изписана лека изненада. После падна, срина се на земята, сякаш всичкият живот бе излетял от тялото му.

Събудих се с писъци, за голямо раздразнение на другите деца. Два дни по-късно пристигна вестта, че рикарите са устроили засада на една от ловните ни дружини и ще е нужна битка, за да се измие обидата. Потърсих Келбранд сред събиращите се воини. Беше обичайно роднините да дават амулети на онези, които тръгват на война, затова аз не привлякох особено внимание, когато се приближих до брат си. Той обаче ме изгледа с весела изненада, защото знаеше, че нямам навика да правя такива неща.

— Благодаря ти, конче — каза той, когато пъхнах малката дървена фигурка в ръката му. Бе изображение на кон, което сама бях издялкала — и скромността не ми пречи да кажа, че винаги съм била майсторка в тази работа. — Много е хубаво…

Той млъкна, когато се приближих и се надигнах на пръсти да увия ръце около него, и прошепнах тихичко в наведеното му ухо:

— Обърни се, след като убиеш мъжа с кръпката на окото. Отваряй си очите за стрелеца на белия кон. — Пуснах го и понечих да си тръгна, после спрях. — И наистина трябва да носиш шлем в бъдеще.

Отдалечих се бързо, с разтуптяно сърце. Не бях казала на никого за Истинския сън, нито имах намерение да го правя някога. Другите може да се радват на проявата на Божествените си дарби и да тичат да съобщят на жреците добрата новина. Но аз не бях толкова глупава.

Воините се върнаха след седем дни, докато седях сама в палатката и се взирах с насълзени очи в отметнатото чергило. Помня, че не бях изненадана, когато Келбранд се появи и се наведе да влезе и да приседне до мен. Вместо това чувствах само мрачна увереност. Брат ми бе истински воин на Хаста и дългът му бе ясен. Всички с проявени дарби трябваше да бъдат отведени при Великата могила и предадени на жреците.

Келбранд ме гледа мълчаливо дълго време, а изражението му бе замислено, вместо благоговейно. Накрая каза с безизразен глас:

— Запазих белия жребец. Дар за теб.

Кимнах и преглътнах; гърлото ми бе сухо като пясък.

— Ще го яздя, докато ме отвеждаш при жреците — казах дрезгаво.

— Защо да правя това, конче? — каза той и посегна да обхване в шепи лицето ми.

— Те ще разберат. Винаги разбират…

— Шът — Той избърса с палци сълзите, набъбващи в очите ми, и бръкна в торбата си. — Имам още един дар за теб.

Зъбът бе дълъг и бял, а основата му бе обкована в сребро и към нея бе прикрепена верижка. На самия зъб имаше надпис с почернели знаци. Аз можех да чета буквите на Търговските кралства, но тези тук ми бяха непознати.

— Взет е от челюстта на бял тигър — каза Келбранд. — Преди много сезони издирих една старица в северната пустош, за която се говореше, че познавала тайните на Божествената кръв. Тя се закле, че това ще скрие дарбата от жреците, и се пазарихме дълго, докато накрая се съгласи да ми го отстъпи срещу три коня и буца злато. Също като теб, аз се тревожех, че жреците може да дойдат за мен, ако силата някога се разгори в кръвта ми. Но изглежда, че това никога няма да стане. — Той разтвори верижката и я вдигна над главата ми и аз усетих допира на студения метал, когато я окачи на шията ми. — Затова сега го давам на теб.

Но дори това, въпреки че ни сближи и ни направи истински брат и сестра вместо просто плодове на една и съща утроба, не бе последната спойка, която завърши обвързването ни. Събитието, което наистина съедини душите ни, стана в деня, когато ни извикаха да гледаме как местра-дирмарът, Великият жрец, убива по-големия ни брат.

— Вижте правосъдието на Невидимите! — напяваше старецът, стиснал в двата си костеливи юмрука ножа, вдигнат над главата му. — И познайте добре уроците им! Милосърдието е слабост! Състраданието е страхливост! Мъдростта е лъжа! Ако кръвта е слаба, нека се пролее!

Телвар, нашият брат, лежеше гол на олтара пред жреца. Тялото му бе бледо шестстъпково свидетелство за многобройните битки в живота му със своята мрежа от белези, нашарили яките мускули. Помня, че той почти не трепна, докато ножът висеше над него. Жрецът изчака сенките, хвърлени от назъбеното великолепие на Великата могила, да се стопят, оповестявайки точния момент, когато слънцето се изравнява с тази конкретна точка в центъра на Желязната степ. Тогава, щом леко закривеното острие улови пладнешкото слънце, той замахна. Един бърз, майсторски удар право в сърцето на Телвар. Видях как спазъм разтърси брат ми, когато острието потъна в тялото му, видях го как се гърчи в конвулсии с последните няколко удара на срязаното си сърце, а после замря.

— Друр-тиварик! — каза местра-дирмарът и изпъшка леко от усилие, докато измъкваше ножа от тялото на Телвар, преди да го вдигне високо. Кръв потече по ръката му и обагри голите му гърди. Като жена от Божествената кръв, аз стоях в редиците на облагодетелстваните между двата гигантски камъка, образуващи източната порта. Затова бях достатъчно близо до олтара, за да видя убийството на брат си в жестоки, но завладяващи подробности. Помня как гледах кръвта да капе по увисналите мускули на гърдите на жреца и изпъкналата решетка на ребрата му. Странно бе да си мисля, че такъв могъщ воин като Телвар може да бъде убит от някой толкова стар и немощен, който никога не е виждал битка.

„Той е местра-дирмар — напомних си, докато повтарях думите и свеждах поглед заедно с хилядите други, събрали се да станат свидетели на този най-свещен от всички ритуали. — Той говори от името на Невидимите. «Дори тогава тези думи ми се струваха лишени от съдържание, покорството ми бе само механичната реакция на добре обучено куче. Една по-дребна, но по-вярна мисъл се криеше под моята почит, докато аз и събраната знат от сто скелда се отпуснахме на колене и наведохме глави към земята: «Той е само един немощен старец. Телвар беше по-добър от него.»»“

Трябва да разбереш, уважаеми читателю, че аз не обичах Телвар. Бях тринайсет години по-малка от него и почти не го познавах, освен по репутацията му — но каква репутация бе това! Казваха, че е убил над петдесет мъже в битка, преди да се издигне до скелтир. Тъкмо под неговото водачество окончателно бе утвърдено превъзходството на скелда Кова. Благодарение на неговия кураж и умения в битката при Трите реки еретиците изменници на Божествената кръв бяха избити или пленени. Макар че оставаше голямо несъгласие между скелдовете на Хаста, сега те бяха съюзници вместо вечно воюващи съперници. Но това не бе достатъчно, за да спаси Телвар от ножа на Великия жрец.

Бяха го извикали във Великата могила и бяха поискали от него да отговори на последния от Трите въпроса — отговор, след който да получи последната си благословия като местра-скелтир: велик господар на Хаста. Два пъти дотогава жреците го бяха призовавали да отговаря на някой въпрос и два пъти той бе давал приемлив отговор. Не всички скелтири се избират за тази чест — само онези, които са си спечелили най-голяма слава. Могат да минат години, без да бъде зададен въпрос, и само четирима други скелтири в цялата дълга история на Хаста са отговаряли вярно на два въпроса, но никой не е отговорил на третия. Отдавна чакахме идването на местра-скелтира, водача, който ще осигури господството ни не само над Желязната степ, но и над далеч по-богатите земи на Търговските крале на юг.

Но какъвто и да е бил отговорът на Телвар, изречен само пред събралите се жреци, далеч от ушите на тълпата, той не бе достатъчен да гарантира издигането му. Телвар беше друр-тиварик, Божествената кръв течеше във вените му, както и в моите, но се бе оказала слаба, а щом кръвта е слаба, нека се пролее.

— Келбранд Рейерик! — напя местра-дирмарът и свали ножа, за да насочи острието му към младежа, коленичил до мен. — Стани и бъди признат!

Гледах как брат ми се надига, завладяна от импулса да посегна и някак си да го спра. Макар да бях млада и просмукана с жреческите лъжи, пак знаех, че изборът му е проклятие, а не благословия. Но да го спра в този момент би означавало смърт, и то не бързия край, въздаден на Телвар. Намесата в жреческите ритуали щеше да ми донесе най-ужасни мъчения. Така че може би страхът възпря ръката ми тогава, защото никога не съм претендирала да съм най-храбра от храбрите. Но не мисля, че беше това. Мисля, че като всички други присъстващи аз исках този човек да е Келбранд. Исках да видя момента, когато истинският местра-скелтир заеме мястото му. Затова не се опитах да го спра, не и тогава. Това стана по-късно.

— По правото на кръвта сега ти си скелтир на скелда Кова — каза му жрецът. — Както гласят Вечните закони, утрешната сутрин ще е отредена за предизвикателства. Всеки воин с достатъчно висок ранг, който те победи, ще заеме мястото ти на скелтир.

Келбранд сведе глава в знак на мрачно съгласие, преди да я вдигне пак и да срещне погледа на жреца с очи, в които личеше очакване. Видях как в този миг старецът почервеня от гневна неохота. Той можеше просто да си замълчи; след като официално бе назначил брат ми за скелтир, не бе длъжен също така да го призове да отговори на въпроса, само че Келбранд вече бе натрупал далеч по-голяма слава от повечето други, удостоени с тази чест, и всички членове на Хаста го знаеха.

Устните на жреца оголиха пожълтелите му зъби в зле прикрито злорадо хилене, преди той да си наложи отново маската на покорна увереност.

— Ако оживееш — каза той, — върни се тук един час преди слънцето да достигне зенита си, за да отговориш на Първия въпрос на Невидимите.

После отпусна ръка край тялото си и огледа трупа на Телвар. Открих, че изражението му е в пълен контраст с маската отпреди секунди. Сега той изглеждаше много по-стар и за миг в очите му ясно проличаха тъга и съжаление, преди да се обърне и да се отдалечи през редиците на по-нисшите жреци.

Народът ми не си пада по прекалено дългите ритуали, затова скоро представителите на стоте скелда се бяха разотишли по биваците си. Келбранд обаче остана, затова и аз направих същото. Той се приближи до олтара, затвори очи и сложи ръка на челото на брат ни, преди да промърмори собственото си тихо сбогуване. Келбранд бе прекарал край Телвар голяма част от предишните няколко години и си бе спечелил достатъчно слава, за да му отправи предизвикателство за мантията на скелтир, но никога не го направи.

Зад мен се чу мощно оригване и аз хвърлих поглед през рамо и видях Обвар, облегнат на един монолит, с мях вино в ръка, да ме гледа въпросително.

— Той се сбогува — казах и се извърнах.

— Набожното копеле е мъртво — промърмори Обвар и се приближи до мен. — Не може да го чуе, така че какъв е смисълът? — Въпросът явно бе риторичен, защото той възпря резкия ми отговор, като ми протегна меха. — Пиене?

Обвар постоянно ми предлагаше пиене — и не само това. Бяха минали много години, откакто детският му тормоз бе отстъпил място на друг вид интерес. Често съм си мислила, че го предпочитах като грубиян, отколкото като ухажор. Но първоначалният ми импулс да откажа рязко замря на езика ми, когато забелязах липсата на плътско желание в погледа му. За разлика от Келбранд, разликата във височината ни се бе увеличила с годините и трябваше да гледам нагоре, за да преценя изражението му. Този път той изглеждаше по-скоро неспокоен, отколкото похотлив.

— Дай го насам — казах и взех меха. При първата глътка премигнах изненадано. Вместо гъстото вино от горски плодове, което се пиеше обикновено в Хаста, това бе нещо много по-леко за небцето. Вкусът му бе богат и многосъставен, с приятен дъх на земя и балансиран с гладкост, която го караше да се хлъзга в гърлото.

— Това не е евтино, знаеш ли — каза Обвар и сключи дебелите си вежди, когато дръпнах още една щедра глътка.

— Какво е? — попитах, като му върнах меха.

— Не съм сигурен как се казва. Прави се от някакви плодове, отглеждани в страна далеч отвъд морето. Поне така ми каза търговецът, от когото го откраднах. Оставих го жив с условието да се върне другото лято с още. Казах му, че дори ще му платя. Много мило от моя страна, нали?

— Остави ли живи другите от кервана му?

— Само младите. — Той сви рамене и отпи. — Робите са ценни.

— Какво отвратително животно си, Обвар. — В гласа ми прозвуча искрено отвращение, достатъчно силно, че да накара меха да спре по пътя към устните му, които се разтеглиха в усмивка.

— На осемнайсет лета — каза той и пристъпи по-наблизо, извисявайки се над мен, а в погледа му се промъкна отново познатата похот. — И още неомъжена. Винаги съм харесвал как езикът ти ме жили, момиче. Кара ме да се чудя какво ли още може да прави.

Втренчих се право в очите му, отвръщайки на похотта в тях с пълно презрение. Не се страхувах и не изпитвах нужда да посегна към дългия нож на колана си. Аз бях друр-тиварик и макар че детските мъчения се наказваха само с пердах, всяка обида или рана сега, когато бях в детеродна възраст, щеше да му донесе бавната смърт на обезчестен воин. Но докато се взирахме един в друг и секундите се разтегнаха в минути, започнах да се чудя дали днес не е денят, когато похотта най-после ще надделее над предпазливостта му.

— Когато брат ти стане местра-скелтир — каза той със завален глас, оголил зъбите си, — ние ще завладеем всичко. Ще опустошим земите на Търговските крале чак до Златното море и аз ще бъда до него във всяка битка. Когато цялото славно клане свърши и се пролее последната капка кръв, той ще ме попита каква награда искам за службата си. Какво мислиш, че ще поискам?

— Луралин.

При звука на братовия ми глас очите ни се стрелнаха към олтара. Келбранд не ни гледаше; стоеше, опрял ръце на ръба на олтара, с поглед, все още обсебен от тялото на Телвар.

— Ще свикам съвет — каза той, преди да вдигне очи към Обвар. — Братко по седло, върви да утолиш апетита си с някоя робиня и остави сестра ми на мира. И не се напивай много. Може да имам нужда от сабята ти на сутринта.

Обвар се вцепени и видях лека тръпка на негодувание да пробягва по слабото му брадато лице. Тя обаче изчезна бързо и той въздъхна тихо в знак на примирение. Те може да бяха братя по седло, но сега Келбранд беше скелтир.

— Дръж — изсумтя Обвар и тикна меха в ръцете ми. — Дар на уважение за сестрата на моя скелтир.

Гледах го как се отдалечава ядосано към бивака на нашия скелд и изпитах кратък пристъп на съчувствие към нещастната робиня, която ще привлече интереса му. „Робите не са от Хаста“ — цитирах наум един от Вечните закони, докато отивах при Келбранд до олтара. — Всичко, което не е от Хаста, е плячка.

— Пийни — казах и му протегнах меха. — Наистина е хубаво.

Той пренебрегна предложението ми, погледът му бе втренчен в отпуснатото безжизнено лице на брат ни. В смъртта устните се бяха изтеглили назад, оголвайки зъбите в някаква пародия на усмивка. Тъй като нямах желание да търпя дълго гледката на тази усмивка, дръпнах още една щедра глътка от виното на Обвар.

— Знаеш ли защо жреците го убиха, Луралин? — попита Келбранд. Както обикновено, гласът му бе тих. Брат ми рядко викаше. Даже при дуелите, в които го бях виждала да се бие, малкото думи, които изричаше между трясъка на остриетата, бяха изречени със спокойно, почти внимателно мърморене. Въпреки това не помня някой някога да е пропуснал да чуе или разбере дори една негова дума.

— Отговорил е грешно на въпроса — отвърнах и избърсах уста с ръкава на официалната си черна памучна роба.

— Не долавям скръб в гласа ти, конче — каза Келбранд, и най-сетне се обърна към мен. — Ти не обичаше ли брат ни? Сърцето ти не се ли сломи, когато той напусна този свят?

Всеки слушател би приел въпросите му за сериозни, искрени питания, обагрени със скръбна нотка от явното ми безразличие. Аз обаче познавах брат си достатъчно добре, за да усетя леката подигравка, когато я чуя.

— Родени сме от една утроба — казах аз, — но не сме деца на един и същи баща. Телвар бе чужд за мен през по-голямата част от живота ми. Но… — Млъкнах, за да огледам трупа на олтара, още веднъж поразена от многото бойни рани по него, някои отдавна заздравели, други само на няколко седмици. Знаех, че по тялото на Келбранд няма почти никакви белези. — Въпреки това съжалявам, че вече го няма. Той беше добър скелтир, макар и да прекаляваше малко с цитирането на жреческите поучения.

— Жреческите поучения — повтори Келбранд и бавно кимна. — Той винаги е обичал уроците им. „Аз съм ходил извън Желязната степ, братко — каза ми веднъж. — Животът на тамошните хора е пълен с несигурност и объркване. Те тачат слабостта и се въргалят в алчност. Превръщат лъжите в добродетел, а честността — в грях. Когато се надигне местра-скелтирът, той ще отмие всичко това с кръв. Жреците са го видели.“

Млъкна и посегна да сложи ръка върху мътно лъщящите очи на Телвар, за да ги затвори.

— Но ти грешиш, малко конче. Те не го убиха заради отговора, който им е дал. Убиха го, защото не им е дал отговор. Той не беше местра-скелтирът и го знаеше.

— Той направи път на теб — казах.

— Да. Каза ми го снощи. Говорихме дълго и той ми каза много неща, включително въпроса, който ще ми зададат утре, и въпроса, който ще последва след година, ако отговоря вярно.

Аз се взрях в него с ужасено мълчание и мехът едва не се изплъзна от пръстите ми от смайване, преди да се овладея. Открих, че имам нужда да си сръбна още една глътка, преди да заговоря.

— Казал ти е? Но това е ерес!

Зъбите на Келбранд, съвсем бели, съвсем равни, заблестяха, когато се засмя — нещо много рядко за него.

— С времето, сестричке, ще ти кажа всичко, което узнах снощи, и ти ще осъзнаеш пълния абсурд на думите, които току-що изрече.

Веселието му се стопи бързо и той вдигна ръка от очите на Телвар, за да ме стисне за рамото.

— Утре ще ме попитат за името ми.

— Но те вече знаят името ти. Келбранд Рейерик, скелтир на скелда Кова.

— Не, те искат друго име. Име, достойно за местра-скелтира. Име, което войниците на Търговските крале ще шепнат със страх, когато чуят гърма на сталхастките копита в Степта. Име, което ще ни отведе до Златното море и отвъд.

Ръката му се премести от рамото на лицето ми и обгърна бузата ми в шепа. Видях на лицето му съжаление, когато ми се усмихна, а също и вина, защото знаеше колко тежко е това, което се кани да поиска.

— Ето какво трябва да ми дадеш: име. Луралин, скъпа сестричке, време е да сънуваш отново.

Макар че се опитах да устоя на импулса, макар че бях избягвала да правя това още откакто дойдох тук, очите ми неизбежно бяха привлечени от Гробницата. Тя се издигаше по средата на полукръга от желязо и камък, който образуваше Великата могила. Неукрасен сив каменен блок, широк десет крачки и висок дванайсет стъпки, с отвор в източната стена. Отворът представляваше черен правоъгълник в сивия камък, защото отвътре не идеше никаква светлина. Жреците никога не го пазеха. Защо да си правят труда, след като никой никога не би се осмелил да влезе вътре, освен ако не му бъде заповядано?

— Не се страхувай — каза Келбранд, когато очите ми се задържаха нетрепващо върху черния вход на Гробницата. — Жреците не знаят нищо. Погрижихме се за това.

— Ще разберат — казах и открих, че ми е невъзможно да потисна треперенето в гласа си. Ръката ми се пъхна неканена под робата, за да хване изписания тигров зъб, и го стисна силно. — Даже с това, след като сме толкова близо… до онова. Те ще разберат.

— Надценяваш способностите им. Те притежават само малка частица от силата, за която претендират. Истинската им сила се крие в илюзиите, които са заплели, за да уловят душите на нашия народ, а с времето всички илюзии избледняват. Още един урок, който ми даде Телвар снощи.

— Те ще разберат! — настоях аз. Мразех се за внезапно избилите в очите ми сълзи. Молбата му ми звучеше като предателство, егоистично искане, което рушеше доверието помежду ни. Защото само той в целия ни скелд, само той сред многото ми братя, сестри и братовчеди от Божествената кръв знаеше истината. Ако жреците някога разберяха, щях да мина през черния вход и това, което излезеше оттам, нямаше да съм аз.

— Те ще ме накарат да…

Гласът ми изневери и той ме придърпа към себе си, ръцете му ме обгърнаха като два клона на най-могъщото дърво. Тепърва щяха да дойдат и други думи, други клетви и обещания, но впоследствие проумях, че връзката ни бе скрепена навеки от онази прегръдка. Това бе моментът, в който станах наистина негова. В обятията му всичкият страх се изпари и аз разбрах, че той никога няма да позволи да ми се случи нещо лошо — на тялото или на душата ми.

— Ще убия всеки жрец, ако те дори намекнат за това — прошепна той в ухото ми. — Ще боядисам тази Могила с кръвта им и ще набуча главите им в полукръг около Гробницата, за да ги види целият Хаст. — Отдръпна се и избърса с палци сълзите ми, също както преди толкова много години, само дето този път нямаше да има шамар след проявената доброта. — Вярваш ли ми, малко конче?

— Да, братко — казах и притиснах глава към гърдите му, слушах равномерното биене на сърцето му — Вярвам ти.

Да призовеш Истински сън не е сложен процес. Нито пък е мистичен или ритуален. Противно на вярванията на повечето непросветени култури, той не изисква напеви, зловонни бъркочи или проливането на кръвта на невинни животни. Всъщност, както съм открила през годините от първата проява на дарбата ми, нужно е само сигурно и удобно местенце, изпълнено с мир и покой. Ето защо онази вечер напуснах бивака на Кова. Празненствата бяха започнали рано и всички бяха захвърлили обичайното благоприличие, за да се отдадат на пиене, замъгляващ ума прашец и безразборно съвкупление.

Придружена от Келбранд и двама от най-доверените му братя по седло, оставих зад себе си гълчавата на празненството и препуснах извън скупчването от палатки, в простора на Желязната степ. След пет мили езда под звездите стигнахме до малко възвишение в иначе неизменно равния пейзаж. Двамата воини разпънаха на върха му палатка, вързаха юздите на конете за китките си с дълги въжета и се отдалечиха на почтително разстояние. Единият застана с лице на изток, а другият — с лице на запад. И двамата държаха лъковете си в готовност, със стрела на тетивата. Не знаех дали Келбранд им е казал какво ще се случи тази нощ, но също така знаех, че ако им е казал, те никога няма да проговорят за това. Верността сред онези, които печелеха приятелството му, бе безгранична.

— За в случай че ти доскучае — казах и подадох на Келбранд меха на Обвар.

— А — каза той, след като отпи малка глътка и повдигна одобрително вежди. — Това ми е познато. Варварите оттатък Широкото море го правят от плод, наречен грозде. Те живеят в кралство, затънало в безкрайни войни и глупави суеверия. — Остави меха до малкия огън, който бе наклал. — Ще се радват на мира, който ще им занесем някой ден.

— Смяташ да стигнеш чак толкова далеч?

— Смятам да обиколя целия свят. Защото нима жреците не са предрекли, че това е пътят на местра-скелтира?

Завъртях очи и се вмъкнах в палатката.

— Не го изпивай всичкото.

Съблякох дрехите си от волска кожа и се изтегнах на кожите, които ми бяха приготвили неговите братя по седло. Както винаги в Степта, вятърът бе силен и палатката постоянно плющеше. Това бе познат напев и не ме смущаваше; аз подирих спокойствието на ума, което щеше да доведе черното було и Истинския сън.

След първия си опит дълго бях отбягвала своята дарба, уплашена от онова, което бих могла да видя, щом булото се разтвори. Но любопитството, може би най-трудният за нарушаване от всички навици, в крайна сметка ме принуди да я потърся. Отначало опитите ми бяха неуверени; Истинският сън ми носеше откъслечни картини на места и хора, толкова чужди по дрехите и речта си, че каквото и да бе пратеното ми послание, то губеше значение. Едва след дълго експериментиране открих, че Истинският сън има нужда от цел — въпрос, който да го насочва към истината.

„Името на брат ми — прошепнах наум, докато черното було се спускаше. — Какво е?“

Булото покорно се разтвори и открих, че стоя на върха на нисък хълм, а високата трева шушне на вечерния вятър. Небето бе в тъмните оттенъци на здрача и можех да видя множество огньове, пламтящи в плитката котловина долу. „Армия“, осъзнах, попивайки гледката на града от палатки, струпани около лагерни огньове, край които седяха или стояха мъже. Оръжията и доспехите им бяха натрупани на купчини и видът им бе много различен от черните железни нагръдници и ризници на Хаста. Състояха се от припокриващите се стоманени плочки и копията със закривен връх на войниците, служещи на Търговските крале. Това бе най-голямата войска, която бях виждала, хиляди и хиляди бойци.

— Коя си ти?

Сепнах се при звука на другия глас. Жената стоеше на десетина крачки от мен и външността ѝ бе много изненадваща с пълната си непознатост. Досега не бях виждала такава дреха: проста черна роба, дълга до глезените, с малък бял пламък на гърдите. Освен това лицето ѝ бе с различна форма и цвят от тези на хората от Търговските кралства, приличаше повече на сталхастите с техните сини очи и бледа кожа. Но това, което ме изненада най-силно, всъщност направо ме шокира, бе, че тя гледаше право в мен. Виждаше ме.

— Коя си ти? — повтори жената и се огледа наоколо с ококорени и уплашени очи. — Къде съм?

Можех само да я зяпам онемяла. В никой от предишните ми Истински сънища техните обитатели не бяха забелязвали присъствието ми. А и как биха могли? Аз в действителност не бях там.

— Ти ли ме призова на това място? — попита жената и тръгна към мен, изведнъж по-скоро ядосана, отколкото объркана. Аз не помръднах, все още в плен на несигурността, а също така разсеяна от факта, че жената в черно не носеше обувки. Стъпалата ѝ бяха почернели от мръсотия и по някаква причина намерих тази гледка за странно пленителна.

— Това не е видение от Отеца — каза жената и се хвърли към мен. — Чувството е различно. Усещам го!

Бях така погълната от нозете ѝ и завладяна от безгранична изненада, че не можах изобщо да реагирам. Тя ме хвана за ръцете и ме стисна силно. Помня, че забелязах колко кървясали са очите ѝ, когато лицето ѝ се доближи на сантиметри от моето. Беше хубаво лице, да си кажа честно, притежаваше гладкост, която говореше за жена, наближаваща трийсетата си година. Но бе увенчано с рошава тъмна коса, а в дъха ѝ имаше позната остра миризма, която заедно със зачервените ѝ очи водеше до едно-единствено заключение: „Пияница. В съня ми е нахлула пияница с мръсни крака.“

— Не се опитвай да ме залъжеш, вещице! — изсъска тя. — Що за помисъл на Мрачното е това?

Лекият, но зловонен повей на дъха ѝ бе това, което ме освести. Лицето ми се изкриви в гримаса на отвращение и аз замахнах рязко с глава, за да забия чело в носа ѝ. Желаният ефект дойде мигновено, ръцете ѝ изпуснаха раменете ми и тя със стон се отпусна на колене.

— Попита ме коя съм — казах, изтеглих дългия нож от колана си и го опрях в гърлото ѝ. — Първо искам да разбера твоето име.

С удоволствие видях как острието се притиска в плътта ѝ. Щом можехме да се докосваме взаимно тук, изглежда, можехме и да си причиним вреда.

— Нищо няма да ти кажа, слугиньо на Мрачното — рече тя, взирайки се предизвикателно нагоре в мен с напрегнато от болка лице. — Никога няма да предам любовта на Отеца…

Изквича от болка, когато драснах с острието по бузата ѝ, оставяйки малка, но дълбока резка.

— Как попадна тук? — попитах. — Как така можеш да ме виждаш? Как намери път към съня ми?

Болката и враждебността ѝ за момент се стопиха и тя ме зяпна в объркана почуда.

— Искаш да кажеш… че ти също си ясновидка? Но… ти не можеш да познаваш любовта на Отеца. Той не би поднесъл толкова велика дарба на такава като теб…

— Какъв отец? — попитах и доближих върха на ножа си на сантиметър от окото ѝ. — Какви ги дрънкаш?

Звукът на множество рогове погълна думите ми, пронизителният екот се надигна от армията долу в мощен тревожен хор. Откъснах очи от пияната жена и видях, че армията откликва на този зов. Войници тичаха да си вземат копията и да облекат броните си, стрелци вдигаха колчаните си и кавалеристи оседлаваха вързаните коне.

— Какво става? — попита жената. Осъзнах, че още държа ножа готов да прониже окото ѝ, и отстъпих назад, изведнъж почувствала се малко глупаво.

— Битка, очевидно — отвърнах и прибрах оръжието.

— Къде? — Тя се изправи, трепна и потърка носа си. Видях, че синината вече избледнява, както и порязването на бузата ѝ. Изглежда, всички рани, които си нанасяхме тук, бяха временни. — Кой се бие?

— Не съм съвсем сигурна. — Обърнах се и загледах строяващата се армия. — Подозирам, че се намираме някъде в южната Степ, недалеч от границата със земите на Търговските крале.

— Търговските крале ли?

Обърнах се към нея, сбърчила смаяно вежди от искреното невежество в гласа ѝ. Как можеше да не е чувала за Търговските крале? Те притежаваха по-голямата част от световното богатство.

— Мисля, че е време да се запознаем както си му е редът — казах. Тя изпъна рамене и вирна самонадеяно брадичка.

— Аз съм лейди Ивиния Морентес от Западните предели — заяви тя. — Служителка на Църквата на Световния отец и Свещена ясновидка по Негова благословия. — И млъкна, предположих, за драматичен ефект. — Известна като Благословената дева на всички, които се радват на любовта на отеца.

Поклатих объркано глава, но все пак вдигнах отворената си длан в знака за мирен поздрав.

— Луралин Рейерик от Божествената кръв, дъщеря на скелда Кова от сталхастите.

От изражението ѝ се виждаше, че тя не е по-наясно с моята личност, отколкото аз с нейната.

— Ти си… — започна тя с колебливо мръщене — ясновидка в твоя народ?

— Ясновидка ли?

— Виждаш… разни неща. Събития, които ще се случат или вече са се случили.

— Понякога. Аз го наричам Истинския сън.

— Сън. — Тя изпръхтя презрително и насочи вниманието си към строяващата се армия. — Не, момиче, това не са сънища. А дарове на прозрението от самия Отец. Макар че не мога да си представя защо е избрал да ги сподели с теб.

От тона ѝ ме засърбя ръката да посегна пак към ножа, но устоях на този импулс.

— Къде са ти обувките? — попитах вместо това, като хвърлих многозначителен поглед към почернелите ѝ нозе.

— Светските удобства са пречка за любовта на Отеца — изсумтя тя с набожна увереност в гласа. — Аз ги избягвам, за да водя простичък и неразглезен живот, също както избягвах живота на охолство и безделие, който получих по рождение. Така прозренията на Отеца ще достигнат по-лесно до мен.

Хвърлих поглед към кървясалите ѝ очи и си спомних за вонята в дъха ѝ.

— Значи избягваш удобството на обувките, но не и пиенето.

Тръпка на гняв пробяга по лицето ѝ и отговорът ѝ дойде с накъсан, отбранителен глас.

— Църковните ритуали често изискват вино, а в Книгите многократно се споменава за свещените му свойства.

— О — гласът ми се вкисна от осъзнаването, — ти си жрица.

Тя се поизправи, скръсти ръце и в тона ѝ пролича горчив оттенък, докато отговаряше:

— На жените е забранен жречески сан, по заповед на Светия четец. Но аз служа на църквата по-добре от всеки мъж. Докато ти — тя ме изгледа косо, присвила оценяващо очи — явно си еретичка с дивашки произход. Може би затова Той те е довел тук, за да мога да те посветя в Неговата любов…

— Имам нож — напомних ѝ и кимнах към долината. — Хайде просто да гледаме битката, а? Подозирам, че това е причината да сме тук.

Армията вече почти се беше строила — дълги редици пехота, редуващи се с отряди стрелци, и кавалерия, която препускаше да заеме позиция на фланговете. Дневната светлина вече бе изчезнала почти напълно и сцената бе озарена от смесеното зарево на лагерните огньове и множеството факли, носени от конни офицери. Въпреки слабото ехо на изкрещяваните заповеди войската бе зловещо тиха, над нея бе легнал покров на напрегнато очакване. Не долавях жажда за битка тук, само ужас.

Бойците се бяха строили с лице на север, където можех да видя само тревиста равнина, простираща се в мрака. Но не след дълго усетих познато треперене в земята, последвано скоро от екливия тътен на приближаваща се буря.

— Попита ме за народа ми — казах на жената. — Ей сега ще се запознаеш с тях.

Тътенът се усилваше — тътен на много по-голямо войнство, отколкото бе събирано някога в Желязната степ. Помислих си, че армията долу ще се изправи срещу общата сила на всички скелдове, вречени в сталхастите. Трябва да призная, че макар сега, толкова години по-късно, да се срамувам от това, тогава перспективата ме изпълни с трепетно очакване.

Ето защо с известно смайване чух тътенът внезапно да стихва и никаква сталхастка орда не се появи от сумрачната равнина. Все още усещах присъствието им, ушите ми долавяха смесения дъх на хиляди коне и воини, но по някаква причина атаката бе спряла. После, след кратка пауза, в трепкащата светлина на факлите се появи редица от около двеста ездачи. Конете им се движеха с равен ход, приближавайки се към вече напълно строените редици на противниковата армия, без да бързат, дори небрежно. Видях, че макар много от ездачите да носят одеждите на сталхастки воини, други нямат никакви доспехи, нито оръжия. Някои, може би една трета от тях, изобщо не приличаха на сталхасти; вместо това носеха подплатените жакети на граничния народ.

Тази единствена редица от най-различни ездачи спря на няколко крачки оттатък обсега на арбалетите и всеки от тях се взря в събраното хилядно множество със свирепа, решителна настойчивост. Тогава го почувствах: вибрацията на силата, позната ми от случаите, когато избраните членове на Божествената кръв използват дарбите си. Явно жената също го почувства.

— Мрачното — ахна тя и я погледнах. Лицето ѝ бе разкривено от страх.

Силни викове привлякоха погледа ми обратно към долината тъкмо навреме, за да видя как огнено кълбо израства в центъра на първата редица Търговски войници. Видях как мъже се търкалят по земята, обвити в пламъци. На петдесет крачки на изток друга част от редицата, около двайсет души пехотинци, изведнъж бяха запратени назад сякаш от удар на гигантски невидим юмрук. Бронираните им тела се премятаха като кукли. Отекнаха още викове и цялата първа редица сякаш се разпадна. На едно място войниците просто се свлякоха на земята и останаха да лежат неподвижно, на друго бойците на цяла рота се обърнаха един срещу друг и почнаха да се избиват в бесен пристъп на самоунищожение. А сред всичко това разцъфваха още пламъци и невидимият юмрук нанасяше удар след удар.

Скоро хаосът плъзна и по следващите редици. Офицерите се мъчеха да поддържат реда, докато рота след рота губеха дисциплина пред лицето на растящата паника. В този момент се появиха сталхастите. Редицата от разнородни ездачи се раздели встрани и огромна стреловидна формация от конни воини изникна в галоп от мрака. Начело препускаше висок мъж на черен като въглен жребец, вдигнал дългата си сабя. Носеше железен шлем, увенчан с голям кичур конски косми, и решетъчно забрало, което скриваше лицето му, но аз го познах моментално.

Клинът на сталхастите се вряза в дезорганизирания център на армейския строй и го проби като остро желязо — мека кожа, проникна дълбоко в паникьосаните редици отзад. Още сталхасти атакуваха от равнината на изток и запад и всяка стрела с връх от стомана се забиваше дълбоко. Само след няколко мига стана ясно, че голямата армия е обречена, цялото дъно на долината представляваше истинска касапница. Някак си въпреки целия хаос и объркване не ми беше трудно да следя високия ездач с черния жребец. Той криволичеше по бойното поле, оставяйки след себе си мъртви и умиращи хора, а сабята му свистеше в гибелен вихър. Днес често ми се случва да плача, щом си спомня за тогавашното си ликуване, гордата песен, която се надигна в мен, докато гледах кървавия път на брат си.

— Отче! — извика жената до мен и се свлече на колене със сълзи, рукнали по треперещото ѝ лице. — Защо ме прокле с това видение?

— О, я млъквай — сопнах се аз, подразнена, че ме е разсеяла. — Трябва да се смяташ за облагодетелствана, че виждаш това. Защото така трябва да стане. Местра-скелтирът ще се надигне и нищо няма да го спре. Отдавна е предречено…

И открих, че гласът ми заглъхва, понеже видях как високата фигура спира жребеца си. Мъжът стоеше обърнат към група коленичили Търговски войници, захвърлили оръжията и навели глави доземи в знак на пълно покорство. Брат ми ги изгледа в неподвижен размисъл, който продължи има-няма миг, после пришпори жребеца си напред и копитата му разбиха главата на най-близкия коленичил мъж, а сабята отново се развъртя в смъртоносен вихър.

Извърнах се, неспособна да гледам това. Сталхастите рядко взимаха пленници в разгара на битката, знаех го. Робите щяха да бъдат събрани от оцелелите след края ѝ. В действията на брат ми нямаше нищо необичайно. Но все пак, защо той се забави? Дали се наслаждаваше на страха им?

— Милосърдието е слабост — прошепнах с надеждата често повтаряната мантра да успокои сърцебиенето ми. — Състраданието е страхливост.

Тогава усетих как Истинският сън започва да се разпада, черното було запълзя по края на зрението ми, докато жената продължаваше да вие скръбно:

— Защо, Отче? Защо ми показваш този триумф на един меч в служба на Мрачното? Тази поличба за пълно унищожение? Как могат праведните да устоят срещу такова зло?

Тогава булото се сви и тя изчезна, може би за да се събуди отново в собствената си страна. Или може би е прекарала вечността в ридания в Истинския сън. Знам само, че никога повече не я видях — нито насън, нито наяве.

Келбранд ме чакаше пред палатката, седнал с кръстосани крака край догарящия огън, и хвърляше дълга сянка на светлината на изгряващото слънце. Макар че сънят ми се бе сторил кратък, той всъщност бе изпълвал ума ми в продължение на много часове. Постоях малко трепереща, както от студа на утринния въздух, така и от ехото на отчаяните молби на Благословената дева към нейния бог.

— Е, кончето ми — каза Келбранд, като стана и пристъпи към мен, за да наметне вълча кожа около треперещото ми тяло. — Имаш ли име за мен?

— Да — казах, намирайки утеха в усмивката му, която винаги бе имала силата да прогонва всяка несигурност. — Да, братко, имам име.

На другия ден Келбранд се яви пред жреците, застанал гол и невъоръжен пред олтара, както го изискваше ритуалът. По-нисшите жреци покорно го отведоха при местра-дирмара, който го чакаше прав пред Гробницата.

Сутринта бе изненадващо лишена от събития. Обикновено издигането на нов скелтир би подтикнало най-славните воини на скелда да го предизвикат, но този път само един излезе напред — прошареният Ирнар, ветеран с шейсет лета зад гърба си и също толкова битки, наставник и на Телвар, и на Келбранд в ранните им дни.

— Защо, стари вълко? — попита го Келбранд, когато Ирнар излезе напред, вдигнал сабята си под ъгъл, за да покаже официално предизвикателство.

— Лош късмет е един скелтир да бъде издигнат без кръв — отвърна старият воин със свиване на рамене. — А на мен ми омръзна да ставам по шест пъти на нощ от постелята си, за да пикая. Хайде да продължаваме, а, момче?

И така, те се биха и Келбранд удостои Ирнар с подобаващо дълга и кървава смърт. Понеже един бърз край би бил обида.

Гледах как Келбранд застана пред местра-дирмара и видях как устните на жреца се размърдаха, докато задаваше въпроса си. Разстоянието бе прекалено голямо, за да чуя отговора на брат ми. Можех да видя изражението на жреца достатъчно ясно, за да различа смесицата от дълбоко разочарование и сурово приемане, когато той кимна. Както винаги, Истинският сън не ме беше подвел.

По-нисшите жреци изнесоха напред тъмнозелената одежда на скелтир и я положиха в нозете на Келбранд. След като той се облече, двамата с местра-дирмара отидоха при олтара.

— Пред вас стои Келбранд Рейерик! — изрече напевно жрецът, като вдигна ръката на брат ми. — Признат днес от Слугите на Невидимите за скелтир на скелда Кова.

Откъм тълпата сталхасти се надигнаха овации — в гласовете на Кова имаше ентусиазъм, докато другите скелдове бяха по-сдържани. Докато приветствията продължаваха, видях как брат ми се обърна и каза нещо на жреца. Лицето на местра-дирмара се втвърди и той поклати глава в упорит отказ. Тогава видях, че Келбранд е стиснал китката му толкова силно, че го накара да трепне. Докато ликуването утихваше, Келбранд заговори отново и този път чух думите му:

— Кажи им, старче.

Местра-дирмарът заскърца със зъби, унижението и болката изкривяваха лицето му в гримаса. Още тогава разбрах, че това е повратен момент, в който се решава кой е истинският водач на Хаста.

— През вас стои Келбранд Рейерик! — извика повторно към тълпата великият жрец, оголил зъби. В думите му се долавяше яростта на победен. — Който от днес насетне ще бъде известен като Мрачния меч!

1.

Стрелата се заби в дънера на един бор на сантиметър от главата му. Вейлин Ал Сорна се втренчи в нея, докато тя трептеше пред очите му. Усещаше жилването по носа си и струйката кръв, оставена от назъбения ѝ връх. Не беше чул стрелеца, пуснал стрелата, нито издайническото поскърцване на лъка и бръмването на тетивата.

За един наблюдател реакцията му би изглеждала мигновена — претърколи се вдясно, застана на колене, обтегна лъка и пусна стрелата с едно-единствено плавно движение. Но той знаеше, че е бавна, още докато гледаше как стрелецът, тичащ ниско приведен и вдигнал рог към устните си, получава стрелата право в гърба и пада мъртъв. Бавно.

Отстрани се чу тихо шумолене и Елеса се показа от папратите наоколо с лък и стрела в ръка.

— Лагерът, вуйчо — каза тя, леко задъхана от нетърпение и понечи да стане. — Трябва да действаме бързо…

Думите ѝ замряха, когато Вейлин посегна да запуши устата ѝ с длан, прилагайки достатъчно сила, за да я накара да остане клекнала. Задържа я така, докато не дойде следващата стрела, която излетя от горския листак и се заби в земята само на няколко стъпки от тях. Инструктор Хутрил би я нарекъл „търсеща стрела“. Винаги полезна за изкарването на плячката на открито. Но не и днес.

Вейлин погледна тъмните втренчени очи на Елеса и вдигна своите към върховете на дърветата, преди да свали ръката си. „Той няма да надуе още рога си — каза ѝ на езика на знаците, на който така усърдно я бе учил през последните месеци. — Това би разкрило позицията му. Аз ще изтичам надясно.“ Обърна се и се напрегна, готвейки се за спринт, а после спря и добави: „Не пропускай“.

После скочи на крака и закриволичи между дърветата, като тупкаше с крака по земята. Този път чу бръмченето на тетивата и се хвърли зад широкия дънер на прастар тис. С крайчеца на окото си зърна как от разцепената кора полетяха трески. Секунда по-късно се разнесе звън на друга тетива — по-ниска нота с почти музикална прецизност, която говореше за мощта на оръжието и вещината на неговия собственик. Кратка пауза, после се чу тупването на тяло, паднало отвисоко на земята.

Вейлин остана присвит зад тиса, затворил очи, докато ушите му попиваха песента на гората. След малко чуруликането на птиците, притихнало заради това натрапничество, започна да се връща и вятърът не носеше вече дъх на потни уплашени мъже.

Той се показа иззад скривалището си и видя, че Елеса претърсва усърдно трупа на бандита, който стрелата ѝ бе свалила от дървото. Движенията ѝ бяха бързи и опитни и в ръцете ѝ нямаше и помен от треперене, въпреки че току-що бе отнела живота на човек. Вейлин знаеше, че е убивала и преди, в Кумбраел, по време на един кратък и бързо потушен бунт на вечно размирните Синове на Верния меч. „Това никак не я смущава — бе написала Рева в писмото, което прати на север заедно с приемната си дъщеря. — Което мен лично ме смущава много.“

Той не виждаше в това момиче голяма прилика с Рева, което не бе чудно, като се имаше предвид, че двете нямаха кръвна връзка. Нейната коса бе черна, а очите ѝ — тъмни, и тя бе може би два-три сантиметра по-ниска, макар и с малко по-дебели крайници. И все пак този видим имунитет срещу ефекта от убиването бе разпознаваема семейна черта, която тя явно бе забърсала отнякъде. Черта, обща за нея и мъжа, когото наричаше „вуйчо“.

— Сини камъни — каза тя, като захвърли кесията на мъртвеца и му показа шепа лъскави лазурни камъчета. — Увити в памук, за да не тракат. — Килна глава и огледа трупа. — Поне си е разбирал от работата. — Вдигна очи към Вейлин, преди да добави ухилено: — Но не достатъчно.

Вейлин приклекна, за да вземе лъка на мъжа — ловно оръжие, типично за всички васални на Кралството, освен Кумбраел. Знаеше, че ако мъжът бе имал дълъг лък и умееше да го използва, вероятно сега щеше да е мъртъв.

— Провери му скалпа — каза той на Елеса и тя покорно свали вълнената шапка на мъжа и разкри обръсната глава. Вейлин обърна главата на трупа с ботуша си, докато не го намери: груба татуировка, която образуваше тъмночервено петно сред наболите сиви косми. — Кървавите врабци — каза и се отдалечи.

Убитият от него бандит лежеше на двайсетина крачки оттам, по очи, и стрелата на Вейлин стърчеше от гърба му почти отвесно. Той я измъкна, пъшкайки от усилието да освободи назъбения връх от костеливия капан на гръбнака, а после преобърна трупа.

— Джумин Век — каза, след като погледна петнистото сипаничаво лице.

— Познаваш ли го? — попита Елеса.

— И още как. Арестувах го по заповед на кралицата преди четири години. Той бе оставил диря от убийства, изнасилвания и грабежи по всички пътища в Ренфаел, преди да стигне до Пределите. Натоварих го на един кораб, за да го качат на бесилката във Фростпорт.

— Явно е успял да избяга.

„Или е подкупил някого, за да го пуснат“, помисли си Вейлин. Напоследък това се случваше прекалено често. След като в Северните предели можеше да се натрупат толкова пари с крадене и контрабандно прекарване на плячката, изглеждаше, че всеки престъпник има достатъчно средства, за да си купи свободата. Като Владетел на кулата и следователно назначен от кралицата наместник на тази земя, честотата, с която Вейлин бе принуден да залавя повторно отрепките на Кралството, го лишаваше от скрупули по отношение на спазването на кралския указ срещу незабавната екзекуция.

— Той също ли е Кървав врабец? — попита Елеса.

— Не. — Вейлин свали шапката на Джумин Век, разкривайки гъста и мазна коса. Хвана мъжа за брадичката и завъртя главата му, за да разкрие по-сложна рисунка, татуирана върху жълтеникавата плът на шията му. — Проклетите плъхове. Те са предимно опозорени бивши кралски гвардейци.

— Значи днес сме се срещнали с две банди?

— Съмнявам се. Лорд Орвен изтреби повечето Кървави врабци миналата зима. Изглежда, Плъховете са приели някои оцелели.

Взе кесията на злочестия Джумин Век и откри, че в нея има две бучки злато и няколко сини камъка.

— Носът ти кърви, вуйчо — отбеляза Елеса, когато Вейлин се изправи.

Той свали едно парцалче от колана си, потопи го в малко шишенце масло от кор и го притисна към резката на носа си. Преглътна едно сумтене на болка, когато парещата смес проникна в раната. Все му се струваше, че когато бе млад, не пареше толкова.

— Иди да доведеш другите — каза на Елеса, след като наплиска лицето си с вода от манерката, за да отмие останалата кръв. — Ще се видим в края на каньона. И, Елеса — добави, когато тя се извърна. — Сините камъни.

Той протегна ръка и срещна погледа ѝ, докато тя не изсумтя раздразнено и не му даде камъните, като измърмори:

— Караш ме да ловя отрепки без никакво възнаграждение.

— Майка ти те прати при мен да те обучавам. Ако искаш платена работа, има предостатъчно такава в Северната гвардия или в мините. По закон, докато не бъдат продадени, сините камъни и златото принадлежат на кралицата. Знаеш го. — Прибра камъните в джоба си и кимна рязко. — Върви.

Оказа се, че лагерът на бандитите всъщност е укрепление, състоящо се от полукръгла ограда от колове, която се издаваше в дъга пред източната стена на един каньон, известен като Ултинова клисура. Бе наречен в чест на най-прочутия миньор на Пределите — човек, за когото Вейлин имаше хубави спомени от Освободителната война.

Винаги весела душа, Ултин се бе върнал в Пределите със заповед от кралицата да изстърже цялото богатство от мините, за да напълни кралската хазна с цел покриване на растящите военни разходи. Като признание за усилията му, бе обявен за Меч на кралството — титла, която се придружаваше с щедра пенсия. Ултин учтиво бе отказал на Вейлин да поеме поста Главен надзирател на минното дело. Вместо това се оттегли в едно малко имение край Северна кула, където през следващите три години се пропи до смърт. „Беше заради войната, милорд — каза вдовицата му на Вейлин в деня, когато предадоха тялото на съпруга ѝ на огъня. — Всички онези погубени души, погубени деца. Мъжете, които загуби при Алтор… всичко това. Не можеше да си го избие от главата.“

Вейлин отдели време за една кратка мисъл в памет на Ултин, преди да съсредоточи вниманието си върху укреплението. То явно бе построено наскоро; коловете, образуващи защитните стени, още бяха зелени и неизсъхнали, макар че изглеждаха достатъчно здрави. Обитателите му бяха вдигнали наблюдателен пост на върха на стената на каньона, откъдето без съмнение се разкриваше отлична гледка. Вейлин знаеше, че теренът на изток се състои от половин миля гола каменна плоча, по която никакви нападатели не можеха да се приближат незабелязани.

По дъното на каньона също липсваше прикритие, но то беше и по-тясно, което позволяваше бърза атака. Въпреки това Вейлин не беше във възторг от тази перспектива и намери новата тактика на укрепяване за обезпокоителна. Обикновено разните банди престъпници и контрабандисти се настаняваха на временни лагери дълбоко в гората или по трудно достъпните чукари, откъдето да нападат пътищата на керваните. Сега обаче изглеждаше, че тази конкретна група е предпочела постоянен дом. „Да не би да стават по-дръзки? — зачуди се той. — Или просто по-отчаяни?“

Долови съвсем лек признак за приближаването на кумбраелеца: тихо шушнене на еленова кожа по тревата, преди мъжът да се появи до него, легнал по корем като самия Вейлин.

— Милорд — каза той.

— Господин Високо копие. — Вейлин погледна назад и видя бойния отряд на Мечия народ да се появява предпазливо от гората, държаха копията и лъковете ниско, за да не се очертават на фона на небето.

— Виждате, че е както ви казахме — каза Високото копие и кимна към укреплението на бандитите. През последните години Вейлин често се бе замислял върху факта, че по лицето на Високото копие бяха останали само съвсем смътни следи от мъжа, който някога бе положил големи усилия да го убие. Кумбраелецът все още имаше коравите обветрени черти на отколешен ловец, но огненият блясък на фанатизма отдавна бе угаснал в очите му. Освен дългия лък, който носеше, дрехите му бяха на човек от Мечия народ и той говореше съвсем свободно езика им, който Вейлин все още не съумяваше да усвои. Макар че Вейлин не спираше да мисли за него като за кумбраелец, във всяко практическо отношение сега той бе ловец от клана на Мечия народ и това личеше от името, което му бяха дали. Вейлин знаеше, че вероятно никога няма да научи рожденото име на мъжа, и бе доволен от невежеството си.

— Казваш, че си намерил това преди месец? — попита той.

— Преди двайсет и пет дни, за да сме точни. Две седмици по-рано го нямаше. Нашите хора минават оттук сравнително редовно, в реката има много бобри за ловуване.

— И те те видяха?

Високото копие отвърна с мръщене, което бе едновременно развеселено и малко обидено.

— Извинявай. — Вейлин се обърна пак към укреплението. — Колко често излизат на набези?

— Тъкмо това е любопитното, милорд. Доколкото мога да преценя, не излизат. В околната местност има много малко следи — само такива, каквито бихте очаквали от редки ловни дружинки. През повечето време просто си стоят вътре. Честно казано, изкушавахме се да ги оставим на мира, но старейшините решиха, че трябва да зачетем договора си с Човека от кулата.

Вейлин кимна в знак на благодарност. Откакто бяха получили разрешение да се заселят в Пределите след принудителната им миграция от ледената пустош на север, хората от Мечия народ винаги се бяха показвали лоялни, пък макар и изолирани поданици на Кралството.

— Кажи им, че съм им благодарен за вниманието.

— Ще им кажа, милорд. Освен това две трети от плячката, след като свършим, също ще подчертае високото ви уважение към Мечия народ.

Вейлин преглътна въздишката си. След като бе помилван и бе намерил дом при Мечия народ, Високото копие бе изоставил религиозния фанатизъм, който го бе довел в тази земя с намерението да убие Владетеля на кулата. Вместо това в последно време запасите ревностен плам на кумбраелеца бяха вложени изцяло в ролята му на главен преговарящ на приемното му племе и той гореше от желание да го предпази от алчността на жителите на Кралството.

— Половината — каза Вейлин. — Включително печалбата от продажбата на всяко злато и сини камъни, които намерим.

Ловецът сякаш се канеше да започне спор, но спря, понеже чу зад себе си силно цъкане. Вейлин се обърна и видя дребничка млада жена, приклекнала наблизо, с млад черен мечок до нея. Името на жената бе Железнооката и лесно се виждаше защо го е получила от намръщения поглед, който отправи към Високото копие. Като последната останала шаманка на Мечия народ, тя бе най-близкото нещо, което имаха до върховен вожд. Освен това бе жена на Високото копие и майка на трите им деца.

Тя цъкна отново с език, преди да каже на съпруга си на насечен, но ясен език на Кралството:

— Не бъди груб. — После се обърна към Вейлин и добави: — Половината е достатъчно, Човеко от кулата. Но трябва да има кръвна цена за всеки ловец, призован да се влее в Зеления огън.

— Разбира се. — Вейлин кимна, преди да върне вниманието си върху укреплението. Преброи дузина стражи по стената, всеки въоръжен с лък или арбалет. Щом осъзнаеха, че ги атакуват, без съмнение и други щяха да се присъединят към тях, което означаваше, че един щурм по дъното на клисурата неизбежно ще струва живота на доста бойци. Освен четирийсетината Мечи хора той разполагаше и с шейсет Северни гвардейци, които със сигурност щяха да предрешат изхода, независимо колко стрели пращат бандитите срещу тях.

— По-добре да изчакаме да се стъмни, милорд — каза Високото копие, явно проследил посоката на мисълта му. — В полунощ лесно бихме могли да се доберем на петдесет крачки от стената и да пратим един залп, за да прикрием щурма на портата. Няколко удара с прилично голям таран би трябвало да са достатъчни, за да проникнем вътре.

— Те ще очакват разузнавачите им да се върнат по мръкване — каза Вейлин и поклати глава. — Да чакаме до полунощ ще отнеме твърде дълго. — Замисли се за момент, после кимна към мечока до Железнооката. — Има ли си име?

— Малки зъби — отвърна Железнооката и прокара ръка през гъстата козина на мечока. Той изсумтя доволно и я побутна с муцуната си в отговор.

— Животното на Мъдрия мечок се казваше Железен нокът — спомни си Вейлин. — Той го носи през целия път по леда до земята на Тъмните сърца. Там водихме голяма битка. Знаеш ли за това?

Железнооката се намръщи пак и кимна предпазливо. Старият шаман не се бе върнал от леда и нито Мечият народ, нито някой друг бе разбрал какво е станало с него. Вейлин знаеше, че те все още се надяват той да се върне, и фактът, че това не ставаше, определено им бе болно място.

— Знам — каза шаманката.

— Железен нокът беше смел — каза ѝ Вейлин. — Колко смел е Малки зъби?

* * *

Тръгнаха в момента, щом слънцето се скри зад източните върхове. Вейлин, заедно с Високото копие, Железнооката, Елеса и дузина Северни гвардейци, се спусна тихо в клисурата. Прекосиха тясната, но бързо течаща река по средата на каньона и пропълзяха оставащите няколкостотин крачки до плитка впадина на един изстрел с лък от укреплението. Когато спряха, Вейлин кимна на Железнооката. Шаманката прокара ръка по муцуната на Малки зъби, преди да се втренчи в очите му. След кратка пауза мечокът и шаманката замигаха в синхрон, преди животното да се отдалечи тичешком в мрака към южната част от стената на укреплението.

— А сега какво, вуйчо? — попита шепнешком Елеса и това предизвика остър поглед откъм Вейлин.

„Говори с ръце!“ каза ѝ той раздразнено със знаци.

Тя наведе глава и ръцете ѝ се раздвижиха с неохотно разкаяние. „Извинявай“.

„Сега ще чакаме — каза ѝ той и кимна към лъка ѝ. — Бъди готова.“ Загледа я как поставя стрела на тетивата, стиснала с тънките си, но здрави ръце сложно резбования лък. Оръжието бе истинска прелест, изработено от планински бряст и украсено с военни мотиви, издялани с майсторска ръка. „Лък на Арен — беше го нарекла Рева. — Може би последният на света. Загубих брат му в Борелианския океан. Обявила съм награда от сто жълтици за всеки, който ми донесе още един. Засега никой не я е поискал.“

Той знаеше, че за това оръжие се говори, че притежавало нещо като божия благословия. По-ревностните последователи на Световния отец и Благословената дама приписваха свръхестествена сила и точност на това практически обикновено парче дърво, но подвизите, които бе виждал да вършат Рева и дъщеря ѝ с този лък, често го караха да се чуди.

Той премести поглед към Железнооката и видя празнотата в очите ѝ, докато тя лежеше неподвижна до съпруга си. Вейлин знаеше, че умът ѝ е другаде. Тази гледка предизвика у него прилив на спомени: за друга жена, седяща на склона на един хълм далеч във времето и пространството, с празни очи, докато душата ѝ се рее свободна от тялото…

Вейлин се извърна и разкърши пръсти, за да прогони внезапното треперене, преди да сложи стрела на тетивата си.

— Той се катери… — каза Железнооката след малко, все още с разфокусиран поглед и глас малко по-силен от съскане в мрака. — Стига до върха… Там има човек… — Спазъм пробяга по лицето ѝ, устните ѝ се отдръпнаха назад в ехо на озъбване, преди спокойното ѝ изражение да се върне. — Вече няма… Въздухът мирише на пиене и петолистник… Мъже спят и хъркат, други обикалят по стените… Всички очи са насочени навън, не навътре.

Бръчки прорязаха челото ѝ и тя килна леко глава, сякаш се напрягаше да чуе нещо.

— Гласове… двама мъже спорят… Говорят за разузнавачи… за мъже, които би трябвало вече да са се върнали, но не са.

— Портата — каза Вейлин, макар да се съмняваше, че тя може да го чуе в това състояние.

Железнооката потъна в мълчание, което сякаш се проточи дълги минути, макар че вероятно бяха минали само секунди. Вейлин смушка Елеса да мълчи, когато тя изсумтя от нетърпение.

— Той е там… — прошепна накрая Железнооката. — Портата е вързана със здраво въже… Зъбите му са малки, но остри, а челюстите му — силни…

Ръцете на Вейлин зашаваха пред очите на Елеса. „Първият и вторият отляво“, каза ѝ той, преди да посочи към стражите на стената. Примъкна се до Високото копие, доближи устни до ухото на кумбраелеца и зашепна тихо:

— Двамата отдясно. Стреляй, когато стрелям аз.

Елеса и Високото копие се надигнаха и опънаха лъковете, Вейлин също. Съсредоточи се върху двамата стражи непосредствено над портата, които още спореха, в пълно неведение за мечката, която гризеше усърдно въжетата долу. Разстоянието бе малко над сто крачки. Той може да не беше най-добрият стрелец, излязъл някога от Дома на Шестия орден, но не беше и най-лошият.

Чу как Железнооката изпусна тиха въздишка, последвана от скърцането на отварящата се порта, зад която се показа Малки зъби, дъвчещ доволно парче въже. Вейлин видя, че мъжете на стената изведнъж забравиха за спора си, изпъна лъка и пусна една стрела към по-високия. Елеса и Високото копие също стреляха само част от секундата по-късно и стрелите им полетяха през нощния въздух, за да съборят стражите от стената. По-ниският от двамата бандити реагира бързо и приклекна, но не и преди втората стрела на Вейлин да го улучи в рамото. Той падна от стената и тупна тежко до отворената порта. Закрещя уплашено, щом видя мечката, която го посрещна с любопитно ръмжене. Виковете му секнаха, когато Вейлин снижи прицела си и прати трета стрела през портата право в гърдите му, като промърмори една ругатня. Беше се надявал да влязат, без да вдигнат тревога, ала битките рядко се развиваха по план.

— Северна гвардия, напред! — извика Вейлин, надигна се и посегна през рамото си, за да изтегли меча. Втурна се към портата, следван по петите от Северните гвардейци. Чу как ловният рог на Високото копие надава пронизителен зов към другите, които чакаха в гората.

Няколко бандити излязоха със залитане от сенките, в различна степен на разсъблеченост, и се опитаха да преградят портата. Опитът им бързо бе осуетен от Малки зъби, който започна да се върти и да размахва лапи, създавайки хаос сред тях. Един мъж отстъпи със залитане от звяра, хванал се за кървящата ръка, и се озова право на пътя на Вейлин, когато той стигна до портата. Направи грешката да извади ножа от колана си и умря заради това — Вейлин заби ловко върха на своя Меч на ордена през ребрата му, прониза сърцето му и го остави на колене, с шуртяща от устата му кръв.

Останалите защитници бързо бяха посечени от Северните гвардейци, макар че псувните и заплахите, които крещяха по време на кратката, но ожесточена битка, гарантираха, че и последните останки от изненадата вече са се изпарили. Вейлин се огледа и видя, че зад стената от колове има само няколко колиби и нито една сграда, достатъчно голяма да подслони такъв брой хора, колкото трябваше да живеят тук. Скоро обаче погледът му кацна върху една дупка в стената на каньона. Това бе типична минна галерия, обичайна за Пределите, укрепена с дървени греди и достатъчно широка, за да могат през нея да минат пет или повече мъже едновременно.

„Те не са дошли тук да грабят богатства — заключи Вейлин. — Дошли са да ги копаят.“

Можеше да чуе надигаща се гълчава от вътрешността на мината, придружена от трепкаща светлина на факли, която се усилваше с всяка секунда. Знаеше, че експлоатацията на една мина изисква много работници, може би доста повече, отколкото очакваше да намери тук.

— Строй се! — викна на Северните гвардейци, а после се обърна към Елеса и Високото копие и кимна към една близка стълба. — Качвайте се на стената. Стреляйте веднага щом се покажат и вижте дали можете да ги спрете на входа.

Сложи нова стрела на тетивата и зае позиция в центъра на гвардейската редица. Хвърли поглед назад и видя, че останалите гвардейци и Мечи хора напредват бързо по дъното на каньона. Ако се съдеше по звуците, идещи откъм входа на мината, Вейлин се съмняваше, че ще пристигнат, преди битката да се е разразила.

— Никакво отпускане, момчета — каза той на гвардейците. — Не искате да съобщавам на семействата ви, че сте загинали от меча на някаква си отрепка, нали?

В отговор получи хор от мрачни потвърждения и даже няколко кискания. Онези, които бяха въоръжени с лъкове, сложиха стрели на тетивите, а другите стиснаха по-здраво мечовете. Те бяха предимно ветерани от Освободителната война. Бяха се сражавали по целия път от Кралството до портите на Волар и бяха станали свидетели на безчет ужаси, така че нямаше да се поддадат на страха пред някакви си бандити, колкото и да са много.

Вейлин изпъна наполовина лъка си, вперил очи в тунела, който вече сияеше ярко от приближаващите факли. Намръщи се от звуците, долитащи отвътре. Отначало бе помислил, че това е гълчавата на отчаяни мъже, които се въоръжават за битка, но сега осъзна, че безредните викове наподобяват шума на сражение. Това продължи известно време, без нов враг да се покаже от мината, с много крясъци на ярост, а по-късно и на ужас.

Внезапно какофонията секна и за момент настъпи зловеща тишина, преди на входа да се появят две фигури. Те се очертаваха на фона на сиянието; едната бе изправена в цял ръст, а другата стоеше на колене. Вейлин забеляза, че изправената фигура сякаш държи коленичилата за врата. Коленичилият мъж се бореше, но другият го разтърси, за да го накара да замре неподвижно, и докато го правеше, Вейлин чу отчетливото дрънчене на верига. Долавяйки изскърцването на обтегнат лък горе на стената, Вейлин пристъпи напред и вдигна ръка.

— Стой! — извика той и хвърли поглед нагоре, за да види как Елеса сваля лъка си и се намръщва озадачено.

— Чакайте тук — каза Вейлин на Северните гвардейци и подхвърли лъка си на най-близкия. Приближи се до мината, като държеше меча си ниско встрани и бе вдигнал разтворена лявата си длан. Спря, когато вече можеше да различи ясно двете фигури, и откри, че познава едната, но не и другата.

— Термин Реск — каза той, присвил очи срещу коленичилия. Реск бе набит мъж на средна възраст, бивш сержант от Кралската гвардия, а сега главатар на Проклетите плъхове със страховита репутация. Реск изхъхри нещо в отговор; думите му, дали бяха молба или израз на непокорство, бързо бяха задавени от затягане на веригата около врата му. Дебелите пръсти на бандита задращиха по железните брънки без никакъв ефект, а главата му все повече заприличваше на трепкащ почервенял мехур.

Погледът на Вейлин се плъзна нагоре по веригата към гривната на китката на мъжа, който държеше Реск. Беше с два-три пръста по-висок от него. Голите му гърди бяха широки и покрити с впечатляващи мускули, както и с множество белези — някои от тях скорошни, — и Вейлин разпозна издайническите следи от бич. Потта от скорошното усилие блестеше върху тъмната кожа на мъжа и той срещна погледа на Вейлин с хладен, оценяващ взор изпод вежди, по които се редяха прецизно разположени бледи белези.

— Далеч си от империята — отбеляза Вейлин на алпирански.

При тези думи очите на мъжа се присвиха. По цвета на кожата му Вейлин бе разбрал, че е от южните провинции, където невинаги знаеха имперския език, но зърна върху лицето му разбиране.

— Това не е моя империя — отвърна мъжът. Алпиранският му беше с акцент, но правилен. Той подръпна веригата и накара Реск да изпъшка от болка, с оцъклени вече очи. — Ти си враг на този?

— Той е… разбойник — отвърна Вейлин, използвайки думата, с която най-често се наричаха бандитите в Алпиранската империя. — Аз налагам закона по тези земи.

— Значи служиш на нея. — В очите на високия мъж заблестя нещо, което Вейлин разпозна: надежда. — Служиш на Огнената кралица.

— Тя не харесва това име. — Вейлин се поклони официално. — Вейлин Ал Сорна, граничен лорд на Северните предели по милостта на кралица Лирна Ал Ниерен. А ти си?

Видя как към надеждата на високия се добави и друго чувство; веждите му се свиха в израз на разпознаване, какъвто Вейлин не бе виждал от много години.

— Алум Ви Мореска — каза той и мускулите на предмишницата му се издуха, когато юмруците му стегнаха веригата. В отговор Реск нададе едно последно задавено гъргорене и увисна безжизнено, а всяка светлина в изцъклените му очи угасна. — Моля за убежище — каза Алум Ви Мореска и разви веригата от трупа на Реск с умело извъртане на китките. — За себе си и моя народ.

Вейлин кимна към входа на мината.

— Там има ли още от вашите?

— Много. — Мъжът срещна отново погледа на Вейлин, изпусна силна, преливаща от срам въздишка и се смъкна на едно коляно. — От името на клана Мореска се заклевам във вярност към Великата кралица с надеждата, че тя ще простре над нас дара на прочутата си милост и състрадание.

2.

Заловиха живи общо шестима бандити; останалите, над сто на брой, бяха загинали или в укреплението, или в мината. Капитан Нолен, командир на контингента от Северната гвардия, докладва за четиристотин двайсет и трима души, оковани във вериги в мината, плюс още трийсет и два трупа, освен тези на бандитите.

— Лоша работа, милорд — каза той на Вейлин с типичния си отсечен тон. — Не са умрели леко. Които не са загинали в битката, са умрели от изтощение, бих казал.

Всички роби бяха от същия клан като Алум — клана Мореска — и Вейлин не можа да намери нито един без белези по гърба. Сред тях нямаше нито деца, нито старци.

— Пиратите ги отведоха — каза Алум, след като описа как корабите им били нападнати от флотилия пиратски съдове в Аратейския океан. — Не знаем къде. Ако боговете са милостиви, получили са бърза смърт. Ако ли не… — Сянка премина по лицето на мъжа и ноздрите му се издуха, докато се мъчеше да се овладее.

— Кога стана това? — попита Вейлин.

Седяха заедно край едно огнище, където бандитите си бяха готвили храната. Жаравата бе още топла и осеяна с кости. Алум бе взел копие от един от мъртвите и с негова помощ рисуваше поредица от сложни символи в пепелта, докато говореше.

— Шест месеца, може би повече. Човек губи чувство за време, когато се труди, без да вижда слънцето.

— А пиратите? Знаеш ли къде е базата им?

— Те говореха на непознат за нас език, но очите и лицата им бяха на хора от земите на Търговските крале. Мнозина имаха пресни белези и корабите им явно бяха видели скорошна битка. Имаха вид на отчаяни хора — толкова отчаяни, че не се колебаеха да убиват всеки, който им хвърли непокорен поглед. След дълги седмици в морето свалиха все още живите от нас в тази влажна и студена земя и ни продадоха на тези кучета, за да копаем в планината жадувания от тях метал.

— Защо вашите хора плаваха през Аратейския океан?

Копието на Алум спря в пепелта и на лицето му се изписа още по-дълбока печал.

— Това — каза той и бодна с копието в току-що нарисувания символ — е знакът на Малуа, Господаря на пясъка и небето. А тези — копието се премести към по-малките символи от двете му страни — са децата му, Юла, Господарката на дъждовете, и Кула, Господаря на ветровете.

— Твоите богове — каза Вейлин.

— Ние не използваме тази дума. На нашия език те са Закрилниците. От времето, когато първият крак е стъпил на пясъка, сме останали верни на Малуа и децата му. Императорите винаги са уважавали това. Оставяха ни на мира, стига да им се вричаме във вярност в началото на всеки нов сезон и да пращаме воините си в тяхната армия, щом ги призоват. Императрицата — челюстите на Алум се стегнаха и устните му потръпнаха от сдържан гняв — е на друго мнение.

— Императрица Емерен е искала да почитате алпиранските богове?

Алум кимна.

— Тя се опита да ни откъсне от обичната прегръдка на Закрилниците. Прати ни посланици, които говореха за единство, как всички поданици на империята трябвало да се обединят, защото Огнената кралица, след като вече е завладяла земите на воларианците, сега поглежда към нас със завистливи очи. Нещо повече, императрицата прати хора да се заселят в земи, които винаги са били наши, земи, които императорите винаги са бранили от външни хора. Те прокараха бразди в свещената земя, за да отглеждат посеви, изловиха всички животни, които намериха, като не оставиха никое за следващия сезон, присвоиха си кладенците. Когато ги прогонихме, тя прати войници. Ние сме свирепи бойци, но те бяха много. Дълго се сражавахме, но кръвта на нашия клан изтичаше с всяка следваща битка.

Алум млъкна и се огледа и когато погледът му падна на капитан Нолен, го посочи.

— Този човек има кожа като моята — каза той. — Старците разправят истории за друго племе, което някога се сражавало срещу императора и избягало през морето, за да намери убежище в северните земи. Ние искахме да последваме техния пример.

— Така е, изгнаниците са дошли тук преди поколения — каза Вейлин. — Били са посрещнати с отворени обятия, както посрещаме и вас. — Посочи символите в пепелта. — Също и вашите Закрилници. Що се отнася до децата ви, Търговската гилдия в Северна кула пази архиви на всички случаи на забелязани пирати. Навярно там би могла да се открие някаква следа към базата им. Добре си дошъл да ме придружиш по обратния път.

— Ще го сторя. Ами моите хора?

— Сега те са свободни поданици на Великото обединено кралство и могат да правят каквото желаят, в рамките на закона. Обаче — Вейлин разпери ръце наоколо — капитан Нолен ми казва, че тук жилите са богати. Ако искате, в моя власт е да ви дам разрешение да останете. Всички златни мини в Пределите принадлежат на кралицата, но вие ще получавате една четвърт от цената на всеки продаден товар.

— Ние сме ловци, не миньори.

Вейлин хвърли поглед към скупчените наблизо морески. За разлика от Алум, повечето бяха слаби като клечки и с хлътнали от глад бузи, по мнозина от тях лъщяха рани от скорошно бичуване.

— Твоите хора имат нужда от дом — каза Вейлин. — Поне засега. Що се отнася до лова, гората наоколо е ваша чак до широката река на север. По-нататък земята принадлежи на Мечия народ. Те са щедри хора, но ревниво пазят ловните си полета.

Алум извърна поглед, а сбърченото му чело показваше едновременно озадачение и размисъл.

— Аз не съм вожд на клана Мореска. Той загина в битката с пиратите. Но с него бяхме братя по война, ако не по кръв. Заедно откликнахме на призива на император Алуран, когато вашите хора дойдоха да заграбят пристанищата по Еринейското крайбрежие. Заедно марширувахме с войската и заедно станахме свидетели на нощта, когато мъжът, наречен Убиецът на Надеждата, излезе от пустинята, за да стовари връз нас огън и ярост. — Той премигна и срещна погледа на Вейлин. — Името, което са ти дали, не изглежда подходящо.

Тих смях се откъсна от устните на Вейлин и той сам се изненада от скритата в него горчивина. Сега всичко това му се струваше толкова далечно и все пак името Убиецът на Надеждата оставаше с него като дрипаво, вмирисано наметало, което никога не би могъл да захвърли.

— По онова време беше подходящо — каза той. — Но оттогава съм си спечелил още няколко.

— Смятам всеки кръвен дълг за изплатен от действията ти тази нощ — каза Алум и в гласа му имаше тържествена нотка, която създаваше впечатление за официално споразумение. — Но все пак струва ми се, че везните са наклонени в твоя полза. Въпреки това… — Погледът на Алум се плъзна към малката групичка пленени бандити. — Виждам, че трябва да те помоля за още нещо.

— Не можеш да обесиш този, вуйчо. Прекалено е хубав. — Елеса удостои пленения бандит с усмивка и прокара пръст по челюстта на младежа до върха на брадичката му. — Не може ли да го задържа? Като домашен любимец, имам предвид.

Бандитът вдигна очи към Вейлин, умоляващите му очи блестяха на бледото му деликатно лице, което контрастираше с грубите черти на останалите пленници.

— Този ли е? — попита той Алум.

Мореската кимна.

— Същият.

Вейлин се приближи до пленника и видя как той се напрегна в уплашено очакване.

— Име? — попита Вейлин.

Пленникът преглътна и се закашля, преди да оформи тих, едва доловим отговор, и Вейлин усети в гласа му широките гласни на Южен Ренфаел.

— Семон Век, милорд.

— Роднина ли си на Джумин Век?

— Братовчед ми е.

— Твоят братовчед е мъртъв. Моята племенница го уби в гората.

Семон Век хвърли поглед към Елеса, която му отвърна с широка усмивка.

— Значи ми е спестила една работа, милорд — каза младежът и сви тесните си рамене.

Вейлин изсумтя и кимна към Алум.

— Този човек ми казва, че си помагал на неговите хора. Давал си им допълнителни дажби, носил си им вода, когато било забранено. Казва също, че си им свалил оковите, щом си чул нашата атака. Вярно ли е?

При тези думи другите бандити се размърдаха, надигна се гневно мърморене и един се опита да стане на крака и да вдигне вързаните си ръце, за да удари младежа.

— Шибан малък предател!

Един от Северните гвардейци пристъпи напред, заби дръжката на меча си в лицето на мъжа и го просна окървавен на земята. Останалите бързо притихнаха, щом погледът на Вейлин се плъзна по тях.

— Никога не съм искал да се замесвам в това, милорд — каза Семон Век. — Семейството ми е извън закона, откакто се помня, това е вярно. Но Век винаги са били контрабандисти, не търговци на роби. След като татко умря, Джумин се върна от Севера с обещания за повече злато, отколкото сме виждали някога. — Млъкна и хвърли на Алум поглед, изпълнен със срам. — Не ни каза, че ще затънем до колене в мръсотия и ще бичуваме хората до кръв всеки ден. Не така са ме възпитали. Но аз изпълнявах своята част и ще си понеса последствията. Говори се, че Покойните не гледали добре на хората, които умират с лъжа на устните.

Вейлин огледа лицето на Семон, търсейки някакъв признак на хитруване, преструвка, скрита под маската му на разкаяние. Не намери нищо, само чувство за вина и ясно съзнание за надвисналата смърт.

— Волята на кралицата постановява, че в нейното Кралство няма място за робия — каза той, обръщайки се към всички бандити едновременно. — Всеки, хванат да практикува това злодеяние, подлежи на екзекуция без съд. Капитан Нолен.

Капитанът пристъпи напред и чевръсто отдаде чест.

— Милорд.

Вейлин посочи Семон Век.

— Освободи този. Обеси останалите.

— Слушам, милорд.

Вървите на младежа бяха срязани, а останалите пленници бяха повлечени към портата. Един-двама завикаха за милост; другите или се бореха напразно и сипеха ругатни, или се тътреха замаяно към гибелта си.

— Алум Ви Мореска помоли за живота ти — каза Вейлин на младия бандит. — Склонен съм да му го дам. Това е присъдата ми за теб, Семон Век. Сега ти му принадлежиш. Ще му служиш както той сметне за уместно, до деня, в който реши да те освободи. Това не е робство, само принудителна служба, която е в моята власт да ти наложа. По закон обаче ти имаш право да откажеш. — Вейлин погледна многозначително към портата, където вече премятаха примката през напречната греда.

— Аз… — Младежът се запъна, преглътна тежко и опита пак. — Приемам с огромна радост, милорд.

— Можеше просто да го дадеш на мен — измърмори Елеса, докато Вейлин стоеше по средата на двора и гледаше екзекуциите. — Аз го видях първа. — Разшава се неспокойно, явно развълнувана, когато надянаха примката на шията на първия бандит. — Наистина ли трябва да гледаме това?

— Ти не — каза Вейлин. — Аз да. Ако майка ти го беше заповядала, тя също щеше да гледа. Когато заповядваш някой да бъде убит, трябва да го видиш, иначе започва да ти се струва прекалено лесно.

До Вейлин с типичната си безшумност се появи Високото копие и загледа мрачно как трима Северни гвардейци теглят въжето. Отчаяните вопли за милост на бандита заглъхнаха, когато се отдели от земята, ритайки с крака в бесен танц.

— Спомням си време, когато сърцето ви беше по-милостиво, милорд — каза ловецът. — Дори в началото на войната.

— Онази война свърши — отвърна Вейлин. — Докато тази сякаш никога не свършва.

— Нима аз бях по-малко зъл от тези хора? Нима заслужавах по-малко смъртта?

— Може би не. Но тогава аз… знаех, че има шанс за теб. Ако Мечият народ те намереше, значи имаше път към мира. Сега такива прозрения са отвъд възможностите ми и единственото, което мога да предложа, е справедливостта на кралицата.

Елеса нададе тих хленч при гледката как тялото на бандита потръпна и чаталът на панталоните му се намокри, щом червата му се изпразниха в мига на смъртта. „В края на краищата тя е още дете — помисли Вейлин, като видя как кръвта се отцежда от лицето на момичето. — Тръпката на лова и битката е едно, а това е друго.“

Краката на бандита приритаха още няколко пъти, преди той да се отпусне. Пикня се смеси с лайната, заля ботушите му и закапа по земята, от нея се издигна пара в студения нощен въздух. Елеса се задави и се извърна, после забърза настрани, за да избълва шумно съдържанието на стомаха си.

— Тя наистина ли ще бъде губернаторка на Кумбраел един ден? — попита Високото копие, повдигнал със съмнение вежди.

— Такова е желанието на майка ѝ — каза Вейлин.

— Аз направих толкова много в служба на Световния отец и васалията. — Високото копие поклати глава и тъгата в гласа му доби нова дълбочина. — Сега всичко това ми се струва като сън. Стар кошмар, който вече рядко ме безпокои. Понякога се чудя дали заслужавам този живот. Железнооката, децата ни, хората, които прибраха един прегладнял луд, намерен да се скита из гората. Това ми изглежда като дар за една недостойна душа. Предполагам, че тогава го загубих, Отеца. Понеже защо той би възнаградил човек като мен?

Вейлин усети как го обхваща внезапен гняв. Бе пощадил този мъж, този бивш убиец и фанатик, оплакващ загубения си бог. Прииска му се да хвърли един хубав бой на този самосъжаляващ се глупак. И както често се случваше, гневът го отнесе обратно на онзи каменист хълм в Северна Волария, с вятъра и дъжда, биещи по изтръпналата му плът, докато той прегръщаше Дарена, а тялото ѝ бе тъй малко и безчувствено в ръцете му. „Тя говореше колко те обича — бе казал Съюзника. — Но най-вече се тревожеше за детето, което сте направили…“

— Милорд?

Вейлин премигна, осъзнал, че Високото копие е отстъпил крачка назад и го гледа с опасение. Обърна се пак към портата, където влачеха друг бандит към бесилката — нозете му риеха калната земя, а лицето му бе заприличало на детско от отчаяните му хлипове.

— Капитан Нолен! — извика Вейлин.

— Милорд?

— Това се проточи прекалено дълго. Обезглави останалите и да се свършва. Искам да се махна оттук.

Остави Нолен и половината Северни гвардейци в клисурата като охрана срещу всякакви разбойнически банди, които можеше да се опитат да завладеят мината. По настояване на Алум мореските се съгласиха да останат, макар че повечето, изглежда, нямаха желание да продължават да разработват жилата. Само половината златна руда, събрана от бандитите, можеше да бъде натоварена на мулетата, които намериха в яхъра. Вейлин каза на Нолен, че ще прати добре охраняван керван за остатъка, щом се върне в Северна кула.

Преди да потегли, видя как Алум се съвещава с малка група морески. Бяха шестима, четирима мъже и две жени, и бяха най-възрастните сред освободените роби. Те сплетоха ръце, за да образуват кръг, и Алум коленичи в центъра, навел глава, и заговори на език, който Вейлин не знаеше. Порази го тъгата на другите морески — всяко лице бе посърнало от скръб и по бузите им имаше сълзи.

Когато Алум свърши да говори, една жена, малко по-стара от останалите, вдигна очи и погледна към Вейлин. Също като на Алум веждите ѝ бяха нашарени от редица прецизно разположени белези, но нейните бяха повече. Погледът ѝ беше смущаващо прям и в него имаше острота, която Вейлин знаеше, че съзира много. Тихо, жално ехо на нещо изгубено се размърда в сърцето му, докато жената продължаваше да го гледа, и това го накара да се зачуди каква ли мелодия би изпяла кръвната песен в този момент. Вече бяха минали няколко години, откакто бе изгубил дарбата си, но понякога усещаше остро липсата ѝ, като стара рана, която те наболява в студена утрин. Имаше даже моменти като този, когато му се струваше, че все още я чува — тиха мелодия току извън обсега му, която му носеше прозрение и сигурност, мелодия, която го бе спасявала повече пъти, отколкото можеше да изброи. „Мелодия, изгубена в Отвъдното“, напомни си той и се напрегна да я чуе отново, но успя да долови само най-слабо ехо, което можеше да е просто плод на копнежа му. Но кръвна песен или не, той някак си все пак усещаше дарбата на жената. „Какво ли вижда тя?“

Сякаш чула неизречения му въпрос, жената премигна, върна погледа си върху Алум и заговори тихо на техния език. В него имаше мелодичност, почти музикална интонация, заради която изглеждаше, сякаш жената рецитира поезия. Когато млъкна, тя и другите морески пуснаха ръцете си, обърнаха гръб на Алум и се отдалечиха, без нито да го погледнат, нито да проронят дума, докато той продължаваше да стои коленичил на земята.

— Ако обичате, милорд.

Вейлин сведе поглед от коня си и видя, че Високото копие му подава парче пергамент.

— Името на нашия представител в Северна кула — обясни ловецът. — Той ще се погрижи да приеме плащането за нашите усилия тук.

— Мечият народ вече има представител? — попита Вейлин.

— Както знаете, Пределите са пълни с негодници, които горят от желание да измамят непредпазливите. Миналата зима един търговец дойде в Пролива и ни предложи нанизи мъниста срещу всички боброви кожи, които можем да му осигурим. Имаше късмет, че го прогонихме само с бодване на копие в задника.

— Ще се погрижа за това. — Вейлин прибра пергамента в джоба си. — Искам да ви помоля да се грижите за тези хора — добави и посочи мореските. — Осигурете им храна, докато започнат да ловуват сами.

— Не ни е присъщо да обръщаме гръб на хора в нужда. — Високото копие се усмихна със стиснати устни и отстъпи назад, а после спря с предпазлива искрица в окото. — Ловът на бандити не е истинска война, милорд. Само контрол над вредителите. Войните свършиха. Надявам се, че знаете това?

Вейлин се засмя много кратко, досетил се за една отдавнашна фраза.

— Винаги има друга война.

— Само ако я търсиш. — Високото копие се поклони тържествено в знак на сбогуване и се отдалечи.

— Стените ви не са достатъчно големи — отбеляза Алум след осем дни, когато спряха конете на върха на един хълм, откъдето можеше да се види цялата Северна кула. Вейлин трябваше да признае, че е прав. В годините след завръщането му от Пределите някога малкото, но оживено пристанище бе прераснало в истински град. Къщите и складовете сега се простираха далеч извън стените. Преди няколко месеца Вейлин бе възложил да изработят планове за нова защитна преграда, с което предизвика възраженията на Търговската гилдия, разтревожена от перспективата за нов данък за покриване на разходите, въпреки че ковчежетата им се пръскаха по шевовете. Но причината да изостави този план не бе роденото от алчност мърморене; просто при тази скорост на разширяване всяка нова стена скоро щеше да се окаже безполезна.

— В това кралство златото е като вода — каза той на мореската. — Кара нещата да растат.

Алум поклати глава, едновременно развеселен и озадачен.

— Родените в пясъците никога няма да разберат съблазънта на някакъв си лъскав жълт метал, прекалено мек, за да направиш от него дори свестен връх на копие. — Вейлин долови в гласа му копнеж, който говореше за дълбока тъга по загубената им може би завинаги земя.

— Светът непрекъснато се променя — каза той. — Може би някой ден…

— Не, приятелю. — Алум се усмихна и пак поклати глава. — Няма да има връщане в пясъците за мореските. Закрилниците вече не живеят там, така че и ние няма да живеем.

Вейлин си спомни как си бяха тръгнали от Ултинова клисура и гледката на този мъж, коленичил в кръга от старейшини.

— Какво означаваше онова? — попита той. — Когато твоите хора ти обърнаха гръб?

— Означаваше, че след като нашият клан не може вече да се върне в пясъците, аз не мога вече да се върна при тях, преди да съм намерил децата ни, било то живи или мъртви.

— Нали знаеш, че това може да се окаже невъзможно?

Въпросът сякаш смути Алум и Вейлин осъзна, че тази мисъл наистина не му е хрумвала досега.

Никога не съм претърпявал неуспех в лова — каза той. — Няма да претърпя и сега.

Вейлин реши да влезе в града по северозападния път, където новопостроените къщи бяха най-редки. Въпреки това хората пак се събираха да гледат пристигането на граничния лорд, десетки излизаха от домовете си, за да го посрещнат с приветствени викове, макар че повечето просто се кланяха. В последно време над половината население на Северна кула се състоеше от преселници от цялото Кралство. Изглежда, почти всички те имаха своите мрачни спомени от Освободителната война и често проявяваха дразнещо голяма почит към мъжа, извършил Чудото при Алтор и щурмувал пристанището на Варинсхолд. Ето защо Вейлин използваше всяка възможност да отсъства от кулата и се стараеше заминаването и връщането му да стават през тъмните часове. За съжаление това нямаше как да се случи днес, поради необходимостта златото да бъде заключено на сигурно място.

— Мислех, че твоят народ боготвори мъртвите — каза Алум, присвил очи срещу отминаващата тълпа.

— Да, в известен смисъл — отвърна Вейлин. — Макар че някои почитат един-единствен бог, а други… — Той въздъхна. — Ами, да кажем просто, че по отношение на религията нещата в Кралството са малко сложни.

— Не чак толкова. — Алум оголи зъби в усмивка. — Тези хора, изглежда, боготворят теб.

Скоро Северните гвардейци бяха принудени да минат напред, за да разчистват пътя от свръхентусиазирани посрещани и да осигурят сравнително бързо придвижване до западната порта и навътре в самия град. Тук хората бяха предимно от Пределите и по-малко склонни да се събират да го посрещат, макар че неколцина, които Вейлин познаваше по име, подвикнаха приветствия, докато групата се движеше по тесните улички към кулата. Едно време бе обичайно гарнизонът на Северната гвардия да устройва парад при завръщането на граничния лорд, но Вейлин отдавна бе отменил тази практика. Всъщност единствените му посрещани бяха русата жена и момиченцето, стоящи на стълбите пред кулата. И двете изглеждаха нервни и се опитваха да избегнат погледа му — нещо, което накара сърцето му да се свие. „О, не, пак ли?“

— Ще ти осигурят стая — каза той на Алум, щом слязоха от конете. — А аз ще приема за чест, ако се присъединиш към мен за вечеря.

— Разбира се. Търговската гилдия…

— Това ще е първата ни работа за утре. — Вейлин хвърли поглед към Семон Век, който се смъкваше непохватно от гърба на едно муле за голямо веселие на Елеса. — Твоят слуга ще спи в конюшнята.

Русата жена го посрещна с официален поклон, когато той се качи по стълбите — нещо, което безброй пъти ѝ бе казвал да не прави. Тя обаче винаги държеше на благоприличието, за което свидетелстваше и простата ѝ неукрасена роба, по която още стояха черните траурни панделки за съпруга ѝ, умрял преди близо шест години.

— Милейди Керан — поздрави я той и се поклони в отговор, преди да протегне ръка на момиченцето до нея. — Няма ли да има целувка за чичо ти, Лорен?

— Извинявай — каза то и се приближи да го прегърне здраво, а той го целуна по темето. Силата на прегръдката ѝ му разкриваше много, както и лекото треперене на ръцете ѝ.

— Милорд — започна Керан. — Натъжава ме, че трябва да повдигна един труден въпрос толкова скоро след завръщането ви…

— Просто ми кажи — сряза я Вейлин и се намръщи при гледката на силно стиснатите ѝ ръце, чиито кокалчета бяха побелели от напрежение. — Не е убил никого този път, нали?

Керан се усмихна много немощно, преди да отговори:

— Не защото не се е опитал, милорд.

3.

Лорд Норта Ал Сендал седеше на пода на килията си, оклюмал глава и облегнал гръб на стената. Не вдигна очи, когато вратата се отвори, макар че Вейлин долови лека гримаса под брадата му. Килията се намираше дълбоко в недрата на кулата и единственото осветление беше малка свещ в една ниша. Мястото миришеше на немита плът и застояло пиене, а зловонието се усилваше от съдържанието на кофата в ъгъла. Тази смрад с нищо не подобри вече мрачното настроение на Вейлин.

Той каза на пазача да затвори и заключи вратата, а после се втренчи мълчаливо в Норта, докато той най-после не вдигна глава. Веселата искрица в зачервените му очи зад завесата от немита коса накара Вейлин да се зарадва, че е оставил оръжията си, преди да дойде тук.

— Какво е станало с носа ти? — попита Норта.

— Бандитска стрела — отвърна Вейлин. Погледът му се премести върху петно засъхнала кръв на челото на Норта и той различи малките черни шевове на скалпа му под червеникавокафявото петно. — Брат Келан казва, че онези хора ще оживеят. — Вейлин се наведе да огледа раната на Норта. — Загубил си форма, братко.

— Това го направи господин Холиш, собственик на „Белият елен“ — отвърна Норта и веригите му издрънчаха, когато вдигна ръце да посочи раната. — Виж, това се казва силна ръка. Той беше при Алтор, знаеш ли?

— Както и много други.

Вейлин отиде до ниския дървен нар, застлан със сламеник, и седна, оставяйки тишината да се възцари отново. Норта никога не бе харесвал тишината.

— Трима слабоумни моряци, говорещи за войната — каза Норта накрая. — Фукаха се с битките, в които били участвали. Личеше си, че никога не са били в шибана битка. Стори ми се, че ще е полезно за тях да опитат как е наистина.

— Всъщност един от тях е служил на борда на „Кралица Лирна“ в Битката за фара. Брат Келан казва, че ще има късмет, ако запази окото си.

Норта извърна поглед, прокара език по устните си и юмруците му се свиха в оковите. Вейлин вече познаваше достатъчно добре настроенията му, за да разпознае признаците; той започваше да изтрезнява, което значеше, че също и ожаднява.

— Сестра ми е дошла да те моли, предполагам? — попита Норта и в смутения му тон се прокрадна нотка на възмущение, почти отчаяние. — Не съм я карал да го прави.

— Не, ти никога не я караш. И въпреки това тя идва. Този път доведе Лорен, но не и Артис. Защо?

Норта сви рамене.

— Момчето иска да си проправи собствен път в живота.

— Момчето е само на дванайсет. След като загуби майка си, изглежда, е загубило и баща си.

— Керан се грижи за него, Лорен и близнаците. Получават цялата ми пенсия, освен едно жалко подаяние.

— За което кръчмарите в този град са много благодарни.

Норта се втренчи в него за момент, после се засмя.

— Добре де — каза и поклати печално глава. — Какво ще бъде? Още трийсет дни в мините? Шейсет? Справедливо е. Миньорите винаги имат предостатъчно грог. Аз, разбира се, ще платя полагащото се обезщетение на пострадалите. Дори ще купя на онзи моряк стъклено око, ако му е нужно.

— Не. — Вейлин поклати глава. — Не, братко. Не мините. Не и този път.

— Тогава какво? Бичуване на градския площад? Ще ме окачиш в старата клетка за няколко дни? — Устата му потръпна, когато се усмихна, а гласът му затрепери, когато жаждата го връхлетя с пълна сила. — Както желаете, милорд. — Затвори очи и прокара длан по сбърчените си вежди. — Само една малка чашка вино преди това, не моля за нищо повече.

— В момента не съм склонен да изпълнявам никакви твои молби, лорд Норта. — Вейлин стана и се отправи към вратата. — Ще получаваш свястна храна и вода. Брат Келан ще минава на всеки няколко дена да провери здравето ти.

— Просто ще ме оставиш тук? — Норта се насили да се засмее, опря се на стената и се надигна нестабилно на крака. — Не забравяй, че имам право на съдебен процес. Като Меч на кралството…

— Ти имаш такива права, каквито аз реша да ти дам — сопна се Вейлин и спря, за да огледа килията. — Засега решавам да ти дам гостоприемството на дома си.

Езикът на Норта отново пропълзя по устните му.

— За колко дълго?

— За колкото е нужно на брат Келан да ми каже, че вече не си пияница. — Вейлин се обърна пак към вратата и вдигна юмрук да потропа, за да привлече вниманието на пазача. — Дотогава може би ще си спомниш, че си баща.

Атаката дойде без предизвестие, тялото на Норта блъсна Вейлин във вратата, веригата му се преметна над главата му и се затегна.

— Какво знаеш ти за бащинството? — изсъска той в ухото на Вейлин, дъхът му бе толкова кисел, че пареше в очите. — Какво знаеш ти за семейството? Само защото ебеше сестра ми…

Главата на Вейлин замахна назад и фрасна Норта по носа. Ударът бе последван от силен лакът в ребрата, преди той да се измуши изпод веригата. Норта отстъпи крачка назад с блеснали очи над окървавената му брада, изръмжа и атакува отново, замахвайки с два юмрука към главата на Вейлин. Вейлин пристъпи към него, преди да го е ударил, заби коляно в корема му и му изкара въздуха. Въпреки всичко Норта продължи с опитите да се бие и посегна към гърлото на Вейлин с окованите си ръце. Можеше да е бил повече от равен на трима пияни моряци предната нощ, но сега, обзет от жажда, слабостта му бе жалка. Вейлин отби ръцете му встрани, впи своите в шията му и притисна силно главата му към стената.

— Какво знам за семейството ли? — процеди със стиснати зъби. — Знам какво съм загубил. Села беше част и от моето семейство, както си и ти, самосъжаляващ се глупако!

Норта спря да се бори, докато ръцете на Вейлин се затягаха върху гърлото му, и враждебността се отцеди от лицето му, за да бъде сменена от мрачно, жадно приемане.

— Направи го — прошепна той. — Всички тях вече ги няма. Кейнис, Дентос, Баркус… Села. Няма ги. Прати ме при тях. Прати ме при нея.

Ръцете на Вейлин се отпуснаха и той отстъпи назад, открил, че не може да изпълни отчаяната молба в очите на Норта. Този човек беше призрак, уморено ехо на свръхгордия потомък на ренфаелски аристократи, с когото Вейлин се бе запознал в деня на приемането си в Дома на Шестия орден преди толкова много години. Едно десетилетие на сурово обучение и война бяха превърнали онова момче в мъж с дълбоко състрадание и голяма смелост, бяха го издигнали до най-високото стъпало в пантеона от герои, родили се от дългия кошмар на Освободителната война. Но както Вейлин неведнъж бе забелязвал, в мирно време наградата за смелостта често бе мизерна.

— Казвал съм ти го и преди — рече той. — Отвъдното не е… не беше каквото ни го описваха. Тя няма да е там.

— Не можеш да си сигурен — настоя Норта. — Ти също ми го каза. Там има нещо, от другата страна. Ти си го видял…

— Тя няма да е там! — Вейлин се врътна срещу Норта със сериозното намерение да му хвърли един бой, да набие малко разум в размътения му мозък. Спря, щом видя нескритата надежда в погледа на брат си. Беше ясно, че колкото и да жадува за пиене, той жадува много повече за смъртта.

— Братята ни умряха — каза Вейлин, като изправи снага и вложи в гласа си толкова увереност, колкото можеше. — Дентос и Баркус в Алпира, Кейнис във Волария. И жена ти също умря, братко. Села умря от тумор в гърдата преди две години. Брат Келан и всички лечители на Пределите се опитаха да я спасят, но не можаха. Спомените, останали у хората, които я обичаха, са истинското Отвъдно за нея. Тя наистина си отиде, но децата ти са още тук и аз не съм готов да ги направя сираци.

Силата на Норта сякаш в миг се оттече от него и той се отпусна обратно на пода.

— Знаеш ли, снощи пак го сънувах — промълви той тихо, когато юмрукът на Вейлин потропа по вратата. — Кейнис имам предвид. Винаги е едно и също, разхождаме се из онзи окървавен храм, където спасихме кралицата, и прекрачваме труповете, сякаш ги няма там. Не винаги, когато се събудя, помня какво ми е казал, обаче този път го запомних. Искаш ли да го чуеш, братко?

Вейлин спря, когато пазачът отвори вратата, и погледна назад към отпуснатата фигура на Норта. Зачуди се как е възможно почти да не може да познае един човек, с когото се знаят от деца. Последният му брат се бе превърнал в жалка останка, непознат.

— Да — рече Вейлин. — Какво каза той?

— Каза да се ослушваме за зова на вълка. — Главата на Норта се завъртя към него; зачервените му очи мигаха от изтощение, което говореше за наближаващ припадък. — Имаш ли някаква представа за какво говореше? — попита преди да загуби съзнание.

Денят на тъжбите бе още една причина Вейлин да полага всички усилия да отсъства от кулата. Като официален делегат лорд Орвен се справяше с повечето от безбройните молби и оплаквания, но винаги имаше някои, които изискваха личното внимание на граничния лорд. Досадата му се смесваше със скрита тъга от осъзнаването, че ако бе преживяла Освободителната война, Дарена щеше да е много по-подходяща за тази роля. Макар че никой никога не бе дръзнал да изкаже такова мнение, той забелязваше подобни чувства върху често раздразнените лица на по-отдавнашните жители на Пределите, които идваха да търсят присъдата му. Като приемна дъщеря на предишния граничен лорд, Дарена минаваше за част от тях, докато той, дори след толкова много години на престола, често бе смятан за натрапник. Когато поставяха пред нея по-сложните случаи, тя черпеше от голямото си знание и опит, да не говорим, че личните ѝ отношения с хората можеха да смекчат болката от негативна присъда. Вейлин обаче откриваше, че непрекъснато се мъчи да запази търпение пред лицето на разни заплетени спорове, които според неговия опит неизбежно включваха три основни съставки: пари, сълзи и много крещене.

— Гаден съблазнител! — извика госпожа Илне и мушна с пръст към младия мъж от другата страна на Господарската зала, влагайки в този жест цялата енергия на удар с копие. — Обладан от Мрачното крадец на дъщери!

До младежа стоеше момиче на около осемнайсет години, сложило ръце върху издутия си корем. При думите на жената то трепна и лицето му пламна от смущение и гняв.

— Никой не ме е крал, глупава дърта краво! — кресна момичето срещу госпожа Илне. Изглеждаше, че се кани да изкрещи още нещо, но млъкна, щом лорд Орвен удари с жезъла си по плочите. Момичето се изчерви и се поклони на Вейлин, седнал на Господарския престол. — Простете, милорд, но аз знам какво искам.

— Сигурен съм — каза Вейлин и премести поглед върху младежа до нея. — Този човек не притежава силата да променя хорските помисли, във всеки случай не и с помощта на Мрачното. — Младежът кимна в отговор и се ухили, но усмивката му изчезна, когато Вейлин добави: — Как е жена ви, господин Лоркан?

При тези думи момичето се вцепени, а Лоркан просто трепна, преди да изпише на лицето си фалшива усмивка.

— Жена ми, както мисля, че знаете, милорд, изрази съвсем ясно желанията си. Вследствие на което, тъй като не съм я виждал от няколко месеца, нямам представа как е.

Лицето на Лоркан показваше явно възмущение, колкото и учтиво да се изразяваше той. Също както вече почти не можеше да познае Норта, Вейлин откриваше все по-малко прилики между този мъж и боязливия, но решителен младеж, който бе пътувал с него през леда. Това, което някога му се бе струвало очарователно, макар и примесено с немалко лукавство, сега му приличаше на егоистична манипулация. Лоркан и Кара изглеждаха толкова предани един на друг след победата, след като бяха изковали съюза си в ледената пустош и огньовете на войната. Може би затова връзката им не бе продължила дълго. Лесно е да си всеотдаен, когато всеки ден ти носи нови заплахи. Тогава те можеха да се държат един за друг. Но при сигурността на мира имаше по-малка нужда да се държат, затова и бяха престанали да го правят.

— Разбирам — продължи Вейлин, — че Съветът на Нериново ти е забранил да се връщаш там, макар че не са ме осветлили за причините. Навярно ти би могъл да ми обясниш?

— Роднините са склонни да взимат страна при… брачните спорове, милорд. Кара винаги се е радвала на по-близки приятелства от мен.

— Вярно е — призна Вейлин. — Но пък не помня някога да са я обвинявали в кражба или измама.

Лоркан се изпъна и изсумтя обидено.

— Това са долни лъжи, подклаждани от предразсъдъците срещу Надарените.

— Доколкото разбирам, тези обвинения са отправени именно от Надарените.

— Ха! — излая госпожа Илне и нададе триумфален смях, като мушна отново с пръст, този път към дъщеря си. — Виждаш ли, Олна, дори неговите хора не го искат. — Тя пристъпи към Господарския престол и се поклони ниско. — Моля ви, милорд. Умолявам ви. Заповядайте на дъщеря ми да се върне в обятията на семейството…

— Обятия ли? — извика в отговор Олна. — Кога си ме взимала в обятията си, студена дърта кранто?

Още един удар на жезъла на лорд Орвен, по-силен от предишния, смълча и майката, и дъщерята.

— Ако разбирам правилно същността на молбата ви, госпожо Илне — каза Вейлин, преглеждайки набързо несръчно надраскания свитък, който жената бе представила в началото на аудиенцията, — вие искате обезщетение за тежката обида, нанесена на семейната ви репутация от господин Лоркан Денса, и незабавното връщане на вашата дъщеря Олна в домакинството ви.

— Така е, милорд. — Жената се поклони още по-ниско, вдигнала умолително ръце. — Тя ни посрами, като се хвана с един прелюбодеец. Сякаш не е достатъчно лошо, че ние трябва да се грижим за копелето му, ами и понеже той още е обвързан в законен брак, няма да плати дори обичайната зестра.

„Сълзи, крясъци и пари — помисли си Вейлин. — Винаги едно и също.“

— Разбирам — каза той, прикривайки отегчената нотка в гласа си, и се размърда на престола, за да се обърне надясно, където седеше Елеса. Бъдещата губернаторка на Кумбраел се бе подпряла на подлакътника на креслото си, отпуснала брадичка на обърнатата си нагоре длан, а лицето и очите ѝ бяха замъглени от скука. Тя се размърда само лекичко, докато Вейлин говореше.

— Можете ли да предложите някакъв съвет, милейди?

— Разбира се, милорд — отвърна тя, потискайки прозявката си, и хвърли на Олна една вяла усмивка. — В бъдеще си дръж краката затворени или намери знахарка, която знае подходящата смесица от билки. А ти — добави тя и усмивката ѝ изчезна, щом се обърна към Лоркан, — бъди готов да си платиш за последствията, ако ще се въргаляш в чуждо легло.

„Значи в някои отношения все пак прилича на майка си“, помисли си Вейлин и се втренчи сурово в неразкаяната физиономия на Елеса. Спомни си, че Рева харесваше Деня на тъжбите не повече от него, но поне се бе научила да го прикрива.

— Мнението на моята племенница е разумно, макар и грубо изложено — каза той и се обърна пак към Лоркан. — Кара иска ли да остане омъжена за теб? И да знаеш, че ще приема много зле един нечестен отговор.

Лоркан сякаш се канеше да се усмихне отново, но тежестта в погледа на Вейлин явно го накара да размисли.

— Не, милорд — отвърна той с въздишка. — Тя ми го каза с изрази, които не оставяха място за съмнение.

— В такъв случай, изглежда, поне една част от тази жалба може да се уреди веднага. С властта, дадена ми от кралица Лирна Ал Ниерен, от този момент аз анулирам брака ви. — Обърна се към писаря, седящ вляво от него. — Съставете официален указ, който ще подпиша, и го регистрирайте в Четвъртия орден до края на деня.

Писарят кимна и топна писалката си в мастилото.

— Разбрано, милорд.

— Госпожице Олна — обърна се Вейлин към бременното момиче. — На колко години сте?

— Седемнайсет и десет месеца, милорд — отвърна бързо тя и затисна с ръка устата си, за да предотврати ново избухване, когато майка ѝ нададе не особено убедителен хленч.

— О, обезчестеното ми дете — зави жената, покрила лицето си с ръце.

— Имате ли някакъв занаят? — продължи Вейлин, предпочел да не обръща внимание на жената. — Умения?

— Шивачка съм, милорд. — Олна стрелна с кисел поглед майка си. — Това е кажи-речи единственото полезно нещо, на което тя ме научи.

— И очаквате да отглеждате дете сама, единствено с дохода на шивачка?

— Не съм сама. — Тя вирна предизвикателно брадичка и се обърна да хване ръката на Лоркан. — Бащата на моето дете ще ни издържа.

— С кражби и измами ли? — попита Вейлин и впери поглед в Лоркан.

Видя как гневният отговор пресъхна на устните на Лоркан, макар че в очите му все още блестеше старото възмущение. Въпреки че той се бе включил в Освободителната война съвсем доброволно, любовта му към вече бившата му съпруга бе това, което го бе накарало да изтърпи дългите мъки на леда, докато пътуваха към Волария, и последвалите битки. Отказът на Вейлин да освободи Кара от задължението ѝ и да му спести цяла епопея от страдания, макар че в крайна сметка той бе оцелял славно от тях, явно бе породил у него враждебност.

— Както знаете, милорд — каза той, — тъкмо благодарение на вашата добрина самата кралица ми назначи пенсия като признание за службата ми в Освободителната война.

— Вярно е — призна Вейлин. — Знам също така, че в момента, щом я получиш, тя отива при различни търговци, игрални домове и лихвари. Само преди седмица лорд Орвен бе принуден да се оправя с молба за незабавното ти задържане поради неплащане на отдавнашен и значителен дълг, който той уреди от собствения си джоб.

— За което съм ви благодарен, милорд — каза Лоркан на Орвен с поклон.

— Лорд Орвен бе движен от чувствата си към един стар другар — каза Вейлин. — Аз не съм. Склонен съм обаче да покрия всичките ти останали дългове, а след като анулирането на брака ти бъде потвърдено, да стана свидетел на венчавката ти с госпожица Олна. В замяна — добави той и видя как разцъфналата на устните на Лоркан усмивка лекичко посърва — ти ще бъдеш зачислен за период от пет години в Северната гвардия, където особените ти таланти ще бъдат използвани в пълна мяра.

Усмивката на Лоркан вече бе изчезнала съвсем и той се взираше във Вейлин с нескрита омраза.

— Вече ми е дошло до гуша от война, милорд.

— Много добре — отвърна Вейлин и посочи към входа на залата. — Свободен си да си вървиш. Знай обаче, че още днес ще издам заповед, забраняваща на всеки кораб да те откарва от Пределите. Ти, господинчо, ще останеш тук и ще изхранваш детето си и майка му, дори ако за тази цел трябва да те подкарам с камшик към мините. — Изгледа Лоркан твърдо. — Честната служба в Северната гвардия е за предпочитане, не си ли съгласен?

Лоркан стисна зъби и лицето му почервеня, предвещавайки едно без съмнение крайно неразумно избухване. Но каквито и думи да напираха отвътре в него, замряха, щом Олна стисна по-здраво ръката му и се приведе да му прошепне нещо на ухото. Лоркан затвори очи и издиша бавно, докато шепотът на момичето ставаше все по-трескав.

— Милорд — каза той накрая, когато Олна се дръпна, и се поклони съвсем лекичко, на Вейлин, — покорно приемам извънредно любезното ви предложение.

— Яви се в казармите утре на разсъмване — нареди му Вейлин. — Лорд Орвен ще се заеме с обучението ти. Освен това две трети от заплатата ти ще бъде предназначена за госпожица Олна, докато трае службата ти, независимо дали се ожените или не. Госпожо Илне — продължи той и се обърна, преди Лоркан да е успял да каже още нещо, — вие ще получите еднократна помощ в размер на… — Млъкна за момент и се замисли. — Три жълтици за бедите и неудобствата, причинени на вашето семейство. — После изпревари възраженията на жената, като кимна на Орвен и каза: — Следващият случай, милорд.

Госпожа Илне трябваше да бъде изблъскана навън от двама Северни гвардейци въпреки гръмогласните си протести, докато Лоркан и Олна си тръгнаха кротко. Раменете на младия Надарен бяха увиснали пораженчески, макар че краткият поглед на чиста омраза, който хвърли към Вейлин, преди да напусне залата, го накара да се зачуди дали това не е още един пример за способността му да се преструва.

— Той най-вероятно ще избяга — каза Вейлин на Орвен. — По-добре утрои охраната на пристанището тази нощ. И се погрижи сред тях да има поне един Надарен.

— Ще бъде сторено, милорд. — Командирът на Северната гвардия отстъпи назад, тропна отново с жезъла си по плочките и повиши глас:

— Моля пратениците на Търговския крал Лиан Ша да излязат напред!

Пратениците бяха двама посланици със свита от дванайсет души, всичките мъже. Вейлин имаше чувството, че посланиците изобщо не си приличат: единият бе облечен в богато везани коприни и наближаваше шейсетата си година, имаше елегантно фризирани стоманеносиви мустаци и тясна брада. Мъжът до него бе по-нисък, но значително по-широк, облечен в прост ватиран елек, украсен на гърдите с кръгла шарка, подобна на колело. Освен това бе по-млад с няколко години, но грубите му обветрени черти говореха за далеч по-суров живот от този на неговия спътник. Дори мъжът да не носеше меч на кръста си, Вейлин пак моментално щеше да познае воина в него.

— Велики и прославени лорде — започна брадатият на почти безупречен език на Кралството и двамата с воина се поклониха. — От името на Лиан Ша, владетел по милостта на Небесата на множеството земи на Достопочтеното кралство, аз, Кон Шен, ви приветствам и ви поднасям дарове.

Един член на свитата, облечен в проста черна памучна дреха, излезе напред, ниско приведен. Държеше очите си извърнати, докато се приближаваше към подиума, за да остави едно малко ковчеже на първото стъпало.

— Моля ви — продължи Кон Шен, — приемете този крайно недостоен дар като само първия от, надяваме се, многото знаци на уважение между нашите кралства.

— Това тук не е кралство — каза Вейлин и стана от Господарския престол, за да вземе ковчежето. — Само провинция и всички дарове, поднесени тук, принадлежат на моята кралица. — Отвори ковчежето и видя четири скъпоценни камъка, наредени върху кадифена възглавничка, всеки с различен цвят.

— Рубин, сапфир, изумруд и диамант — отбеляза Елеса, като се приближи до него с внезапно грейнало от любопитство лице. — Всеки от тях поне два пъти по-голям от средното тегло, бих казала. — Вейлин и по-рано бе забелязал, че само три неща възбуждат интереса ѝ: изгледи за битка, красиви млади мъже и всичко, свързано с парите. Предполагаше, че за първото трябва да благодари на Рева, за второто — на лейди Велис, а за третото — на никого.

„Лирна винаги е харесвала скъпоценни камъни — помисли си той и върна погледа си върху ковчежето, сещайки се за различните дрънкулки, с които се красеше кралицата. — Макар че вероятно би сметнала размера им за вулгарен.“

— Прекрасен дар, посланик Кон — каза той на брадатия, като затвори ковчежето и даде знак на един страж да се приближи и да го вземе. — Сигурен съм, че кралицата ще е доволна.

Забеляза леко колебание в отговора на посланика. Знаеше, че идеята жена да властва над мъжете е до голяма степен чужда в Далечния запад, а на някои места се смята дори за светотатствена. Посланикът обаче бе готов да се подложи на това унижение днес.

— Както сигурен съм и нашият крал — отвърна той и се поклони отново, преди да протегне ръката си с дълги нокти към воина до себе си. — Мога ли да ви представя генерал Джиян Нуйшин, командир на Седма кохорта на Достопочтената войска?

Вейлин се поклони любезно на мъжа.

— Генерале.

— За съжаление генералът разбира само отчасти езика ви — каза Кон Шен. — Ето защо аз ще бъда гласът на нашия крал на тази среща.

Вейлин присви устни и се усмихна на генерал Джиян, преди да се обърне към него на чу-шин, далекозападния диалект, най-широко използван от търговците и чиновниците.

— Щом не можете да разговаряте с нас, защо ви е пратил вашият крал? — попита той и погледна многозначително към меча на мъжа. — Да се биете с нас ли?

Видя на лицето на генерала да трепва веселие, преди той да изсумти в отговор:

— Ако бях дошъл да се бия с вас, нямаше първо да ви се поклоня. Враг, който е достоен за война, не се нуждае нито от уважение, нито от милост.

Вейлин знаеше, че това е стара поговорка, взета от произведенията на един от безбройните философи в далекозападната история, макар че не знаеше точно кой. Образованието му в това отношение далеч не беше пълно.

— Вие говорите добре чу-шин, милорд — каза посланик Кон. — Не знаехме, че талантите ви се простират чак дотам.

Вейлин сви лекичко рамене.

— Моят учител казва, че акцентът ми е малко непостоянен, а речникът ми — недостатъчен. Аз обаче продължавам да се уча. Всяка година тук пристигат все повече хора от земите на Търговските крале, с желанието да обсъждат всякакъв бизнес. Изглеждаше ми невъзпитано да не разговарям с тях на собствения им език.

Мъжът понечи да отправи нов комплимент, но Вейлин махна с ръка.

— Вие обаче сте твърде високопоставен, за да идвате тук по работа от чисто търговско естество, и освен това водите войник. Намирам това за извънредно любопитно.

От предишното си вземане-даване с далекозападни чиновници бе научил, че подобни заобиколни намеци се очакват, когато разговаряш с пратеници от Търговските кралства. Да попиташ просто „Какво искате?“ би накърнило значително достойнството на посланика.

— Милорд е също толкова прозорлив, колкото и храбър — каза Кон. — Макар че всъщност нашата мисия има и търговски аспект. Дошли сме да преговаряме за покупка, но тя не се отнася до многото богатства, срещани по тези земи.

И махна на друг член на свитата си да излезе напред. Мъжът носеше сложно гравиран цилиндричен бронзов на цвят калъф. Позата му бе същата като на предишния, превит и извърнал очи, за да покаже степен на раболепие, която навярно би смутила дори воларианците. Понечи да остави калъфа на първото стъпало на подиума, но спря, когато Вейлин посегна надолу и го взе от ръцете му, като промърмори тиха благодарност.

Мъжът се сепна и вдигна за миг ококорените си очи и Вейлин забеляза тънкия белег, минаващ по челото на мъжа от веждата до грижливо сресаната и лакирана коса. „Още един воин?“ зачуди се той, докато слугата бързо сведе поглед и поклащайки глава се оттегли в редиците на свитата. Изглеждаше невероятно такава група пратеници да пътува без някакъв телохранител.

Вейлин насочи вниманието си към калъфа и свали орнаментираната капачка, за да извади намиращия се вътре свитък. Разви го и видя две грижливо изработени, макар и малко префърцунени рисунки. В горния край имаше устройство с формата на арбалет, два пъти по-високо от човешки бой, което бълваше порой от стрели като фонтан. Под него някакво още по-голямо приспособление с формата на гигантска бутилка плюеше гъста струя огън върху палубата на един кораб.

— Разбирам — каза той и подаде свитъка на Орвен, повдигнал вежда. Командирът на Северната гвардия го прегледа набързо, преди да изпръхти с леко веселие.

— Ние смятаме, че изображението е точно — каза посланик Кон.

— Размерите ви са грешни — отвърна Вейлин и седна на мястото си.

— Познавате ли тези устройства? — попита генерал Джиян.

— И още как. Изработи ги собствената ми сестра.

Мъжът размени бърз поглед с Кон и челата им се набръчкаха със съмнение. „Жени владетели, жени изобретатели — помисли си Вейлин. — Колко ли странни им се струваме?“

— Но те работят ли както е изобразено? — попита Джиян.

— Първото е вид балиста, която може да праща петдесет стрели по някоя мишена за по-малко от минута. Второто изпуска огнена струя, способна да погълне някой кораб за секунди. Да… — Гласът на Вейлин заглъхна, щом си спомни за многото пъти, когато бе държал треперещата Алорнис в обятията си, след като се е събудила от поредния кошмар. „Те не спират да ме питат защо — шепнеше тя. — Докато горят, искат да знаят защо. Нямаше да е толкова зле, ако просто пищяха…“ — Да, работят много добре.

Усмихна се извинително, преди да продължи с енергичен тон:

— Уважаеми господа, с огорчение трябва да ви уведомя, че пътуването ви е било напразно. По заповед на нашата кралица тези устройства не се продават, на никаква цена.

Двамата посланици реагираха различно. Простоватото лице на генерал Джиян се намръщи, докато Кон изписа на своето фалшива усмивка.

— Още не сте чули цената, които сме готови да предложим, милорд — каза той. — Дарът, който ви поднесохме, е само дребен жест в сравнение с нея, нищо повече от символ на намеренията на нашия крал.

— Не ме интересуват намеренията на вашия крал — отвърна Вейлин. — А тези на моята кралица. А тя постанови тези оръжия да останат единствено в ръцете на собствената ѝ войска. Сигурен съм, че човек с вашия интелект бързо ще разбере доводите ѝ.

Генерал Джиян изсумтя и на устните му се изписа язвителна усмивка.

— Продай на някой съсед куче и той ще го обучи да те хапе — промърмори той с далеч по-груб акцент отпреди. Изглежда, генералът не беше от благороден произход.

— Точно така, добри ми господине — каза Вейлин.

— Щом устройствата не могат да бъдат купени — продължи Кон и Вейлин долови скрита нотка на отчаяние в гласа му, — то навярно биха могли да се купят знанията за изработка на също толкова ефективни машини. Сестра ви тук ли е? Много бих се радвал да се запозная с нея.

— Понастоящем сестра ми живее във Варинсхолд — каза му Вейлин и гласът му се втвърди до не особено любезен тон. — Където работи като директор на Кралския колеж по изкуствата. Уверявам ви, че всеки ваш опит да преговаряте с нея ще бъде бързо отхвърлен. Тя няма никакво желание да изработва повече оръжия от какъвто и да било вид.

Усмивката на Кон помръкна, а присвиването на очите му издаде тежестта на обидата, която бе понесъл. Въпреки това той се съвзе бързо и събра длани в жест, който Вейлин знаеше, че се използва в успокоителната медитация.

— В такъв случай, милорд, трябва да помоля за разрешение да се обърнем директно към кралицата ви. Ако ни позволите да се радваме на гостоприемството ви още няколко дни, ще съставя официално предложение.

— Както желаете — каза Вейлин. — В момента кралицата обикаля воларианските си владения, така че може да минат месеци, преди да получите отговор. Трябва да ви предупредя обаче, че намирам за крайно невероятно тя да отстъпи пред искането ви.

— И все пак, също както вие сте обвързан със заповедите на вашата кралица, аз съм обвързан с тези на моя крал. — Кон се поклони отново, после спря и сянка на раздразнение пробяга по набръчканото му лице, когато Джиян промърмори някаква дума. На Вейлин тя му прозвуча много подобна на думата на чу-шин за „курва“, само че с по-разтеглено окончание.

„Да не би да очаква да му осигуря жена?“ зачуди се Вейлин, докато Кон се насили да се усмихне отново.

— Ако ми позволите да повдигна друг, надявам се не толкова спорен въпрос, милорд — каза посланикът. — Славата на воините от вашето кралство се носи по целия свят, и особено на стрелците от южните земи и конните народи от северните равнини. Нашият крал силно желае да види способностите им със собствените си очи. Ще сме ви много благодарни, ако ни разрешите да поканим някои от тях да дойдат с нас в Достопочтеното кралство. Те, разбира се, ще получат щедра компенсация.

„Първо оръжия, сега наемници — замисли се Вейлин. — Изглежда, Достопочтеното кралство е в беда.“

— Всички поданици на Кралството са свободни мъже и жени — каза той. — И могат да ходят където пожелаят. Предупреждавам ви обаче, че докато със сигурност ще имате известен успех с набирането на стрелци от Кумбраел, еорилите рядко напускат равнините, освен в моменти на огромна нужда. Все пак някои от тях може би ще са любопитни да видят какви коне развъждате във вашето кралство. Ще ме извините ли за момент, добри ми господа?

Даде знак на Орвен да се приближи и заговори на еорилски.

— Искат да наберат наемници от народа на съпругата ти.

— Значи ще си загубят времето — отвърна Орвен с развеселено мръщене.

— Знам, но много ми се иска да разбера защо, а се съмнявам, че ще получа прям отговор от стареца. Воинът обаче…

Орвен кимна, че разбира.

— Само че аз не говоря езика му, милорд.

— Това е хитрост. Подозирам, че той владее езика на Кралството не по-зле от стареца. Може би ще покаже колко е добър в него, след като споделите малко вино край лагерния огън.

Вейлин се обърна към посланиците, минавайки отново на чу-шин:

— Докато посланик Кон съставя писмото си до кралицата, може би генерал Джиян би искал да отиде да се срещне с еорилите. Лорд-командир Орвен ще ви запознае. Той ги познава много добре.

Генералът размени един кратък поглед с Кон, преди да се поклони и да даде дрезгаво съгласието си. Последваха още благодарствени излияния от посланик Кон, придружени от още кланяне, преди пратениците най-после да излязат и Вейлин да обяви Деня на тъжбите за завършен. Малкото останали тъжители мърмореха с тихо недоволство, докато се изнизваха навън, но имаха достатъчно ум да не протестират открито. За изненада на Вейлин, Елеса остана на мястото си, докато залата се изпразваше, сбърчила умислено чело, което бе рядкост за нея.

— Нещо не е наред ли? — попита я той.

— Мъжът със свитъка — каза тя. — Имаше белег.

— Да, видях го. Браво на теб, че го забеляза. Той е някакъв воин или по-вероятно шпионин. Търговските крале са прочути с любовта си към шпионажа. Не се тревожи, ние си имаме собствени шпиони. Лорд Орвен се погрижи да ги наблюдават зорко още от пристигането им.

— Не е само заради белега… — Тя замълча и тръсна глава, после стана от стола си. — Май не мога да се отърва от подозрителната си природа. Това е влиянието на майка ми. Ако не възразяваш, вуйчо, ще пропусна вечерята. Колкото и да ми е приятна твоята компания, наистина трябва да проверя как е Скандалджийка. Тя е още млада и се изнервя, когато остане сама прекалено дълго.

Скандалджийка бе кобилата на Елеса, което означаваше, че тя смята да посети конюшнята, където щеше да нощува бившият бандит и настоящ слуга Семон. Вейлин имаше силно желание да ѝ заповяда да се прибере в стаята си, а също и да закове вратата за следващите няколко години, но знаеше, че такива тактики и по-рано са се проваляли. „На колкото по-къса каишка я държа — пишеше Рева в писмото си, — с толкова по-голямо удоволствие тя я къса“.

Той се изкушаваше да напомни на Елеса за думите ѝ към Олна, но възпря езика си. Най-вероятно тя вече бе намерила знахарка с нужните билки. Така че вместо това каза:

— Да се върнеш преди смяната на стражата в полунощ.

— Добре. — Тя пристъпи към него и го целуна бързо по бузата, преди да се отдалечи пъргаво. — Обичам те, вуйчо. Благодаря ти, че ме взе на лов.

4.

— Този. — Пръстът на Алум почука по символа, изобразен в книгата, щит с две кръстосани саби под разпукано и кървящо сърце. — Всички кораби носеха този флаг.

— Отчаяните остриета — каза Керан, взирайки се в наскоро написания до символа текст. — Доста неприятна паплач, без съмнение. Поне доскоро. Това е първия доклад, който получаваме за тях от няколко месеца. — Тя посочи едно червено Х под символа. — Това тук означава, че Търговската гилдия смята, че тази конкретна група е била ликвидирана. Което не е необичайно в последно време. — Махна към другите записи на страницата и Вейлин преброи още десет Х под различни пиратски емблеми.

— Те пак враждуват — заключи той. — Напоследък пиратството намаля, но аз предположих, че се дължи на по-големия брой бойни кораби, ескортиращи конвоите.

— Изглежда, се разиграва някаква борба за власт — съгласи се Керан. — Постоянно чуваме слухове за нов пиратски съюз далеч на юг, на Опаловите острови. Но ни липсва сигурна информация. Пиратите винаги са били потайно племе и изненадващо лоялни.

— Опаловите острови? — попита Алум.

Керан посегна за една карта и я разви на писалището. Бе морска карта, нашарена с множество линии и бележки, които Вейлин не разбираше, но разпозна дългото криволичещо крайбрежие в южния край на континента, който хората от Кралството наричаха Далечния запад.

— Тук — каза Керан и посочи един архипелаг от множество острови, който се протягаше в долната част на Аратейския океан, простиращ се между Далечния запад и западния край на Алпиранската империя. — Това е район, в който не важат ничии закони, въпреки многократните опити на Търговските крале и алпиранските императори да го подчинят. Изобилието от протоци и заливчета го превръща в отлично скривалище. Тези острови са осеяни с пиратски селища, някои от тях доста големи и добре населени.

— Значи тези Отчаяни остриета може да са отишли там? — попита Вейлин.

— Възможно е — отвърна Керан, — но ако са имали роби за продаване, е по-вероятно да са се насочили към някое от пристанищата на Просветеното кралство. — Пръстът ѝ се плъзна към континента северно от Опаловите острови. — Тукашната династия на Търговските крале проявява отдавнашна търпимост към търговията с роби, която не се споделя от северните им събратя. Тъкмо заради това преди три години кралицата забрани на нашите търговци да търгуват с Просветеното кралство.

— Помня — каза Вейлин, сещайки се за една необичайно напрегната среща с някакъв посланик от двора на Просветеното кралство. За разлика от посланик Кон, онзи мъж не знаеше и дума от езика на Кралството и недодяланите му опити да накара преводача си да преведе едно предложение за подкуп смутиха всички присъстващи.

— Ето защо — продължи Вейлин — никой кораб от това пристанище няма да те откара до Просветеното кралство. Много съдове обаче плават за други кралства в Далечния запад всеки ден. Дръж. — Той свали от колана си една тежка кесия и я подаде на Алум. — За пътуването ти и за разходите, когато стигнеш Далечния запад. Един човек не може да се надява да освободи сам толкова много хора. Ще трябва да ги откупиш.

Алум изгледа кесията озадачено, намръщи се и попита:

— Ти няма ли да дойдеш с мен?

Вейлин хвърли още един поглед на картата, обхвана с очи огромната територия и осъзна, че Алум най-вероятно е изправен пред невъзможна задача. Въпреки това не можеше да отрече, че силно се изкушава да се включи в издирването на мореската. „Бих могъл просто да зарежа всичко — помисли си. — Поне за известно време. Тъжби, бандити, уроците на Елеса… Норта.“

— Имам задължения тук — каза той.

Хвана Алум за китката и сложи кесията в дланта му, после кимна на Керан.

— Господарката на гилдията ще ти намери подходящ кораб. Ела да похапнеш пак с мен, преди да отплаваш.

— Ние ще отплаваме — каза Алум. — Заедно.

— Вече ти казах…

— Братовчедка ми говореше вярно. — Монетите в кесията звъннаха, когато юмрукът на Алум се сви около нея, и в думите му имаше силна настойчивост. Вейлин си спомни очите на жената мореска в мината, пронизителния ѝ, знаещ поглед. — Ние ще отплаваме заедно — повтори Алум. — Пътят към нашите деца се крие в теб. Докато не си готов да отплаваш, трябва да остана тук.

— Е — каза Керан, нарушавайки последвалото мълчание. — Ще кажа на готвача, че ще имаме още един човек на вечеря днес.

Докато ядеше супата си, Артис се мръщеше и мълчеше начупено; сестра му имитираше поведението му, макар че изглеждаше по-скоро разсеяна, отколкото ядосана.

— Няма да получите второ, ако не довършите това — сгълча ги леля им, която седеше начело на масата.

Лорен направи лека гримаса и покорно сръбна лъжица супа. Вейлин забеляза как очите ѝ все се отклоняват към портрета над камината. На него бе изобразен мъж на средна възраст в униформа на морски капитан, застанал със сабя в ръка на фона на опушени небеса и горящ такелаж. Вейлин никога не го беше виждал на живо, но според всички сведения мъжът на Керан нито беше толкова висок и слаб, нито бе имал толкова коса на главата.

„Той беше добър мъж, милорд — бе казал веднъж брат Келан на Вейлин. — С пъргав ум и щедро сърце, като за търговец. Но не му беше работата да командва боен кораб. Все пак казват, че умрял храбро.“

За очите на Вейлин трапезарията, както и всичко останало в дома на Керан, бе твърде голяма. Съпругът, за когото тя продължаваше да носи траурни панделки, бил богаташ, макар Вейлин да подозираше, че голяма част от богатството му се е дължала на прозорливостта на жена му. След неговата смърт печалбите на Почитаемата търговска къща на Ал Верин се бяха удвоили, а после и утроили. Сега Керан бе една от десетте най-богати личности в Пределите и уважавана председателка на Търговската гилдия. Но траурните панделки все още стояха здраво пришити към корсажа ѝ и той знаеше, че това не е просто за отблъскване на нежелани ухажори, макар че такива имаше много.

— Близнаците няма ли да дойдат при нас? — попита Вейлин и хвърли поглед към празните столове от лявата си страна.

— Предпочитам да ги оставям да ядат в кухнята — отвърна Керан. — Те често са малко капризни, особено напоследък.

— Татко им липсва — каза Лорен и това предизвика насмешливото пръхтене на брат ѝ. — Ама наистина! — настоя тя със свиреп поглед, който веднага завъртя към Вейлин. — Както и на мен, чичо.

— Баща ви е там, където трябва — каза ѝ Вейлин. — Засега.

— Остави пикливото пиянде да изгние там вътре, хич не ми пука — промърмори Артис; това бяха първите му думи за вечерта.

Юмрукът на Вейлин се стовари върху масата с такава сила, че приборите издрънчаха. Той се втренчи в Артис и остави тишината да се проточи, докато момчето най-после вдигна очи, предизвикателно, но и малко уплашено.

— Баща ти — каза Вейлин с тих, но напрегнат глас — прекоси половината свят и се би в най-тежките войни, които това Кралство някога е познавало. Мина през огън и кръв, за да спаси живота на нашата кралица, и видя как нашият брат Кейнис умира. Не го направи от жажда за слава или в очакване на някаква награда. Направи го, за да опази семейството си, и това му струваше повече, отколкото можеш да си представиш. Независимо от простъпките си баща ти заслужава твоето уважение и ти ще го показваш.

Артис отвърна на погледа му и Вейлин откри, че лицето на момчето обезпокоително много прилича на това на Норта, когато бе на неговата възраст. То притежаваше и неговия навик да действа, без да мисли.

— Той вече не ми е баща! — извика Артис и скочи на крака, когато дързостта надви страха му. Запрати лъжицата си върху масата и тя отхвръкна надалеч. — А ти даже не си ми истински чичо.

— Артис! — каза Керан с рядко за нея ядосано мръщене и се надигна от стола си, като хвърли многозначителен поглед към Алум. — Имаме гост!

— А ти не си ми майка! — извика Артис, врътна се и хукна към вратата. — Майка ми умря, нали помниш?

Артис излетя от стаята и вратата се затръшна. Възцари се тежко мълчание.

— Трябва да го пратиш в колиба на хълмовете — каза Алум на Керан. Не изглеждаше смутен от тази сцена и продължаваше да си похапва от супата, като примляскваше одобрително. — Веднъж аз проявих неуважение към баба си и баща ми ме прати в колибата за цяло лято, само с един нож и без хляб и вода. Ядох змии и скорпиони. — Изкиска се носталгично и загреба още една лъжица супа. — Или пък може просто да го напердашиш.

— Добра идея — промърмори Вейлин, с което предизвика един суров поглед от страна на Керан.

Случилото се между тях бе кратко, резултат от самотата им в месеците след края на войната, когато липсата на онези, които бяха загубили, се усещаше като отворена кървяща рана. И двамата знаеха, че няма да продължи дълго. Колкото и близки да бяха станали, взаимната им привързаност не бе от онази, която разцъфва в нещо дълготрайно. Разделиха се като приятели, по нейно настояване. Тя хвърли вината върху дребния скандал и растящата мълва, породени от не особено дискретните им нощни срещи, макар че той бе наясно, че това е само извинение; през цялото време траурните ѝ панделки не бяха изчезнали. Въпреки това сега, пет години по-късно, Керан продължаваше да се радва на определена свобода, каквато граничният лорд не даваше на другите.

— Може би — каза тя — той щеше да се държи по-добре, ако чичо му прекарваше повече време в грижи за семейството, вместо непрекъснато да скита из околностите да беси престъпници.

— Той тъгува по дома — обади се Лорен тихо, с отнесен поглед, разбъркваше почти недокоснатата си супа. — Всичките ни приятели са в Нериново. Сега, когато татко го няма, Кара преподава в тамошното училище. Тя е строга, но добра, и те я обичат, от което сърцето я боли по-малко. Лоркан ѝ липсва, но тя не иска да си го признае, дори пред самата себе си.

Керан се втренчи в племенницата си, внезапно пребледняла.

— Пак го правиш — каза тя с изтънял гласец. — Нали каза, че вече не ти се случвало?

— Почти не. Но понякога се връща. Не ти казвам, когато това стане, но чичо Вейлин трябва да научи нещо.

Лорен се усмихна отсъстващо и вдигна лице към Вейлин с широко отворени и немигащи очи. Той знаеше, че момичето не вижда него, нито някой друг в тази стая.

— Нощес сънувах вълк. Много голям и много красив. А също и стар. Ужасно стар. Той ми показа много неща. Едното беше човек, също стар, но не чак толкова като вълка. Носил е много лица, живял е много животи. Правил е много неща. Изминал е ужасно дълъг път, чичо. Той има да ти каже нещо. — На гладкото чело на Лорен се появи бръчка, когато тя се намръщи, и сянка премина по малкото ѝ лице. Тя премигна и Вейлин видя сълза да се стича по бузата ѝ. — Но първо трябва да убие някои хора.

„Вълкът“. Беше минало толкова много време, откакто го бе видял за последно, но споменът бе ясен и реален, сякаш е станало само преди миг — във Великата северна гора, когато могъщият му вой призова сеорда сил на война срещу воларианците. Всички други срещи прелетяха като вихър през ума му. Онзи пръв път, когато го бе зърнал в Урлишката гора, преди вълкът да се намеси, за да го спаси от убийците: видение на сребристосива хищна красота, което облизва кръвта от муцуната си. Изръмжаването му в Мартиш, което го накара да се отдръпне от ръба на истинско убийство. Край стените на Линеш по време на Алпиранската война, преди да призове пясъчната буря, която го спаси, но не успя да спаси Дентос. „Каза да се ослушваме за зова на вълка“, бе предал Норта думите, отправени към него от един мъртвец в съня му. Вейлин добре знаеше, че зовът на вълка често носи спасение, но също и смърт.

— Къде? — попита той. Приклекна до Лорен и сложи ръка на рамото ѝ. — Кога?

— Кулата — каза тя и Вейлин я усети как потрепери. — Сега. — Треперенето ѝ внезапно премина в конвулсия и лицето ѝ пребледня, докато се мъчеше да не повърне. — Част от него… — Тя се намръщи объркано. — Някой, който някога е бил… иска да се види пак с дъщеря си. Било е радостна изненада да я намери тук. Не е успял да я убие, докато е бил жив. Нещо, за което винаги е съжалявал.

„Някой, който някога е бил… дъщеря си…“

Вейлин се откъсна от Лорен, грабна меча си от облегалката на стола и се хвърли към вратата. Осъзнаването ехтеше в мозъка му с цялата сила на писък. „Елеса!“

С рязко дръпване на юздите Вейлин спря коня си на двора, скочи от седлото и хукна към конюшнята. Изтегли меча си и се насили да забави до ходом, преди да навлезе в сенчестата вътрешност, наострил уши за всякакъв звук, различен от пръхтенето на куп раздразнени коне.

— Елеса! — извика той, докато вървеше към задния край на конюшнята. — Покажи се!

— Вуйчо?

Той се обърна и я видя в рамката на една врата, увила одеяло около голото си тяло и обидено намръщена. Зад нея Вейлин зърна бледата фигура на Семон Век да обува трескаво панталоните си.

— Обличай се — каза Вейлин на Елеса.

— Колкото и да ценя твоята загриженост — отвърна тя с въздишка, — не можеш да ме командваш…

— Обличай се! — прекъсна я Вейлин и тръгна към нея, гледаше я втренчено, с категорична настойчивост.

Елеса премигна и отстъпи назад, очите ѝ се стрелнаха към меча в ръцете му, при което мръщенето ѝ се стопи и тя кимна разбиращо.

— Веднага.

Сержантът от Северната гвардия, който отговаряше за нощната смяна, влезе забързано в конюшнята, следван от двама гвардейци с алебарди.

— Проблеми ли, милорд? — попита той.

Алум изникна задъхан зад гвардейците. Той не бе опитен ездач, така че Вейлин бързо бе взел преднина в препускането им към кулата.

— Ти — каза той, като кимна на един от гвардейците и посочи Алум. — Дай алебардата си на този човек.

— Слушам, милорд.

— Сержант — продължи Вейлин. — Събуди лорд Орвен и целия гарнизон. В кулата има натрапник. Трябва да бъде претърсена от горе до долу.

Сержантът, ветеран с дългогодишна служба, се поколеба само за миг, преди да козирува, да се врътне кръгом и да извиси глас, лаейки нужните заповеди.

— Какво става? — попита Елеса. Вейлин се обърна към нея и видя, че е почти облечена и бързо завързва ботушите си.

— Оръжията ти при теб ли са? — попита я той.

— Винаги.

— Добре. Вземи ги.

— Моля за извинение, милорд. — Семон се появи до Елеса и се поклони ниско, с напрегнат от паническо разкаяние глас. — Ако съм ви обидил по някакъв начин…

— О, я млъквай! — сопна му се Елеса. Препаса колана си с двата ловни ножа, единия дълъг, а другия къс. — Дръж — каза и му подаде по-късия. — Току-виж и от теб има някаква полза.

— Стойте близо до мен — нареди Вейлин и тръгна обратно към двора.

— Къде отиваме? — попита Елеса и сложи стрела на лъка си.

Думите на Лорен се въртяха в ума му. „Изминал е ужасно дълъг път…“

— Трябва да проверим как са гостите ни.

Посланик Кон поне бе получил бърза смърт. Лежеше на огромното легло в голямата стая, запазена за най-почетни гости, стоманеносивата му брада бе оцапана в червено, а чаршафите от двете му страни бяха прогизнали от прясна кръв.

„Едно-единствено рязване“, помисли Вейлин, като отмести настрани брадата, за да погледне раната — почти хирургически двусантиметров срез на главната шийна артерия. Спътниците му не бяха такива късметлии. Четирима от тях лежаха из стаята и на всяко тяло имаше поне три прободни рани в гърдите. Кръвта бе опръскала стените и хаосът наоколо говореше за свирепо клане.

— Всички е станало много бързо — каза Алум, като огледа касапницата с опитно око. — Старецът е бил убит пръв, вероятно пред очите на другите. — Побутна с крак ръката на един от труповете, който държеше нож в отпуснатите си пръсти. — По острието няма кръв. Опитали са се да окажат съпротива, но това не им е помогнало.

— Той не е тук — каза Елеса, докато минаваше от труп на труп с лице, застинало в хищническото напрежение от лова. — Онзи с белега. — Обърна се към Вейлин. — Той ме познаваше. Видях го… тоест, пропуснах да го видя. Това е той, нали?

— Тук вътре, милорд! — долетя гласът на лорд Орвен от една съседна стая.

Вейлин намери Орвен приклекнал до окървавеното хъхрещо тяло на генерал Джиян. Наблизо лежаха още трима от свитата, всичките мъртви. Генералът стискаше здраво меча в ръката си и Вейлин забеляза кървавото петно на острието.

— Рани ли го? — попита той на чу-шин, като приклекна до мъжа.

— В крака… — прошепна Джиян и думите му бяха придружени от бликнала кръв. Той изпадна в конвулсии и нададе вик, в който имаше едновременно ярост и отчаяние. — Познавах го… от малък… на практика аз го отгледах това малко копеленце…

— Прати да повикат брат Келан — каза Вейлин на Орвен. — Убиецът е ранен в крака. Заповядай на стражите да търсят кървава диря и пусни хрътките.

— Слушам, милорд.

— Чакай… — изстена Джиян и пусна меча, за да посегне към наметалото на Вейлин, когато той понечи да излезе от стаята с Орвен. — Оръжията…

— Това е въпрос за друго време, господине — каза Вейлин. Опита се да откопчи ръката на Джиян, но мъжът не го пусна, взираше се в него и в очите му имаше яростна молба да бъде разбран.

— Ние имаме нужда от тях… — Джиян отново бе разтърсен от конвулсии и от устата му шурна мощна струя кръв, която заля плочите. Той пое въздух в дробовете си и продължи да говори мъчително през болката. — Те идват, хиляди и хиляди шибаняци…

— Кой? — Вейлин се приведе към него, когато гласът на мъжа заглъхна в накъсан шепот. — Кой идва?

Думата дойде с влажно хриптене и Вейлин видя познатата му замъгленост да обхваща очите на Джиян.

— С-сталхастите… — Изстена, за миг в погледа му отново припламна живот и той го впери във Вейлин. — Идват за нас… после за вас… после за всичко…

— Генерале?

Очите на Джиян продължаваха да се взират в неговите, но искрицата живот бе угаснала и ръката му пусна наметалото на Вейлин.

— Генерал на Седма кохорта на Достопочтената войска — промърмори Вейлин и посегна да затвори очите на мъжа. — Подозирам, че заслужаваше по-добър край.

— Тук има кръв — извика Алум от коридора. Вейлин хвърли последен поглед към трупа на генерала, излезе от стаята и видя мореската да оглежда клекнал едно малко червено петънце на плочите.

— Превързал е раната — каза той и плъзна пръсти по още мократа кръв. — Това е било съвсем скоро. — Веждите му се сбърчиха съсредоточено, Алум стана и посегна да вземе една факла от желязна скоба на стената. — Странно — промърмори, като освети с нея пода и стените.

— Кое? — попита Вейлин.

— Кръвта. Белезите, които оставя, приличат на падащи звезди. — Алум спря и посочи една удължена капка на стената. — Като диря, оставена от ранен гепард. Но със сигурност никой човек не може да се движи толкова бързо.

— Това същество не е истински човек — каза Вейлин. Последва Алум до края на коридора, където той излизаше на западното стълбище на кулата. Факлата на ловеца разкри още кръв по стълбите, водещи към ниските части на кулата, но никаква по пътя нагоре.

— Чакай — каза той, когато Вейлин понечи да тръгне надолу. — Няма вече падащи звезди, виждаш ли? — Светлината на факлата му играеше по редица малки кръгли капки.

— Това несъмнено е фалшива следа, милорд.

Вейлин вдигна очи и видя Семон, застанал до Елеса.

— Наистина ли?

Младежът леко пребледня, но се изпъна и намери кураж да срещне погледа на Вейлин.

— Това е стар номер — каза той. — Научих го още като момче. Хората винаги очакват да тръгнеш надолу — той кимна към стълбището вляво, — докато обикновено е по-добре да се качиш нагоре. Покривите са приятел на бандита.

Вейлин даде знак на двама Северни гвардейци да проследят дирята надолу, а сам тръгна нагоре, като оглеждаше зидарията за още кръв, но не откри нищо. Спря на една арка, която водеше към открита пътека, минаваща по бойниците над казармата на Северната гвардия, но не видя нищо интересно. Тъкмо се канеше да продължи, когато Алум го спря с докосване по ръката, излезе на пътеката и прокара длан по камъните на ниския парапет.

— Тук — каза той и вдигна ръка, за да му покаже малка капка кръв на пръста си. — Още е прясна.

— Тогава къде…? — Очите на Вейлин се плъзнаха по пътеката. Вратата, до която водеше тя, пазеше резервния оръжеен склад на кулата и по тази причина бе подсигурена с поне пет ключалки. По стената горе нямаше къде да се захванеш, нито пък по стената долу.

— Вуйчо — тихо каза Елеса. Вейлин се обърна и я видя да вдига лъка си, вперила очи в нещо долу. Той проследи погледа ѝ, но видя само сенчестите ъгли на покрива на казармата. В кулата вече ехтеше тревога, виковете на Северните гвардейци се накъсваха от възбудения лай на хрътките. Горяха множество факли и хвърляха измамни трепкащи сенки, които само го затрудняваха да различи какво е привлякло интереса на Елеса. А после го видя — малка фигурка, приклекнала до западния ръб на покрива, неподвижна като статуя, но без съмнение с човешка форма. Казармата се намираше зад стените на крепостта, но разстоянието между покрива и външните бойници лесно можеше да се прескочи дори от човек без родена от Мрачното скорост.

— Трябва ми жив — каза Вейлин на Елеса, докато тя изпъваше лъка.

Чу радостното предвкусване в гласа ѝ, докато перата на стрелата обърсваха бузата ѝ.

— На мен също.

Сянката се раздвижи в мига, щом тя стреля, и се превърна в размазано петно на трепкащата светлина на факлите. Елеса изруга, когато стрелата ѝ отскочи от керемидите. Моментално сложи нова на лъка и го изпъна, с бързина и ловкост, които не отстъпваха на най-добрите стрелци, които Вейлин бе виждал. Сянката, движеща се по-бързо, отколкото е по силите на който и да било човек, се стрелна през върха на покрива и скочи точно когато лъкът на Елеса звънна отново. Вейлин видя как тя се изви, когато стрелата я улучи, и размазаното петно сякаш се забави насред въздуха, преметна се и се удари във външните зъбери на крепостта, преди да полети към земята долу.

Вейлин рипна върху зъберите, като устоя на импулса да скочи оттам върху покрива на казармата, защото знаеше, че единственият резултат ще са два счупени крака. Вместо това сви ръце около устата си и изрева на Северните гвардейци на двора:

— Пуснете хрътките през портата! Внимавайте да не го убият!

Обърна се, скочи обратно на пътеката, спусна се по стълбите и изхвърча тичешком на двора, следван по петите от Елеса и другите. Мина през портата, ориентирайки се по бесния лай на хрътките, докато не зърна сюрията. Всички те бяха ренфаелски ловни кучета, три стъпки високи в раменете, с дълги муцуни и яки челюсти. Тичаха в кръг около някаква мъглява мятаща се фигура, като отново и отново някое от тях се стрелваше, за да се опита да ухапе плячката им, но без видим успех. Вейлин видя как три от тях бяха отхвърлени от мъглявата фигура, прелетяха през въздуха и паднаха на няколко метра оттам с болезнено квичене. Но сюрията се състоеше от петдесет кучета и нямаше умора.

Докато се приближаваше, Вейлин забеляза, че фигурата става по-ясна и добива човешка форма. Още на няколко пъти се замъгли от резките си движения, отхвърляйки още някое и друго куче във въздуха, но внезапно спря, когато четири хрътки се втурнаха да впият челюсти в крайниците ѝ.

— Леко, леко — извика сержант Джолна, когато кучетата се скупчиха, за да довършат плячката си. Заобиколеният от тях мъж потръпваше от болка, докато още и още зъби се впиваха в плътта му. Джолна държеше поста главен кучкар от много години и бе отгледал всички тези животни от малки кученца. Те се отдръпнаха, когато той навлезе сред тях, размахвайки със свистене пръчката си. Яростният лай на сюрията бавно отслабна до ръмжене, макар че онези, които държаха мъжа, не го пуснаха.

— Извинете, милорд — каза Джолна, когато Вейлин спря наблизо. — Тази вечер наистина им е кипнала кръвта. Рядко им се случва да ловуват всички заедно както сега.

— И се справиха отлично, сержант — похвали го Вейлин. Впери поглед в убиеца и хрътките се разделиха пред него, когато се приближи. Пречупената стрела на Елеса стърчеше от рамото на мъжа, а около бедрото му бе омотана стегната превръзка. Той потрепери от потисната болка и вдигна лице. Вейлин видя, че то е обляно в кръв. Забеляза, че най-много е около очите и носа — явен признак за продължителна употреба на дарба. Но въпреки кръвта успя да различи белега на челото на мъжа.

— Братко… — промълви убиецът и изкриви лицето си в гримаса на болка, преди да се ухили широко срещу Вейлин. Зъбите му блестяха в червено и бяло в мрака. — Доста време мина. — Очите му се стрелнаха към Елеса, когато спря в края на сюрията. Въпреки скорошното усилие лицето ѝ бе пребледняло и тя се взираше безизразно в белязания убиец.

— И прелестната ми дъщеря — каза той. — Липсвах ли ти?

Тя се раздвижи прекалено бързо, за да успее Вейлин да я спре. Хрътките се пръснаха пред нея, когато се втурна напред с вик на ярост, изтръгнал се от гърлото ѝ. Звукът от юмрука ѝ, когато той се заби в лицето на убиеца, напомни на Вейлин за удар на чук по здрав камък. Той успя да я хване за китката, когато замахна за нов удар, и я придърпа в плътна прегръдка.

— Дължа му го! — Тя се замята в обятията му и зарита. — За онова, което причини на майка ми! За онова, което причини на мен!

— Знам. — Ръцете на Вейлин се стегнаха и я задържаха близо до него, докато тя не спря да се мята и се разхлипа. — Ще получиш каквото ти се полага, обещавам ти — прошепна той и я остави да се свлече на колене, преди да извърне отново поглед към убиеца. Той се бе отпуснал в челюстите на хрътките и от клюмналата му глава течеше кръв. — Но първо трябва да чуя какво има да ми каже.

После кимна на сержант Джолна.

— Кажи на брат Келан, че има нов пациент. И донеси вериги. Най-тежките, които можеш да намериш.

5.

Елеса се разположи пред вратата на килията и отказа да си тръгне, докато брат Келан се грижеше за раните на пленника.

— Трябва да поспиш — каза ѝ Вейлин, с което си спечели изпепеляващ поглед.

— Ти би ли могъл да заспиш? — попита тя. — Като знаеш, че това създание е още живо и се намира в кулата? — Гласът ѝ премина в съскане, докато се взираше през процепа във вратата на килията. — Може да носи различно лице, да говори с различен глас, но сега я виждам — тази усмивка. Усмихваше се по същия начин в деня, когато уби майка ми.

Вейлин я избута настрани, за да погледне през процепа. Мъжът, прикован с вериги за стената, се усмихваше благодарно на брат Келан, докато той привършваше с превръзката на рамото му. Също като Елеса, Вейлин бе виждал тази усмивка и преди, на лицето на Баркус, когато маската най-после падна и оголи цялата злоба на слугата на Съюзника. С години тази твар бе носила формата на брат му като наметало, както и формите на мнозина други: бащата на Елеса, който бе заговорничил с религиозни фанатици да предизвикат падението на Кумбраел; слепият шаман, който бе довел Мечия народ до ръба на гибелта; воларианският роб войник, който му бе отнел Дарена.

„Колко ли пъти — зачуди се той — ще трябва да го убивам, преди да изгубя чувството, че убивам брат си?“

Малко след това брат Келан излезе от килията. На слабото му лице бе изписана смесица от презрение и любопитство.

— Трябва да кажа, че го намирам за странно учтив, милорд — каза той на Вейлин. — Като се има предвид… природата му.

Вейлин никога не бе казвал на Келан всички подробности за смъртта на Дарена. Лечителят я обичаше като дъщеря, затова на Вейлин му се струваше, че е по-добре да го пощади — импулс, за който сега бе благодарен. Ако Келан знаеше, че създанието в килията е отговорно за смъртта ѝ, никога не би го излекувал, независимо от повелите на Петия орден, които изискваха всички в нужда да бъдат лекувани еднакво усърдно.

— Ще оживее ли? — попита Вейлин.

— Ако за него се полагат съответните грижи — отвърна братът. — Той обаче изглежда убеден, че няма да доживее да види следващото утро и че смъртта му вероятно ще е извънредно бавна. Така ли е, милорд?

Елеса се изкиска тихичко.

— Ще има късмет, ако види днешното пладне, да не говорим за следващото утро.

Келан стисна раздразнено челюсти, но не откъсна поглед от Вейлин.

— Милорд е наясно с тревогите ми по въпроса за мъченията…

— Както винаги, състраданието ти прави чест, братко — намеси се Вейлин и тупна стареца по рамото. — Бъди спокоен, сигурен съм, че в случая няма да има нужда от такива мерки.

Той посегна към вратата, после спря, когато Елеса жадно пристъпи до него.

— Не — заяви категорично той и поклати глава.

Елеса хвърли поглед към Келан, преди да се приведе към него и да възрази с дрезгав шепот:

— Ти ми обеща.

— И ще сдържа обещанието си. Но не още. Чакай тук.

Щом влезе вътре, той освободи двамата Северни гвардейци в килията и затвори вратата след тях. Пламтящите гневни очи на Елеса го гледаха през процепа и се присвиха втрещено, когато той го захлопна. По негово нареждане в килията имаше сложени два стола. Белязаният мъж седеше на единия и дебела верига свързваше гривните на китките и глезените му със скоби на стените.

— Някога те наричаха Пратеника, доколкото си спомням — каза Вейлин, като пристъпи напред да седне на другия стол. — Но ми мина през ума, че никога не съм знаел името ти. Истинското ти име.

Веригите на белязания издрънчаха, когато се размърда, и той срещна погледа на Вейлин със спокойно безразличие.

— Вещицата, която те е довела на този свят, трябва да ти е дала име — подхвърли Вейлин. — Даже чудовищата си имат имена.

Следеше зорко лицето на създанието, надявайки се, че подигравките му може да предизвикат някаква издайническа реакция. Вместо това видя само слабо горчиво веселие.

— Няма го вече — каза Пратеника и веригите дръннаха отново, когато сви рамене. — От години не съм изпитвал нужда да си го спомням, а сега не бих могъл, дори да се опитам. Това, което виждаш тук — той направи гримаса на усилие, когато вдигна окованата си китка, за да посочи лицето си, — е само останка.

— Ами нейното име? — попита Вейлин.

Това предизвика тръпка на искрено озадачение.

— Чие?

— На майка ти. Може да си забравил собственото си име, но кой може да забрави името на майка си?

Веригите издрънчаха отново, преди да се изпънат, когато Пратеникът скочи от стола си с внезапно почервеняло лице.

— Не съм тук, за да говоря за шибаната си майка! — изръмжа той. Сега Вейлин виждаше силата на дарбата му, как тялото му вибрираше, а ръцете му жужаха като две грамадни пчели, движеха се толкова бързо, че предизвикваха вятър в килията.

Вейлин се взря в разярените очи на Пратеника и се усмихна.

— В библиотеката на кулата има страшно много книги — каза той. — Събирам ги още отпреди войната. Постът на граничен лорд ми осигурява щедра заплата, но моите нужди са скромни, затова харча по-голямата част от нея за книги. Особено за книги, занимаващи се със стари истории. Сигурно няма да се изненадаш да чуеш, че ти се появяваш тук-там в тях в различни превъплъщения. „Приказка за копелето на вещицата“ е стара история и с времето се е променила доста.

Струйка кръв потече от издутите ноздри на Пратеника и надолу по треперещите му устни. Вече цялото му тяло изпъваше веригите.

— Но — продължи Вейлин, — колкото по-назад във времето се връщам, толкова по-проста става историята. Една изнасилена жена родила дете, което пораснало и се превърнало в нещо зло и смъртоносно. Но за жалост не можах да намеря никъде името ѝ, нито твоето. Странно е, като си помислиш, че толкова важни за историята хора не са оставили след себе си нищо, освен приказка, която се променя от година на година. Докато ти продължаваш да съществуваш като петно, което не ще да се отмие.

Ръцете на Пратеника замряха и той се отпусна на стола си, поклати глава и от устните му се изтръгна тих смях.

— Това ли са всички мъчения, които си ми приготвил? Трябва да кажа, че очаквах нещо повече.

Вейлин погледна многозначително към вратата.

— Отвън чака една млада жена, която ще се зарадва да оправдае очакванията ти. Да я поканя ли?

— А, да. Отмъстителната ми дъщеря. Наистина ли мислиш, че това е някаква заплаха? Знам, че никога не би позволил тя да си омърси душата с изтезания, нито пък има нужда от това. Питай каквото искаш и аз ще ти отговоря честно.

Вейлин се постара да не покаже внезапния си гняв от осъзнаването, че контролът над тази среща е преминал от него към противника му. Пратеника не се страхуваше от болката, изобщо не го бе грижа какви мъчения може да приложи върху него Елеса, дори ако Вейлин го позволеше. При тази мисъл го засърбяха ръцете и трябваше да потисне желанието да ги свие в юмруци, да извика в паметта си лицето на Дарена и да млати отново и отново това създание, докато от тялото му остане само каша от кости и плът.

— Не те лъжа, братко — каза Пратеника, килнал глава под ъгъл, който показваше, че за него не представлява никаква трудност да разчете смяната на настроенията на Вейлин. — Питай и ще ти отговоря.

Вейлин стисна ръце и се облегна в стола си.

— Добре. Как така си тук? Казаха ми, че последното обитавано от теб тяло е умряло в Алпира преди години. Отвъдното би трябвало да е капан за такива като теб, а то загина заедно със Съюзника в края на Освободителната война. Ти беше роб на Съюзника и само неговата воля те крепеше на този свят. След като той бе унищожен, не би трябвало нищо да те задържа тук.

— Отвъдното — повтори Пратеника и в гласа му се смесваха презрение и жалост. — Ти никога не си го разбирал наистина, нали? Какво представлява то. Какъв е истинският му смисъл.

— Съюзника ми каза, че е коричка върху рана.

— Малко цветисто описание, но той винаги е бил претенциозен шибаняк. Не мога да кажа, че ми липсва особено. О, да — добави Пратеника, като видя искрицата на опасение в очите на Вейлин, — за разлика от мен, той наистина си е отишъл завинаги. Що се отнася до Отвъдното, то не е нещо, което може да бъде унищожено, не и изцяло; може просто… да бъде разстроено, объркано за известно време. Това е, което постигна ти. Нищо повече от вълничка, пробягала по тъканта на нещо, което свързва този свят с… нещо друго.

Умълча се и по насиненото му лице премина сянка.

— Не ме разбирай погрешно. Това, което беше само вълничка в Отвъдното, предизвика голяма болка в душите, принудени да го изтърпят. Някои от тях се измъкнаха и отлетяха в блажената свобода на пустотата; други бяха разкъсани на парчета и от тях останаха само полудели късчета, измъчвани от спомени за онова, което са били. Такава беше моята съдба, братко. Ето какво ми причини ти и то бе далеч по-лошо от всяко мъчение, което можете да измислите ти и онази малка кучка отвън. Сега вече знам, че е продължило години, но на мен ми се стори цяла вечност. В Отвъдното времето е непостоянно, разтегля се или се свива по наглед случаен начин. Представи си да пищиш вечно, Вейлин. А после си представи нещо да те намери, да събере всички късчета, които са останали от теб, и да ги сглоби наново. Не си цял, вече не. Но те образуваха отново Пратеника.

Тогава Вейлин се сети за последните думи на Съюзника, потресените му, изпълнени с ужас очи, докато се взираше в черния камък. През годините оттогава често се бе чудил как е възможно такава вражда и изтребление да са били причинени от едно толкова невзрачно нещо. Беше фино изсечен, но му липсваше всякаква украса; повърхността му не бе нашарена с древен неразбираем надпис, нито с пиктограми, които да намекват за силата, криеща се в него. Той бе седял в своята стая под голямата арена на Волар векове наред, пазен в тайна от преследваните служители на отвергнатите волариански богове, които го смятаха за свещен. Всичко бе започнало с тази простичка, неукрасена плоча черен камък, само едно докосване от ръката на Съюзника в отдавнашните дни, когато още е бил затворен в собственото си тяло. Вейлин знаеше, че тогава той е жадувал за дарбите в него, но бе плакал като дете от перспективата да го докосне отново.

„Когато го докоснах — бе казал той, с влажни и ококорени очи, молещи за милост, която сигурно е знаел, че няма да получи, — когато получих дарбата си, надзърнах в онзи свят… и нещо отвърна на погледа ми, нещо гигантско и гладно.“

Съюзника бе древна душа с достатъчно злоба, решителност и интелект, за да подчини цялата Воларианска империя на волята си и да я използва, за да доведе света до ръба на разрухата, и въпреки това, когато се озова пред черния камък под арената, ужасът му го бе направил жалък.

— Какво нещо? — попита той.

Известно време Пратеника се взираше в него, сега със странно безметежно лице, в което наглед липсваше всякаква враждебност. Но когато заговори отново, Вейлин долови познатата злобна нотка.

— Ти нямаш представа — каза той и се приведе напред. — Нямаш представа какво направи, когато принуди Съюзника да докосне онзи камък. Нямаш представа какво събуди. Но ще разбереш, братко. То те видя, видя всичко и огладня повече от всякога.

— Какво е то?

Леко свиване на рамене, повдигане на вежда и Пратеника се облегна в стола си.

— Знам само какво може да направи. Не какво е в действителност. Но виж, намеренията му… — Усмивка заигра по устните му. — Тях ги знам много добре. То подрежда фигурките на дъската от много отдавна и първите ходове вече са направени, като например вкарването ми в тази черупка.

— С каква цел?

Пратеникът потъна в мълчание. Вейлин усети отново сърбежа в ръцете си. Можеше просто да стане, да отвори вратата и да остави Елеса да прави каквото си иска с това нещо. Да слуша как писъците му отекват в коридора, докато се отдалечава, би било срамно приятно, но ясно разбираше, че има да научи още.

— Генерал Джиян спомена сталхастите — каза той, опитвайки нов подход. — Какво са те?

— Само един инструмент — отвърна Пратеника. — Също като мен. Аз бях вкаран в тази черупка, за да спечеля доверието на генерала. Не беше лесно; той бе умен мъж, който отдавна бе научил цената на подозрението. Но в крайна сметка спечелих доверието му, за да мога да нашепвам в ухото му правилните идеи. За първи път му предложих да дойдем тук преди повече от година, когато сталхастите нахлуха в хълмистите земи югозападно от Степта. Но едва след като те унищожиха армията, пратена срещу тях от Търговския крал, той започна да се вслушва в мен.

— Убедил си го да преплава океана само за да го убиеш под моя покрив?

— Като по този начин посея съмнение и раздор между Далечния запад и владенията на Огнената кралица. Освен това, ако не го бях сторил, щях да се лиша от възможността да говоря пак с теб, братко. Така че, както виждаш, дошъл съм тук отчасти по свои собствени подбуди.

Лицето на Пратеника загуби своята безметежност и Вейлин бе смутен от искреното съжаление, което видя върху него.

— Странно — продължи Пратеника и този път в гласа му липсваше предишната злоба, — но когато страдах в Отвъдното, най-скорошните ми спомени бяха тези, които останаха при мен. Помня хаоса, който посях сред Ледения народ, всички онези години на заговорничене със Синовете на Верния меч и… — злобният тон се върна за миг и очите му се плъзнаха към вратата — всички онези щастливи дни с жената и дъщерята на бедния стар лорд Брадор. Беше толкова приятна изненада да я намеря тук с теб…

Реакцията на Вейлин бе мигновена и инстинктивна, червена пелена падна за секунда пред очите му и когато се разнесе, той откри, че стои над Пратеника и ръката го боли от силния шамар с опакото на дланта, който бе нанесъл в лицето му. Пратеника изплю кръв и нададе кашлящ смях.

— О, братко — каза той и поклати глава с тъжно кискане. — Винаги е толкова лесно човек да ти дърпа конците, все едно са струни на мандолина. Това ще ми липсва.

Вейлин затвори очи и вдиша дълбоко, преди да се насили да седне отново на мястото си.

— До гуша ми дойде — рече той. — Ако имаш да ми казваш нещо, казвай.

Пратеника изкашля още кръв, после се намести на стола си и лицето му доби замислен вид.

— Както казах — продължи той, — много бе изгубено с изключение на най-скорошните животи и най-вече един от тях, един поток на паметта сред толкова много други, когато бях едрият, прям, честен брат Баркус и ние петимата бяхме свързани от Ордена — братя, обединени срещу всички злини на света. Започнах да осъзнавам, с малкото останал ми здрав разум, че ако волята на Съюзника не ме бе обвързала толкова напълно, щях да остана в онази черупка колкото години можех. Тогава познах скръбта — не влудяващата ярост от несправедливостта и жаждата за мъст, които познавах толкова добре, а болката от загубата на обични хора.

Премигна и срещна погледа на Вейлин с тъжна усмивка.

— Боли, нали? Когато си сам в тъмното и призраците идват да шепнат ужасните си истини. А те идват, нали, братко? Онези купища и купища призраци. Кой ли шепне най-силно, чудя се? Кейнис? Дарена? Аз?

Усещайки, че червената пелена се надига отново, Вейлин стана и тръгна към вратата.

— Стига толкова. Можеш да гниеш тук. Няма да те убия, та да може новият ти господар да те сложи в друго тяло. Предлагам ти да прекараш годините в размисъл върху многото си престъпления…

— Шерин.

Килията бе малка и в нея нямаше ехо. Въпреки това името се задържа във въздуха и възпря ръката на Вейлин, когато посегна да потропа по вратата. Той се обърна бавно и видя, че Пратеника го гледа, килнал глава по-скоро в израз на любопитство, отколкото на жестокост.

— Казах ти, че съм дошъл по свои собствени подбуди — рече той. — Дойдох да ти предам последното си съобщение. Последната ми услуга за теб.

Вейлин се приближи и надвисна над него, вперил поглед във вдигнатите му очи.

— Говори ясно — нареди той, — защото нямам повече време за гатанки. Какво знаеш за Шерин?

— Знам, че в момента живее в Достопочтеното кралство. Въпреки че е просто жена, е станала известна лечителка. Даже самият Търговски крал е имал повод да се възползва от талантите ѝ. Знам, че сталхастите ще се излеят през границата до месеци, и знам, че Шерин ще е сред първите загинали, защото се е поставила в голяма опасност. Ти я прати в Далечния запад, като очакваше тя да е в безопасност там. Трябваше да знаеш, че на този свят няма безопасни места. Завоевателите идват и си отиват в историята, но сталхастите са различни. Те възнамеряват да разрушат света и да убият всяка жива душа, която не пасва на техния калъп.

Тогава Вейлин го забеляза, постепенното разфокусиране на погледа на Пратеника, лъскавата пот, покрила челото му. Хвана лицето на мъжа, когато главата му се люшна, и го разтърси, докато очите му се избистриха отново.

— Взел си отрова — каза той, внезапно проумял.

Отговорът дойде като съскащо ехо на смях.

— Ама разбира се. Взех я, преди да прережа гърлото на онзи стар глупак Кон. Прецених дозата съвсем точно, братко. Но пък имам предостатъчно опит в такива работи…

Очите му се замъглиха отново и лицето му омекна в ръцете на Вейлин. Вейлин го разтърси отново, приведе се към него и изкрещя:

— Къде да я намеря? Къде е Шерин?

— Отиде да се грижи… — промърмори Пратеника с глас, малко по-силен от шепот — за Нефритената принцеса… — Изпадна в конвулсии, толкова яростни, че го изтръгнаха от хватката на Вейлин. За миг чертите му се оживиха отново и той вдигна към Вейлин отворените си, изпълнени със страх очи. По пребледнялата му кожа се стичаха сълзи. — Не се тревожи — изхъхри той, треперейки от усилието да говори, и Вейлин видя мрежа от кървясали вени да плъзва по очите му, докато кожата му ставаше все по-бяла. — Няма да има повече черупки за мен… Този път то най-после ще разкъса окончателно останките от душата ми. Мисли си… по-добри неща за мен, братко… ако можеш.

Затвори очи и главата му клюмна напред, а веригите издрънчаха за един последен път, когато крайниците му се отпуснаха. Вейлин стоеше и гледаше мълчаливо трупа. През ума му препускаше върволица от спомени. Всички ужаси, предизвикани от това създание, всички страдания, които бе изтърпял от неговите ръце. Знаеше, че този момент би трябвало да е съпътстван от чувство на окончателност, като епилог на епоса на злото. Но вместо това знаеше, че той е само начало, защото споменът, който идваше най-често в съзнанието му, не съдържаше убийство или жестокост, а лицето на една жена, която бе видял за последен път преди повече от десет години. Чертите ѝ бяха отпуснати в съня на упоените, когато я предаваше в ръцете на каменоделеца, а кожата ѝ бе топла, когато приглади косата ѝ назад от челото. Въпреки изпълнените със събития години оттогава споменът за лицето ѝ не бе помръкнал ни най-малко, нито чувството на вина… „Измяната винаги е най-тежкият грях.“

„Дали ме мрази?“, зачуди се той — въпрос, който го тормозеше още откакто бе видял корабът да я отнася. Какво ли щеше да зърне в очите ѝ, когато погледът ѝ падне отново върху него? Презрение? Отчаяние? Някак си се съмняваше, че ще е радост, и въпреки това в нея винаги бе имало повече състрадание, отколкото във всеки друг човек, който някога бе виждал. „Може би прошка?“

Изправи снага, когато решението укрепна в него, отиде до вратата и потропа на пазача да отвори.

— Изгорете това — каза му Вейлин и кимна към трупа на Пратеника. — Не са нужни никакви ритуали.

После тръгна по коридора и слезе по стълбите на двора, глух за въпросите, които Елеса крещеше след него. Каквото и да избереше да му покаже Шерин, когато я погледнеше отново, щеше да го приеме като заслужено. Щеше да отплава за Далечния запад, да я намери и да се погрижи за безопасността ѝ, независимо от риска или цената, защото това бе най-малкото, което ѝ дължеше.

6.

Също като Северна кула, Нериново се бе разраснало след войната. Някога малката група занемарени къщурки по края на един плитък залив сега бързо се превръщаше в значително селище. Но за разлика от Северна кула, жителите му се чувстваха длъжни да изградят и поддържат яка защитна стена.

— Това гарнизонен град ли е? — попита Алум, когато прехвърлиха един нисък хълм на половин миля от главната порта.

— Не — отвърна Вейлин. — Просто тук живеят хора с напълно оправдана предпазливост. — Млъкна, несигурен как да обясни особеностите на това място. След кратък размисъл продължи: — Моят народ има един израз — Мрачното. Знаеш ли какво представлява то?

Белязаните вежди на Алум се смръщиха озадачено и той поклати глава.

— Твоята братовчедка има… способност — продължи Вейлин. — В Обединеното кралство биха я нарекли проявление или проклятие на Мрачното. В последните години обаче се предпочита терминът Надарен, който е наложен по повеля на кралицата.

— В империята го наричат Сенчестия път — рече Алум и лицето му се озари от разбиране. — Ние мореските нямаме дума за него. Онези, които го имат по рождение, се наблюдават зорко, защото знаем, че то не идва от Закрилниците, а кой може да каже как подобна сила ще изкриви човешкото сърце? — Очите му се присвиха и той огледа пак селището. — Значи всички хора тук са… Надарени?

— Не, само повечето възрастни и може би половината от децата.

Мореската се размърда в седлото. Вейлин го забеляза как стисна по-здраво юздите и конят му се разшава, доловил безпокойството му. Но той каза само:

— Разбирам.

— Може би — подхвърли Вейлин — ще предпочетеш да прекараш деня в лов. Хълмистият район на север изобилства от диви кози…

— Кози! Да! — Алум се поизправи и посегна към едно от копията, които си бе избрал от оръжейната на кулата. — Ти ми даде тези чудесни оръжия. Би било обида да не осигуря месо в знак на благодарност. — Той изви коня си на север, после спря. — Ако не излезеш от това ужасно място до два дни — каза на Вейлин с мрачен глас, — бъди сигурен, че ще те спася.

С тези думи пришпори животното си и се отдалечи в галоп. Вейлин забеляза, че държи погледа си твърдо встрани от Нериново.

Вейлин се приближи в тръс до портата, спря коня си и слезе.

— Господин Рентес — поздрави той плещестия кумбраелец с тояга в ръце, който се приближи да вземе животното.

— Добър ден, милорд. Да пратя ли да свикат Съвета?

— Няма да е необходимо. Предполагам, че Кара е в училището? — Да, милорд. След един час обаче ще разпусне малчовците. — Ще почакам. — Вейлин кимна с благодарност и продължи навътре. Докато вървеше по широките улици към училището, си спомни защо винаги му бе приятно да идва тук — хората винаги грижливо избягваха компанията му. Някои го поздравяваха приглушено или му се покланяха, преди да продължат забързано по пътя си, но повечето просто извръщаха поглед и се заемаха с различни дейности. „Законът на кралицата ги закриля — помисли си той. — Но те още се страхуват от мен, макар че някога бях един от тях.“ Хрумна му, че загубата на неговата дарба е причината да се боят от него; може би подозираха, че това нещастие може да е заразно.

Повечето жители тук бяха дошли от всички краища на Кралството, а едно значително малцинство — от още по-далечни брегове. Всеки имаше собствена история на гонения от страна на собствения си народ и затова ценеше сигурността, която му даваше това убежище. Освен отколешните рискове от вечно подозрителните ненадарени, годините след войната бяха донесли допълнителната заплаха от Кръвните грабители. Знанието, че пиенето на кръв от Надарени удължава човешкия живот, бе потискано по заповед на кралицата. Това обаче не му бе попречило да добие широка известност във висшите слоеве на обществото из цялото Кралство. Няколко разбойнически банди бяха забогатели, като отвличаха Надарени с цел да им източат кръвта и да я продадат на отбрана клиентела. Всеки, хванат да върши това, подлежеше на незабавна екзекуция, но възможната печалба бе достатъчно голяма, за да надделее над страховете на много престъпници. Стената около Нериново не беше за показност, нито пък проява на параноя.

Досега бе имало само един сериозен опит за отвличане в Пределите. Млади момче и момиче бяха излезли извън стените за среднощна среща, само за да бъдат заловени от банда главорези опортюнисти. Вейлин се бе справил с проблема с бърза и безмилостна ефективност, като излови бандата с помощта на хрътките от кулата. После заповяда всички, които не бяха загинали в кратката схватка, да бъдат преведени по улиците на Северна кула, преди да ги екзекутират на площада, а на палача му бе наредено да се погрижи зрелището да продължи колкото се може по-дълго. Вейлин обаче не бе толкова наивен да си мисли, че заплахата е изчезнала, затова в Нериново бе разположен постоянен гарнизон от двайсет Северни гвардейци.

Откакто Норта бе работил като учител тук, първоначалното построено от него училище бе дадено за детска ясла. По-големите ученици сега провеждаха заниманията си в голяма двуетажна сграда от червен пясъчник, често срещан в Пределите. И двете сгради се намираха в близост до дългата къща, където бяха живели Норта и Села. Сега тя стоеше празна, прозорците ѝ бяха заковани с дъски, а на вратата имаше верига. Вейлин огледа критично покрива, откри, че много керемиди липсват, и се намръщи при мисълта какво ли е състоянието ѝ отвътре. Той често идваше тук в годините преди Села да се разболее. Още тогава бе проличала растящата любов на Норта към бутилката, вечерните му разговори бяха пълни с мрачни размисли за войната, които постепенно преминаваха в завалени и понякога изменнически коментари за природата на тяхната кралица. Села, която винаги бе търпелива душа, понасяше всичко това със стоическо добро настроение, а Норта, въпреки че посрещаше повечето утрини с размътена и боляща го глава, изпълняваше учителските си задължения с решителна прилежност. Сградата на новото училище бе негова идея, а парите бяха отпуснати от граничния лорд. За известно време пиенето му понамаля, докато надзираваше строежа, но училището бе едва наполовина завършено, когато Села легна болна.

„Обещай ми“, бе казала тя, когато Вейлин седеше за последен път край постелята ѝ. Лицето ѝ бе напрегнато от болка, докато правеше знаците с ръце, все още облечени в ръкавици дори тогава. „Той е твой брат — напомни му тя, като видя неохотата, която не бе успял да скрие от лицето си. — Обещай ми. Няма да го оставиш да се погуби.“

— Милорд?

Вейлин премигна и видя, че Кара стои на няколко стъпки от него. Носеше проста рокля и шал от тъмна материя, а косата ѝ бе вдигната, макар че няколко немирни къдрици се развяваха на силния морски бриз. Вейлин бе зашеметен от контраста между тази жена и често уплашеното, но решително и смело момиче, което го бе последвало през леда. Като една от най-прочутите Надарени в Кралството, тя се радваше на голямо уважение в Нериново, да не кажем власт, въпреки че постоянно отказваше да служи в Градския съвет. За разлика от своите съграждани, винаги посрещаше Вейлин с открита усмивка на искрена радост, но не и днес. Вместо това на лицето ѝ се смесваха насилена загриженост и предпазливо очакване.

— Кара — рече той, — и друг път съм ти казвал, няма нужда от официалности, когато сме насаме.

Тя се озърна през рамо към шумната група деца, излизащи от училището. Повечето бързаха към дома, бъбреха си и се смееха, но няколко се задържаха да изгледат с любопитство граничния лорд, който говореше с учителката им.

— Хайде, марш оттук! — извика им Кара и махна с ръка нетърпеливо. — Недейте да стоите и да зяпате, когато родителите ви ви чакат с храна на масата.

От начина, по който те хукнаха в отговор на резкия ѝ тон, Вейлин заключи, че стилът на преподаване на Кара е коренно различен от този на Норта. Брат му винаги се бе радвал на способността да печели без усилие вниманието и уважението на учениците си. Кара, изглежда, чувстваше нужда от по-командирски подход.

— Струва ми се, че имаш нещо за мен — каза тя, като се обърна пак към него и протегна ръка.

— Имам. — Вейлин извади от джоба си свитъка и ѝ го подаде. — Изглежда, вестите се разнасят бързо.

— А клюките — още по-бързо, особено когато съпругът ти избяга с някаква повлекана.

Вейлин прикри едно трепване от острата нотка на горчивина в гласа ѝ и я загледа как разви свитъка и кимна доволно, щом прегледа съдържанието му.

— Значи се оказвам стара мома по заповед на граничния лорд — каза тя с насилен хумор.

— Увериха ме, че няма да имаш нищо против. Ако не е така…

— О, не. — Тя нави документа на стегнато руло и го прибра под шала си. — Определено нямам нищо против. Ти си го зачислил принудително в Северната гвардия. Бас държа, че не му е харесало. Изгледите за война можеха да го накарат да си плюе на петите също толкова бързо като изгледите за домакинска работа. Макар че не мога да кажа, че на мен самата ми е особено приятно да си спомням за нея. — Тя се обърна и кимна към сградата на училището. — Ела, сложила съм да се вари яхния. Не искам да се говори, че граничният лорд си е тръгнал от дома ми с празен стомах.

— Ще хапна с теб — каза той. — И то с радост. Но първо имам да свърша една друга работа. — Насочи поглед към бреговата ивица зад изоставената къща на Норта. Можеше да различи тъмната гърбица на една колиба сред дюните, макар че от комина ѝ не се издигаше никакъв дим. — Той…?

— Още е там, не се притеснявай — увери го Кара с раздразнение в гласа. — Постоянно му повтарям да се пренесе при мен, но той не иска. Казва, че му харесвало спокойствието. — Тръгна обратно към училището, като подхвърли през рамо: — Виж дали ще можеш да го накараш да дойде да яде с нас, а?

Завари Ерлин прегърбен над една книга на верандата, очевидно глух за скърцането на ботушите на Вейлин по пясъка. Седеше на малко писалище с книгата в едната ръка и писалка в другата, надвиснала с хищническо очакване над купчинка пергаменти.

— Буйна грива от златна коса! — чу го да възкликва Вейлин с тон, натежал от злорадо задоволство, докато писалката му дращеше по пергамента. — Косата на Лакрил беше кафява, глупако.

— Доколкото разбирам, аспект Дендриш пак е сбъркал? — попита Вейлин.

— Петата грешка, която намирам. — Ерлин се облегна в стола си и потърка очи. — Ако не беше мъртъв, щях да му напиша много дълго и сурово писмо.

— Съмнявам се, че изобщо щеше да го прочете. Той никога не е обичал критиката.

Ерлин бавно свали длан от очите си, в които бе заблестяло предпазливо любопитство.

— Не те очаквах още няколко седмици. Да не искаш да научиш още някой език?

— Не съм дошъл за езикови уроци. — Вейлин посегна да вдигне книгата от масата и прочете заглавието на гръбчето: „Лудост и кралски особи — царуването на крал Лакрил“ от Дендриш Хендрал, майстор от Третия орден. — Този път става дума за любимата ти тема — каза той. — Историята.

— Твоята библиотека е богата почти колкото моята — изтъкна Ерлин.

— Не и по отношение на Далечния запад. За това си ми нужен ти.

— И какво има в Далечния запад, което да те интересува толкова?

„Някой, когото обичах…“

— Сталхастите — каза Вейлин и остави книгата. — И Нефритената принцеса.

Ерлин поглади брадата си, която бухваше все повече. Когато се бе заселил на този бряг, тя бе черна, нашарена със сиво; сега бе сива, нашарена с все по-чезнещи черни косми. Освен това раменете му бяха превити, което го нямаше преди година, и бе склонен да пъшка и да си потрива гърба, колчем се изправи на крака. Вейлин се постара да не зяпа, докато Ерлин се надигаше от масата, оголил зъби в гримаса, но да гледа бързото напредване на възрастта у човек, който някога е бил вечен, пробуди у него дълбоко чувство на вина. „Той изгуби дарбата си заради мен“, напомни си Вейлин и този укор към самия себе си не се смекчаваше от знанието, че не е имал друг избор. За да улови Съюзника във физическо тяло, му трябваше съсъд с достатъчно сила, за да го подмами от Отвъдното, но цената бе висока. Мъж, който бе скитал по света от незапомнени времена, сега знаеше, че до смъртта му остават само десетилетия, ако не и по-малко. И въпреки това си оставаше изненадващо бодър и доволен от своята работа.

— О, Вяра! — изпъшка Ерлин. Няколко секунди разтрива кръста си, преди да тръгне към колибата. — Ще направя чай. Това не е кратка история.

Вътре бе пълно с дори повече свитъци, отколкото при първото идване на Вейлин преди години, макар и в доста по-неподредено състояние. Лежаха струпани във всеки ъгъл сред купчините книги, които Ерлин предпочиташе. „Така и не успях да се погодя със стила на писане на Харлик“ бе неговото извинение за неуважението, което проявяваше към бившия обитател на колибата. Вейлин подозираше, че работата всъщност е в принципното нехаресване на автора — мнение, с което бе донякъде съгласен.

— От теб се очакваше да провериш произведенията му — изтъкна той и се настани на масата, докато Ерлин наливаше чая. — Той ми пише писма на всеки няколко месеца, за да ме пита докъде си стигнал. Явно лавиците на Великата библиотека жадуват за тези томове.

— Могат да пожадуват още малко — отвърна Ерлин. — Не е моя вината, че Харлик е избрал да преразкаже най-скучните бръщолевения, нали?

Бутна едната димяща чаша през масата и седна, посръбвайки от собствената си напитка, като бърчеше замислено вежди.

— Доста време мина, откакто чух да се споменава за сталхастите — каза той. — Не мога да кажа, че те са оставили голям отпечатък върху историята на Далечния запад.

— Мисля, че това може скоро да се промени. — Вейлин му разказа за събитията от последните няколко дни. Не пропусна нищо, защото прецени, че от тях двамата Ерлин знае далеч повече тайни.

— Генерал Джиян. — Бухлатите вежди на Ерлин се надигнаха изненадано. — Виж, него съм го чувал. Трябва да беше преди двайсетина години, но още тогава той имаше отлична репутация. Доколкото си спомням, създал си е име, като сразил флотата на Черния флаг по време на войните със Северния пиратски съюз — постижение, което убягвало на дузина негови предшественици. Не е човек, който се плаши лесно.

— Сталхастите са го уплашили достатъчно, за да го накарат да преплава Аратейския океан в търсене на нови оръжия. Що за хора са те?

— Такива, които по всеобщото мнение е по-добре да избягваш. Едно от конните племена, които кръстосват Желязната степ, макар че обичаите им са уникални и се говори, че се различавали от другите конни народи по външност и език. Не мога да свидетелствам за това лично, защото никога не съм ги виждал. Но съм слушал много разкази за ритуалите им и те не изглеждат никак приятни.

— Ритуали? Значи са религиозни?

— В известен смисъл. Говори се, че почитали някакви така наречени Невидими, каквото и да представляват те. Имат различни кланове, които се наричат скелди и си съперничат за върховенство един над друг, но всички се подчиняват на жреците им. — Той млъкна за момент и се замисли, посръбвайки от чая си. — И генерал Джиян е казал, че сега те представляват заплаха за северната граница на Достопочтеното кралство?

— Това бяха предсмъртните му думи.

— Единственото нещо у сталхастите, за което всички източници са единодушни, са отличните им бойни умения. Помня, че един кавалерийски офицер от Далечния запад ги бе нарекъл най-добрите конни воини на света.

— По-добри дори от еорилите ли?

— Да, знам, трудно е за вярване. Но колкото и да са умели, еорилите не носят броня и почти не употребяват стомана. Сталхастите се славят с качеството на броните и сабите си. Някои източници ги наричат Стоманената орда. Ако някой е успял да ги обедини, на Търговските кралства може би им предстоят много тежки времена.

— Джиян, изглежда, мислеше, че кралството му е изправено пред пълно унищожение и че сталхастите няма да спрат дотам. — Вейлин млъкна, после добави: — Пратеника също каза нещо подобно, преди да умре.

Сянка премина по лицето на Ерлин, той остави чашата си и заби отнесен поглед в масата. Споменаването на Пратеника неизбежно водеше до мисли за Съюзника — мисли, които Вейлин знаеше, че Ерлин прави всичко възможно да потиска.

— Съжалявам, но трябва да попитам — каза Вейлин. — Съюзника. Той спомена нещо, преди да го накараме да докосне черния камък. Нещо огромно и гладно, каза той. Знаеш ли за какво говореше?

Ерлин мълча дълго — толкова дълго, че парата, издигаща се от чашата му, почти бе изчезнала, преди да заговори отново.

— Не, но помня страха му от него. Голяма част от чувствата му се бяха притъпили през вековете на неговото съществуване, оставяйки само желанието да сложи край на всичко и ужаса от онова, което бе видял при второто си докосване до черния камък. Споменът е смътен, само кълбяща се мъгла от усещания, никое от тях приятно. Всъщност не мисля, че той е знаел какво вижда, но е разбирал какво означава то, какво иска.

— И какво иска?

Ерлин сви рамене и посегна за чашата си, после направи кисела гримаса, като видя, че съдържанието ѝ е изстинало.

— Всичко. То иска всичко и дори тогава няма да се засити. — Стана, отиде до печката в другия край на колибата и сложи чайника над огнището. — Ти спомена също Нефритената принцеса — каза, явно обзет от желание да смени темата.

— Имаше една жена — каза Вейлин. — Ти никога не си я виждал, но ние бяхме… много добри приятели…

— Сестра Шерин — прекъсна го Ерлин. — Изгубената ти любов, пратена надалеч, за да ѝ бъде спестена твоята съдба в края на Алпиранската война. Тази история е доста известна.

— Както и да е — каза Вейлин. — Шерин беше… е лечителка. Пратеника подхвърли, че ѝ се е наложило да се грижи за Нефритената принцеса и в резултат на това се е поставила в голяма опасност.

— Значи можеш спокойно да пренебрегнеш думите му. Нефритената принцеса е по-стара дори от мен. Тя не боледува.

При вида на почти сивата брада на Ерлин Вейлин повдигна вежда.

— Нещата се променят, даже и за Надарените.

— Ти не разбираш. Тя е… различна. Когато казвам по-стара от мен, нямам предвид с няколко десетилетия или дори няколко века. Тя знае такива истории… — Погледът на Ерлин стана отнесен и устните му се извиха в лека усмивка при спомена. — За време, преди да се издигнат градовете, за огромни зверове, погубени от прищевките на времето и климата. За войни, кралства и империи, чиито имена никой вече не си спомня, освен нея. В сравнение с Нефритената принцеса аз съм пеленаче. Ако Шерин е отишла при нея, не е било като лечителка.

— Защо тогава?

— Хората от Далечния запад винаги са търсили съветите ѝ, защото вярват, че тя притежава далеч по-голяма мъдрост и прозорливост от повечето мъдреци или учени. По тази причина тя отдавна се уединява в различни убежища и се мести, когато те неизбежно рухнат под тежестта на времето. Високия храм е само последното от тях. Той се намира дълбоко в северните планини на Достопочтеното кралство и не е лесно да се стигне дотам. Знам го, защото съм ходил два пъти. Но колкото и да е труден пътят, има хора, които продължават да търсят мъдростта ѝ. Може би и Шерин е сторила същото.

Млъкна и изгледа внимателно Вейлин.

— Виждам какво си мислиш, приятелю. И те моля: не го прави.

Мислите на Вейлин се върнаха към трапезарията на Керан и видението на Лорен. „Нощес сънувах вълк.“

— Не съм сигурен, че имам избор — каза той. — Ако тя е в опасност…

— Откъде знаеш, че изобщо би приела помощта ти? — прекъсна го Ерлин. — След онова, което направи с нея?

Прокарва пръсти през косата ѝ, подава я в ръцете на Ам Лин, гледа как корабът я отнася… „Измяната винаги е най-тежкият грях.“

— Не знам — каза Вейлин. — Но независимо дали ще я приеме, или не, не мога просто да стоя тук, вече не. Освен това от начина, по който Пратеника говореше за сталхастите, стана ясно, че тук се крие по-голяма опасност от обикновено безчинстване на неизвестно конно племе — опасност, за която кралица Лирна може би трябва да бъде предупредена.

— Те се намират далеч отвъд океана. Каква опасност биха могли да представляват за нас тук?

— Всеки океан може да бъде прекосен, както показа нашата кралица за сметка на воларианците. Те си въобразяваха, че са в безопасност от нас. Но грешаха.

— Земите на Търговските крале не са Кралството. Нито са Алпира или Волария. В Далечния запад са печатали книги и са чертали пътищата на звездите още когато ние сме се мъчили да проумеем с кой край на копието да пробождаме сърните. Там ти няма да си легенда. Там ще си само един варварин чужденец, малко повече от дивак в техните очи.

Вейлин направи гримаса и кимна към чайника.

— Ври.

Ерлин въздъхна и го свали от огнището.

— С теб винаги е едно и също. Никога не си доволен. Не можеш да спреш и да уседнеш на едно място, след като има ново бедствие, в което да се забъркаш. Нима не си пътувал достатъчно надалеч? Нима не си видял достатъчно кръв?

— Видял съм и ако щастието ми се усмихне, няма да видя повече, колкото и далеч да пътувам. Но съм решил твърдо, Ерлин. И имам нужда от помощта ти. Трябва да знам всичко, което можеш да ми разкажеш за Далечния запад. И ми трябва карта, която да ме отведе до Високия храм и Нефритената принцеса.

— Не мога да те науча на всичко необходимо за броени дни. — Раменете на Ерлин увиснаха леко и той поръси пресни листенца в чайника. Следващите му думи излязоха с уморена въздишка. — Ще трябва да дойда с теб. Ти така или иначе винаги си бил малко неориентиран без мен.

— Не. — Гласът на Вейлин бе твърд. — Няма да искам това от теб.

— Защо не? Защото сега съм стар и остарявам все повече от ден на ден? — В очите на Ерлин заблестя весела искрица. — Бъди спокоен, когато се наложи, съм по-пъргав от всякога. А и картата няма да ти е от никаква полза, ако не съм с теб да те насочвам далеч от войниците на Търговския крал. — Разбърка листенцата с дълга лъжица и сложи капака на чайника. — Е, кога тръгваме?

7.

„Значи все пак братовчедка му е говорила вярно“, мислеше си Вейлин, докато гледаше как Алум се качва по трапа на палубата на „Морска оса“. Корабът бе нагазил дълбоко във водата в пристанището на Северна кула, защото трюмовете му бяха пълни с товар от кумбраелско вино, азраелска желязна руда и алпирански подправки. Бе построен по време на Освободителната война и военното му наследство личеше по чистите линии на корпуса и старите белези, нашарили дървото на перилата и мачтите.

— Това е най-бързият съд на Почитаемата търговска къща на Ал Верин — увери го Керан, докато стояха заедно на кея. — Всяка година давам премия на всеки кораб, който прекоси най-бързо Аратейския океан. „Морска оса“ я печели вече четири години поред.

По настояване на лорд Орвен две дузини Северни гвардейци се бяха строили наблизо като почетна стража за изпращането, придавайки на събитието чувство за церемония, без което Вейлин спокойно можеше да мине. Тази сутрин той вече бе подложен на достатъчно голямо изпитание под формата на яростната реакция на Елеса, когато ѝ каза, че трябва да остане тук.

— Ще ходя където си ща, мамка му!

Чинията, която тя запрати по него, мина само на сантиметър от главата му и се пръсна в стената на трапезарията, където до този момент двамата бяха споделяли доста дружеска закуска.

— По заповед на твоята майка и, бих могъл да добавя, нашата кралица — отвърна ѝ Вейлин с вик, който не допускаше възражения, — ти си под мое командване, лейди Елеса! И ще правиш каквото ти е наредено, иначе ще заповядам да те вържат и да ти запушат устата!

Тя пребледня леко от гнева му, но не отстъпи. Ръцете ѝ потръпваха, докато вероятно потискаше импулса да потърси нещо друго за хвърляне. В яростта ѝ той долови допълнителната болка от отказа. Не му бе хрумнало, че тя може да реагира по този начин, и Вейлин отново си напомни до каква степен Елеса си остава наранено дете. „Рева я прати в Пределите; сега пък аз я изоставям за месеци.“

— Лорд Орвен ще се грижи за уроците ти в мое отсъствие — каза той. — Освен това ще учиш лечителство с брат Келан. Като се зазими, ще отидеш да поживееш при еорилите до края на годината, след което ще прекараш един месец при сеордите. Ще има предостатъчно неща, с които да си запълваш времето.

— Нали чу какво каза онова създание? — отвърна тя. Гласът ѝ вече бе по-спокоен, но в него още личеше свирепо треперене. — То искаше да ме убие, след като ме нарани още веднъж. Знам, че отиваш в Далечния запад да намериш онзи, който го е пратил тук. Обеща ми разплата, вуйчо, а аз не съм я получила.

— Онова нещо е мъртво, във всеки значим смисъл на думата. Няма на кого да си отмъстиш, а аз няма да изложа наследницата на васалство Кумбраел на непознати опасности. Ще останеш тук и не искам да чувам нищо повече по въпроса.

Имаше още гневни думи и няколко изобретателно скверни обиди, преди тя да се отправи бясна към покоите си. Той реши, че ще е най-добре да я остави там с надеждата, че може да се е поуспокоила до късния сутрешен отлив. Но отсъствието ѝ сред тълпата на кея бе очебийно.

— Сигурен ли си, че това е добра идея? — попита го Керан, вперила поглед в тримата Северни гвардейци, които качиха на борда една намираща се в безсъзнание фигура.

— Той винаги е бил по-добър човек, когато има задача за изпълняване — отвърна Вейлин. — Макар да признавам, че пътуването вероятно ще е истинско мъчение.

Протегна ръце към Лорен и Артис. Момиченцето веднага дойде да го прегърне. Артис го направи след момент на начупено колебание.

— Грижи се за леля си — каза Вейлин на момчето, като отстъпи назад. — Назначих капитан Емби да поеме уроците ти с меча. Той е добър учител, но не е толкова милостив като мен, затова не забравяй да се навеждаш.

Артис премигна и сведе поглед.

— Няма, милорд.

— Татко добре ли ще е? — попита го Лорен с блеснали от сълзи очи. — Ами ти?

Вейлин устоя на импулса да я излъже, защото знаеше, че такива добронамерени постъпки са безсмислени при нея.

— Пътят е дълъг, а бъдещето — вечно несигурно — каза той, като сложи ръка на бузата ѝ. — Даже за теб, подозирам. Имаш ли някакви… специални прозрения, които да споделиш с чичо си?

Тя се усмихна и поклати глава.

— То пак си отиде, за голямо облекчение на леля.

Той не беше сигурен дали не го лъже. Страхът на Керан от Мрачното винаги бе силен и ѝ бе отнело години да изгради истинска близост с племенницата си. Вейлин притегли отново Лорен към себе си и прошепна в ухото ѝ:

— Ако то се върне и случайно научиш нещо важно, иди право при лорд Орвен. Той има заповеди да те изслуша и да действа по съответния начин.

Пусна я и размени кратък поклон с Керан — прегръдка би била неуместна, — след което тръгна към трапа, където Орвен го чакаше, за да се прости с него.

— Бих искал да размислите, милорд — каза той. — Само един малък ескорт от Северни гвардейци…

— Ти имаш нужда от всички тях — намеси се Вейлин. — Освен това ако сляза на брега на Достопочтеното кралство с войници на служба при чужд владетел, със сигурност ще привлека нежелано внимание.

— Има… — Орвен се поколеба и се размърда неловко. — Един дребен законов въпрос, милорд.

— Законов ли?

— Оригиналната харта на крал Янус, с която той упълномощава заселването на Северните предели, постановява, че на граничния лорд му е забранено да отсъства от тези земи без изрично кралско съгласие.

— Разбирам. И какво е наказанието за престъпването ѝ?

Орвен се размърда пак.

— Смърт, милорд.

— Значи сериозна работа. Предлагам ти да пишеш час по-скоро на кралицата. Сигурен съм, че тя бързо ще ти прати отговор. Може даже да пристигне, преди да се върна.

Орвен въздъхна и кимна уморено.

— Ще го направя, милорд.

Вейлин погледна хората, събрали се, за да го изпратят — предимно лица, които познаваше, примесени с няколко зяпачи. Ако се изключеше онази злощастна работа с Външните острови преди четири години, не бе напускал границите на Пределите от края на войната.

— Усещам, че предстоят неприятности — каза на Орвен. — Мисля, че ще е най-добре тази година да свикаш по-рано доброволческите отряди за обучение. Освен това увеличи надницата им с още няколко медника. Да видим дали не можем да убедим още новобранци да се влеят в редиците им.

— Както наредите, милорд. Ами тъжбите?

Вейлин се усмихна лекичко. Орвен харесваше ритуала не повече от него.

— Помолих лейди Керан да присъства, само в ролята на съветник, разбира се. Настоятелно ти препоръчвам да се вслушваш в съветите ѝ.

— Сигурен съм, че те ще са добре дошли.

Вейлин протегна ръка и гвардеецът я стисна в здрава хватка.

— Колкото и да съм привързан към семейството си, бих дал кажи-речи всичко, за да дойда с вас. Струва ми се, че е минало страшно много време от последното ни приключение.

— Липсва ти, нали?

— Понякога. Като момче си мечтаех един ден да вляза в Кралската гвардия и да извърша велики дела за справедлива кауза. Трудно ми е да повярвам, че всичко това се сбъдна. Въпреки всичко, което изгубихме, и всички ужаси, на които станахме свидетели, тогава нещата бяха по-простички.

— Битките са прости. Сложни са нещата преди и след тях.

Вейлин разтърси за последен път ръката му, преди да тръгне нагоре по трапа.

— Проклето копеле!

Ударът на Норта бе свидетелство за отслабналите му умения. Вейлин се приведе с лекота под замаха му и се изправи отново, за да го види как се завърта и рухва на палубата. Остана да лежи там, със свиреп поглед на немитото си брадясало лице.

— Свърши ли вече? — попита го Вейлин.

— Аз съм Меч на кралството! — Норта се надигна неуверено на крака и повиши глас, обръщайки се към екипажа на „Морска оса“. — Ще платя в злато на всеки, който ме откара с лодка до брега.

Повечето моряци спряха, за да го изгледат или с объркване, или с весело презрение, преди да се върнат към задълженията си.

— Огледай се, братко — каза Вейлин, като отиде до перилата и посочи към океана, ширнал се от всички страни до мъгливия хоризонт. — В морето сме вече от три дни — обясни той. — Приспивателното на брат Келан явно си го бива. Не мисля, че е особено добра идея да се опитваш да стигнеш до дома с гребане, не че капитанът би се съгласил да се раздели с някоя лодка така или иначе. Но си добре дошъл да опиташ с плуване.

Норта затвори очи и нададе стон, после главата му клюмна и той се отпусна на перилата и промърмори:

— Предполагам, че екипажът има заповеди да не ми дава грог.

— Всъщност, плаща им се да не го правят — увери го Вейлин. — Трябва да признаеш, че това е за предпочитане пред килията.

— Колко остава? — Норта отвори очи и удостои Вейлин с по-негодуващ поглед от всякога. — Докато стигнем до Далечния запад. Колко остава?

— Три седмици при благоприятен вятър, четири или повече без.

— Чувал съм, че там имали вино, което правели от ферментирал ориз. Уверявам те, братко, първото, което ще направя, щом стъпя на сушата, ще е да го намеря. Освен това от този момент нататък смятам всякакво братство между нас за свършено.

— Изборът е твой. Макар че ще е интересно да видя как ще се оправиш без пари и без да знаеш езика. — Тупна Норта по рамото и тръгна към стълбата за трюма. — На седмата камбана ще вечерям с капитана. Моля, чувствай се свободен да се присъединиш към нас.

Семон бе бърз и гъвкав, с остро око за всички рискове и възможности. Ловко избегна първите две мушкания на дървения меч на Вейлин, преди да отвърне с посичащ удар. Тъкмо в този момент пролича липсата му на опит с дълго острие — ударът бе нанесен със скована ръка и китката му се намираше под прекалено остър ъгъл. Парирането на Вейлин срещна дървеното острие на бандита близо до дръжката и го изби от ръката му.

— Добра работа, милорд — каза Семон с тъжна усмивка, която бързо изчезна, когато Вейлин го цапардоса с плоското на меча си отстрани по главата.

— Една битка не свършва, когато загубиш оръжието си — каза той и изнесе назад ясеновото острие за втори удар. Семон реагира бързо и се претърколи напред, за да стигне до падналия си меч. Грабна го тъкмо навреме, за да отбие мушкането на Вейлин към диафрагмата му.

— Ти, изглежда, смяташ това за игра, господин Семон — каза Вейлин, докато настъпваше към оттеглящия се заднешком бандит. — Уверявам те, че не е.

Семон подскочи, когато Вейлин посече към краката му, и стъпи на кърмовия парапет, после скочи пак, за да избегне нов удар, който щеше да го прати в морето. Докопа някакво въже и се залюля, описвайки широка дъга, за да забие двата си крака в хълбока на Вейлин. Той успя да не се просне в цял ръст, но силата на удара го събори на колене.

„Три начина — помисли си, когато Семон стъпи на палубата наблизо. — Има три начина, по които един опитен противник би могъл да ме убие сега.“ За лош късмет на Семон не и той, понеже взе грешно решение. Мечът му замахна силно от горе надолу и срещна с глух удар палубата, когато Вейлин дръпна глава настрани. Семон изстена от болка и чувство на поражение, когато нападът на Вейлин го улучи в корема и той рухна запъхтян на четири крака.

— Дишай дълбоко — посъветва Вейлин младежа. — Помни, коленичилият човек се обръща по-бавно от правия. По-добре го атакувай отстрани.

Семон потисна един напън за повръщане.

— Моите благодарности за урока, милорд.

Докато помагаше на бандита да стане, Вейлин чу как Алум се изкиска тихичко.

— Моят народ го нарича „танцът на дългите остриета“ — каза той и им се усмихна от мястото си, седнал върху дебела намотка въже. — Ние винаги сме намирали пристрастията на другите към такива неща за странни. Това — добави и посегна към копието си, подпряно наблизо — е всичко, от което се нуждае един мъж в битка или на лов. Дръж! — Той подхвърли копието на Семон. — Остави тази глупава пръчка и научи истинското изкуство на боя.

Семон хвърли въпросителен поглед към Вейлин.

— Заповедите на господаря ти са с предимство — каза той и се отдръпна встрани.

Гледа в продължение на час как Алум учи слугата си на основни умения с копието, като междувременно успя да оцени истински майсторството на мореската. Вече го бе определил като умел ловец с достатъчно сила и решителност да убие човек само с вериги. Сега, докато гледаше плавната пестеливост на движенията му и как копието в ръцете му се размазва и сякаш мени формата си, бе принуден да признае, че Алум е човек, с когото се надява никога да не му се наложи да се бие. Това повдигаше въпроса как е било възможно да го пленят.

„И мен ме плениха веднъж“, напомни си. Тази мисъл неизбежно го накара да си спомни за времето, прекарано в императорските тъмници, и виденията за Шерин, донесени му от кръвната песен. Отначало те представляваха само кратки проблясъци, които ставаха все по-детайлни и по-продължителни, докато той усъвършенстваше уменията си с песента. Винаги я виждаше да лекува — моряк със счупена ръка, болно дете в бедняшка колиба, жена в разкошно имение, страдаща от трудно раждане. С времето тези проблясъци започнаха да избледняват, докато той усещаше, че Шерин излиза извън обхвата му, но последното видение си остана най-ясното от всички. „Тя беше щастлива — помисли си той, спомняйки си дълбоката ѝ почит към мъжа, когото посрещаше. — Кой ли е той? Приятел? Любим? Съпруг?“

Силна врява изпод палубата прекъсна мислите му и спря тренировката на Алум и Семон.

— Това ще да е просто свада, милорд — обади се Семон, докато от близкия люк продължаваше да долита хор от високи гласове. — Никога не съм виждал моряк, който да не намери за какво да се скара.

Гълчавата изглеждаше по-силна от обикновено скарване и докато продължаваше, Вейлин долови в нея странна нотка — един глас, по-тънък от другите. Женски глас.

Той изруга, втурна се към люка и бързо се спусна в трюма. Не бе трудно да се намери източникът на врявата — гъсто скупчване на мъже близо до кърмата, което ту се свиваше, ту се отдръпваше от нещо в центъра им. Един от тях залитна назад и извика от болка и Вейлин зърна кръв по лицето му. Останалите моряци, общо шестима, се хвърлиха отново напред и заритаха и заудряха гърчещия се на палубата мъж.

— Спрете! — викна Вейлин и си проби път през групичката мъже. Всички без един реагираха моментално и отстъпиха назад, свели глави пред гнева на граничния лорд. Мъжът с окървавеното лице обаче продължи да рита в корема падналия на палубата. Вейлин пристъпи напред да го издърпа, а после спря, понеже от сенките зад проснатия човек изскочи бърза фигура и заби юмрук в лицето на нападателя. Морякът залитна от удара, но остана прав и облиза стичащата се от носа му кръв, преди фигурата от сенките да му нанесе нов удар в слепоочието, който го просна в безсъзнание на дъските.

— Стига! — Вейлин срещна погледа на Елеса, докато тя вървеше към мъжа, когото бе проснала на палубата, с нож в ръка.

— Гнусното копеле ми посегна! — изсъска тя и изнесе ножа назад за удар. Вейлин пристъпи между нея и падналия моряк и сграбчи ръката ѝ в здрава хватка.

— Казах: стига.

— Аз съм добре, между другото — изстена Норта от палубата, като трепна и притисна ръка към корема си, докато сядаше.

— Той се опита да ме предпази от тях — каза Елеса. — Тази паплач — гласът ѝ премина в ръмжене, когато се обърна към моряците, — си мислеше, че може да се позабавлява с мен.

— Тя е нелегална пътничка, милорд — обади се един от моряците. Вейлин откри, че не му харесва възмутената отбранителност в държането на мъжа, докато стрелна с мрачен поглед Елеса. — Нелегалните пътници нямат права. Това е традиция…

Думите му секнаха, когато Вейлин го зашлеви толкова силно, че той залитна.

— Марш горе — каза той на моряците и подритна главата на лежащия в несвяст техен другар. — И вземете този с вас.

Те имаха достатъчно ум да преглътнат всякакво мърморене, докато вдигаха падналия и се качваха по стълбите на горната палуба.

— Можеш ли да се държиш на крака? — попита Вейлин и се наведе да хване ръката на Норта. Той я стисна и бавно се изправи.

— Трябваше да се скриеш точно в склада с ром, нали? — попита той Елеса, после поклати глава и потъна със залитане в сумрачните недра на трюма.

Вейлин се обърна към Елеса. Тялото ѝ сякаш вибрираше от сдържан гняв и тя срещна погледа му без никакво разкаяние.

— Как? — попита простичко той.

— Преплувах залива от северния нос и се покатерих по котвената верига, докато ти се сбогуваше. — Тя сви рамене. — Не беше трудно.

„Толкова прилича на Рева — помисли си той — Но не съвсем.“

— Майка ти щеше да убие поне двама, преди да пристигна — каза ѝ.

Втренченият ѝ поглед се превърна в нещо по-предпазливо.

— Схваната съм от клечане зад буретата цели три дни.

„Не — реши той, изучавайки внимателно лицето ѝ. — Знаела си, че ще те спра.“

— Лорд Норта успя ли да стигне до рома?

Тя поклати глава.

— Канеше се, без съмнение. Опита се да пробие дупка в едно от по-малките бурета и го събори върху крака ми. Онези негодници ни чуха да спорим. — Тя се поколеба. — Ще ги обесиш ли?

— Искаш ли да го направя?

Тя вече бе по-спокойна, гневът ѝ бе преминал в нервна несигурност.

— Позволиха си малко волности с ръцете, но се съмнявам, че наистина щяха да направят нещо. Ако това има значение.

— Те посегнаха на моята племенница, която освен това случайно е наследница на васалство Кумбраел. Това не може да бъде оставено без последствия. Но същото важи и за твоето неподчинение.

Тя изпръхтя презрително.

— Ще ме бичуваш ли, вуйчо?

Той се взря безмълвно в нея, докато усмивката на устните ѝ не угасна и тя не се размърда неловко в проточилата се тишина.

— Досега те глезех — каза той с надеждата тя да усети тихата искреност в гласа му. — Заради обичта, която изпитвам към майка ти. Опитах се да съм по-мек в обучението ти, отколкото бяха моите инструктори към мен. По-рано смятах строгостта им за жестокост, ненужна добавка към мъдростта, която ми набиваха в главата. Сега разбирам, че съм грешил. Ти не научи нищо от мен, защото не те обучавах както трябва.

Пристъпи по-близо до нея, без да откъсва очи от нейните.

— Затова ти давам избор. Приеми моето обучение или недей. Ако не искаш, ще бъдеш затворена на този кораб и върната в Пределите, след като аз сляза в Далечния запад. Ще се върнеш при майка си и ще ѝ кажеш, че не съм могъл да те обуча. Или пък… — пристъпи още по-близо и понижи гласа си до напрегнат шепот — се съгласи и ще ти позволя да дойдеш с мен. Не ти предлагам нищо, освен трудности, сурово отношение и болка оттук насетне и е напълно възможно да ме мразиш, докато свършим. Но тогава поне ще имаш шанс да оцелееш в този свят, защото подозирам, че той ти е приготвил много опасности.

Видя я как преглътна и как на лицето ѝ се прокрадна негодувание. Знаеше, че се бори с импулса да го удари, да го засипе с още обиди и да обяви презрителния си отказ. Но за да има истински шанс да я обучи, тя трябваше да владее импулсите си.

След като се взира няколко секунди в него със стиснати зъби и цялата изчервена, тя кимна рязко.

— Имам нужда от думата ти — каза Вейлин. — Заяви съгласието си, лейди Елеса.

— Аз… — Тя се запъна и прочисти гърло. — Съгласна съм да се подложа на вашето обучение, лорд Вейлин.

Той хвърли поглед над рамото ѝ към сенчестите стени на склада за ром.

— Тези покои не са подходящи. От сега нататък ще спиш на горната палуба, независимо от времето.

Капитанът на „Морска оса“ Вайзер беше висок мълчалив ренфаелец с лице, което приличаше на маска от обветрен камък, ако се изключи някой рядък тик. От уплашеното държане на провинилите се моряци, строени пред него, Вейлин със смайване осъзна, че те се страхуват повече от капитана си, отколкото от граничния лорд. Вайзер изслуша мълчаливо разказа на Вейлин, който включваше многословно извинение за действията на племенницата му, преди да обърне студения си взор към моряците. После попита:

— Какво ще е наказанието, милорд?

— Корабът е ваш, господине — каза Вейлин. — И те са ваши хора. — Хвърли поглед към Елеса, която стоеше наблизо и напразно се опитваше да скрие опасенията си. Беше му ясно, че тя няма желание да става свидетелка на ново обесване. — Лейди Елеса изрази желание за снизходителност — добави той. — Но все пак оставям на вас да изберете наказанието.

— Лейди Елеса заслужава похвала за милосърдието си — отвърна капитан Вайзер, без да откъсва очи от моряците. Те бяха строени в редица покрай бимса на кораба и от двете им страни стояха боцманът и третият помощник, и двамата едри мъже, с тояги в ръце. — Обаче — продължи капитанът — освен обидата, която са ѝ нанесли, тези мъже също така са нарушили корабните разпоредби, постановени от Почитаемата търговска къща на Ал Верин. Всички нелегални пътници трябва незабавно да бъдат отведени при капитана.

Той пристъпи към моряците и гласът му се втвърди, докато крачеше покрай редицата. Вейлин забеляза как лицето му потръпва от нарастващия гняв, докато говореше.

— „Морска оса“ е порядъчен кораб. Не някакво си корито без флаг с екипаж от негодници. Едно време целият ми екипаж беше от свестни мъже. Едно време плавахме през половината свят и служихме добре в Битките за фара и Лекарския канал. Но мнозина загинаха в огъня на войната и напоследък съм принуден да наемам отрепки като вас.

Наблегна на последните си думи със силен шамар, зашлевен на последния мъж в редицата. Изквичаването на мъжа накара Вейлин неволно да се зачуди за маниера на командване на капитана.

— Последният, който наруши разпоредбите, получи десет удара от Алената херцогиня, както сигурно си спомняте — каза той и отстъпи назад, после се обърна към Вейлин, сбърчил замислено чело. — Запознат ли сте с Херцогинята, милорд?

— Чувал съм за нея. Камшик с много езици от кожата на червена акула, струва ми се.

— Точно така. Срязва кожата на човек като десет бръснача едновременно. Гледката всъщност е доста впечатляваща. И не винаги води до фатален изход. И все пак… — Той се замисли още малко. — Тъй като уважаемата лейди помоли за снизходителност, ще се задоволим с бой с пръчка. — Обърна се към боцмана. — По десет удара на човек. И никакъв ром до края на пътуването. При всяко следващо провинение наказанието ще е дузина удари с Херцогинята.

Прилагането на наказанието отне един час. Всички мъже бяха връзвани подред към главната мачта, за да получат по десет удара с ясенова пръчка. Боцманът вършеше работата си без видимо удоволствие, но с усърдна ефективност, която оставяше всеки мъж на колене, с кръв, стичаща се от раните на гърба му, плачещ и пъшкащ от болка. Когато поведоха петия провинен към мачтата, Елеса се извърна и тръгна към кърмата.

— Остани — заповяда Вейлин и погледът му бе достатъчен да я накара да замръзне на място. — Гледай. — Тя стоеше и потръпваше при всеки удар, когато боцманът се зае със следващия моряк. — Смятай това за първия си урок — каза ѝ Вейлин. — Всяко действие си има последици.

8.

— Значи Изумрудената империя е съществувала хиляда години преди възхода на Търговските крале? — попита Вейлин.

— По-скоро около деветстотин, плюс-минус някое десетилетие — отвърна Ерлин. — Трябва да кажа, че при всичките си пътувания никога не съм чул да се разправя за династия, която да е изкарала толкова дълго. Но с времето всичко избледнява. Което е било сила, се превръща в слабост. Така станало и с Изумрудената империя.

Вейлин хвърли поглед към Елеса, когато тя спря на няколко крачки от мястото, на което се бяха настанили двамата, близо до носа на кораба. Слънцето се намираше високо в безоблачното небе и пот блестеше по челото ѝ и по голата кожа на ръцете ѝ, докато тя се мъчеше да си поеме дъх. Семон, който бе избрал да участва равностойно в тренировките ѝ, пристъпи със залитане до нея миг по-късно, с още по-накъсано дишане.

— Шест обиколки ли станаха? — попита Вейлин Ерлин, който сви рамене.

— Не ги броях.

— Значи по-добре да направят още две, за всеки случай. — Погледна Елеса и ѝ кимна. Тя преглътна една въздишка, преди да напълни дробовете си и да поеме на нова обиколка на палубата на пълна скорост, следвана на няколко крачки от Семон.

— Силата да се превърне в слабост ли? — попита Вейлин, обръщайки се пак към Ерлин.

— Точно така. Преди империята Далечният запад бил само куп съперничещи си кралства, които водели почти непрекъснати войни помежду си, нещо като Кралството преди да се появи крал Янус, но в много по-голям мащаб. Ма-Шин, Първият император, заличил старите монархии, като избил родовете им до четвърто коляно, и обявил намерението си да създаде династия, която ще постигне съвършената хармония между Земята, Небесата и човека. Този така наречен хармоничен принцип бил стара идея, още отпреди раждането на Ма-Шин, и цел на мнозина амбициозни завоеватели преди него. Но само той се доближил до реализирането му на практика, като основал Изумрудената империя върху двата опорни стълба на огромната бюрокрация и каноничните писани закони.

Кратко трополене на нозе и Елеса отново спря със залитане, превита и с издигащи се и спадащи гърди. На Семон му трябваше още секунда, за да пристигне, и моментално се свлече на колене, като стенеше при всеки дъх.

— По една чаша вода на всеки — каза им Вейлин. — После се качете на главната мачта.

— Колко… пъти? — попита Елеса между вдишванията.

— Докато не ви кажа да спрете.

Тя кимна и се отправи към кацата с вода, но спря, когато Вейлин я повика.

— Нима ще оставиш брат си да лежи тук? — попита той и посочи Семон.

За пръв път от дни насам на лицето ѝ се появи искрица непокорство.

— Той не… ми е брат.

— Вече е.

Гледаше я втренчено, докато тя не стисна зъби и не отиде при Семон. Хвана го за ръката и го вдигна да се изправи.

— Ставай, мързеливецо. — После го побутна към кацата с вода. — И през ум да не ти е минало да ме наричаш „сестро“.

— Небесата — каза Вейлин на Ерлин. — Домът на далекозападните богове, предполагам?

— Те всъщност нямат богове, не и както ги разбираме ние. Небесата са по-скоро източник на всеки късмет, добър или лош, както и на онова, което ние наричаме Мрачното.

— Небесната музика — промърмори Вейлин, спомнил си разказа на Ам Лин как бил зачислен да служи при един от Търговските крале, след като разкрили кръвната му песен.

— Рядка дарба — каза Ерлин. — Една от многото, както добре знаем. За онези, които ги притежават, се казва, че се радват на небесната благословия, и те са поставени по-високо от останалите хора, защото когато умрат, душите им ще заемат мястото си на Небесата. Духовете на неблагословените ще останат на земята, затворени в гробници и умиротворявани с дарове от потомците си, за да не би да станат неспокойни и да нарушат равновесието.

— И Първият император постигнал ли целта си? Съвършената хармония.

— Мнозина далекозападни историци твърдят, че да. При Ма-Шин военните и гражданските назначения се правели по заслуги, а не по привилегии. Той въвел закони, които забранявали своеволното затваряне на хора в тъмниците и гарантирали права на всички — от най-нисшите селяци до най-богатите земевладелци. Освен това започнал строежа на голяма мрежа от канали, които до ден днешен свързват всички краища на Далечния запад. Оставил след себе си благоденствие и справедливост, или поне така се твърди в официалните хроники.

— А каква е истината?

— Бил е тиранин, който управлявал колкото с мъдрост, толкова и чрез страх. Говори се, че в последните си години полудял и започнал да се мисли за жив съсъд на божествената милост и следователно за непогрешим. На смъртното си ложе постановил никога да не променят нито дума от законите, въведени от него. Така, докато по-неспособните му потомци напразно се мъчели да достигнат славата на своя предтеча в постоянно менящите се времена, открили, че все по-често са спъвани от законите, които някога изглеждали жизненоважни за добруването на империята.

— И въпреки това тя оцеляла хиляда години.

— Да, с много войни, глад и кървави династични вражди по пътя. Има различни теории защо Изумрудената империя в крайна сметка се разпаднала, но аз клоня към идеята, че императорската кръвна линия толкова се покварила от кръвосмешение и разкош, че просто не била в състояние да създаде наследник, способен да управлява ефективно. Шири се слухът, че последният император никога не ходел на собствените си два крака, нито бил научен да чете. Но всъщност поредица от наводнения, суши и последвалият глад довели до окончателната криза. За небесната благосклонност се смятало, че се изразява преди всичко в климата. Така че след толкова много потопени градове и съсипани реколти кой можел да се съмнява, че императорът е загубил своята божественост?

— Затова империята се разделила на Търговските кралства.

— След две десетилетия хаос. Всяка провинция на империята се управлявала от триумвират, състоящ се от граждански губернатор, военачалник и финансов министър. Когато империята рухнала, Властта се събрала около финансовите министри, защото те държали не само ключовете към хазните на провинциите, но и знанието как да прилагат данъчната система. С времето тези ковчежници станали всевластни господари и така се родили Търговските кралства. Войните продължили още около десетилетие, докато малките региони били поглъщани от по-големите си съседи, така че днес има три Търговски кралства: Достопочтеното кралство на север, Просветеното кралство на югоизток и Трансцендентното кралство на югозапад. Строго погледнато, Свободните кантони, които обхващат най-големите острови в Златното море, също могат да се нарекат кралство, но те се управляват по старите имперски закони, а не по Търговските правила.

Отгоре се донесе вик и Вейлин вдигна очи навреме, за да види непохватното падане на Семон от главната мачта. Полетът на младежа бе забавен от няколко въжета, преди той да се блъсне в една напречна греда и да цопне в морето откъм левия борд. Вейлин отиде до перилата и видя как бандитът се мята във водата край кораба. Днес ветровете бяха силни и издуваха платната на „Морска оса“, така че той скоро бе отнесен към кърмата. Вейлин вдигна очи към Елеса, застанала на наблюдателницата, и посочи с очакване към борещата се фигура на Семон.

— Нима ще оставиш брат си да се удави? — извика ѝ.

Видя как тя отметна глава в кратък спазъм на раздразнение, преди да се наведе да хване една намотка въже в основата на наблюдателницата. Бързо върза единия край около кръста си, а другия — за мачтата, а после слезе до кръстосаните греди долу. Затича се и скочи, разпервайки ръце и насочвайки ги надолу, за да образува връх на копие. При гмуркането си вдигна малко пръски, след това изплува бързо и загреба към Семон. Като стигна до него, уви ръце около кръста му, бълвайки цветисти ругатни, за да укроти мятането на младежа.

— Пригответе се да ги изтеглите, момчета! — извика боцманът и хвана изпънатото въже.

— Остави ги така за малко, ако обичаш — каза Вейлин на мъжа, когато трима моряци дотичаха да се присъединят към него.

— Искате да ги оставим във водата ли, милорд? — попита боцманът и смръщи лице.

— Да.

— Колко дълго?

Вейлин хвърли поглед към небето и прецени, че слънцето е на час след пладне.

— До мръкване — каза той. — Или докато не ви се стори, че може да се удавят. Което стане по-скоро.

Ръката на Елеса трепереше, докато ядеше яхнията с някак механична решителност. Откакто я бяха извадили от морето, упорито избягваше погледа на Вейлин — за да избегне изкушението от неразумни думи, предполагаше той. Бе издържала повече от час, преди най-после да изпусне Семон, при което боцманът бе заповядал да я изтеглят и да хвърлят друго въже на бандита. Вейлин бе поразен от липсата на враждебност у младежа; бледото му измръзнало лице излъчваше странно приемане, сякаш за него бе нещо като чест, че едва не е умрял по прищявка на граничния лорд.

— Уроците ти са сурови — подхвърли Алум на Вейлин, докато ядяха заедно в далечния край на масата.

— Да — съгласи се той. — И все пак са по-меки от онези, които аз самият получих на далеч по-млада възраст.

— Ти си бил един от зверовете в сини плащове, нали? Кажи ми — той се приведе по-наблизо и понижи леко глас, — вярно ли е, че те убиват, за да заситят с кръв сенките на мъртвите?

Вейлин понечи да се засмее, после видя сериозното изражение на мореската.

— Така ли са ти разправяли?

— В последно време агентите на императрицата разправят много истории. Те често засягат Убиеца на Надеждата и гнусното му братство.

Вейлин си спомни за последната си среща с жената, която впоследствие бе обявена за императрица Емерен, Вяра на алпиранския народ. „Извинението ти е празно също като сърцето ти, северняко. И омразата ми не е отслабнала.“ Той си спомни твърдия блясък на абсолютна искреност в очите ѝ, когато стоеше срещу него на кея в мелденейската столица. В онзи момент кръвната песен бе показала ясно, че жаждата ѝ за мъст далеч не е отминала, но мелодията ѝ пропусна да разкрие, че тя един ден ще властва над цяла империя.

— Не — каза той на Алум. — Шестият орден не убива, за да засити сенките на мъртвите. Бие се в служба на Вярата и Кралството и понякога по този начин е извършвал добро.

— Но ти вече не им служиш — каза Алум. — Защо?

Вейлин посегна за една халба и отпи от разреденото вино, докато обмисляше отговора си.

— Често казват, че съмнението е враг на вярата. Но аз съм открил, че истинският враг на вярата е истината. Напуснах Ордена, защото бях чул и видял прекалено много истини, за да остана.

— Значи нямаш богове? Нямаш… вяра?

— Още никой не ме е убедил, че боговете са нещо повече от измислица. Що се отнася до вярата, още я имам. Вяра в себе си, в онези, които имам честта да наричам приятели. — Хвърли поглед към Норта, който седеше в отсрещния край на масата, навел глава, и ядеше с пребледняло лице. — И в семейството си, каквото е останало от него.

Алум сбърчи озадачено чело, сякаш самата мисъл да се движиш през живота, без да прибягваш до богове, бе нещо непонятно. Понечи да зададе нов въпрос, но думите му замряха, когато през дъските на горната палуба отекна настоятелното биене на камбана.

— На оръжие! — донесе се приглушеният вик на първия помощник. — Приближава се пиратски кораб!

— Вземете си оръжията — каза Вейлин на Елеса и Семон, като стана и грабна меча си.

Намери капитан Вайзер на кърмата, насочил далекогледа си към северния хоризонт. Днес морето бе бурно, оцветено в гранитносиво от облачното небе, а силният източен вятър надигаше високи вълни. Вейлин успя да различи неясната форма на платно в кълбящата се мъгла, но не много повече от това.

— Колко кораби са? — попита той, като се приближи до капитана.

— Само един, милорд. Горе-долу с нашите размери, затова се обзалагам, че ще е далеч по-бавен, но вятърът е благоприятен за него.

— Няма ли шанс да го надбягаме?

Вайзер поклати глава, все още притиснал око към далекогледа.

— Не мога да различа флага от това разстояние. Ако е някой от клановите кораби, може би ще успеем да се откупим. Ако ли не… — Гласът му заглъхна и той сви многозначително рамене.

— Като не виждаш флага, откъде знаеш, че са пирати?

— Три червени линии на главното платно. Съобщава ни, че възнамеряват да ни вземат на абордаж. Това може да е добър признак — намеква, че не горят от желание да се бият.

Вейлин погледна назад към палубата и видя, че моряците, които имат лъкове, се катерят по въжетата, докато първият помощник и боцманът събират другите в две групи, разположени отпред и отзад. От начина, по който повечето моряци държаха дадените им мечове и извити ножове, у Вейлин бързо се създаде впечатление за подчертана липса на опит.

— Този екипаж участвал ли е някога в битка? — попита той Вайзер.

— Само неколцината, с които плавах през войната. Трябва да кажа, милорд, че в случая ужасно се радвам, че вие сте на борда.

Вейлин гледаше как приближаващото се платно расте и тъмната сянка на корпуса под него добива форма от минута на минута. На главната мачта се развяваше голям черен флаг, на който с бяло бе извезан щит, прорязан от мълния. До него капитанът изсумтя от облекчение.

— Изглежда, имаме късмет, милорд.

— Как така?

— Корабите с този флаг се появиха за първи път преди около две години и никога не са закачали съдове на Кралството. Останалата част от света няма този късмет. Никой не е сигурен защо.

Думите му бързо бяха потвърдени, когато Вейлин видя как от дясната страна на пиратския кораб изригна бяла пяна и той започва да завива. След минути бе потънал в мъглите на северния хоризонт.

— Жалко.

Вейлин се обърна и откри, че наблизо стои Норта. Бе облечен в моряшка мушама, а лицето му бе бледо и съвсем окаяно в студения ръмеж, сипещ се върху палубата. Вейлин почувства леко удовлетворение от факта, че брат му е избрал да се въоръжи с нож, макар че липсата на страх или очакване върху лицето му бе по-малко окуражителна.

— Мислех си, че някой пират би могъл да ми даде поне последна глътка грог, преди да ни хвърли на акулите.

— Съжалявам, че си разочарован, братко.

Очакваше Норта да се намръщи и да се изниже оклюмал, но вместо това той остана и се прокашля неловко в проточилото се мълчание.

— Ще се пръсна от скука — каза накрая. Върху бледото му лице имаше напрегнатост, впечатление, че моли с най-голяма неохота за някаква услуга. — Морският живот е досаден без грог и без нищо за вършене — добави с насилено и неубедително лекомислие.

— Лейди Елеса е опитна с лъка, но има място за подобрение — каза Вейлин. — А на момчето му липсва издръжливост.

— Ще се погрижа за това. — Норта млъкна, намръщи се и се насили да зададе друг въпрос. — Вече нямам меч…

— Сестра ти го откупи от търговеца на оръжия, на който си го продал — каза Вейлин. — Намира се при моето снаряжение, заедно с лъка ти. — Тръгна към стълбите към долната палуба. — Ще ги донеса.

— И въпреки това ще се напия, когато слезем на сушата — извика Норта след него и гласът му заглъхна до горчива въздишка, когато Вейлин не се обърна. — Просто съм отегчен, това е всичко.

9.

— Каква е тази миризма?

— Град.

Ноздрите на Алум се издуха, а устните му се присвиха в гримаса на отвращение.

— Веднъж ходих в Алпира. Там не миришеше така.

— Алпира е постоянно брулена от пустинните ветрове — отвърна Вейлин, спомняйки си дните към края на петгодишното си затворничество, когато го пускаха за кратко от килията всеки ден. Източният вятър се усилваше всяка сутрин със забележително постоянство, носейки ежедневния облак прах заедно с топъл полъх, който до голяма степен прогонваше най-лошите зловония на столицата. За Вейлин миризмата, проникваща през сутрешната мъгла, обгърнала „Морска оса“, не бе особено неприятна. Състоеше се главно от дим с няколко по-остри нотки, които говореха за рибен пазар и щавачница. Намираше я за не по-противна от Варинсхолд в летен ден, макар че фактът, че е достигнала до тях на такова разстояние от пристанището, намекваше за град с далеч по-големи размери и население.

— Приберете платната — извика боцманът и десетина мъже се закатериха по такелажа, докато други се заеха да теглят въжета от палубата. — Пригответе се за спускане на лодката.

— Това може да не е най-доброто място за слизане на сушата, милорд — каза капитан Вайзер на Вейлин, когато светлините на града заблещукаха през мъглата. — Ако целта ви е да останете незабелязани, има по-малки пристанища на юг, където властите не са толкова добросъвестни. — Потърка палец и показалец в универсалния жест за подкуп.

— Господин Ерлин казва, че тук ще намерим нашия водач — отвърна Вейлин. — Освен това често съм откривал, че колкото по-голям е градът, толкова по-лесно е да избегнеш вниманието.

— Както желаете. „Морска оса“ ще спре отново тук по обратния си път след два месеца. Ако ви няма…

— Тогава потегляйте за дома с моите благодарности. Пълната сума за това пътуване е депозирана при лейди Керан. — Вейлин го тупна по рамото и отиде при перилата, докато екипажът довършваше спускането на лодката през борда.

— Сума, от която с радост бих се отказал, за да ви видя, че се връщате жив и здрав. — В погледа на Вайзер имаше нетипична напрегнатост, която накара Вейлин да се поколебае. — Пределите имат нужда от вас, милорд — продължи той. — Както и Кралството. Загубихме прекалено много във войната. Виждал съм кралица Лирна и не ми харесва мисълта да стоя пред нея и да ѝ обяснявам защо съм откарал Вейлин Ал Сорна към гибелта му.

— Кажи ѝ, че аз съм заповядал така. Сигурен съм, че тя ще разбере.

Вейлин отиде при Елеса до парапета и загледа как Норта и другите се качват в лодката. Отдели един момент да я огледа и забеляза, че лицето ѝ е отслабнало през седмиците в морето. Ежедневният режим от изтощителни упражнения, тренировки с меча, уроците на Норта с лъка, да не говорим за нощите, в които спеше на палубата — всичко това бе понесено с безмълвно примирение. В погледа ѝ от време на време все още проблясваше негодувание, но тя никога не се бе възпротивила на заповед, колкото и да накърняваше гордостта ѝ. Той се зачуди дали Елеса не се опитва да докаже нещо на себе си, вместо на него. „Или пък е заради Рева? — помисли си. — По нея ли се опитва да се равнява?“ При тази мисъл го прободе леко съчувствие, защото знаеше, че това е връх, който никой не може да се надява да достигне.

— Последен шанс, милейди — каза той на Елеса. — Все още можеш да се обърнеш и да се върнеш у дома. Струва ми се, че майка ти ще е доволна от новопридобитата ти дисциплина…

Тя се обърна, прескочи парапета и тупна право в средата на лодката, което предизвика тиха ругатня откъм Семон, защото съдът се разклати в спокойните води на пристанището. Вейлин потисна смеха си и се спусна по въжето при тях. Сложи Елеса и Семон на греблата, а сам седна на носа при Ерлин, докато те загребаха.

— Я повтори, как се казваше този град? — попита го Вейлин.

— Хан-Ши — отвърна Ерлин. — Най-голямото пристанище на Достопочтеното кралство. Отстъпва само на столицата по размери и население.

— Значи предполагам, че няма да е лесно да намерим водача, за който говореше?

Лека усмивка премина на по лицето на Ерлин и той поклати глава.

— О, не мисля. Тоест, ако някой не е успял най-после да му пререже гърлото.

Макар че слънцето едва бе изгряло, крайбрежната улица вече гъмжеше от хора, както е обичайно за пристанищата. Рибари приготвяха мрежите си за деня, а екипажите на търговските кораби се връщаха на зигзаг към съдовете си след нощ на пиене и веселба. Когато Ерлин ги поведе от пристана към многолюдните улици оттатък, Вейлин се изненада от липсата на интерес у местните жители, които им хвърлиха само някой и друг поглед, повечето насочени към Алум — заради високия му ръст, подозираше Вейлин.

— Доковете са място за отсядане на чужденците — обясни Ерлин. — Единственото място в цялото кралство, където им е позволено да живеят — след като закупят разрешение за това от Търговския крал, разбира се. Някои търговци от Кралството и от Алпира живеят тук от години.

— Какво ги спира да си вдигнат чукалата и да се преместят някъде другаде? — попита Норта и Вейлин забеляза как очите му оглеждат с жив интерес табелите на различните магазини, покрай които минаваха.

— Заплахата от моментална екзекуция — каза Ерлин. — И фактът, че има доста голяма стена, ограждаща квартала. Ще откриете, че хората от Далечния запад са извънредно щателни.

Докато навлизаха по-надълбоко в града, улиците се стесниха. Ерлин завиваше ту насам, ту натам с несъзнателна лекота, която подсказваше, че мястото му е познато — признак, че паметта му не е размътена въпреки всички слабости на тялото му. Скоро Вейлин започна да оценява подчертаната разлика на тукашната архитектура; почти всички къщи бяха от дърво вместо от камък и много рядко се издигаха на повече от два етажа. Покривите бяха с по-малък наклон от източните и всеки бе покрит с теракотени плочки; от стрехите им капеха едри капки роса.

— Какво страхотно място за един крадец — отбеляза Семон. Вейлин го погледна през рамо и видя, че бандитът се взира с копнеж към надвисналите стрехи. — Къщите са на не повече от две-три крачки една от друга, а ако се подхлъзнеш, падането няма да те убие.

— Да, няма — каза Ерлин, като спря и кимна към един символ, изрисуван с червено на стената на една ъглова къща. — Но Алената лента ще го стори, ако те хване. Съветвам те да обуздаваш импулсите си, младежо. Тук никой не краде без разрешение.

— Алената лента ли? — попита Вейлин и се приближи до Ерлин, за да огледа символа. Беше кръгъл, със сложна завъртяна буква в центъра.

— Всички градове си имат подземен свят — каза Ерлин. Бяха стигнали до кръстопът между пет улици и той се вгледа във всяка от тях с напрегнато, предпазливо очакване. — И хора, които го управляват. Ще имаме нужда от тяхната помощ, за да минем оттатък стената.

— Значи това е целта ни? Свърталището на тази банда?

Ерлин изпръхтя презрително.

— „Банда“ е твърде неуместна дума. Що се отнася до свърталището им, не бих могъл да го намеря, дори да исках.

— Тогава къде ни водиш?

— Въпросът не е къде, а кога. — Погледът на Ерлин се стрелна рязко към най-близкия покрив. Вейлин не видя нищо, но ушите му доловиха тихо тракване на разместена керемида. През следващите секунди чу още няколко от околните къщи.

— Какво „кога“? — попита той.

— Кога ще решат да обърнат внимание на група въоръжени чужденци, разхождащи се по улиците им без позволение. Недей! — сопна се той, когато Елеса посегна за стрела. — Никой да не прави никакво движение, което може да бъде сметнато за заплаха.

Погледът на Вейлин се плъзна по покривите, прозорците със затворени кепенци и стените, докато върху кръстопътя лягаше тежка тишина. Очите му обхванаха една празна уличка; после замръзна, когато от някакъв сенчест ъгъл се появи жена. Носеше прост елек и свободни панталони от тъмнокафяв памук и не личеше да има някакво оръжие. Но увереността и липсата на притеснение, които показваше, го накараха да заключи, че съвсем не е беззащитна.

Ерлин бе този, който наруши мълчанието, като учтиво я поздрави с „добро утро“ на чу-шин и се поклони ниско. Когато се изправи, събра ръце в странен жест — лявата сложена над дясната и свита в юмрук, с изпънати кутре и показалец.

В отговор жената кимна лекичко и погледът ѝ се плъзна от Ерлин към Вейлин, а после и към другите. Лицето ѝ притежаваше младежка гладкост, контрастираща с опита в присвитите ѝ очи, които без съмнение преценяваха каква опасност представлява всеки от тях. Щом свърши с огледа си, тя премигна и се съсредоточи отново върху Ерлин, като му заговори с тих, почти мелодичен глас.

— Всички ще получите целувката на скорпиона, ако думите ти са били лъжливи.

После се обърна и тръгна по улицата. Ерлин побърза да я последва, като махна на Вейлин и другите да направят същото.

— Да разбирам ли, че целувката на скорпиона не е нещо приятно? — промърмори мрачно Норта.

— Ще ти направя услуга и изобщо няма да ти я опиша — отвърна Ерлин. — Ще ти кажа само, че веднъж видях мъж да отхапва и глътва собствения си език, за да я избегне.

Последвалият път бе още по-дълъг и объркан от маршрута, следван от Ерлин. Жената крачеше бързо и завиваше с постоянство, което Вейлин разбра, че е преднамерено, защото очите му уловиха ориентири, покрай които бяха минавали поне веднъж. Тя явно искаше да се увери, че не ги следят, преди да ги отведе до местоназначението им. Ако се съдеше по продължаващото тракане на разместени керемиди горе, те оставаха под постоянно невидимо наблюдение.

Най-после жената спря пред вратата на невзрачен магазин. През вратата и прозорците излизаха неспирни валма пара и Вейлин позна далекозападния символ за чай, изписан на табелата над трегера. Жената се поклони и им направи знак да влязат, като остана в тази поза, когато те се поколебаха.

— Никога не влизай пред непознат човек през непозната врата — каза Норта. Очите му обхождаха околните улици и Вейлин забеляза нетърпеливото свиване на ръката му, което говореше за силно желание да посегне към меча на гърба си. „Поне е уплашен вместо жаден“, помисли си той.

— Ако искате да намерите онова, за което сте дошли — каза Ерлин с напрегната усмивка и отвърна на поклона на жената, — нямате избор. Единственият път напред е през тази врата.

Вейлин повтори поклона на Ерлин и тръгна към вратата. Вътрешността бе забулена в сладникаво ухаеща пара, която скриваше доста от подробностите и вероятно правеше всеки посетител уязвим за атака. Той зърна няколко фигури в кълбящата се като мъгла пара, всички седнали на маси, където порцеланови чайници с дълги чучури добавяха към въздуха още пара. Никоя от седналите фигури не се обърна да погледне високия чужденец, докато минаваше, и Вейлин остана с впечатлението за заучено безразличие.

Десетина крачки го отведоха до един тезгях, още по-забулен в пара от останалата част на магазина. Тя бълваше от дузина или повече медни котлета и голяма част от нея излиташе през широк отвор на тавана. Една самотна фигура шеташе между котлетата, с голи ръце и тяло, облечено в престилка, като минаваше от един лъскав съд към друг, вдигаше ги и наливаше от врящата вода в редица чайници на тезгяха.

— Чакайте тук — каза жената на Вейлин, отиде до тезгяха и спря пред него със събрани ръце и наведена глава. На мъжа му отне дълго време, за да я забележи, докато ту се скриваше в парата, ту се появяваше отново, за да напълни чайниците. Множество сервитьори сновяха до тезгяха и обратно, за да ги отнесат на клиентите. Също като клиентелата, те старателно не обръщаха внимание на чужденците.

— Стар си — каза мъжът зад тезгяха. Гласът му бе стряскащ със своята острота, а думите му изненадваха; бяха изречени на чист език на Кралството.

Той напълни още един чайник, после остави котлето и подпря ръце на тезгяха, за да изгледа втренчено Ерлин. Вейлин откри, че му е трудно да прецени възрастта на мъжа. Главата му бе съвсем плешива, а лицето — гладко обръснато. Голите му ръце не бяха дебели, но бяха покрити с множество яки мускули и нашарени тук-там с бледи назъбени белези, които говореха за рани, получени в битка. Само леките бръчки около очите му и зорката наблюдателност в тях разкриваха на Вейлин, че това е мъж с няколко десетилетия суров опит зад гърба.

— Дядо ми те наричаше Хо-ан Ла — продължи мъжът. — Човека без възраст. А сега ти се връщаш, за да го направиш лъжец.

— Възрастта идва при всички ни — отвърна Ерлин с колеблива усмивка на устните. — Даже при мен, стари приятелю. — Махна към Вейлин. — Може ли да ти представя…

— Вейлин Ал Сорна — прекъсна го мъжът. — Граничен лорд на Северните предели. — Премигна и насочи пронизителния си поглед към Вейлин. — Намираш се много далеч от дома и не си дошъл по покана на Търговския крал.

— Проницателността ти винаги е била удивителна — каза Ерлин. После понижи глас и пристъпи към тезгяха. — Искаме да поговорим по работа, почитаеми Пао Лен. Работа от личен и доходоносен характер.

Очите на Пао Лен се стрелнаха от Ерлин към Вейлин и обратно. Лицето му остана безстрастно, но Вейлин долови неохота в бавното му кимване, преди той да излае рязка заповед на чу-шин към жената.

— Задната стая. Чай за тези другите. — После млъкна и отправи следващите си думи към Вейлин. — Те ще бъдат убити, ако се опитат да си тръгнат, преди да сме свършили с нашата работа. — Още говореше на чу-шин, макар че Вейлин нямаше представа откъде знае, че той го владее.

— Разбрано — отвърна с неутрален тон. — Чакайте тук — нареди на другите, докато мъжът изчезваше в мъгливите дълбини на магазина.

— И какво да правим? — попита Норта.

— Пий чай, братко. — Вейлин последва Ерлин, когато жената повдигна една плоскост от тезгяха и им даде знак да влизат. — Може да ти хареса.

— Едно време имах братовчед, който ходи във вашето Кралство. — Пао Лен седеше на стол до малка кръгла маса, на която бяха сложени чайник и три чаши. Докато говореше, наля тъмна течност с дъх на цветя във всяка от тях и Вейлин забеляза, че не разля нито капка. — Той се намираше високо в йерархията на Алената лента — продължи Пао Лен, като остави чайника — и беше нашите очи и уши във вашата страна в продължение на много години. За жалост бе изтезаван до смърт преди известно време от агент на покойния ви крал и оттогава получаваме само откъслечни доклади.

Покани с жест Вейлин и Ерлин да седнат и зачака мълчаливо, докато те гледаха димящите чаени чаши пред себе си. Ерлин взе своята само след миг колебание и подухна леко течността, преди да отпие малка глътка.

— Летящата лисица — каза той и повдигна изненадано вежди. — Оказваш ни чест, Пао. Насладете се на това, милорд — добави, когато Вейлин помириса собствената си чаша. — Най-добрата смес от листа, която може да се намери в Далечния запад. Един фунт от нея струва теглото си в сребро.

Вейлин реши, че Ерлин не би вкусил от чашата си, ако подозираше наличие на отрова, и последва примера му. Намери чая за приятен, леко тръпчив за езика, но не чак толкова впечатляващ, че да оправдае споменатата цена.

— И все пак — каза той на Пао Лен, докато посръбваше, — вие знаете достатъчно, за да ме познаете, като ме видите, въпреки загубата на братовчед ви.

— Човек, който властва над такива богатства, може да очаква само слава. — Пао Лен премести погледа си към Ерлин и продължи почти без пауза — изглежда, Алената лента не спазваше официалните далекозападни любезности: — Защо сега си стар? Когато те видях за първи път, бях момче. Следващия път бях мъж, а ти не се беше състарил. Сега обаче и двамата сме старци.

Лицето на Ерлин помрачня и той отпи още няколко глътки от чая си, преди да отговори.

— Небесната благословия ми бе отнета. Откривам, че не ми липсва. — Усмихна се и се поизправи в делова поза. — Но няма да ти досаждам с дълги разкази за несгоди, почитаеми Пао, защото помня, че ти винаги си бил преди всичко търговец. Лорд Вейлин, другарите му и аз искаме да стигнем до Високия храм. И не бихме желали да безпокоим Търговския крал с бремето на нашата компания. Лорд Вейлин притежава богатства, както ти така мъдро отбеляза. Ще бъдеш щедро възнаграден.

— Високия храм — повтори Пао Лен. — Значи искаш да направиш ново поклонение при Нефритената принцеса. Защо? Мислиш ли, че тя ще ти върне благословията?

— Не, стари приятелю. Не съм толкова наивен. Макар че, трябва да призная, ужасно ми се иска да чуя песента ѝ още веднъж, преди да изчезна от този свят.

— Тогава защо?

— Необходимо ли е да знаете причините ни? — попита Вейлин. — Ние искаме вашите услуги и сме готови да платим за тях. Целта ни си е наша работа.

Видя как лицето на Ерлин трепва предупредително, макар че Пао не показа с нищо, че е обиден.

— Необходимо? — повтори той с мек тон. — Не. Но определено е желателно и полезно. Всяко знание носи полза. Именно чрез знанието Алената лента преуспява. Например ние знаем с точност до една унция колко злато е било изкопано в Северните предели през последните пет години. Знаем, че вие управлявате там, но не забогатявате от това. Знаем, че някога сте били монах-воин, служещ на религия, която боготвори мъртвите, и че сте прекарали пет години в алпиранска тъмница за убийството на наследника на императорския им трон. Знаем, че сте били генерал на своята кралица във войната, която я направи завоевателка на Воларианската империя. И знаем, че тя харчи златото, което вие добивате от владенията ѝ, за да възстанови земите, които е завладяла, и да обучи армии, с които да завладее още. А сега сте тук.

— Работата ми в тези земи е лична — каза му Вейлин. — Всъщност аз съм тук без знанието или разрешението на моята кралица. По законите на Обединеното кралство това ме прави престъпник и при завръщането ми ще ми бъде търсена сметка.

— Рискувате толкова много просто за един личен въпрос. Странно е човек, затънал в такава сантименталност, да се издигне толкова нависоко, или пък всичко се дължи на бойните ви умения? — Пао Лен килна глава и изучи Вейлин още по-внимателно, а очите му сякаш блестяха. — В голямата си част, може би. Но не изцяло. Във вас има нещо повече от обикновен убиец. Присъствието ви тук е смущение, още едно зрънце, което да наклони везните и да наруши баланса, който поддържа Далечния запад в хармония. Но Алената лента никога не е просперирала чрез хармония. Говори се, че Небесните вестители са излезли. Навсякъде гъмжи от поличби и слухове и до нас стигна вест за голяма битка в Желязната степ. Войната иде и везните скоро ще бъдат преобърнати — и когато това стане, Алената лента ще пожъне наградата си от последвалия хаос. Винаги е било така. От най-ранните дни на Изумрудената империя до възхода на Търговските крале.

Вдигна чашата си и отпи, пресушавайки съдържанието ѝ на няколко глътки.

— Така — каза, като я остави и си наля още чай. — Аз ще се съглася да ви помогна в пътуването ви до Високия храм. Но цената ще е висока.

— Имам злато — каза Вейлин и посегна към кесията на колана си. — Ако ви трябва още, можем да пратим хора…

— Не ви искам златото. Искам думата ви.

— Моята дума?

— Да. Думата ви е вярна, нали?

— Никога не съм я нарушавал, ако това имате предвид.

— Добре. Значи, Вейлин Ал Сорна, граничен лорд на Северните предели, искам думата ви, че следващия път, когато Алената лента ви помоли за услуга, ще я осигурите. Няма да спорите. Няма да се колебаете. Просто ще направите каквото се иска от вас. Независимо какво е.

Вдигна отново чашата към устните си и задържа погледа на Вейлин, докато пиеше.

— Лорд Вейлин има достъп до много съкровища — каза Ерлин. — Не само злато. Син камък, прекрасни дарове от всички краища на света…

— Думата му. — Чашата на Пао Лен звънна тихо, почти мелодично, когато той я остави в чинийката. — Никоя друга цена не е приемлива.

Ерлин се обърна към Вейлин и заговори на сеордски — език, който Вейлин владееше само на най-основно ниво. По мръщенето на Пао Лен обаче можеше да се заключи, че той изобщо не го знае.

— Откажи — посъветва го Ерлин. В погледа му имаше настойчивост, която не оставяше никакво съмнение за сериозността на момента. — Това не е дребна работа.

— Ти каза, че няма друг начин.

Ерлин сви безпомощно рамене.

— Наеми друг кораб. Намери някое закътано заливче, където да пристанеш… — Той млъкна и раменете му се отпуснаха в примирено поражение. — Не. Това е единственият начин.

— Трябва да я намеря — каза Вейлин. — Но оценявам твоята загриженост.

Той се обърна към Пао Лен и приведе глава в кратък поклон.

— Алената лента има думата ми.

Пао Лен се поклони и вдигна ръка в подканващ жест. Жената, която ги бе довела, се появи от сенките зад гърба му, отново свела глава с раболепно уважение. Вейлин откри, че е едновременно стреснат и впечатлен, че досега не е успял да забележи присъствието ѝ в стаята.

— Чиен ще бъде ваша водачка — каза Пао. — Тя говори вашия език и притежава най-новата информация за патрулните маршрути, предпочитани от диен-вен.

— Диен-вен? — попита Вейлин.

— Монетната стража — преведе Ерлин. — Те надзирават всички вътрешни пътувания в Достопочтеното кралство. Всички пътища в Далечния запад се таксуват и всички пътници трябва да съобщават имената и крайната си цел на всяка порта. Търговските крале вечно жадуват да следят придвижването на поданиците си. Ето затова ни е нужен водач.

Пао погледна към жената и изрече две думи на чу-шин:

— Черния възел.

Тя кимна бързо и производителят на чай изсумтя доволно, преди да се изправи на крака.

— Заминавате тази вечер. Долу има изба, където можете да си починете със спътниците си. Ще ви бъде осигурена храна.

Той кимна небрежно и излезе от стаята, а жената пристъпи напред да разчисти чайника и чашите от масата.

— Черния възел? — попита Вейлин. Това я накара да спре и да насочи към него поглед, показващ единствената емоция, която бе видял досега у нея — горчиво негодувание.

— Ще доведа другите чужденци — каза тя на езика на Кралството. Говореше го добре, но ѝ липсваше лишената от акцент прецизност на Пао Лен. Липсваше ѝ също всякаква нотка на уважение. — Останете тук. — С тези думи излезе от стаята, оставяйки въпроса му без отговор.

— Това означава мисия, която не бива да се провали — обясни Ерлин. — Ако тя не ни заведе благополучно до Високия храм, трябва да се самоубие. — Направи гримаса и поклати глава. — Пао Лен сигурно възлага големи надежди на думата ти, щом е готов да рискува живота на дъщеря си, за да си я осигури.

10.

Прекараха няколко часа в сводестата изба под чаената къща на Пао Лен. Тя бе изпълнена с миризмата на чай, струпан в чували навсякъде. Надлежно им бе осигурена храна, състояща се от варен ориз и пиле, задушено в гъст пиперлив сос. За явна досада на Норта мълчаливите безизразни мъже, които сервираха яденето, пренебрегнаха непохватно скалъпените му молби за вино. Чиен се върна след няколко часа, когато нощта се бе спуснала. Носеше кожена раница и проста дървена тояга. Свободните ѝ памучни дрехи бяха сменени с по-здрави ватирани панталони и куртка.

— Облечете това — каза им тя, когато мълчаливите мъже се върнаха с вързопи подобни дрехи. — И това — добави, като подхвърли на Вейлин широкопола конична сламена шапка. — Дръжте лицата си наведени, когато се качим горе.

Бяха им осигурени и навити одеяла, в които да скрият оръжията си и другото незападно снаряжение. След като се облякоха, Чиен ги огледа с очи, в които нямаше и помен от предишната кротост. Промърмори презрително под нос: „Чужденците приличат на мулета и смърдят на волове“, обърна се и закрачи към наглед голата стена в дъното на избата.

— Никакви приказки — нареди им и притисна длани към две тухли, едната високо, а другата ниско. Раздаде се силно щракване и Чиен натисна, пъшкайки от усилие, а стената се завъртя на невидими панти и от другата ѝ страна лъхна зловонен въздух.

— В името на задника на Отеца! — възкликна Елеса с приглушен глас и притисна ръкав към лицето си. — Каква смрад!

— Канализация — каза Семон. Физиономията му се сбърчи от отвращение и той се взря във влажния тунел зад фалшивата стена. — Изглежда, това е маршрутът на престъпниците по целия свят.

— Никакви приказки! — повтори Чиен, обърна се да се втренчи във Вейлин и продължи на чу-шин: — Накарайте слугите си да се подчиняват, иначе всичко това е безсмислено.

Той кимна разкаяно и нареди на другите да мълчат. Чиен изглеждаше само леко умилостивена, докато връзваше кърпа върху лицето си, а после навлезе в канализацията, като им даде знак да я последват.

Тунелът, по който ги поведе, беше тесен и дълъг. Скоро Вейлин се видя принуден да последва примера ѝ и да върже един парцал върху носа и устата си, за да намали вонята, вдигана от краката им, които газеха през канал с гъста от изпражнения вода. Стотина крачки по-нататък каналът се вливаше в по-голям и Чиен сви надясно, след като хвърли предпазлив поглед към тавана. Бледа лунна светлина се лееше през редица кръгли железни решетки на тавана на прохода и светлината бе затулвана на неравни интервали, когато на улиците горе отекваха стъпки. По постоянния им ритъм и доловените неясни и откъслечни разговори Вейлин бързо стигна до извода, че се намират под нещо като стражеви пост.

Като видя, че Чиен спря до един отвор в стената, той отиде при нея и откри, че входът е препречен от дебела желязна врата.

— Над нас е защитната стена — обясни тя шепнешком и хвърли поглед към най-близката решетка, преди да посегне и да хване железните дръжки. Разнесе се тихо скърцане, когато вратата се завъртя, и очите на Вейлин различиха една панта, където тя се свързваше със сводестия таван. Той очакваше Чиен да я отвори докрай, но тя изчака, все още вперила поглед в решетката на тавана.

— Бъдете готови да действате бързо — прошепна тя. — Няма да имаме много време.

— За какво?

Отговорът дойде след миг — силният звън на камбана, който проникна през решетките и заехтя в цялата канализация. Чиен се хвърли напред, завъртя вратата нагоре и силното дрънчене, когато металът срещна тухлите, бе погълнато от продължаващия звън на камбаната. Тя задържа вратата и даде нетърпеливо знак с глава на Вейлин. Той махна на другите и бързо се шмугна в най-тесния тунел досега. Височината му бе едва три стъпки, така че бе принуден да пълзи на четири крака, докато другите напираха отзад. Чу дрънченето на падащата обратно врата точно преди камбаната да спре да бие.

— Продължавайте — заповяда Чиен с дрезгав шепот. — Полунощната камбана е силна, но това не означава, че не са ни чули.

Трябваше да пълзят повече от час, за да излязат от тунела. Вейлин непрекъснато се бореше с грубото, хрипливо давене в гърлото си от непоносимото зловоние. Най-после въздухът започна да се прочиства и той излезе на един широк корниз. Тук осветлението бе по-слабо и идваше от малък отвор високо горе. Вейлин можеше да види, че корнизът се протяга в далечината и от двете му страни. Пред него имаше дълъг наклон от гладък камък, по който се стичаше вода. Той се спускаше към тъмните дълбини и краят му не се виждаше, което предизвика у Вейлин кратко замайване и го накара да отстъпи крачка назад.

— Дръжте краката си събрани и насочени към сянката — посъветва ги Чиен, като излезе на корниза след тях. — А ръцете скръстени. Ще се изкушавате да ги използвате, за да забавите падането си. Недейте, ако не искате плътта ви да бъде разкъсана чак до костите.

Вейлин понечи да я попита какво има предвид, но въпросът замря на устните му, когато тя скръсти ръце, скочи от корниза и се хлъзна надолу по склона, за да изчезне след миг в чакащия мрак. Ерлин я последва почти моментално, като промърмори: „Преди години не ми се виждаше толкова стръмно“, преди да затвори очи и да скочи от корниза.

— Не искам да правя това — промърмори тихо Семон, нарушавайки последвалата тишина.

— Щом един старец може да го направи, значи и ти можеш — каза Елеса. Пое си дъх, скръсти ръце и скочи. Вейлин сподави едно глухо проклятие, когато тя изчезна бързо от погледа му.

Алум бе следващият и се изкиска тихо, докато го правеше, макар че Вейлин забеляза лека предпазлива нотка в гласа му, преди мореската да се изгуби в мрака.

— Господин Семон? — каза той и повдигна вежда към бандита. Младежът преглътна и скръсти ръце, но не скочи, а продължи да се взира в дълбините.

— Ей сега, милорд — каза той. — Трябва ми само минутка…

Думите му преминаха в ужасен вик, когато ботушът на Норта намери задника му и го прати да се премята надолу, размахвайки ръце. Вейлин видя как Норта броеше секундите, докато писъците на младежа не секнаха рязко.

— Около стотина стъпки. — Норта се усмихна невъзмутимо. — Изглежда страшно, но в никакъв случай не е смъртоносно. След теб, братко.

— Предполагам, че си пресметнал обратен маршрут през канализацията — каза Вейлин. — Както и откъде би могъл да си набавиш вино.

— Какъв е смисълът? Нямам пари, ти го каза.

— В такъв случай няма да имаш нищо против да минеш пръв.

Норта го погледна. Дългото негодувание, което го бе завладяло по време на пътуването, вече бе отшумяло, заменено от нещо, което Вейлин смяташе за още по-лошо. „Срам и пораженчество“, заключи той и извърна поглед. Знаеше, че може да се сбият. Норта си бе възвърнал част от силите и уменията на „Морска оса“, но все още бе далеч от предишното си „аз“. Вейлин би могъл да го прати да се премята след Семон. Но после какво? Пътят, който им предстоеше, бе дълъг и той не можеше да се тревожи на всяка крачка, че брат му би могъл да изнамери отнякъде пиене.

— Пази се от търговеца на чай — въздъхна Вейлин и скръсти ръце. — Той може да възрази срещу присъствието ти.

— Няма ли да ме убеждаваш повече? — попита Норта с искрена изненада. — Поне един-два удара?

— Доведох те, докъдето можах. Глупаво беше да си мисля, че ще успея да те спася. Преди да умре, Села ме помоли да се опитам. И аз се опитах, братко. Но пияницата си е пияница. Време е да те оставя да бъдеш това, което си.

Скръсти ръце и скочи, изпънал крака като връх на копие, и се понесе по склона към мрака.

Спускането му завърши с плясък и ледената прегръдка на вода, достатъчно дълбока да покрие главата му. Ботушите му намериха нещо твърдо и той ритна, оттласквайки се нагоре. Щом се показа над повърхността, откри, че се намира в бурен поток и течението го носи към широк, подобен на пещера отвор. Силата на течението бе прекалено голяма, за да плува срещу него, и като не видя друг изход, той се остави да бъде изнесен на открито. Водата се изливаше в странно права река с брегове от оформен камък вместо от пръст. Той се носи по нея няколко метра, докато течението започна да отслабва, и видя на брега неясния силует на Алум, приклекнал и протегнал ръка. Вейлин се хвана за китката на мореската и му благодари с пъшкане, докато ловецът му помагаше да излезе от водата.

После огледа спътниците си и видя колко силно треперят Ерлин, Семон и Елеса в нощния въздух.

— Трябва да запалим огън — каза той на Чиен. — Да се изсушим.

— Няма време — отвърна тя, като вдигна раницата на раменете си и взе тоягата. — Ще вървим до зори, а после слънцето ще ни изсуши.

— К-къде е лорд Норта? — попита Елеса, зъбите ѝ тракаха.

Вейлин приглади с длан косата си, за да изцеди водата от нея, и хвърли поглед назад към отвора в основата на онова, което сега виждаше, че е отвесна скална стена от гранит, висока поне седемдесет стъпки.

— Той няма да…

Чу се тих плясък и след секунди Норта се появи в огряната от луната река. Вейлин и Алум го изтеглиха на брега, където той повръща няколко секунди, застанал на колене.

— Май съм глътнал малко от тая лайняна вода — изпъшка Норта.

— Тогава повръщай в движение — каза му Чиен и тръгна с пъргава крачка по брега. — И го прави тихо.

Чиен не им даде никаква почивка — поддържаше изтощително темпо по речния бряг. Докато слънцето изгрее над просторната шир от обработваеми земи на изток, Вейлин прецени, че са изминали поне десет мили. По време на този преход речното корито не се бе отклонило и на сантиметър.

— Това не е река — каза Ерлин, когато Вейлин го попита за необичайно правия ѝ курс. — Просто малко разклонение на мрежата от канали, свързващи Хан-Ши с езерните земи на двайсет мили на север. Те на свой ред захранват каналите, които стигат чак до столицата.

— Значи просто ще вървим по него, докато стигнем до целта си? — попита Вейлин.

Ерлин погледна към изгряващото слънце и трепна.

— Няма да е още задълго. Диен-вен не си правят труда да патрулират по по-малките канали, но скоро ще наближим шлюзовете. Подозирам, че тогава нещата ще се усложнят.

Около час след изгрев-слънце Чиен най-после спря, покатери се по тревистия ръб по края на канала и засенчи очи, за да се взре в нещо на север. Вейлин отиде при нея и се закова на място от гледката, която се разкри пред него. Това, изглежда, беше някакъв град — сгради и мостове, скупчени заедно в объркващ лабиринт, който се спускаше стъпаловидно към брега на голям воден басейн. Да го наречеш езеро изглеждаше крайно неуместно. Приличаше повече на вътрешно море, чиито спокойни води се простираха към някакъв северен бряг, прекалено далечен, за да се види оттук.

— Нушим-Ли — каза Чиен и кимна към града със странна форма.

— Мост на шлюзовете? — попита Вейлин, след като си поблъска главата върху превода.

— По-скоро Град на шлюзовете — каза Ерлин. — Всеки град с мост носи името „хи“, а този има много. Каналите се събират тук. Лодките се прехвърлят в езерото чрез редица от шлюзове. Това е истинско инженерно чудо, което сестра ти несъмнено би намерила за вълнуващо.

— Я вижте това! — ахна благоговейно Семон. Вейлин се обърна и го видя, че се взира на юг. Не беше трудно да открие източника на почудата му. Пристанищният град Хан-Ши се простираше на изток и на запад, изпълвайки хоризонта в протежение на поне петдесет мили. Покрайнините му се протягаха като тъмни издутини към околните ниви и от тях излизаха пътища, които се виеха из подредения зелен ландшафт като пипалата на някакъв гигантски звяр, изпълзял от морето.

— Можеш да поместиш десет Варинсхолда в това — каза Семон — и пак да ти остане място.

— Колко души живеят в тази земя? — попита Елеса Ерлин, а лицето ѝ изразяваше по-скоро безпокойство, отколкото благоговение.

— Толкова много, че на Търговските крале им е трудно да ги преброят — отвърна Ерлин. — Когато идвах за последно тук, преброяванията показваха около трийсет и пет милиона само в Достопочтеното кралство.

— Милион — това са хиляда хиляди, нали? — попита Алум Вейлин.

— Да.

Мореската поклати глава и нададе мрачен смях.

— Ако братовчедка ми не ми беше казала да те следвам, сега щях да настоявам да обърнем назад и да намерим кораб за Опаловите острови. Не можем да се надяваме да останем скрити в такава земя.

Чиен изпръхтя тихичко и се заспуска по брега към нивите долу. Вейлин я чу да промърморва: „Чужденците имат ум колкото прасе“, преди да поеме на изток, без да се обръща.

— Значи няма да ходим в града — отбеляза Норта.

— Вярата да ни е на помощ, не! Диен-вен ще ни спипат за минути — каза Ерлин и се спусна по брега подир Чиен. — Хайде, идвайте. Доколкото си спомням, целта ни е само на още седем-осем мили оттук.

Целта се оказа порутена воденица на езерния бряг. Старите дъски на стените ѝ се бяха огънали навътре, а покривът бе хлътнал. Едно водно колело се въртеше бавно в потока, изливащ се в широк напоителен канал, а от комина се издигаше тънка струйка дим. Чиен спря на трийсетина крачки от воденицата и даде знак на Вейлин и останалите също да спрат.

— Не казвайте нищо — предупреди ги тя и продължи да стои, докато секундите се превърнаха в минути. Най-после се разнесе шумолене на отместена растителност и двама мъже се надигнаха от полупорасналото жито наблизо. Бяха окичени с маскировъчни листа, а лицата им бяха почернени с пръст. И двамата носеха арбалети, натегнати и заредени със страховити назъбени стрели.

— Не ви очакват — каза мъжът отляво на Чиен. Присвиваше подозрително очи, докато погледът му се плъзгаше по спътниците ѝ.

— Да — съгласи се Чиен. — Рака вътре ли е?

Макар че в тона ѝ липсваха емоции, нещо в поведението ѝ сякаш усили вълнението на двамата. Те се спогледаха бързо, преди да отстъпят назад и да сведат арбалетите, така че стрелите им да сочат към земята. Чиен мина покрай тях, без да ги погледне, и протегна тоягата си към Вейлин в подканващо движение. Той изпита отчетливото чувство, че е зорко наблюдаван, докато вървяха към къщата, макар че прозорците ѝ останаха затворени и откъм житото не се чу повече шумолене.

Вратата се отвори в мига, щом Чиен стигна до нея, една стара, тънка като клечка жена се поклони ниско и отстъпи встрани. Вейлин последва Чиен вътре и премигна изненадано, когато се озова в ярко осветено помещение. Хартиени фенери висяха от тавана и озаряваха голямо пространство без стълби или стаи. Там, където трябваше да се намира подът, имаше вода, в която имаше тясна лодка, дълга трийсетина стъпки. Беше ясно, че воденицата е само външна обвивка за скритото пристанище.

— Почитаема сестро! — извика един набит мъж от кърмата на лодката, вдигна ръка за поздрав и стъпи на пътеката, минаваща покрай стената. Усмивката му бе весела и когато се приближи, Вейлин забеляза как се поклони на Чиен, преди тя също да му се поклони в отговор. Изглежда, официалното положение на жените в тази страна не засягаше престъпния свят.

— Почитаеми братко — каза тя. — Почитаемият баща ти праща поздрави и дар. — Ръката ѝ се скри под елека и се появи пак с малка червена лакирана кутийка.

Набитият мъж взе кутийката и махна капака да подуши съдържанието, после каза:

— А, балсам от огнецвет. — Потупа се по кръста и сведе глава в знак на признателност. — Старите ми кокали ти благодарят. — Въпреки явното му дружелюбие Вейлин забеляза остра и може би опасна пресметливост в погледа му, когато той се премести от Чиен към чужденците зад гърба ѝ. — И ми водиш интересна компания. Което е дар само по себе си, винаги съм го казвал.

— Искаме да прекосим езерото — каза Чиен. — Почитаемият баща даде думата си.

В очите на мъжа отново се мярна пресметливост, преди да ги насочи обратно към Чиен.

— И думата му ще бъде спазена — рече той и се поклони още веднъж. — Аз се казвам Рака — продължи по-високо, говорейки бавно и отчетливо към чужденците, сякаш се обръщаше към слабоумни дечица. — Не ми трябва друго име и съм убивал хора, които са питали за него. Това е моята лодка. — Посочи тесния съд във водата. — Ще прекосим езерото, когато се мръкне. Дотогава ще ядете. — Ръцете му с дебели пръсти имитираха вкарване на невидима храна в устата му, преди той да се потърка по корема. — Ммммм.

— Този е идиот — каза Норта на езика на Кралството, което предизвика лекото кискане на Елеса.

— Тихо — сряза го Вейлин, усмихна се и се поклони на мъжа, който бе нарекъл себе си Рака. — Подозирам, че може да ни е от полза, ако той смята, че ние сме идиотите.

— Напоследък не мога да рискувам с дневен курс — каза превозвачът на Чиен малко по-късно, докато ядяха. Храната — приятно подправено свинско и зеленчуков бульон — бе приготвена от старицата, която им бе отворила вратата. Енергията, с която тя сновеше от една димяща тенджера към друга, накара Вейлин да се зачуди дали наистина е толкова стара, колкото изглежда. Освен нея и Рака никой друг не се бе присъединил към групата им, но редки изскърцвания откъм сенчестите мертеци горе показваха ясно, че все така са под зорко наблюдение.

— Прекалено много хора идват на юг — продължи Рака. — Повече хора по водата означава повече диен-вен, жадуващи да обложат с данък онова, което те са донесли със себе си. Така е още от пролетните дъждове. Войници отиват на север, други хора идват на юг. От ден на ден все повече, и то не само селяци. Трябваше да напомня на някои новодошли, че тези езера принадлежат на Алената лента, но май не всички се вслушват в урока, независимо колко уши режа. Почитаемият баща трябва да знае това.

— Тогава прати му вест — каза Чиен. — Имаше новини за битка в граничните земи. Ти какво си чул?

— Предимно слухове и глупости от осиромашели селяни. Много приказки за Небесните вестители, разбира се, но винаги е така, когато се надига беда. Що се отнася до битката… — Той сви рамене. — Някаква орда е излязла от Желязната степ за разбойнически набег. Ще драснат за вкъщи, щом си напълнят дисагите с плячка и съберат достатъчно роби. Или пък Търговският крал ще намери генерал, който да ги победи. Такива неща стават на всеки няколко десетилетия. Питай нея. — Той се обърна към старицата и повиши гласа си до викане: — Виждала си това и преди, нали, Стара змийо? Вилнеещи варвари и тем подобни?

Старицата сипа с черпак бульон в една паничка, почти без да погледне към него, и заговори със сух стържещ глас:

— Ти си глупак.

При тези думи Рака избухна в гръмогласен смях и се плесна по коляното.

— Тя обича да ме гълчи, а кой човек би отказал да достави удоволствие на прабаба си?

Веселието му се изпари, когато жената продължи да говори. Явно не ѝ бе присъщо да изрече само една кратка обида.

— Нарекоха я Годината на тигъра — каза тя и дрезгавият ѝ глас бе тих, но ясно различим в неподвижния въздух на воденицата. — Когато степните племена преминаха през цялото Достопочтено кралство, за да оплячкосат Хан-Ши.

— Тогава Търговският крал е бил слаб — рече Чиен. — Пияница и пройдоха, така разправят.

— Не. — Старицата поклати глава. — Беше просто човек, като всички крале. Мъдър в някои отношения, глупав в други. А който не се вслушва в Небесните вестители, е глупак. Той получи предупреждение, но не направи нищо, затова варварите дойдоха и взеха всичко, което имахме.

— Но не задълго — каза Чиен. — Търговският крал бил свален и наследникът му събрал голяма армия — това бил дядото на самия Лиан Ша. Сега костите на всеки варварин, нахлул в тези земи, лежат под Черните скали. И ако дойдат пак, ще стане същото.

Старицата поръси сол в паничката си и я подаде на Елеса. Тя вече бе опразнила една и изглеждаше благодарна да получи втора. Жената ѝ се усмихна нежно, но усмивката ѝ помръкна, когато се обърна към Чиен.

— Значи ти също си глупачка, щом мислиш, че нещо на този свят е вечно.

Взе празната паничка на Елеса и с поразителна бързина я запрати към Чиен. Нейната мишена обаче също не ѝ отстъпваше — дръпна главата си встрани и паничката се размина на косъм с нея, за да се разбие в стената отзад.

— Всичко, което е създадено, може да бъде разрушено — каза старицата на Чиен с поклон, който не отговаряше на явното неуважение в очите ѝ. — Добре ще е да запомниш това, почитаема сестро.

— Прабаба си е заслужила името — каза Рака на Чиен, когато старицата се върна при тенджерите си. — Бърза е като кобра, а и нравът ѝ е същият. Баща ми казваше, че е загубил бройката на труповете, които е пратила на дъното на езерото, когато още сме воювали със Сребърната нишка за контрол над водите.

Чиен не показа никаква емоция върху лицето си, но Вейлин зърна лекия тик на ярост на бузата ѝ, преди тя да свие рамене и да продължи да се храни.

— Е, кога тръгваме?

* * *

Когато луната достигна зенита си, хората на Рака запалиха една пожарна лодка на пет мили на запад и я пуснаха да се носи по езерото.

— Това би трябвало да привлече погледите на всички диен-вен, които са във водата тази нощ — каза лодкарят от румпела. Вейлин и Алум бяха хванали греблата, за да изкарат лодката от сенчестите дълбини на воденицата. Щом излязоха в открити води, бе вдигнато платно от ракита и бамбук и силният южен вятър понесе съда навътре в езерото.

— Колкото по-дълбока е водата, толкова по-добре — каза Рака. — Контрабандистите се държат близо до брега, по-лесно е да спрат на сушата и да избягат, ако се появят войници. — Обърна се към Вейлин, докато той и Алум прибираха греблата, и повиши отново глас, като сложи събраните ръце под бузата си като възглавница. — Сега вие спи. Трябва почине за утре. Разбира?

— Почине — повтори Вейлин с добродушно кимване. — Да.

— Добро момче. — Рака го потупа по рамото и се върна на румпела.

— Не се обиждайте — каза Чиен, като видя киселото изражение на Елеса. — Тук е широко разпространено вярването, че чужденците имат мозък с големина само две трети от мозъка на родените по тези земи.

— Ти споделяш ли това вярване? — попита Вейлин.

— О, не. Аз бих казала, че е… — Тя млъкна за момент и се замисли. — Поне четири шести. — След тези думи изчезна в покритата средна палуба на лодката.

Тази нощ Вейлин сънува Битката при Алтор — нещо, което не му се бе случвало от дълго време. Образите, създадени от спящото му съзнание, не съвпадаха с истинските му спомени за събитието, но със сънищата винаги бе така. Този път воларианците не реагираха, когато се устреми към тях, а запазиха равните си редици, неподвижни и безразлични като статуи. Не направиха опит да се бият, докато ги посичаше, и го гледаха с безстрастни лица, бледи като алабастър в слабата светлина, процеждаща се през дима, който се издигаше над разрушения град. Свободни мечове, варитаи и куритаи — всички те падаха пред него като жито под сърпа, без дори да извикат, докато кръвта бликаше от раните и отсечените им крайници. Този път Пламък, конят, който го бе донесъл чак от Пределите, не падна пронизан от стрела. Вместо това го пренесе през кървавата бразда, която той си пробиваше през мълчаливите редици, и навлязоха в града.

Той очакваше да намери на площада Рева, с огромен меч в ръка, която да го посрещне с усмивка, но този път го чакаше някой друг. Слаба дребничка жена, застанала насред килим от трупове, черната ѝ коса се развяваше на вятъра. Докато вървеше между телата, видя, че всички лица са му познати. Ето го Дентос, със стрела, стърчаща от гърдите, оголил зъби в предсмъртна гримаса. Ето го Баркус, с отсечена глава и черти, застинали в последна подигравателна усмивка. Ултин лежеше с въже около шията и подуто и почервеняло лице. Линден Ал Хестиан се взираше нагоре към него с умоляващи очи, сякаш го призоваваше да го избави от болката…

Замръзна, щом видя следващия. Трупът се взираше в забуленото от дим небе с мътни очи върху лице, почти неразпознаваемо от покрилите го множество порезни и прободни рани. Вейлин не бе присъствал, когато Кейнис бе срещнал смъртта си, ала си го бе представял много пъти. Но ужасите, рисувани от въображението му, дори не се доближаваха до това. „Болката му трябва да е била невъобразима — помисли си той и залитна под внезапната тежест на скръб, която смяташе за притъпена. — Съжалявам, братко…“

— Ти не можеше да ги спасиш.

Погледът на Вейлин отскочи към слабичката жена. Лицето ѝ бе извърнато, но той познаваше гласа ѝ също толкова добре като мъртвите наоколо. Когато тя се обърна, очите ѝ бяха бели върху бледото ѝ ъгловато лице — очи, които говореха за дух, летящ свободно от тялото ѝ.

— Ти не можеше да ме спасиш — продължи тя. Тънката ѝ роба бе отвята като плява от вятъра и тя остана гола. По тялото ѝ нямаше белези, защото бе умряла от едно-единствено докосване. Въпреки това сега той не съзираше красота в нея. Знаеше, че кожата ѝ ще е студена като лед, ако я докосне, лишена от всякакъв живот.

— Защо си мислиш, че можеш да спасиш нея? — попита Дарена. — Защото я обичаше повече ли? Тя ли бе онази, която винаги си искал? Затова ли ме остави да умра?

Думите ѝ потънаха в него като сто стрели и го лишиха от сила. Той падна на колене и устните му зашаваха в тихи, безсмислени молби, защото той нямаше думи за нея. Имаше само чувство на вина и скръб.

Дарена премигна срещу него с белите си очи и по застиналото ѝ лице пробяга съжалително мръщене.

— Бедният Вейлин — каза тя. — Защо просто не остана в своята кула? Това също нямаше да те спаси, но поне щеше да имаш няколко години мир.

Той вдиша дълбоко в опит да успокои препускащото си сърце и димът изпълни гърлото му и го накара да се разкашля.

— Вълкът… — изломоти той. — Той зовеше…

— Вълкът. — Тя се засмя — звук по-суров от всичко, което бе чувал от устата ѝ приживе. — За човек, който избягва боговете с такова усърдие, май прекалено охотно се унижаваш пред една умираща останка от Безименния. Той зовеше, вярно е. — Тя тръгна към него и сгъстяващият се облак дим се виеше около голата ѝ фигура като наметало. Той погледна нагоре към нея, замръзнал също като воларианската армия, която бе изклал, взираше се с ужас в ръката, която тя протегна да погали бузата му. Докосването ѝ бе като ледено острие върху кожата му. — Зовеше те на ранна смърт…

— Братко!

Той се събуди, все още с миризмата на дима в ноздрите си, и премигна срещу напрегнатото лице на Норта.

— Какво има? — попита Вейлин.

— Проблеми, както изглежда. — Норта бе развил одеялото, в което бяха скрити оръжията му, и сега натягаше лъка си. — И миризмата.

Вейлин извади меча от своето одеяло и събуди Елеса и Семон, преди да излезе от каютата. Алум вече стоеше на покрива, хванал се с една ръка за мачтата, и се взираше в нещо на запад. Като видя Вейлин, се усмихна криво и каза:

— Аз май имам талант да намирам пирати даже далеч от морето.

Зората се бе разпукала, за да обагри повърхността на езерото в бледорозово под остатъците от мъглата, и бе лесно да се различи какво е привлякло интереса на Алум. Облак дим се издигаше от една горяща лодка на около миля от тях. По размери приличаше на съда на Рака, но изглежда, се носеше на дрейф, пламъците лижеха платното ѝ и покриваха палубата от носа до кърмата. Зад нея Вейлин можеше да различи гъмжило от други лодки — две големи като първата и множество по-малки, скупчени гъсто около тях. Придружаващите сцената звуци бяха тихи, но ушите на Вейлин бяха добре настроени да долавят виковете на борба и ужас.

— Сребърната нишка — обади се Рака откъм румпела. Говореше на Чиен и двамата наблюдаваха далечната бъркотия с професионално презрение. — Или каквото е останало от тях в наше време. Заели са се да грабят селяните, бягащи на юг. Отдавна не съм виждал толкова много от тия копелета на едно място. Все пак три лодки, пълни с невъоръжени селяндури, вероятно са били прекалено апетитна плячка, за да я подминат.

— Какво ще правим, вуйчо? — попита Елеса, като се появи на палубата с лък в ръка.

— Нищо, момиче — каза Чиен, преди да хвърли поглед към Рака. — По-добре да се отклоним на изток за известно време. Няма нужда да привличаме внимание.

— Не можем просто да изоставим тези хора — настоя Елеса, местеше поглед между Вейлин и Чиен. — Вуйчо?

Беше му тежко да гледа съмнението и объркването ѝ, но писъкът бе този, който го накара да вземе решение. Изпълнен с болка и отчаяние, той се надигна от обкръжените лодки и отекна над водите като боен рог, жален и неустоим в своя зов. Вейлин се обърна към Норта и двамата си размениха безмълвно кимване.

— Остани при лорд Норта — каза Вейлин на Елеса. — Той ще ти каже къде да се целиш. Господин Семон, пазете ми гърба, ако обичате.

Младежът затегна колана с меча си и се изпъна.

— Разбира се, милорд.

— Откарай ни там — каза Вейлин на Рака на чу-шин и кимна към лодките.

Лодкарят премигна, изненадан за момент от свободното боравене на Вейлин с думите, после се засмя презрително.

— Само аз командвам тази лодка, чужденецо…

Устата му се затвори, когато Вейлин пристъпи към него, извади ловджийския си нож и го притисна към дебелата му шия — всичко това направено плавно и без колебание, което предотврати всякаква реакция.

— Това не е мъдро — обади се Чиен с натежал от предупреждение глас. — Алената лента има договор със Сребърната нишка…

— Аз нямам. — Вейлин притисна ръба на острието по-силно към шията на Рака и ноздрите на мъжа се издуха от ярост и страх. — Откарай ни там. Веднага.

11.

Лъкът на Норта запя веднага щом скупчените лодки навлязоха в обхвата им. Първата му стрела описа висока дъга и се заби в гърба на един мъж на предната палуба на най-близкия съд. Той бе лесно разпознаваема мишена, защото бе зает да къса дрехите на някаква бясно съпротивляваща се жена, преди стрелата да го улучи. Тъкмо нейните писъци бяха стигнали до Вейлин — писъци, които утихнаха, когато нападателят ѝ се надигна и се олюля, опитвайки се напразно да достигне стрелата, стърчаща от гърба му. Стрелата на Елеса го улучи в гърдите и го събори във водата.

— Това решава нещата — каза Чиен с горчиво примирение и надигна тоягата си. — Трябва да ги избием до един — обърна се към Рака. — Ако вестта за това стигне до братята им, ще започне война.

Лодкарят кимна неохотно, все още вперил очи в очите на Вейлин.

— Това вече не е необходимо — изграчи той и сведе очи към ножа, все още притиснат към гърлото му.

Вейлин изсумтя доволно, прибра ножа в канията на колана си и се обърна да погледне към бързо приближаващия се хаос. Докато се носеха към него, пламъците, обхванали по-голямата лодка, се издигнаха още по-нависоко, образувайки още по-гъст облак дим, който лиши Норта и Елеса от нови мишени. Семон и Алум работеха с греблата, за да скъсят разстоянието, а ушите на Вейлин доловиха дружния звън на множество арбалети, стрелящи едновременно.

— Залегни! — викна Норта и се просна на палубата, докато градушка от стрели излетя от дима, за да засипе лодката. Елеса изруга, когато една закачи ръкава ѝ.

— Само драскотина — каза, докато Вейлин оглеждаше раната. Кървеше много повече от обикновена драскотина и щеше да се нуждае от зашиване, но сега нямаше време за това.

— Тук все още има работа за вършене — каза ѝ той и кимна към кърмата.

Тя се намръщи на безизразния му тон, но както ѝ бе станало навик в последно време, запази отговора си за себе си. Сложи стрела на тетивата, подаде се, изпъна лъка и стреля, и веднага се скри отново, когато три арбалетни стрели изсвистяха над главата ѝ.

— Е, един по-малко — каза Елеса спокойно.

— Алум — каза Вейлин и тръгна към носа. — Ще бъдеш ли така добър да дойдеш с мен? Господин Семон, остани тук и се грижи за господин Ерлин. Освен това… — Той млъкна и хвърли поглед назад към Рака, преди да го върне към Семон. — Погрижи се нашият капитан да не реши да ни напусне.

— Както наредите, милорд.

Вейлин приклекна зад дебелия дървен блок, който се издигаше от носа. По него имаше много стари белези, вероятно в резултат на случаи като този. Вейлин изчака носът да се чукне в друг корпус, след което стана и се метна на палубата на съседната лодка, като пътьом изтегли меча от гърба си. Вдясно от него някакъв мъж веднага изскочи от дима, вдигнал високо над главата си оръжие с широко острие, което приличаше на сатър. Стрелата на Елеса звънна покрай ухото на Вейлин и се заби в гърдите на мъжа, преди да е успял да нанесе удар, като го прониза от гръдната кост до гръбнака. Вейлин прекрачи бързо издъхващия и вдигна меча си навреме, за да парира мушкането на едно закривено копие, което се стрелна от зловонния мрак.

Мъжът отдръпна копието и опита пак, като този път го насочи със замах към очите на Вейлин. Беше бърз и явно опитен, а смръщеното му разярено лице бе оцапано с кръв от скорошното клане, но гневът го правеше непохватен. В замаха му имаше прекалено много енергия, което накара оръжието да опише широка дъга, след като пропусна целта си, и остави лицето и шията му оголени. Ударът на Вейлин го разсече от брадичката до челото и обезобрази вече кървавата му физиономия. Той обаче остана вкопчен в живота и се дръпна назад, като пръскаше кръв и ломотеше в паника. Мятането му донесе полза с това, че възпря четирима от другарите му, които се опитваха да нападнат новодошлия, но бяха принудени да избегнат размахваното му напосоки копие. Това забавяне бе достатъчно за Норта да убие двама от тях с по една точно насочена в гърдите им стрела. Трети бандит изруга и изблъска настрани своя все още мятащ се другар, така че онзи падна през перилата в езерото.

Алум се хвърли на пътя на двамата оставащи бандити, когато те подновиха атаката си. Копието на мореската се превърна в размазано петно, когато той го завъртя първо наляво, а после надясно, за да разпори гърлото на единия и да среже дълбоко ръката на другия. Мечът на мъжа падна от безчувствените му пръсти, той изкрещя от болка и ярост, обърна се и се опита да избяга в дима, но рухна мъртъв, когато метателният нож на Вейлин го улучи между плешките.

— Моля ви…

Жената от предната палуба се свиваше в краката му. Бе притиснала разкъсаните си дрехи към слабичката си фигура. Вейлин трепна при вида на гръбнака ѝ — кокалчетата стърчаха от стопената от глад плът. Явно жената бе страдала много още преди да стане жертва на бандитите.

— Не се надигай — каза ѝ Вейлин, приклекна и сложи ръка на рамото ѝ. — Още не е свършило.

Тя поклати глава и го погледна. Лицето ѝ бе изпито от лишения, веждите ѝ бяха смръщени по-скоро от смайване, отколкото от страх.

— Товарът — каза тя и посочи една пролука между дъските на палубата. — Ако пламъците стигнат до него…

Вейлин надзърна между дъските и видя някакви големи глинени стомни, както и няколко чифта ярки очи, взиращи се от мрака. Като се приведе по-наблизо, различи сгушените фигурки на деца, всичките мършави като коленичилата до него жена.

— Какво е това? — попита я той и посочи стомните.

— Нафта. Носим я от вкъщи, по целия път. Мъжът ми каза, че с нея ще си купим нов дом. — Тя нададе горчив смях, който бързо се превърна в кашлица. Вейлин изду ноздри и подуши дима, и осъзна, че в него има гъст маслен дъх, много различен от дървесния дим. Спомни си как внезапно бе лумнал огънят, обхванал първата лодка, огледа бързо палубата и видя няколко пламъчета по въжетата и дървото.

— Алум — каза той и се надигна. — Трябва ни вода…

— Вуйчо!

Викът на Елеса привлече погледа му на изток точно навреме, за да види десетина малки лодки, изникващи от дима, всяка с петима или повече души, мнозина от които се целеха с арбалети право в него. Той се хвърли на палубата и чу глухите удари на забиващи се в дървото стрели. Когато залпът спря, се огледа за жената и я видя невредима, сгушена до един чувал със зърно. Чу приглушена ругатня и погледна към Алум. Ловецът се мъчеше да увие един парцал върху порезна рана на предмишницата си.

Откъм бандитите се донесе хор от гневни викове и Вейлин се надигна, за да види как един от тях се катурва в езерото със стрела в шията. Бързо последваха още стрели, когато Норта и Елеса, вече с предостатъчно мишени на разположение, започнаха непрекъснат обстрел. Още трима бандити паднаха, преди четири лодки да се отделят от групата; гребците им се трудеха усърдно, за да ги изравнят с лодката на Рака. Останалите продължиха към Вейлин, докато арбалетчиците трескаво се мъчеха да презаредят оръжията си. По негова преценка двамата с Алум скоро щяха да се изправят лице в лице срещу трийсет или повече бандити. Макар че Вейлин Ал Сорна от легендата дори не би се изпотил при такова съотношение на силите, никога не бе стигал до безумието да вярва в собствената си легенда.

Погледът му се насочи към стомните с нафта долу и в ума му изникна една идея — урок, който сестра му веднъж бе дала на воларианците.

— Качи децата си на палубата — каза той на жената. — Бъдете готови да скочите на нашата лодка, когато ви кажа.

Тя хвърли блеснал уплашен поглед към приближаващите се бандити и кимна, отиде до люка и повика децата отдолу. Докато изкарваше хленчещите дребосъчета на предната палуба. Вейлин слезе в трюма, за да вземе колкото стомни може да носи.

— Ще пием за нашата собствена смърт ли? — поинтересува се Алум с объркана усмивка, докато гледаше как Вейлин отпушва една стомна. Проследи го как откъсна ивица груб плат от един чувал със зърно, изля малко нафта върху нея, за да я напои, и я натъпка в гърлото на стомната. После, като видя езиче пламък, ближещо едно въже, поднесе стомната към него, за да запали напоения парцал.

— Предполагам, че ти имаш по-добър прицел за тази работа — каза Вейлин и подаде горящата стомна на Алум.

За секунда мореската изгледа със съмнение стомната, преди да повдигне вежди с разбиране. Взе я от Вейлин, изправи се, приведе се за момент, за да избегне мигновения залп от арбалетни стрели, а после се надигна отново. Замахна бързо през рамо и запрати стомната във въздуха. Импровизираният фитил оставяше огнена диря, докато стомната летеше към приближаващите се бандити. Падна право по средата на челната лодка и избухна в ярко кълбо от жълт пламък. Надигнаха се писъци, когато хората в нея се замятаха в лумналия пожар, биеха с ръце по пламъците, които прояждаха дрехите и стигаха до плътта отдолу. Само след секунди лодката бе празна и се носеше неуправляемо, а водата около нея бе пълна с пляскащи мъже и издигащ се дим.

— Хитър си като чакал — каза одобрително Алум и протегна ръка за нова стомна.

Двамата заработиха в постоянен ритъм — Вейлин приготвяше стомните, а мореската ги мяташе с непогрешима точност. За няколко минути хвърли шест и водата вляво от тях се изпълни с пищящи мъже и горящи лодки. Вейлин видя как двата оцелели съда бързо обърнаха и изчезнаха в дима, като бандитите белязаха оттеглянето си с крещене на множество яростни обиди и прощален залп от арбалетни стрели, никоя от които не улучи.

Всяко победно чувство обаче се изпари, когато Вейлин чу звън на метал откъм лодката на Рака. Един от четирите бандитски съда, отделили се от групата, се носеше неуправляемо, хората от екипажа му бяха набучени със стрели и лежаха мъртви или умиращи. Но останалите три бяха успели да доведат атаката си докрай и десетина бандити се бяха прехвърлили на лодката на Рака с оръжия в ръце. Вейлин видя как Елеса нанася силен ритник в главата на един, отхвърляйки го обратно през борда. После избегна посичащия удар на друг и мъжът умря от мушването на меча на Норта секунда по-късно.

Предупредителен вик се надигна в гърлото на Вейлин, като видя как двама бандити изскачат зад брат му, но заглъхна, когато зад тях се появи Чиен. Тя вдигна тоягата над главата си и я завъртя, при което дървеният прът се раздели и лъсна еднометрово стоманено острие. После ръката на Чиен сякаш се превърна в размазано петно и острието проблесна, докато тя се отпускаше на едно коляно. Двамата бандити залитнаха назад и паднаха, кръв шурна от почти еднаквите срезове на вратовете им.

В следващия миг Чиен се завъртя към кърмата, където Вейлин можеше да види как Семон и Рака трескаво отбиват главната група атакуващи. Семон бе успял да убие един и мечът му бе почервенял до дръжката, докато парираше ударите на враговете си. Останалите бяха възпирани от Рака, който се бе въоръжил с брадва и я размахваше с бързина, която говореше повече за сила, отколкото за умение.

Чиен скочи сред оцелелите бандити и сега сякаш цялото ѝ тяло се размаза, когато острието ѝ забляска отново. Само след секунди всичко бе свършило: трима бандити лежаха мъртви, а единственият оцелял стоеше на колене с празни ръце и навел глава чак до палубата в явен знак, че се предава. Вейлин видя как устните на Чиен помръднаха, може би в извинение, преди да забие върха на острието си в основата на черепа на коленичилия мъж.

— По-бързо! — извика тя на Вейлин, подканвайки го с припрени жестове, преди да посочи с окървавената стомана към бягащите лодки. — Трябва да довършим останалите.

— Сталхастите дойдоха за първи път миналата пролет. — Името на слабата жена беше Ан-Джин и тя говореше с акцент, много различен от този на Чиен, в гласа ѝ имаше мекота, която не подхождаше на разказваната от нея история. Беше родом от някакъв хълмист район близо до северната граница и сега седеше на кърмата с петте си деца и обясняваше как тя и съселяните ѝ били принудени да напуснат домовете си.

— Тогава бяха само стотина — продължи тя. — Отмъкнаха нафтата, която вадим от земята, и някои от младите, като убиха всеки, който опита да се съпротивлява.

— Значи това е била единствената им цел? — попита Вейлин. — Грабежи и убийства?

Тя поклати скръбно глава.

— Те дадоха да се разбере, че това е само първото от много нападения. Казаха ни, че техният бог е добил плът и сега язди начело на ордата им. Скоро щял да връхлети на юг, за да заграби всички богатства на Търговските крале. Докато крадяха и убиваха, се смееха, но когато заговореха за своя бог, нямаше смях. Всеки се кланяше, щом изричаше името му, и то бе произнасяно шепнешком.

— Името му ли? — попита Вейлин.

Ан-Джин кимна и изрече кратка фраза на чу-шин, която го накара да се смрази.

— Братко? — обади се Норта. — Какво каза тя?

— Сталхастите имат водач — промърмори той в отговор. — Човек, когото явно смятат за жив бог. Името му… — Нададе тих смях и поклати глава. „Без съмнение е обикновено съвпадение.“ — Буквално името му се превежда като Мрачния меч.

При тези думи Елеса се засмя — нещо, което не я бе чувал да прави от много дни.

— Колко грубо от негова страна да не поиска разрешението ти, вуйчо. — И като видя озадачената физиономия на Алум, добави бавно на езика на Кралството: — За моя народ той — кимна към Вейлин — е Мрачния меч. Споменава се в Пророчествата на Девата като велика и ужасна напаст срещу всички, които се радват на любовта на Отеца, впоследствие реабилитиран от думата на Благословената лейди Рева, както е записано в Единадесетата книга. — Тя затвори очи и издекламира думите с точност, родена от голям опит: „И дойде Мрачния меч в Алтор в момента на най-голямата му нужда, и със стоманата и яростта си отми своите грехове с кръвта на враговете ни“.

Тя отвори очи и се взря във Вейлин с необичайна сериозност.

— Така просто не върви, вуйчо. Не може да сте двама. Това е богохулство.

Вейлин ѝ хвърли изпепеляващ поглед и се обърна пак към Ан-Джин.

— Значи затова избягахте?

— Не веднага — отвърна тя. — На другия ден дойдоха войниците на Търговския крал и офицерът ни каза, че това било само набег и е трябвало да браним по-усърдно кралската собственост. Освен това бяхме глобени, че не сме изпълнили нормата си за сезона. През следващите месеци сталхастите нападнаха и други села и всеки път бяха все по-многобройни, крадяха все повече и убиваха все повече. След време Търговският крал прати армията си, която също взимаше от нас. „Войниците трябва да ядат — казаха ни, — за да могат да се бият във ваша защита.“ След няколко седмици те се върнаха, каквото бе останало от тях, петнайсет-шестнайсет прегладнели ужасени окаяници, които се опитаха пак да крадат от нас. Мъжете от селото ги убиха с кирки. Опитахме се да останем, някои от старейшините казваха, че и по-рано е имало завоеватели, които са идвали и са си отивали, че дори омразните племена, вилнели по целия път до столицата, могат да бъдат подкупени със злато или нафта. Но после — лицето ѝ помрачня още повече — дойдоха другите.

— Кои други? — попита Вейлин.

— Другите слуги на Мрачния меч, но те не бяха сталхасти. Бяха хора като нас от северните села и все още ни приличаха по език и облекло… но бяха променени. Повечето нямаха коне и носеха твърде малко оръжия и доспехи, но говореха само за него, за любовта си към него, „Всички вие ще бъдете спасени пред взора на Мрачния меч“ — така казаха, а после обесиха монаха, който се грижеше за храма ни, на портата и му разпориха корема, докато краката му още приритваха. Тогава разбрах, че не можем да останем. Исках да заминем на изток, към брега, и да използваме нафтата, за да си платим пътуване с кораб, който да ни откара надалеч. Но мъжът ми беше на друго мнение.

Тя хвърли суров поглед към двете дрейфуващи лодки, останали вече на няколкостотин крачки зад тях. Огънят явно бе достигнал до товара на втората, защото в сърцевината на димния облак можеше да се види ярко огнено цвете.

— Той винаги се мислеше за по-умен от другите — добави тя.

— Глупави селяци — промърмори Рака откъм румпела, вперил поглед към северния хоризонт, където търсеше следи от плячката им. — Трябваше да продадете нафтата си на първия срещнат търговец. Колкото по-надалеч пътувате, толкова по-вероятно е някой като мен да ви я вземе. — Обърна злобен поглед към Алум и Семон, които работеха с греблата. — По-бързо, чуждоземни отрепки! Ако те стигнат до брега, цялата Сребърна нишка ще ни връхлети до смрачаване и няма да са в милостиво настроение.

— Какво каза този? — попита Алум Вейлин.

— Трябва да се движим по-бързо. — Вейлин стана и побутна с ботуша си превития гръб на Семон. — Почини си. Аз ще те сменя.

Двамата с Алум гребаха повече от час, а скоростта на лодката се увеличаваше от платното, което Рака умело насочваше така, че да се възползва по най-добрия начин от вятъра.

— Ха! — възкликна лодкарят от румпела, оголил зъби в хищна усмивка. — Те отиват в Залива на чаплата.

— Това добра новина ли е? — попита Вейлин с пъшкане, докато продължаваше да гребе.

— Тук течението се движи на запад. — Рака кимна към платното. — Ние можем да използваме вятъра, за да му противодействаме, а те не. Ти и ти. — Той посочи Норта и Елеса. — Минете напред. Убийте ги, когато се доближим достатъчно. Ама всичките.

След като Вейлин преведе заповедта, двамата стрелци заеха позиция на носа на лодката, сложиха стрели на тетивите и зачакаха съдът на бандитите да попадне в обсега им. След може би още двайсетина минути гребане Вейлин чу Елеса да казва:

— Това… кораб ли е?

Несигурността в гласа ѝ накара Вейлин да спре по средата на загребването. Той стана и се обърна към носа, без да обръща внимание на лаещата заповед на Рака да продължава. Видя някакъв много голям силует, който изникваше от мъглата на няколкостотин крачки от тях. Наистина бе по-скоро кораб, отколкото лодка. Водата се надигаше пред тъмния му корпус, докато той пореше езерото, тласкан напред от по десетина гребла от двете си страни. Вместо едно платно имаше три и на най-предното бе изрисуван с бяло символ, който Вейлин бе видял за последно когато посланик Кон представяше акредитивните си писма: печатът на Търговския крал Лиан Ша.

Видя на предната палуба на кораба мъже, облечени в червено, с вдигнати и изпънати лъкове. Докато гледаше, те стреляха като един и облакът стрели описа висока дъга, преди да се изсипе върху двете лодки на бандитите. Повърхността на езерото кипна от падащите стрели, които покриха и двете лодки толкова нагъсто, че със сигурност нито един бандит не оцеля.

— Небесата отново дрискат върху мен! — изруга Рака и налегна силно румпела, като същевременно теглеше въжето, управляващо платното. Лодката покорно се наклони надясно и се заклати за момент, преди да се стабилизира. — Връщай се на греблото си — нареди рязко на Вейлин. — Ако успеем да стигнем до брега навреме… — Гласът му заглъхна, а очите му се разшириха, щом зърнаха нещо на запад. Вейлин се обърна и видя още три лодки да изплуват от мъглата. Бяха по-малки, но имаха множество гребци и носеха на платната си същия символ. Беше очевидно, че се движат прекалено бързо, за да могат да им се измъкнат.

Ръката на Рака падна от румпела и той се обърна към Чиен и каза кисело:

— Черния възел?

Тя кимна и устните ѝ помръднаха в нещо средно между усмивка и гримаса.

— Правилото е ясно — каза тя и в гласа ѝ се долавяше само лека извинителна нотка.

— Ако не съм го казвал досега — започна лодкарят, — винаги съм намирал твоята компания за извънредно неприятна…

Тоягата на Чиен се раздели с щракване и острието го резена през гърлото. Рака се свлече на колене, гъргорейки, докато кръвта бликаше от зейналата рана под брадичката му. Строполи се по лице на палубата и след няколко потрепервания замря.

— Вас може и да ви пощадят — каза Чиен на Вейлин. Кимна към Ан-Джин, която се свиваше уплашено, стиснала ужасените си деца. — Кажи им, че тези са били наши пленници, и може да пощадят и тях.

Тя си пое дълбоко дъх, хвана меча си на обратно и опря върха му току под гръдната си кост, стиснала зъби в очакване на пронизването. Вейлин замахна, преди да успее да забие оръжието в себе си, и я улучи с кокалчета на пръстите си току под носа. Главата ѝ се отметна назад и тя се олюля, но очите ѝ намериха сили да го изгледат с чиста омраза, преди да се свлече в безсъзнание на палубата.

— И сега какво? — попита Норта в последвалото мълчание.

Вейлин повдигна въпросително вежда към Ерлин, който му отвърна с немощна усмивка.

— Ние се съюзихме с престъпници — каза той. — Освен това се притекохме на помощ на контрабандисти и пътувахме без разрешение през владенията на Търговския крал. Всички тези провинения се наказват със смърт.

Вейлин погледна бързо приближаващата се лодка с размери на кораб, която скъсяваше разстоянието с всеки замах на множеството си гребла. Вече бе достатъчно близо, за да забележи, че всички стрелци на предната палуба са сложили стрели на тетивите, макар че още не бяха вдигнали лъковете, което му донесе мъничко утеха.

— Оставете оръжията — каза той, разпаса собствения си меч и го остави да падне на палубата. После се качи на покрива и направи прецизно премерен поклон към приближаващия се съд, с глава наведена съвсем малко и гърдите само леко наклонени напред, а ръцете вдигнати на нивото на кръста му и разперени встрани. Ерлин го бе научил на този поклон на „Морска оса“ като подсигуровка за подобни случаи: това бе поздравът на благороден посланик към двора на Търговския крал. Несигурността му в ефекта от този жест не бе разсеяна от спонтанната вълна смях, долетяла откъм стрелците на предната палуба.

— Това явно не е добър знак — промърмори Норта, преди носът на кораба на Търговския крал да се забие в корпуса на лодката и да изпопадат на палубата.

Втора част

Страхувай се от мъжа с копие повече,

отколкото от мъжа с меч.

Страхувай се от мъжа на кон повече,

отколкото от мъжа с копие.

Страхувай се от мъжа с арбалет повече,

отколкото от мъжа на кон.

И най-вече, страхувай се от старицата,

която идва с нож, докато лежиш ранен

след края на битката, защото тя изобщо

не се страхува от теб.

Войнишка поговорка, Изумрудената империя, около началото на третия век на Божествената династия

Записките на Луралин

Вторият въпрос

След като съм прочела няколко описания на живота на брат ми от хора, които се ласкаят с титлата „историци“, откривам, че съм поразена колко често те използват фразите „управление чрез ужас“ и „път към разрухата“, особено по отношение на началото на неговите завоевания. И макар че аз категорично отхвърлям всякакви намеци, че някога бих действала като защитничка на брат си, възнамерявам да изложа на тези страници правдивия си разказ. Ето защо мой дълг е да кажа, че първите крачки на Келбранд Рейерик по пътя към божествеността не бяха нито ужасни, нито разрушителни. Много завоеватели през цялата история са градили властта си върху комбинация от военна мощ и последвало подчиняване на едно наплашено население. Други, като брат ми и приказната Огнена кралица от варварския Изток, са по-мъдри, защото знаят, че за да е дълготрайна една власт, покорените трябва да имат причина да обичат покорителите си.

Издигането на Келбранд за скелтир на Кова бе последвано от едногодишно укрепване на властта. Съперниците бяха безцеремонно отстранени с добре обмислено използване на битки и лични предизвикателства. Съюзите с много от другите скелдове бяха подсигурени чрез брак — Келбранд взе четири дъщери на други скелтири за жени и омъжи сестрите и братовчедките си за различни синове на сталхастите. Когато го призоваха на Великата могила да отговори на втория въпрос, той без съмнение беше най-могъщият скелтир, живял някога, макар че още не бе постигнал пълно господство.

Този път нямаше никаква драма, когато местра-дирмарът направи обявлението си, макар че аз пак забелязах явна неохота в държането на стареца. Забелязах също как събралите се по-нисши жреци се обърнаха и отдалечиха бързо, когато той свърши, с което още веднъж потвърдиха успеха на втората крачка на Келбранд към признаването му за местра-скелтир.

Местра-дирмарът се позабави за секунда, преди да последва събратята си в дълбините на Великата могила, и аз успях да доловя тихо изречените му думи към брат ми.

— Откажи се от този път, Келбранд Рейерик. И двамата знаем, че третият въпрос не ти е по силите. Ти си прекалено самовлюбен, за да му отговориш.

Други скелтири биха се наежили при тази обида, но Келбранд просто се засмя.

— Не, продажни глупако. Аз съм прекалено самовлюбен, за да не го направя.

— Какъв беше? — попитах го, докато яздехме обратно към лагера. Макар че той бе споделил с мен много от онова, което му бе казал брат ни, голяма част все още оставаше скрита. — Какъв беше вторият въпрос?

— Съвсем прост всъщност — отвърна той. — Попита ме: Какво е бог?

— А отговорът?

— Всичко с времето си, кончето ми. — Той се засмя и пришпори коня си в галоп. — Всичко с времето си.

Големият удар на Келбранд за осигуряване на господството му над Хаста дойде на следващата пролет, когато той убеди другите скелтири да му отстъпят контрола над могилите си. Келбранд отдавна разбираше, че истинското богатство на сталхастите се крие в могилите, откъдето черпим желязото си и топим стоманата си. Всяка могила си има собствена група колиби и работилници, където робите се трудят, за да създадат от метала оръжия и брони, докато други работят в конските заграждения, където отглеждаме най-добрите коне на света. За този труд отдавна се смята, че е под достойнството на родените в Хаста. Всъщност набезите, които правехме срещу южните земи, често бяха породени от нуждата да попълним работната си сила, защото робите са склонни да умират само след десетина години полезна употреба. Цялото това начинание несъмнено вършеше работа за производство на висококачествена стомана, но в същото време бе ужасно неефикасно.

— Всеки сезон трябва да оставяте половината си воини, за да пазят могилите ви и да бичуват робите ви — обясни Келбранд на събраните скелтири. — Ако искаме някога да стигнем до Златното море, това трябва да се промени. Оставете могилите си в мои ръце. Те все още ще са ваши, всички роби и стомана ще са ваши, но аз ще ги надзиравам и печалбите ще са големи.

— Но кой ще ги пази? — попитаха скелтирите. — И кой ще бичува робите?

— Скоро сталхастите ще се обединят — отвърна Келбранд. — И няма вече скелд да краде от скелда. Що се отнася до робите… — Той направи пауза и помня как тънка усмивка заигра по устните му, когато наведе глава и промърмори нещо на езика на южните земи, непознат за никой от присъстващите, освен мен. — Кой бог има нужда да бичува поклонниците си? — Усмивката изчезна и той вдигна отново глава и изписа на лицето си решителното мръщене, което се очаква от един скелтир, преди да отговори: — Те ще започнат да се боят от самия вид на Мрачния меч много повече, отколкото от целувката на вашите бичове.

Имаше възражения, разбира се, надигнаха се някои гласове на порицание към човека, който нарушава вековните традиции и ни отклонява от пътя, предначертан от Невидимите преди безброй години. Това принуди Келбранд да участва в нова кратка поредица от битки и предизвикателства и след още една година всички могили бяха в негови ръце.

— Какво виждаш, конче? — попита той, докато обикаляхме колибите, струпани около една от най-големите могили в Желязната степ. Някой отдавна забравен предтеча я бе кръстил Юмрука на Невидимите и оттогава поколения сталхасти се бяха сражавали за власт над нея, толкова богата на руда бе тя. До неотдавна Юмрука се намираше в ръцете на скелда Вотен, чийто скелтир, твърдоглав мъж, злощастно привързан към името си, бе предпочел смъртта под подчинението. Привидно Юмрука си остана собственост на Вотен, но всеки глупак можеше да види, че сега тук властва единствено брат ми.

— Виждам робски коптори — отвърнах, като оглеждах схлупените колиби. Мръсотията течеше по плитки канали в тесните улички и цялото място вонеше на дим и човешки нечистотии. Повечето обитатели бяха на работа в мините или в конюшните и малцината, останали тук, старателно се затваряха в колибите си, докато минавахме. Тук-там в някое сенчесто кътче лежеше тяло със смъкнати дрехи и покрито с мухи. Колкото и да ми се иска да кажа, че съм изпитала прилив на състрадание в този момент, неприятната истина е, че бедите на робите никога не са безпокоили особено ума ми. Те не бяха Хаста и тяхната робия и труд бяха необходими неща, благословени от жреците. Винаги е било така.

— Виждам болести и смърт — добавих, като преглътнах и покрих носа си със смачкано парче коприна. — А също и никакви причини да оставаме тук. Освен ако не искаш да гледаш как сестра ти губи закуската си.

— Погледни по-внимателно — каза той и спря до една от колибите. Бутна вратата и разкри пръстен под и няколко жалки притежания: одеяло, стар железен тиган. Отне ми секунда да различа двете мършави фигури, сгушени в неосветените дълбини на колибата — жена и момиче. И двете бяха затворили очи и навели глави, както се изисква от такива като тях, когато по-висшите ги гледат.

— Какво виждаш? — настоя Келбранд.

Забелязах колко яростно жената стиска момичето, колко близо до себе си го държи. Докато погледът ми се задържа, момичето потрепери, хленч се изтръгна от устните му и накара жената да го погали по немитата мазна коса; шаваше устни в почти недоловими думи на утеха.

— Майка и дете — казах. — Страхуват се от нас.

— Прави ли са, че се страхуват?

— Разбира се. Безстрашният роб не е роб.

— Вярно е. — Келбранд заговори тихо на жената и детето на езика на южните земи, който бе най-широко разпространен сред робите: — Извинете ни за нахлуването.

После затвори вратата и подновихме разходката си. Келбранд ме поведе към работещите в основата на Юмрука.

— Страхът е също толкова необходима част от ставащото тук като робския труд — каза той. — Но е скъп, защото създаването на страх също изисква усилия от наша страна.

Скоро колибите се смениха с простора от гол камънак, който заобикаляше могилата, разкривайки гледката на множество работещи роби. Юмрука приличаше на половин гигантска загнила ябълка, със страни разядени от кариерите, където се блъскаха робите. „Като червеи в плът“, помислих си, оглеждайки множеството. Те никога не бяха подлагани на точно преброяване, защото умираха твърде бързо. Единственото мерило за стойността им бе количеството руда, което изкопаваха от скалите. Когато добивът намалееше, вотените щяха да тръгнат на набези, за да попълнят работната сила.

— Както виждаш. — Келбранд направи широк жест към кипящата наоколо работа, от кариерите до дългите редици роби, тикащи колички или носещи пълни с руда кошници към забулените в дим сгради, където се трудеха ковачите. Войниците бяха навсякъде, поне няколкостотин, предимно на коне и стоящи в мълчалива бдителност. На всеки няколко минути някой обръщаше коня си към някоя редица роби, движеща се мъничко по-бавно от другите. Това внимание обикновено бе достатъчно, за да ги подтикне към по-големи усилия. Ако воинът намереше реакцията им за незадоволителна или пък го измъчваше скука, откачваше дебелия бич от волска кожа от седлото си. Тези бичове издаваха особено силно плющене, докато се виеха във въздуха измамно бавно. Повечето воини се задоволяваха да оставят някоя и друга кървяща резка върху лицата и ръцете на по-мудните роби, но други бяха по-изобретателни.

— Ето този човек например. — Келбранд посочи един воин, който ловко бе увил бича си около глезена на някакъв роб и го влачеше по камънака. Лицето на воина бе застинало в израз на решителен гняв, а не жестокост, все едно вършеше някакво досадно задължение. — Той би предпочел да препуска през Желязната степ със сокол на китката — продължи брат ми. — Или да се хвърли с копие в ръка в сърцето на боя, жаден за слава и за благосклонността на Невидимите. Но тук намира не повече слава от обикновен пъдар и нашата велика мисия страда от това.

Воинът рязко спря коня си, когато Келбранд му извика и закрачи към него, вдигнал ръка.

— Местра-скелтир — каза воинът, бързо слезе от седлото и падна на едно коляно. Титлата още не бе дадена официално на брат ми от жреците, но още тогава бе станало нещо обичайно да се обръщат към него така.

Келбранд не обърна внимание на коленичилия воин, а вместо това отиде при роба и се наведе да развие бича от глезена му.

— Ранен ли си? — попита го на южняшкия език, докато мъжът го зяпаше с ужас и неразбиране. — Сестро — извика Келбранд към мен с глас, натежал от състрадание. — Донеси вода!

Подчиних се без колебание, вече свикнала със склонността на брат ми към неочаквано театралничене. Отидох до най-близката каца, загребах вода с една кофа и я занесох на Келбранд, а после загледах как той поднесе с шепи течността към устата на роба. Видях кървящите ожулвания по челото и крайниците на мъжа, достатъчно дълбоки, за да оголят мускулите под кожата. Подобни рани обикновено биха довели до бърза екзекуция, защото щяха да го направят нетрудоспособен за няколко дни.

— Не се страхувай — каза Келбранд на роба, като загреба още вода и му я поднесе. После стана и повика двамата воини, които ни бяха придружавали през копторите.

— Препуснете към нашия лагер и доведете лечителя!

— Лечителя? — попита объркано воинът, който бе нанесъл наказанието. Случката бе привлякла вниманието на няколко от събратята му и аз скрих опасенията от лицето си, когато се озовахме в кръг от обикалящи ездачи. Всичките бяха вотени, до неотдавна свирепи и омразни врагове на ковите. Аз обаче не виждах в тях агресия, само също толкова дълбоко неразбиране.

— Какво беше провинението на този човек? — попита Келбранд коленичилия воин.

— Той срещна погледа ми, местра. Полага се смърт за роб, който погледне в очите човек, роден в Хаста. Така са отредили жреците.

— Не ми говори за жреци — изръмжа Келбранд и лицето му почервеня. Видях го как демонстративно се овладя, вдиша дълбоко и прокара трепереща ръка през косата си. — Вината не е твоя — каза той тихо, сякаш обзет от внезапно осъзнаване. — Твърде дълго онези, които стоят между Хаста и Невидимите, са ни водили по неверния път.

Безпокойството ми се усили, когато видях как воините се споглеждат несигурно. За щастие Келбранд винаги бе майстор в това да не допуска мислите на публиката му да се спират върху неудобни идеи.

— Не сте нужни повече тук — каза им той. — Върнете се във вашия скелд. Ловувайте, упражнявайте уменията си, учете младите. Кажете на всички, че голямата езда до Златното море ще започне скоро.

— Но… — започна един от воините и посочи към кариерите. — Робите, местра-скелтир.

— Робите ли? — Келбранд сведе поглед към ранения мъж в нозете си и усмивката му бе пълна колкото с топлина, толкова и с чувство за вина. — Тук вече няма роби. Оставете тази могила и тези хора на мен, защото сега техният труд ще е и мой.

Беше нужна още немалко изобретателна риторика, преди воините на Вотен да вържат лъковете и копията за седлата си и да препуснат към лагера на своя скелд. По заповед на Келбранд всеки от тях остави по едно оръжие. Всички бичове от волска кожа бяха струпани на върха на най-голямата кариера, където застана той, за да се обърне към събраните роби. Те стояха в мърляви редици под него и се взираха нагоре към странния висок сталхаст с глас, който сякаш достигаше до всяко ухо с неестествена лекота.

— Тези неща — каза Келбранд и посочи скупчените бичове — никога повече няма да докоснат кожата ви. Заклевам ви се в това. Много са престъпленията, които са ви довели тук, и голяма е болката ми от всичко, което сте изстрадали. Но знайте: днес Мрачния меч ви взе под своя закрила и ще ви пази, сякаш сте от собствената му кръв. От сега нататък всеки труд ще бъде възнаграждаван. Никой няма да гладува. Преди кирка да докосне отново тази могила, ще построим истински къщи, в които хората да живеят на топло и сигурно. Засега вървете и почивайте. Утре ще строим и за да знаете, че държа на думата си, Мрачния меч и обичната му сестра ще останат и ще строят с вас. Няма да си тръгнем оттук, докато всичко не стане както трябва и всички рани не заздравеят.

Овациите бяха неочаквани, може би защото не вярвах, че някой от събраните хора, зяпащи нагоре към нас, има сили за това. Но те заликуваха — отначало тихо и треперливо, като акорд, изтръгнат от струните на лира от неопитни ръце, а после все по-силно с всеки миг, докато звукът не заехтя мощно и звънливо. Ръце се вдигаха благодарно, хора падаха на колене, други ридаеха, но всички до един викаха и благославяха Мрачния меч.

— Не искам да оставам тук — казах аз, когато той най-после се извърна от прекланящата се пред него тълпа. Спомням си, че лицето му бе странно лишено от триумф или екзалтация. Вместо това на него играеше лека доволна усмивка, която ми напомни за момента, когато майка ми довършваше последния шев на добре изработен елек.

— О, я по-весело, конче — каза ми той. — В края на краищата току-що те направих сестра на бог.

И така, ние останахме сред робите, или занаятчиите, както брат ми държеше да ги наричаме сега. Макар че бяхме двама сред много, никой не вдигна ръка срещу нас. Скоро започнах да разбирам, че Келбранд ги бе запленил в онзи първи ден; сега думите му ги обвързваха по-здраво от всяка верига. Живеехме в техните колиби и търпяхме тяхната смрад, докато той организираше изграждането на по-здрави жилища, като намери занаятчиите със строителни умения и ги назначи за старши. Копторите бяха усърдно съборени и от големите камари трошляк около могилата бяха издигнати нови къщи. Всяка вечер се хранехме с различно семейство и брат ми говореше пред тях за великата ни мисия.

— Вашето поробване е престъпление — казваше им той и те го слушаха с жадни очи и онемели от благоговение. — Престъпление, извършено срещу вас от една клика злодеи, които се наричат жреци. Отдавна водят те сталхастите по грешен път, отдавна ни ограждат от истинското слово на Невидимите. Вашето освобождение е само първата крачка към деня, когато престъпленията на жреците ще бъдат наказани. Засега трябва да строим, да създадем нещо толкова велико, че никога да не могат да го съборят.

По негово настояване аз прекарвах повечето си време в грижи за болните или в преподаване на сталхасткия език, винаги с мила усмивка на устните, която знаех, че рядко докосва очите ми. Занаятчиите никога не се отнасяха към мен с такова благоговение, както към брат ми. Вместо това показваха предпазливо уважение, понякога дори почит, заради кръвното ми родство с божествения им освободител.

— Какво правя тук? — попитах го една вечер, докато седяхме заедно в мизерната колиба, която бе избрал за нас. Келбранд бе забранил да се местим в някоя от новите къщи, докато всички не бъдат довършени. Беше прекарал целия ден в работа, както бе обичайно за него в последно време, трудейки се под напътствията на един майстор строител, който само преди седмици едва не бе бичуван до смърт, задето изпуснал кош руда. Всеки ден брат ми ставаше призори и работеше до тъмно, но сякаш никога не се уморяваше. Аз обаче седях клюмнала до огъня, изтощена от този ден, през който бях принудена да гледам бавната смърт на едно невръстно момченце от дизентерия.

— Нямаш нужда от мен за този фарс — допълних. — Ти си този, когото обожават.

— Имам нужда от теб — настоя той. — Аз не винаги ще съм с тях. В мое отсъствие ти ще си очите на Мрачния меч. И нещо повече. — Изражението му стана по-напрегнато, а гласът му леко се понижи. — Ще бъдеш и мой търсач.

— Търсач ли? И какво ще търся?

— Колко хиляди души живеят в сянката на Юмрука? Колко още ще намерим при другите могили?

Свих уморено рамене.

— Много, предполагам.

— Да, много. И сред толкова много не е ли разумно да предположим, че има и други като теб?

Умората ми се изпари, когато ме осени разбиране, което се смени с растящо безпокойство.

— Искаш да издиря роби с Божествената кръв?

— Вече не използваме тази дума, скъпа сестричке. Но да. Ще ги намериш и ще ги доведеш при мен.

Сведох поглед, понеже безпокойството ми се смени със страх.

— Вечните закони повеляват…

— Всеки извън Хаста, у когото се открие Божествената кръв, да бъде убит, знам. — Доловил страха ми, той се премести по-наблизо и ме прегърна през раменете с твърдата си мускулеста ръка. — Откога Вечните закони ни притесняват?

— Ако те разберат…

— Уверявам те, че когато те разберат, вече няма да има значение.

— Как можеш да си толкова сигурен във всичко? Как може пътят ти да е толкова ясен? Аз не съм сънувала нищо от това.

Ръката му се стегна, притегли ме към утешителната топлина на тялото му.

— Защото аз отговорих на Втория въпрос, нали помниш? — каза той и прокара пръсти през косата ми. — Би ли искала да чуеш отговора?

За моя изненада не исках. Спомням си, че в онзи момент изпитах чувство на дезориентация, сякаш светът се бе разместил около мен, носейки промяна и знание, които нито исках, нито разбирах. Въпреки това трябваше да знам, защото съдбата ми бе свързана навеки с неговата.

— Да, братко — казах.

За миг той ме прегърна още по-здраво, преди да ме отдели нежно от себе си и да обърне лицето ми към своето.

— „Каква е истинската природа на един бог?“ Това ме попита дъртото копеле. Разбира се, въпросът е абсурден. Да отличиш истината от божественото е все едно да изпредеш злато от вода. По една случайност такъв бе отговорът на брат ни. В него имаше достатъчно ексцентричност и елементарно проникновение, за да е приемлив, защото не е в интерес, на жреците да издигнат местра-скелтир, който е наистина мъдър. Тях ги е грижа само за властта, те ценят дребните си луксове и привилегии, добити с кръвта и тежкия труд на Хаста и тези окаяни създания.

Млъкна и по устните му заигра замислена усмивка.

— Можех просто да им дам отговора на Телвар или някаква негова разновидност, която би задоволила Великия жрец и би разсеяла растящото му подозрение. Но открих, че неговото неудобство ми доставя прекалено голямо удоволствие, за да го направя. Затова му казах: „Страхът. Боговете не се раждат от любов, саможертва, свещени писания или вяра. Боговете се раждат и се подхранват от страх. Ето ти, например. Службата ти към Невидимите е абсурдна. Ти избягваш женската компания, поне за пред хората, и прекарваш дните си, пълзейки пред нещо, което никога не си виждал, глас, който никога не си чувал. И всичко това от страх, че то може наистина да съществува.“

Усмивката на Келбранд се превърна в смях, тих и кратък.

— Тогава той ме изненада, конче. Разбираш ли, аз очаквах ярост. Очаквах, дори исках той да се разбеснее срещу мен, да ме нарече богохулник, долен еретик. Ако го беше направил, щях да му се изсмея и да си тръгна, защото ми е дошло до гуша от техните ритуали. Отдавна подозирам, че избягването на жреците може да породи раздор сред Хаста, но вече няма скелд, който би могъл да ми се опълчи, така че какво значение има? Той обаче не побесня и не се разкрещя. Вместо това застина неподвижно и пребледня целият. „Защо си мислиш — попита ме, — че не съм чувал гласа на Невидимите?“ Известно време просто стояхме и се гледахме един друг. Долових истина в думите му, Луралин. Той може и да е отвратителен стар двуличник, но в онзи момент не лъжеше. За него Невидимите си остават реални, също като теб и мен. Затова аз открих нов отговор на Втория въпрос. Каква е истинската природа на един бог? Отчасти страхът, вярно е. Но също и властта. Властта, която идва с вярата. Властта да превърнеш робите в охотни слуги с внимателно проявена доброта, придружена от страх, че всичко това може да им бъде отнето. Власт, която е успяла да привърже сталхастите за векове към група ненаситни старци чрез обещанието за благосклонността на Невидимите и страха, че загубата ѝ ще доведе до смазващия срам на поражението. Но тяхната власт е ограничена, станала е жалка заради неспособността им да осъзнаят нейния потенциал. За да притежавам такава власт, която може да промени света, аз трябва не просто да вярвам в някакъв бог, а да стана такъв.

Намръщи се, като видя угрижената ми физиономия, и протегна голямата си топла длан, за да я сложи на бузата ми.

— Не се страхувай за мен. Умът ми не е увреден, просто е просветлен. Ти питаш откъде идва моята сигурност. Ето откъде. Защото какъв бог щях да съм, ако не можех да предскажа бъдещето?

* * *

Първият, когото намерих, беше момиче. На не повече от петнайсет и родено край могилата. Животът на нищета и редки хранителни дажби я правеха да изглежда като дете. Главата ѝ едва стигаше до раменете ми, а крайниците ѝ стърчаха като бледи клечки от грубите ѝ одежди.

— Как се казваш? — попитах я на южняшкия език и получих в отговор само уплашено клатене на чорлавата ѝ глава. Държеше очите си сведени, неспособна да срещне погледа ми след цял живот раболепие. Потрепери, когато посегнах през завесата от сплъстена коса, за да я хвана за брадичката, и бавно, но твърдо я повдигнах, докато мазните масури паднаха настрани, за да разкрият лицето ѝ. То представляваше оцапан със сажди бял овал и поразително приличаше на порцелановото лице на една кукла, която имах като малка.

— Погледни ме — казах ѝ и продължих да държа брадичката ѝ, докато тя бавно не отвори очи. Сълзи потекоха по саждите на бузите ѝ, докато ме гледаше с нескрит ужас в големите си черни зеници.

— Все трябва да имаш някакво име — казах и тя поклати отново глава.

— Момиче — прошепна тихо като полъх. — Наричат ме само момиче.

— Майка ти? Баща ти?

Ново клатене на глава, придружено от помръдване на костеливите ѝ рамене.

— Никога не съм ги познавала.

Този път говореше достатъчно високо, за да различа акцента ѝ, грубо ехо на диалекта, използван в граничните земи. Видях тик на раздразнение да пробягва по лицето ѝ, докато продължавах да я държа за брадичката, и усетих малка искрица от нещо в нея, същото нещо, което ме бе довело тук. Леко разширяване на очите ѝ ми показа, че и тя го е доловила в мен.

— Ти си много специална — казах. — Ще те наричам Ереса. На езика на сталхастите това означава „бисер“.

— Бисер? — повтори тя. Искреното озадачение върху оцапаното ѝ лице извика усмивка на устните ми — първата истинска усмивка от месеци насам. Днес, години по-късно, разбирам, че именно тогава се е започнало, тогава сърцето ми е поело по дългия път, който да ме отдалечи от корените ми. Това малко, окаяно момиче и простичкото ѝ любопитство бяха пробудили в мен нещо ново, нещо, което не бе свързано с Хаста.

— Лъскав скъпоценен камък — казах аз. — Много рядък, също като теб. — Хванах я за ръка и я поведох навън от бунището, където бе ровила за кокали в купчините боклук. — Ела. Мисля, че е време да се изкъпеш.

Оказа се, че Ереса има дарбата да създава искри от въздуха. Отначало те не бяха нещо повече от дребни цветчета, мимолетни трепкащи сини огънчета, които озаряваха мрака в колибата ни за наша обща радост и за задоволство на брат ми. С времето, чрез премерена смесица от увещания и окуражаване, цветята ѝ пораснаха до продължителни и мощни изблици на чиста енергия. Това мършаво момиченце скоро умееше да поражда пламък във всеки запалим предмет и да спира сърцата на плъхове, а години по-късно и на войниците, които срещаше в битка.

Месец по-късно открих висок младеж, който бе натрупал значителни мускули благодарение на по-добрата храна, осигурена от Келбранд. Усетих как силата му разцъфва, докато той работеше с кирката върху каменна плоча в кариерата; неговият инструмент се забиваше по-дълбоко от другите, всъщност прекалено дълбоко, за да е резултат от мускулите му.

— То действа само на камъка, господарке — каза той и се разшава неспокойно под зоркия ми поглед. — Стига да го погледна и започва да се рони. Държах го скрито през цялото това време. Така ми се струваше най-добре.

— Прав си бил — уверих го. — И не ме наричай „господарке“. Името ми е Луралин и то е единственото, с което е нужно да се обръщаш към мен. А как е твоето?

Срам ме е да кажа, че вече не помня истинското му име, защото навремето ми се струваше, че то няма значение. Аз го кръстих Вариж, древната дума за чук. След това ми стана навик да кръщавам всеки, когото открия. Да отхвърлям предишните им имена бе начин да ги обвържа към Мрачния меч. „Вие сте преродени — казвах им и тези думи скоро се превърнаха в мантра. — Създадени сте наново пред взора на Мрачния меч. Вие ще бъдете негов щит и негово копие в предстоящите битки.“

Не можах да намеря други с Божествената кръв при Юмрука, въпреки че търсих три месеца. Дотогава преображението на онези, които се трудеха в кариерите, от роби в занаятчии бе завършило. Осигуряването на по-добри жилища и храна успя да увеличи добива на руда много повече от всякакъв ужас и бичуване. Но аз знаех, че не само пълните стомаси и здравите стени ги подтикват към такива трудови подвизи, а нещо повече. Виждах го върху всяко лице, докато Мрачния меч се сбогуваше с тях, с обещанието да се върне на другата година: пълна и безгранична всеотдайност. Той наистина бе превърнал себе си в бог.

Гледах как Келбранд се готви за заминаване с глуха болка в гърдите и познатата размътеност в главата, която се дължеше на неспокойния сън.

— Снощи си сънувала нещо, нали? — попита ме той и спря, докато окачваше колчана на седлото си. — Винаги, когато сънуваш, имаш същото изражение. Все едно си изяла кисела ябълка, но не помниш къде си я намерила.

— Тя намери мен — казах аз. — Този път не съм ходила да я търся.

Той повдигна вежда при сериозния ми тон, доловил нещо повече от често демонстрираната от мен горчивина, задето ме изоставя. Аз трябваше да взема Ереса и да отида при другите могили, за да освободя поробените и да разпространя словото на Мрачния меч, като в същото време продължавам да търся бисери с особен талант. Той щеше да поведе Вариж и воините от пет скелда на юг към граничните земи.

— Има един преден пост на Достопочтеното кралство, който никога не сме могли да щурмуваме — беше ми казал предната вечер. — Стените му са прекалено високи за изкачване. Но с нашия нов брат — той погледна многозначително Вариж — мисля, че няма да останат толкова високи задълго. След като го разрушим, ще имаме сто мили гранична територия, из която да грабим както си щем.

Аз поклатих лекичко глава, което не помогна особено за разсейването на мъглата в ума ми. Винаги е така с неканените Истински сънища. Нежеланите дарове на Небесата често са неясни, но винаги са смущаващи.

— Мъж — казах. — Висок, също като теб. Силен, също като теб. Видях го да се бие и се бие добре.

— Виждала си ме да убивам мъже с цяла глава по-високи от мен — отвърна той с насмешливо пръхтене. — А и по-силни. Що се отнася до това, че се биел добре, кой може да се бие толкова добре като един бог? — В гласа му имаше весела нотка, но забелязах, че не е толкова весела, както когато бе започнал да се описва като такъв.

— Не беше само това. — Затворих очи и се опитах да си припомня подробностите от видението. То бе отчасти безформено, фигурите приличаха на призраци, невеществени, с изключение на високия мъж. — Беше в една лодка и убиваше хора — казах. — Спаси една жена, деца…

— Колко благородно. — Ръката на Келбранд се хвана за лъка на седлото, докато той се готвеше да се метне на коня си. — Непременно ще го похваля, ако го видя някога…

— Чух името му — прекъснах го аз. — Това е също и твоето име. Името, което намерих за теб.

Келбранд спря и свали бавно крак от стремето, после се обърна към мен. Мигът, в който бях започнала да се отдалечавам от сталхастите, бе настъпил, когато оцапаното и озадачено лице на Ереса извика усмивка на устните ми, но сега бе мигът, в който направих първата истинска крачка назад от брат си. Всъщност тази крачка бе предизвикана от ужасната злоба, изписала се на внезапно погрознялото му лице. Това бе лице, което мнозина щяха да гледат в идните години, някои с любов, но повечето с ужас. Тогава за първи път зърнах Мрачния меч и това извика сълзи в очите ми, защото до този момент не знаех, че брат ми може да изглежда толкова грозен.

— И къде да го намеря? — попита той. Този път в гласа му нямаше никакво веселие, а само тиха, смъртоносна увереност. — Този крадец на имена.

Бяха ми нужни няколко тежки, болезнени мига, за да му отговоря, толкова бях вцепенена от изражението му.

— Той е носил името много преди теб — казах аз и в гласа ми имаше треперене, което ми бе противно почти колкото преобразеното му лице. Никога дотогава той не ме бе карал да се страхувам и открих, че трябва да се прокашлям, преди да продължа. — Освен това няма ти да го намериш. Той ще те намери.

12.

Колата под него подскочи, а после затрепери, когато колелата ѝ преминаха от равната тухлена повърхност към някакъв по-грапав път. „Може би калдъръм?“ зачуди се Вейлин. Ако бе така, това можеше да означава, че са стигнали до град и пътуването най-после е към края си.

Беше сам в колата с изключение на едно мишле, което някак си се бе изхитрило да се вмъкне при едно от нощните спирания. Вейлин го хранеше с трохи от хляба, който му пъхаха веднъж дневно през процепа в основата на вратата заедно с малко вода в дървена паничка. Мишлето никога не се приближаваше достатъчно, че Вейлин да го стигне; малкият му, но явно остър ум бе преценил дължината на веригите му. Те бяха тежки и къси, захванати за желязна скоба на пода. През първия ден от пътуването той бе изпробвал здравината ѝ и бързо заключи, че ще е нужна силата на десет мъже, за да има някаква надежда да я изкриви.

Този подвижен затвор имаше дебели дървени стени. На тях, както и на вратата, нямаше прозорци и той можеше да види само слаби проблясъци дневна светлина през малките пролуки между дъските. Водеше си сметка на дните, като броеше яденетата, които вече възлизаха на петнайсет. За това време не бе видял друга жива душа, нито пък бе чул друг глас, освен приглушените разговори на пазачите и коларите.

През годините, прекарани в алпиранската тъмница, Вейлин бе свикнал както със самотата, така и със затворничеството, и бе научил колко е безсмислено да си блъска главата над съдбата на приятелите си. Но в онези дни той все още разполагаше със своята песен и ограждащите го стени не бяха пречка за нея. Сега имаше само спомените си и мъчителната, настойчива нужда да разбере какво е станало с Елеса и останалите.

Не ги беше зървал, откакто го заловиха на езерото. Войниците на Търговския крал се бяха изсипали на лодката на Рака с тояги в ръце, без да показват никакво колебание да ги използват. Елеса бе допуснала грешката да отблъсне ръката на един войник, който понечи да върже китките ѝ, и бе повалена с удари на палубата. Вейлин също бе понесъл своя дял от тях, когато се опита да се приближи до нея. Докато лежеше на палубата, пъшкайки от болка, притиснал ръка към някои ребра, които подозираше, че може да са счупени, на главата му бе метната торба от зебло, а китките му бяха вързани с дебела връв. Няколко часа лежа в нещо, което предположи, че е трюмна вода, събрала се в недрата на лодката с размери на кораб. По едно време чу Норта да повишава глас, но каквото и остроумие да бе смятал да изрече, то бързо бе удавено в остър вик и глухия удар на твърдо дърво по плът.

В крайна сметка го бяха извлекли от влагата на свеж въздух. С груби ръчкания го подкараха по твърда земя, докато той надничаше между нишките на торбата към нещо, което му заприлича на някакъв пристан. После дойде мрачната вътрешност на колата и дрънченето на вериги, последвано от усещането за студено желязо върху китките му. Торбата бе дръпната рязко и той зърна за миг бронирания гръб на някакъв войник, преди вратата да се затръшне.

— Така ли се отнасяте с един благороден гостенин? — промърмори той към мрака с уморен смях, размишлявайки върху безполезността на уроците по етикет на Ерлин.

— Предполагам — каза Вейлин на мишлето сега, докато колелата на колата продължаваха да трополят по нещо, което той се надяваше да е калдъръм, — че не знаеш как се казва това място? — Придружи въпроса си с няколко трошици хляб. Мишлето обаче не изглеждаше впечатлено. Малките му мънистени очички блестяха, когато поспря, за да го изгледа за секунда, преди да изприпка по-наблизо и да напъха трошиците в устата си с малките си лапички.

— Значи не — въздъхна Вейлин. — Не съм го и очаквал.

Помъчи се да погледне през една от по-големите пролуки между дъските. Тя бе широка едва колкото кутрето му и разкриваше само поредица отминаващи светлини и сенки, макар че ако се съдеше по нарасналия шум, колата, изглежда, наистина минаваше през някакъв град. Самият брой на гласовете, които чуваше, заедно с времето, изтекло до спирането на колата, го убедиха, че това не е просто някакво си обикновено градче.

По негови сметки минаха цели четири часа, преди подскачането на колелата да премине в доста по-гладко движение и колата да спре. Разнесе се силно метално дрънчене и вратата се отвори. Вейлин премигна с насълзените си очи на ярката дневна светлина и когато зрението му се избистри, пред него изникна сурово намръщено лице, което осъзна, че е виждал и преди.

Прецени, че възрастта на мъжа е няколко години над неговата; гладко обръснатото му лице бе нашарено с бръчки в ъгълчетата на очите и устата. Черната му коса бе събрана на кок, разкривайки чело с три стари белега, два от които ги нямаше, когато Вейлин го беше видял за последен път. Изражението му също бе съвсем различно. „Лицето на влюбен мъж“, спомни си Вейлин. Освен това, макар че паметта му съумяваше да губи все повече детайли с напредване на възрастта, виденията, разкрити му от кръвната песен, никога не помръкваха, особено свързаните с Шерин.

Очите на мъжа се присвиха, когато погледът на Вейлин се задържа върху него, и ноздрите му се издуха в презрително сумтене.

— Донесете кофа — каза той, като хвърли поглед някъде настрани. — Не бива да оскърби краля с такава смрад.

С тези думи мъжът отстъпи назад и двама войници с червени лакирани брони се качиха в колата. Свалиха веригите на Вейлин и единият му нареди да стане. Вейлин изстена, когато мускулите му се напрегнаха за първи път от дни, и се надигна несигурно на крака, само за да бъде блъснат към вратата. Това блъсване явно бе пресметнато така, че да го нарани, и запрати Вейлин към металния ръб на вратата достатъчно силно, за да изтръгне от него болезнено пъшкане. Като чу как блъсналият го мъж се изкиска, Вейлин изстена отново, свлече се на едно коляно и главата му клюмна.

— Ставай, варварска маймуно — изръмжа мъжът и месестата му ръка тупна силно Вейлин по рамото. Той се отпусна още по-ниско, карайки стража да се наведе и по този начин да наруши леко равновесието си. После главата на Вейлин замахна светкавично назад и срещна носа на войника с приятно силно хрущене. Когато мъжът залитна, Вейлин се извъртя и хвана ръката върху рамото си, като в същото време замахна с крак и го подкоси. Онзи рухна отгоре му, мъчейки се да изтръгне ръката си, а неговият другар пристъпи по-наблизо и посегна към ръката на Вейлин. Той се претърколи, повличайки войника със себе си, ръцете му се движеха с бърза и опитна ефективност и задушната вътрешност на колата се изпълни с писъци. Докато още двама войници успеят да се качат в колата и да ги разтърват, Вейлин успя да счупи три от пръстите на блъсналия го мъж.

— Спри!

Вейлин усети студената целувка на стомана под брадичката си и откри, че мъжът с познатото лице стои над него. Беше опрял върха на меч в кожата на Вейлин с прецизна, но твърда хватка и в погледа му се четеше силно изкушение да го използва.

— Ако ме убиеш — каза Вейлин, — кого ще заведеш при краля си?

— Подозирам — отвърна мъжът и притисна по-силно върха на меча, при което Вейлин усети струйка кръв по шията си, — че той може да се задоволи само с главата ти.

Вейлин му се усмихна невъзмутимо и пусна войника, който с ругатни издрала по-надалеч от него, стиснал пострадалата си ръка.

— Млъквай! — излая познатият мъж и властната нотка в гласа му го обозначи като някакъв офицер. Той прибра меча си и хвърли на войника отвратен поглед, преди да се извърне. — Един месец на намалени дажби и никакво вино. Беше предупреден, че пленникът е опасен. — После се обърна към Вейлин и кимна към вратата. — Без повече проблеми. Разбираш ли ме, варварино?

— Имам спътници — каза Вейлин. — Бих искал да знам къде са, преди да отида някъде.

— На всички твои въпроси ще отговори кралят, ако благоволи да омърси езика си да разговаря с теб. А сега ставай или с радост ще те доставя при него в окови.

Вейлин слезе от колата и откри, че в подножието на стълбите го чака кофа със сапунена вода. На няколко крачки зад нея стоеше войник с вързоп обикновени, но чисти дрехи.

— Събличай се — каза офицерът и посочи кофата. — Измий се, после се облечи.

Вейлин се позабави за момент, за да се огледа. Стоеше насред обръч от десетина войници с червени брони в двор, който би взел за поле, ако не бяха гладките сиви плочи, които го покриваха от край до край. Бе ограден от триетажни сгради с полегати покриви, чиито ъгли и ръбове бяха богато украсени със статуи. Зад сградите видя кули, издигащи се към бледото облачно небе. Бяха високи почти колкото кулите на Волар, но по-тънки, всяка увенчана със структура, която приличаше на миниатюрна крепост. „Наблюдателни кули — реши той и откри, че е впечатлен. — Никоя армия не би могла да се приближи на по-малко от петдесет мили, без да я забележат.“

— Съблечи се, измий се и се облечи!

Вейлин хвърли поглед към познатия мъж и му се поклони учтиво, преди да свали дрехите си — те направо едва се отлепваха и изпускаха зловоние, от което го засмъдяха очите.

— Не ме попитахте за името ми — отбеляза Вейлин, когато остана съвсем гол и тръгна към кофата. — Да не би това да е защото вече го знаете?

Хвърли кос поглед към офицера, докато се сапунисваше, и видя решителната твърдост на чертите му. Това бе човек с богат опит в криенето на емоциите си.

— Нито ме попитахте каква работа имам в Достопочтеното кралство — продължи Вейлин. Потопи глава в кофата, за да накисне косата си, преди да прокара пръсти през сплъстените кичури. — Не искате ли да знаете защо съм тук?

Мъжът не каза нищо, а лицето му си оставаше все така неподвижно.

— Шерин Унса — каза Вейлин. Взираше се за някаква реакция, но не откри такава. — Една жена, която познавах някога. Сестра Шерин Унса, ако трябва да съм точен, от Петия орден на Вярата. Макар да предполагам, че се е отказала от тази титла още преди години.

Все още нищо, освен слабо трепване в очите.

— Тя е източнячка — добави Вейлин, като вдигна кофата. — Вие бихте казали варварка. Също като мен. — После изля водата върху главата си, наслаждавайки се на чувството за чистота въпреки студа. — Странно, че не я познавате. — Захвърли кофата настрани и изцеди водата от косата си. — Чух, че си е спечелила известна слава в тукашните земи благодарение на лечителските си умения…

— Знам за кого говориш. — Изражението на мъжа отново се бе втвърдило и Вейлин видя в очите му същата жажда за насилие. — И да, знаем кой си ти. Тя изобщо не е като теб.

„Никога не сме се срещали и въпреки това той ме мрази — заключи Вейлин. — Какво ли му е разправяла?“ Извърна се, когато този въпрос предизвика у него срамна горчивина. „Истината би била достатъчна причина, ако той я обича.“

— Ако Търговският крал иска да знае по каква работа съм дошъл в кралството му — каза той, — единствената причина е тя…

— Не говори повече за нея!

Войниците наоколо се напрегнаха, когато офицерът им направи крачка към Вейлин и ръката му стисна меча на кръста му. Той обаче се овладя бързо, отстъпи назад и кимна към войника с дрехите.

— Обличай се, и по-бързо. Туткането ти само усилва обидата, която си нанесъл на нашето кралство.

Дрехите бяха простичък комплект от сиви памучни панталони и елек. Обувки не му бяха дадени, затова след като се облече, Вейлин бе принуден да последва капитана бос. От двете му страни вървяха войници, които не откъсваха очи от него. Поведоха го през множество порти и пътеки, като всички стражи заставаха мирно при минаването на капитана. Хора, които Вейлин сметна за слуги заради простите им дрехи и нещата, които носеха, се отдръпваха бързо от пътя им и се кланяха ниско. За разлика от тях, онези с по-пищни дрехи, вероятно придворни или чиновници, или зяпаха Вейлин с открито любопитство, или демонстративно извръщаха очи, сякаш самата гледка на варварин някак си ги оскърбяваше.

Накрая стигнаха до порта, много по-висока и богато украсена от другите, чиито крила се отвориха със скърцане на железни панти, за да разкрият просторна и приятна панорама. Ниски хълмове, покрити с буйна зеленина, заобикаляха спокойни езера с бистра вода, черешови дръвчета ронеха цветни листенца из целия този пейзаж. Вейлин си спомни за любовта на Лирна към градините и за просторните кралски паркове, чието създаване се говореше, че е финансирала в новите си владения. Той обаче се съмняваше, че е създала нещо, което може да се мери с това тук по мащаби и красота.

— Чакайте тук — каза капитанът на войниците си и мина през портата, като даде знак на Вейлин да го последва. Големите крила се затвориха в мига, щом двамата стъпиха на тучната трева. Тук, изглежда, нямаше пътеки и Вейлин се наслаждаваше на чувството от стъпването по тревата, докато следваше капитана нагоре по един склон и надолу по друг.

— Ти знаеш името ми — каза Вейлин; мъчеше се да не изостава, защото бе схванат от дългото си затворничество. — Защо не ми кажеш твоето?

Капитанът мълча известно време, преди да отговори с тон на досадна необходимост:

— Шо Цай. Командир на Червените разузнавачи.

— Прост разузнавач? — рече насмешливо Вейлин. — Не си даже генерал? Със сигурност човек с моето положение би трябвало да бъде ескортиран от някой с ранг, равен на неговия.

Това бе още едно пресметнато жилване, което сякаш проникна по-дълбоко от останалите. Шо Цай спря и се обърна, леко присвит, с една ръка на ножницата на меча, докато другата стисна дръжката.

— Ранг ли? — попита той тихо. — Тук ти нямаш по-високо положение от червей, гърчещ се в лайната.

„Гняв“, помисли си доволно Вейлин и понечи да изрече друга обида, която се надяваше да доведе със сигурност до атака. Щеше да обезоръжи гордия разузнавач и да изтръгне информация от него. „Той знае къде са другите. Знае къде е Шерин и аз ще го накарам да ми каже.“

Из парка отекна пронизителен звън, който откъсна очите на Вейлин от навъсеното лице на Шо Цай. Той идеше от малък остров по средата на най-близкото езеро. Островът бе свързан с брега с каменен вълнолом и на него имаше постройка с наклонен покрив, крепена от четири колони. Под покрива стоеше висок мъж с дълга сребриста коса и биеше с пръчка по някаква голяма камбана. Пред него подскачаше малко момиченце и кикотът му се смесваше със звънтенето.

Шо Цай въздъхна дълбоко, изправи се и посочи към острова. — Търговският крал Лиан Ша заповядва да се явиш пред него. После се обърна и тръгна напред. Вейлин се замисли за момент, а после отхвърли идеята да го надвие сега, когато мъжът толкова удобно му бе обърнал гръб. Огледа набързо парка наоколо и не забеляза никаква следа от други стражи или слуги, но нещо му подсказваше, че тази празнота е илюзия. Със сигурност никой крал не би се оставил толкова беззащитен. Освен това Вейлин започна да осъзнава все по-ясно опасната си непредпазливост, откакто бе напуснал Пределите. Като граничен лорд Ал Сорна, той никога не би дразнил така Шо Цай. „Брат Вейлин обаче винаги е бил доста склонен към рискове.“

Звънът и кикотенето на момиченцето заглъхнаха, докато двамата вървяха по вълнолома към острова. То внезапно прекъсна танца си, за да се скрие зад робата на високия мъж, като надзърташе оттам към Вейлин с уплашено мръщене.

Шо Цай спря в края на вълнолома и се отпусна на едно коляно.

— О, Любимецо на Небесата — каза с остър, но почтителен тон. — Водя ви по ваша заповед натрапника. И — хвърли поглед през рамо към Вейлин — за мен ще е голяма чест да изпълня вашето бързо и мъдро правосъдие.

Високият мъж удостои войника с любезна усмивка, но не каза нищо. Погледът му се задържа с очакване върху Вейлин. „Братът навярно не би се поклонил — помисли си той. — Но граничният лорд би.“

Вейлин повтори поклона, който се бе провалил толкова очебийно на езерото, като го доукраси с привеждане на главата на няколко сантиметра по-ниско, отколкото изискваше етикетът. Високият мъж явно намери това за забавно и се разсмя от сърце, преди да се обърне към Шо Цай.

— Моите благодарности, капитане. Върнете се на брега. Ще говоря с този човек насаме. — Гласът му бе тих и в него имаше мелодичност, много различна от всеки акцент, който Вейлин бе чул досега в тази земя. Въпреки това той откри, че в него се крие някаква естествена властност, която му напомни за аспект Арлин — още един човек, който рядко изпитваше нужда да повишава гласа си над шепот.

— Простете, Любимецо. — Шо Цай се поклони по-ниско със силна неохота в гласа. — Но варваринът трябва да бъде смятан за опасен звяр. Той нападна един от хората ми…

— Наистина ли? — прекъсна го Търговският крал и повдигна изненадано сребристите си вежди. — И уби ли го?

— Не, Любимецо.

— А би ли могъл, ако искаше?

Раменете на Шо Цай леко се прегърбиха.

— Да, Любимецо.

— Значи не може да бъде определен като звяр, нали?

Шо Цай се поколеба за момент, после наведе глава още по-ниско, преди да стане. Врътна се пъргаво и хвърли на Вейлин поглед, изпълнен със страшно предупреждение, преди да се върне по вълнолома на брега.

— Ще говорим на твоя език — каза Лиан Ша на Вейлин на прецизен език на Кралството, обагрен от мелодичните му тонове. — За да няма недоразумения помежду ни.

— Както желаете, ваше величество — отвърна Вейлин. При звука на гласа му момиченцето, криещо се зад робите на Лиан Ша, изписка тихичко и зарови личице в диплите коприна.

— Момент, моля — каза Търговският крал, после приклекна и нежно отдели от себе си момиченцето. — Той е само човек, цвете на сърцето ми — каза и избърса с ръкав сълзите на детето. — Майка ти те учи на какви ли не глупави неща. Хайде, върви да си играеш. — И посочи към купчина кукли и играчки наблизо. — Дядо ти има работа за вършене. А какво е работата?

— Работата е слънцето и дъждът — отвърна бързо момиченцето. Лиан Ша го погали с пръст по бузата и то изтича при играчките си без повече колебание.

— Най-малката ми внучка — каза Търговският крал на Вейлин. — Само на четири годинки и вече ми е любимка. Ти имаш ли любимо дете?

— Аз нямам деца, ваше величество.

— Ах, да, забравих. Вейлин Ал Сорна, граничен лорд на Северните предели и най-прочутият меч на Обединеното кралство, никога не се е женил. Какви странни хора сте вие. Човек, роден в някое от Търговските кралства, който не се е оженил до двайсет и първата си година, ще открие, че хората го избягват, а в някои префектури може дори да бъде глобен. Да не би жаждата по мъжка плът да ти пречи да си избереш жена?

— Не, ваше величество.

Тъмните очи на Лиан Ша сякаш блещукаха, докато го гледаха. Макар че гласът на Търговския крал напомняше на Вейлин за аспект Арлин, очите му будеха горчиви спомени за крал Янус.

— Виждам, че не се обиждаш — рече замислено Лиан Ша. — Човек с разкрепостен ум, или поне с богат опит. Разбира се, аз знам защо нямаш жена, както знам и какво те води неканен в моето кралство. Идваш да търсиш лечителката, в памет на любовта, която сте имали и сте загубили.

— Ваше величество е добре осведомен.

— Един зле осведомен крал скоро ще открие, че е или просяк, или мъртъв. Няма да се изненадаш да разбереш, че узнах за присъствието ти тук по-малко от два дни след като слезе на пристана в Хан-Ши. Едно от най-полезните неща, които съм наследил от Изумрудената империя, е забележително ефективно разузнаване и съобщителна мрежа. — Искриците в очите на краля угаснаха и погледът му изведнъж стана твърд. — Бих искал да знам какво е станало с пратениците ми, дошли в твоята кула.

— Бяха избити от член на свитата си.

— А оръжията, които ги пратих да купят?

— Няма да пристигнат, поне докато моята кралица не отсъди по въпроса, което ще отнеме месеци, а дори и тогава очаквам отговорът да е не.

— Тя може да промени отговора си, ако научи, че любимият ѝ генерал е гост в двореца ми.

— Уверявам ви, ваше величество, че това няма да стане. Когато се отнася за преговори, кралица Лирна няма да позволи нищо да я постави в неизгодна позиция и ви предупреждавам да не предизвиквате гнева ѝ. Неотдавна цяла империя бе смазана, защото допусна същата грешка — както един добре осведомен крал би трябвало да знае.

Стоманен блясък се появи в очите на Търговския крал и гласът му се понижи до тих шепот.

— В името на благоприятния изход на тази среща, не прави предположения какво знам или не знам. — Задържа погледа на Вейлин и премигна, след което шепотът му рязко бе сменен от по-жив и делови тон. — Какво стана с убиеца?

Вейлин се замисли дали да не го забаламоса нещо, защото се съмняваше, че повечето хора, дори един крал, биха повярвали на истината. Но имаше чувството, че този човек има много остро ухо за неистини.

— Той притежаваше способности, произтичащи от онова, което моят народ нарича Мрачното, а вашият — Небесна благословия. С тяхна помощ успя да убие посланик Кон и генерал Джиян, преди да бъде заловен. Умря, докато го разпитвах, защото бе взел отрова преди да изпълни мисията си.

— И каква информация успя да изтръгнеш от него, преди да умре?

— Че нашите кралства са застрашени от създанието, на което той служи.

Очите на краля се присвиха и лека промяна в наклона на главата му подсказа на Вейлин, че може би му е съобщил нещо, което не е знаел досега.

— Сталхастите и живият им бог — промърмори той. — Ето на кого е служил.

Вейлин поклати глава.

— Не мисля. Той каза, че сталхастите са само оръдие, но служат на същия господар. Каква е неговата природа и къде обитава, не ми е известно.

Внучката на Лиан Ша нададе едно високо „ха!“ Вейлин хвърли поглед към нея и видя, че имитира битка с две от куклите си. По-голямата явно бе някакво митично чудовище с глава на котка на оранжеви ивици и тяло на човек, докато другата носеше войнишка униформа. Изглеждаше, че куклата с котешка глава печели.

— Може би се чудиш — каза Лиан Ша и се усмихна на лудориите на детето — защо не си мъртъв. Защо не те наказах за твоето ужасно престъпление.

Погледът на Вейлин се задържа върху биещите се кукли; гледаше как чудовището събаря войника на земята, преди момиченцето да нададе ново „ха!“ и бързо да го изправи в цял ръст. Само след няколко секунди той бе повалил чудовището и стоеше с вдигната ръка.

— Ти печелиш! — поздрави го собственичката му. — Сега всички сладкиши са твои.

— Предполагам — каза Вейлин, — че ваше величество иска да ме използва за нещо. От опит знам, че с кралете често е така.

Лиан Ша се усмихна отново и наклони глава.

— Ти навлезе по-дълбоко в моето кралство, отколкото очаквах. Може би наистина щеше да стигнеш до Високия храм, ако не бях пратил Червените разузнавачи да те пресрещнат. Прав беше, че не ми се представи официално при пристигането си. Щяха да са ти нужни седмици да преминеш през мрежата от бюрократи, които държа, за да ме пазят от нежелани или непознати молители. А и след като успееше, какво щеше да получиш? Само кратка аудиенция и учтив отказ. Чуждестранен варварин да ме моли за разрешение да мине през кралството ми по лична работа? Никога не бих одобрил открито подобно нещо. Но сега ти си мой пленник. По законите на тази земя принадлежиш на мен и мога да те използвам както пожелая.

— Не съм дошъл тук да водя вашата война.

— Да, но все пак дойде. Дойде за Лекуващата благодат. Така я наричат, тази жена, която търсиш. Жена толкова умела в церенето на болести и кърпенето на рани, че се твърди, че тя също притежава Небесната благословия. Чух за нея преди няколко години, когато дъщеря ми бе на смъртно легло, докато се опитваше да доведе нов живот на този свят. Придворните ми лекари бяха ужасени, разбира се. Да се позволи на една чужденка достъп до принцеса от кралския род. В техните очи това бе почти светотатство. Наложи се да екзекутирам двама-трима, докато спрат да мърморят.

Очите на Вейлин се върнаха към момиченцето. Сега играчките му лежаха забравени и то побутваше насам-натам една кожена топка с малките си ръчички, изплезило език, и се мръщеше съсредоточено.

— Шерин я е изродила — каза той.

— И спаси майка ѝ. За награда ѝ предложих богатства, достатъчни, за да живее в разкош до края на дните си, стига да го пожелае. Но тя отказа и вместо това ме помоли за средства да построи лечебница в града, където живееше. Направих го, разбира се, но все още имам голям дълг към нея. Сега смятам, че съм го изплатил отчасти, като пощадих теб.

„Работата е слънцето и дъждът — спомни си Вейлин. — Всичко тук се измерва в дългове и изплащането им.“

— Ако ми позволите да я отведа обратно в Обединеното кралство — каза той, — ще ѝ се отплатите напълно. Само ми кажете къде е тя…

Старецът се засмя и този звук бе пълен с изненада и подигравка.

— Какви недодялани хора сте вие. Липсва ви всякакво лукавство или тънкост. За мен е загадка как вашата ужасна Огнена кралица е завладяла толкова много земи толкова бързо.

— Защото много от хората, живеещи в тези земи, смятат, че са били освободени, а не завладени. Може ли някой от вашите поданици да каже същото?

Очакваше гневен отговор, но Търговският крал просто се засмя пак.

— Свобода, а? Свобода да правят какво? Да плащат данъци на кралицата си? Да служат в армиите ѝ, когато тя заповяда? Моят народ отдавна е осъзнал, че свободата е илюзия, идея, над която да разсъждават философите. Моите поданици не искат от мен свобода, а най-вече две неща: възможности и закрила. Аз обикновено се занимавам с второто и точно затова искам да те използвам. Я ми кажи, какво знаеш за Нефритената принцеса?

— Говори се, че е живяла безброй години, благодарение на Небесната благословия.

— Така е. Аз бях още младеж, когато баща ми ме прати да чуя песента ѝ. Трийсет години по-късно отидох пак и макар че коремът ми бе пораснал, а брадата ми бе посивяла, тя бе все така млада и прекрасна като преди, дори песента ѝ не се беше променила. Ето това символизира тя, разбираш ли: неизменността. Тя не се променя, и ние също. Моят народ отдавна вярва, че Нефритената принцеса е въплъщение на благосклонността на Небесата. Докато тя живее във Високия храм, земите ни, градовете ни, песните и мъдростта ни ще ги има. През вековете може да са ни връхлитали войни и глад, Изумрудената империя може да е рухнала, но хората на Далечния запад винаги са се множали и са благоденствали. Сега обаче сталхастите заплашват нашите граници, а Нефритената принцеса е изчезнала.

Вейлин си спомни за последните си мигове с Пратеника, странната смесица от съжаление и злоба. „Шерин, отишла да се грижи за Нефритената принцеса…“

— А жената, която дойдох да намеря? — попита той. — Небесната благодат…

— И тя е изчезнала заедно с нея. Лечителката била призована във Високия храм. Странно искане, защото Нефритената принцеса е недосегаема за болестите, но хората предположили, че някоя от любимите ѝ слугини се е разболяла, затова местният префект издал нужното разрешение за пътуване. След дни пристигна вестоносец, за да ме уведоми, че Нефритената принцеса и Небесната благодат са изчезнали. Наредих да бичуват префекта и да го освободят от моя служба.

— И всичките ви шпиони и вестоносци нямат представа къде са отишли?

— Има само мъгляви сведения, че са ги видели да пътуват на север по някаква планинска пътека. Ако е вярно, този маршрут скоро ще ги отведе до граничните земи, където сега Стоманената орда вилнее на воля. Просто не мога да си представя какво ги е накарало да поемат по такъв път.

Търговският крал млъкна и тръгна към края на островчето, като поспря за момент, за да погали внучката си по главицата. Тя бе загубила интерес към топката и сега се забавляваше с дървен пумпал, украсен с цветни шарки, които се размазваха в хипнотична спирала, щом го завърти.

— Този парк е направен по заповед на баща ми — каза Лиан Ша, което накара Вейлин да премигне и да откъсне очи от спиралата. Старецът стоеше със скръстени ръце и гледаше спокойните води на езерото и тучните хълмове оттатък. — Беше необходимо, защото тук бяха нанесени най-големи щети на стария дворец. Диваците от Желязната степ са идвали и преди, нали разбираш? Съюз от племена от източните равнини. По една ирония, по-късно се оказа, че те са били принудени да мигрират, когато сталхастите навлезли в земите им. Затова те навлезли в нашите, оставяйки диря от кръв и пепел през цялото Достопочтено кралство, чак до този дворец.

— Те не го разбирали, този огромен каменен лагер, който никога не се мести — продължи той. — За тях той бил нещо отвратително, ужасно, затова се опитали да го унищожат. Говори се, че три хиляди придворни били събрани в храмовия комплекс, намирал се някога тук, за да им прережат гърлата, след което диваците запалили цялото място. Когато баща ми най-после ги победил и свалил от трона глупака, който не го заслужавал, намерил за странно, че тази разрушена част от двореца е обрасла буйно с трева и цветя. Моите мъдреци ми казват, че това се дължало костите на придворните. Някак чрез смъртта си те успели да обогатят почвата. Затова вместо да издигне наново храмовете, баща ми заповядал да направят парк. Това не му донесло симпатиите на монасите, но пък той никога не е бил особено религиозен. „Монасите стискат броениците си и молят Небесата за избавление — каза ми той веднъж. — Но само стоманата и хитростта ще те спасят, когато диваците са пред портите ти. Запомни това, когато те дойдат отново, защото ще дойдат, сине.“

Лиан Ша направи пауза и сребристите му мустаци помръднаха, когато на устните му се изписа усмивка на скъп спомен.

— Така баща ми още веднъж доказа, че е много мъдър човек. В момента това кралство е връхлетяно от война, която не прилича на никоя предишна. Стоманената орда няма да спре пред границите ни. Другите Търговски крале се заблуждават, въобразявайки си, че ордата ще им направи услуга, като унищожи някой техен съперник, преди да избяга обратно в Степта с плячката си. Но само един глупак си мисли, че тигърът все някога се насища. Надигнала се е буря от зло и за да се борят с нея, поданиците ми трябва да вярват, че победата е възможна. Аз загубих цяла армия в бой със сталхастите, вярно е, но докато дойдат летните месеци, ще имам половин милион свежи попълнения, готови да тръгнат на бой. Въпросът е как ще се бият?

— Моят опит говори — намеси се Вейлин, — че войниците се бият добре, ако са добре обучени и добре командвани.

— Дори ако знаят, че благосклонността на Небесата им е отнета? — Старецът поклати глава. — Аз познавам нравите на моя народ. Напоследък има твърде много поличби, твърде много бури извън сезона, твърде много съобщения за появата на Небесните вестители.

— Чувал съм това название и преди. Какви са тези вестители?

— Същества, пратени от Небесата, за да ни предупредят за наближаваща гибел, или поне така се говори. Те се появяват във времена на кризи и бедствия. Например рояк крилати лисици са били видени да прелитат над устието на Кан Ли в нощта преди цунами да унищожи повечето села по бреговете ѝ. По времето на баща ми видели голяма мечка да броди по северните хълмове малко преди племената да спечелят първата си битка срещу нас.

— Крилати лисици и огромни мечки. — Вейлин сви устни. — Разбирам.

Лиан Ша присви очи срещу него и в тях проблесна леко раздразнение.

— Насмешка ли долавям в гласа ти? Да не би варваринът да се мисли за по-трезвомислещ от народа на Далечния запад? Знам много за теб и за земята, от която идваш. Тя е място, където в продължение на векове хората са се избивали в името на древни драсканици и въображаеми богове. Не смей да изпитваш търпението ми със своята преценка.

Лицето му придоби неподвижност, която говореше за пълна искреност.

— Да не би да мислиш, че искам от теб да водиш моята война, може би да командваш моите армии? Каква надменност! По-скоро бих дал внучката си в ръцете на павиан, отколкото да сложа войниците си в твоите. Не, Вейлин Ал Сорна, ти ще бъдеш моето ловно куче. Ще тръгнеш да търсиш Нефритената принцеса и ще я върнеш при мен. Аз пратих най-добрите следотърсачи в Северната префектура, за да я намерят, и те претърсваха с дни планините без никакъв резултат. Подозирам, че ти може да имаш по-добър късмет. Ако случайно намериш и лечителката с принцесата, толкова по-добре. Даже ще позволя на двама ви да напуснете моето кралство. Ето за това ще те използвам и няма да търпя никакви престорени откази. И двамата знаем, че нямаш избор.

„Прилича повече на Янус, отколкото на Арлин“, заключи Вейлин и чак зъбите го заболяха, когато ги стисна, за да попречи на всякакви неразумни думи да излязат от устата му. „Макар че Лирна би го оплела в своя собствена паяжина. Но аз не съм Лирна.“

— Пътувах с няколко другари — каза той, когато болката в челюстта му отслабна.

— Да, и те понастоящем се радват на моето гостоприемство. Вземи ги с теб, ако искаш. Можеш дори да получиш онази злобна кучка от Алената лента. Опасявам се, че бях принуден да пратя агенти да се справят с баща ѝ. Известна търпимост към престъпните елементи е необходима част от управлението, но неговото провинение бе прекалено голямо. Също като на теб, и на нея ѝ бе дадено да разбере без никакво съмнение, че сега принадлежи на мен.

Търговският крал Лиан Ша се поклони едва доловимо и Вейлин разпозна жеста от уроците на Ерлин: отпращане на благороден, но дребен служител. После се обърна, даде знак на Шо Цай и каза:

— Ще пратя с теб Червените разузнавачи. Те са най-добрите ми войници и командирът им е живо заинтересуван от успеха на тази мисия. Разбираш ли, когато дъщеря ми беше на смъртно легло, тъкмо той бе пратен да доведе лечителката. Оттогава е влюбен до уши в Лекуващата благодат.

13.

— Цай Лин. — Младият войник се поклони ниско, докато се представяше, и Вейлин реши, че това е най-дълбокият поклон, който е получил, откакто е пристигнал по тези земи. — Дай-ло на Червените разузнавачи.

— Дай-ло ли? — попита Вейлин. — Тази дума не ми е позната.

— Моите извинения, господарю. — Главата на младежа се наведе с още два-три сантиметра. — Дай-ло е… бихте могли да го наречете чирак, ученик, който чака да го утвърдят за офицер от кралската армия.

— Разбирам. — Вейлин огледа двора, плъзгайки очи по трите дузини войници, които подготвяха конете си за пътуването. Шо Цай вървеше между тях, проверяваше снаряжението и се уверяваше, че багажът на товарните коне е добре закрепен. — Цай — каза той. — Името ти е същото като на командира.

— Имам честта да съм негов син, господарю.

— По-скоро третото яйце в гнездото — промърмори тихо, но доловимо един от войниците, което предизвика кискането на другите. Вейлин бе впечатлен от факта, че младежът запази самообладание, макар че по вцепененото му лице, когато се изправи, разбра, че му е нанесена някаква обида.

— Командирът ме назначи за ваш телохранител и свръзка по време на тази мисия — продължи Цай Лин.

— Телохранител? — Вейлин повдигна вежда и изпита гузно задоволство от внезапното смущение на лицето на младежа.

— Това е само формална титла — изломоти младежът и се поклони пак. — Всички чуждестранни сановници получават телохранител. Естествено, изобщо не бих предположил…

— Другарите ми — прекъсна го Вейлин. — Търговският крал ме увери…

Питането му се оказа ненужно, защото в същия момент откъм другия край на двора изригна порой от ругатни.

— Не ме пипайте, езически шибаняци!

Червените разузнавачи отвориха път за група войници със сини брони и пред очите му се появи Елеса. Тя се бореше в хватката на двама стражи, косата ѝ бе разчорлена, а мърлявото ѝ лице — озъбено. Обаче се укроти, щом зърна Вейлин, и увисна в ръцете на стражите, докато те не я пуснаха.

— Мислех, че си мъртъв — каза с разочарована усмивка и се приближи да го прегърне. Той не отвърна на прегръдката, нито я остави да се проточи. В края на краищата обучението ѝ още не бе завършено. По лицето ѝ пробяга спазъм на болка, когато той я отдели от себе си, но тя бързо се окопити, изпъна се и застина с неутрална физиономия.

Норта пристигна малко по-късно, последван скоро от Алум и Семон, всички еднакво размъкнати и немити. След тях се появи и Ерлин. Затворническите лишения, изглежда, се бяха отразили най-зле на него, той вървеше с наведена глава и превити рамене, когато войниците го въведоха в двора. „Вече наистина прилича на старец“, помисли си Вейлин, забелязал новите сиви нишки в косата и брадата му.

Чиен се появи последна, ескортирана от четирима стражи вместо от двама и с оковани китки. Вървеше с изправен гръб и безизразна физиономия, която се превърна във втренчен леден взор, щом забеляза Вейлин. Погледът ѝ не трепна, докато стражите ѝ сваляха оковите, и Вейлин реши, че моментът не е подходящ да я поздравява.

— Дай-ло!

При гласа на командира си младият войник се изпъна мирно, обърна се и отдаде чест с юмрук на гърдите.

— Да, дай-шин!

По плочите отекна тропот на конски подкови, когато Шо Цай мина през тълпата с коня си — висок петнист жребец с дългите крака на животно, отгледано за лов.

— Нека чужденците се качат по конете и да потегляме — заповяда командирът.

— Хората ми имат нужда от малко време — каза Вейлин и кимна към другарите си. — Да получат нещо освежително и да се измият.

Шо Цай го изгледа мълчаливо, преди да кимне към една поилка за конете.

— Мийте се тогава — каза и подкара коня си. — И по-бързо. Търговският крал заповяда мисията да бъде изпълнена експедитивно и аз нямам намерение да го разочаровам.

След което излезе от двора в лек галоп, следван от конния отряд в спретната колона по двама. Чу се потракване на дърво и звън на метал и Вейлин се обърна, за да види как войник в синя броня пусна на земята платнен вързоп. При падането си вързопът се разтвори и се видяха оръжията им.

— Е, така по става — отбеляза Норта и си взе лъка. — Поне не са счупили нищо.

— Господарю, ако обичате — обади се Цай Лин и посочи към конярите, които държаха юздите на седем оседлани коня. — Не бива да се бавим.

Вейлин кимна, спря Елеса и Семон, които бяха тръгнали към поилката, и им нареди:

— Въоръжете се и се качвайте по конете. По-късно ще се миете. Малко смрад няма да ви убие.

— Да не би цялата тази страна да е един безкраен град? — чудеше се Алум, докато се озърташе към безбрежния лабиринт от гъсто струпани сгради. Часът бе ранен, но улиците вече гъмжаха от хора и всички те бързаха да се отдръпнат встрани с наведени глави при минаването на войниците. Беше минал повече от час, откакто Червените разузнавачи напуснаха двореца на Търговския крал, и все още нямаше признаци градът да свършва.

— Музан-Хи е най-големият град в Далечния запад — каза Ерлин. — Което го прави вероятно най-големия град на света. — Провлачваше уморено думите и седеше на седлото прегърбен, с подчертано сивкава бледнота на отпуснатото си лице.

— Добре ли си? — попита го Вейлин.

— Разбира се, че не. — Ерлин направи гримаса и нададе съвсем тих смях. — Стар съм.

Сутринта премина в следобед, преди градските стени да се появят пред очите им. Крайните квартали бяха разположени по-ниско от центъра на града, така че Вейлин получи открит изглед към високата четирийсет стъпки преграда, протягаща се на няколко мили и в двете посоки. За разлика от пристанищния град Хан-Ши, тук, изглежда, нямаше застрояване извън стените, само огромна шир от редящи се като кръпки ниви в различни оттенъци на зеленото.

— Забранено е да се строи извън стените, господарю — обясни му Цай Лин, когато Вейлин повдигна въпроса. — Търговският крал отдавна е обявил Музан-Хи за вечен бисер, неизменен като слънцето.

— Но броят на хората тук сигурно расте от година на година — каза Вейлин.

— Музан-Хи често е наричан гнездото на кралството. Всички втори синове и дъщери са длъжни да се преселят в друг град, щом навършат двайсет и една години, и го правят с радост, защото благоприятните възможности чакат онези, които ги търсят. Тъкмо това свързва Достопочтеното кралство в едно цяло.

— Ами третите или четвъртите синове и дъщери?

— В градовете това е забранено, господарю. Само в провинцията на семействата е разрешено да имат повече от две деца. Още от най-ранните дни на Изумрудената империя се знае, че твърде много усти означават глад в дългосрочен план.

Минаха през северния барбикан, който бе с размерите на малък замък, и излязоха на невероятно прав път. Само във Волария Вейлин бе виждал подобен на него, макар че на този му липсваше леко издигнатият център и канавката за оттичане на водата, които правеха артериите на бившата вече робска империя недосегаеми за опустошенията на времето. Както и в града, всички правеха път на войниците на Търговския крал, каруците и хората бързаха да се отдръпнат веднага щом зърнеха Червените разузнавачи, с едно видно изключение.

— Сигурно е оставил тенджера да ври на печката — отбеляза Семон, когато един мъж претича покрай тях със скорост, малко по-бавна от спринт. Носеше лека риза без ръкави от черен памук и бял шал на главата и тичаше с опитна крачка. За разлика от другите хора по пътя, той не обърна внимание на войниците, вперил решително поглед в града. Също така не носеше никакъв товар, освен един цилиндричен калъф, окачен с ремък на гърба му.

— Вестоносец? — попита Вейлин, обръщайки се към Цай Лин.

— Да, господарю. Ако се съди по темпото му, вероятно се страхува да не загуби шала си.

— Шала си ли?

— Разстоянието между всеки две куриерски станции е точно три мили. Записва се времето на тръгване на всеки вестоносец, както и времето на пристигането му. Всяка седмица се изчислява средната им скорост и всеки, когото сметнат за прекалено бавен, губи шала си. Получават една седмица да си го върнат, като увеличат скоростта си, и ако не успеят, ще бъдат бити с пръчка. Шест удара за първо провинение, десет за второ. Третото ще им донесе уволнение и позор.

— В такъв случай предполагам, че това не е особено желана длъжност?

— Всъщност, господарю, има жестока конкуренция за влизане в куриерската служба. Търговският крал организира голямо надбягване всяка година и се избират само онези, които могат да пробягат три мили за най-кратко време. Заплатата е висока, а честта — голяма.

Скоро стигнаха до куриерската станция — малка сграда, която изглеждаше още по-малка заради огромния флаг на Търговския крал, издигащ се на покрива ѝ. Докато отрядът минаваше покрай нея, Вейлин видя от града да пристига вестоносец. Още преди да спре, той свали цилиндъра от гърба си и го подхвърли на друг мъж, който вече бе поел на север със същата отмерена, но впечатляваща крачка.

— С коне няма ли да е по-бързо? — попита Вейлин Цай Лин.

— Конните вестоносци се използват за северните маршрути, където пътищата не са толкова добри — отвърна дай-ло. — Тук се използват хора. Те се нуждаят от по-малко храна, а и един кон не се страхува от пръчката така, както един човек. Странно, но това почти не влияе на скоростта на доставяне на съобщението. Едно проучване, извършено от Главния изчислител на Търговския крал, показва, че съобщение може да бъде пренесено пеш на разстояние от двеста мили и да стигне до местоназначението си за петнайсет часа при хубаво време. — Младежът говореше с жив ентусиазъм, който напомни на Вейлин за Кейнис; той също бе обичал числата.

— Двеста мили за по-малко от ден? — Вейлин поклати смаяно глава, спомняйки си как на един кралски вестоносец често му бе нужна цяла седмица, за да прекоси Кралството. „Ще пиша на Лирна за това — реши той. — Ако мога.“

Минаха покрай още пет куриерски станции, преди да започне да се стъмва и Шо Цай да заповяда спиране за през нощта. Червените разузнавачи се настаниха на лагер близо до голям преден пост, който, изглежда, служеше едновременно и за казарма на местния контингент от диен-вен. От начина, по който двете групи стоически се пренебрегваха взаимно, Вейлин заключи, че между тях съществува известна враждебност.

— Те не са истински войници, господарю — каза Цай Лин, като присви леко устни. — Просто селски бирници в униформа. Виждал съм ги да бягат от бандити.

Решимостта на Червените разузнавачи да пренебрегват диен-вен, изглежда, се равняваше на безразличието им към онези, които имаха заповед да ескортират. Те разпънаха палатките си на значително разстояние от тях и се скупчиха около огньовете си, оставяйки работата по осигуряване на прехраната на Цай Лин, който се зае със задълженията си с насилена любезност. „Във всяка армия е едно и също — реши Вейлин. — Най-младите получават най-тежките задачи.“

— Зарежи това — каза той на дай-ло, когато онзи напълни една тенджера с ориз. — От сега нататък ще готвят лейди Елеса и господин Семон.

Не се обърна, когато чу Елеса да изпуска тиха въздишка през стиснатите си зъби.

— Длъжна съм да отбележа, вуйчо — процеди тя, — че никога през живота си не съм готвила.

— Учи се. — Вейлин стана и тръгна към Чиен, която седеше сама. Чу как Семон прошепна:

— Ще ти покажа. Не е толкова трудно. Правил съм го сума ти пъти.

— Моите съболезнования за баща ти — каза Вейлин на Чиен. Тя не бе напалила огън и се бе сгушила с тоягата си в ръце.

— Като главатар на Алената лента той знаеше риска от това да ти помогне — отвърна тя, без да си прави труда да вдигне глава.

— И все пак го пое — каза Вейлин, като приклекна до нея. — Любопитен съм защо.

— Претегли възможната печалба срещу риска. Това е единствената причина някой да прави нещо в тукашните земи. — Тя премигна и впери очи в него с опасна настойчивост. — Чувството за вина ли те принуждава да говориш с мен? Бъди сигурен, че това не означава нищо. Собствените решения на баща ми го доведоха до гибелта му, но аз живея напук на неговите заповеди заради теб. Живея в позор заради теб. Сега съм само една робиня на Търговския крал. Заради теб!

В гнева си се беше надигнала, стиснала здраво тоягата си, но замръзна, щом чу зад себе си съскането на меч, излизащ от ножницата.

— Тази престъпница обиди ли те, господарю? — попита Цай Лин и се приближи да застане над Чиен, надигнал меча си с две ръце. Вейлин прецени, че позата му е идеална, мечът бе държан точно под нужния ъгъл, за да отсече главата на Чиен от раменете ѝ.

— Съвсем не — отвърна той.

Дай-ло кимна предпазливо и отстъпи на няколко крачки, като свали, но не прибра меча си. Вейлин видя как Чиен седна отново и се насили да отклони погледа си от него.

— Ако си искала да умреш — каза той, — защо просто не отказа да се подчиниш на заповедта на Търговския крал?

— Имам три по-малки сестри. За разлика от мен, те не бяха длъжни да участват в семейния бизнес. Вместо това баща ми ги прати в скъпо училище в Хан-Ши, където ще ги подготвят за женитба с високопоставени и заможни съпрузи. Търговският крал се съгласи да финансира обучението им и не остави у мен никакво съмнение каква ще е съдбата им, ако откажа да те придружа в тази абсурдна мисия.

„Всичко се измерва с дългове — помисли си Вейлин. — Печалбата, претеглена срещу риска.“

— Това ли бе единствената му заповед? — попита той. — Предполагам, че сделката е включвала още нещо.

— Ако умреш, без да върнеш Нефритената принцеса, аз също ще умра, както и сестрите ми.

„Янус щеше да е впечатлен — реши Вейлин. — Макар че вероятно щеше да заплаши само едната сестра.“

— Не те заговорих само за да покажа чувството си за вина — каза той. — Заговорих те, защото си част от моята група. Можеш да ме мразиш, колкото си щеш, но всички сме заедно в тази мисия и не се съмнявам, че ни чакат големи опасности. — Той се приведе по-близо до нея и заговори тихо на езика на Кралството. — И аз ще сключа с теб собствена сделка. Когато това свърши, в моите земи ще има място за теб, както и за сестрите ти.

После се изправи.

— Ела да седнеш край огъня ни и да ядеш с нас. Макар че не гарантирам за качеството на храната.

Трябваше да яздят три дни, докато все по-монотонната шарка от ниви се смени с тучна хълмиста местност. Селца се гушеха сред хълмовете, които имаха живописен вид заради множеството кленови горички и цъфнали череши, осеяли пейзажа. Вейлин остана впечатлен, че качеството на пътя не се влоши, когато започна да се вие сред тревистите възвишения. Пешите вестоносци продължаваха да профучават редовно покрай тях, а потокът от каруци и носачи почти не отслабна.

Той поднови уроците на Елеса и всяка вечер в продължение на два часа ѝ преподаваше умения с меча или ѝ разкриваше тънкостите на ръкопашния бой. Семон охотно ѝ служеше за спаринг-партньор, макар че Алум настояваше той да прекарва поне половината от времето в усвояване на копието. Червените разузнавачи гледаха всичко това или развеселено, или с открито презрение, което понякога се превръщаше в гняв при гледката на въртящата меч Елеса.

— Момиче с меч — каза един набит мъж, чиито устни бяха разсечени от стар белег. В резултат на това всяка негова дума се придружаваше от пръски слюнка. — Какво друго ще ни покажеш, варварино? Свиня с копие?

Елеса спря насред парирането и Вейлин видя как лицето ѝ пламна от сдържан гняв. Познанията ѝ върху чу-шин бяха все още зачатъчни, но стигаха, за да разпознае една обида, особено когато е придружена с толкова присмех. Тя си пое дъх и зае отново позата си, пренебрегвайки другите задявки на плюещия мъж и приятелите му.

Вейлин сведе собствения си меч, пристъпи към нея и заговори тихо:

— Търпенето на една обида понякога е нужно, но не винаги задължително.

Тя срещна погледа му и кратка усмивка на благодарност трепна по устните ѝ, преди да отстъпи встрани. Смени хватката си върху еднометровата ясенова пръчка, която използваше за упражненията, и закрачи към плюещия мъж. Лицето му потъмня при нейното приближаване, а кискането на другите Червени разузнавачи заглъхна и те се спогледаха възмутено.

— Разкарай се — рече плюещият. — Не ща да се разправям с чуждоземни курви…

Елеса се завъртя във вихрен пирует и пръчката ѝ шибна плюещия през лицето. Той залитна назад с шурнала от носа му кръв и тупна тежко по гръб, когато Елеса се завъртя отново и пръчката подкоси краката му. Тя отстъпи, а той нададе рев, отблъсна ръцете на другарите си и се изправи, мечът му излетя от ножницата. Приклекна и запристъпва към Елеса с убийствено намерение, изписано ясно на окървавеното му лице.

— Ефрейтор Вей.

Разузнавачът спря рязко, щом чу гласа на Шо Цай. Командирът стоеше със скръстени ръце, вперил поглед във Вейлин вместо в прекратената вече схватка.

— Дай-шин! — каза ефрейторът и бързо се изпъна мирно, а останалите разузнавачи последваха примера му.

— Не излагай повече нито себе си, нито този отряд. — Погледът на Шо Цай оставаше прикован във Вейлин, докато говореше. „Той го смята за умишлена обида — реши Вейлин. — Може и да е прав.“ Командирът не му бе казал нито дума, откакто напуснаха Музан-Хи, пренебрегваше въпросите и оставяше всякакъв контакт с чужденците на сина си. Затова Вейлин все още бе в неведение доколко мъжът познава Шерин — нещо, което Цай Лин също нямаше желание да обсъжда.

Ефрейтор Вей бързо прибра меча в ножницата си, след което се обърна и се поклони на командира. Другарите му повториха и този жест.

— Простете, дай-шин! Нямам извинение, дай-шин!

Погледът на Шо Цай се задържа върху Вейлин още за миг, а после се премести върху ефрейтора.

— Ще спиш на открито през следващите три дни. Смятай се за късметлия, че не те разжалвам.

Ефрейторът се поклони по-ниско.

— Слушам, дай-шин.

Шо Цай не му обърна внимание, а прехвърли погледа си върху Цай Лин.

— Дай-ло, ако тези варвари настояват да продължават с лудориите си, намери някое място далеч от цивилизовани очи, където да го правят.

Поклонът на Цай Лин бе дори още по-дълбок от този на ефрейтора.

— Ще бъде сторено, дай-шин.

Командирът се обърна и се прибра в палатката си без нито дума повече. Засраменият ефрейтор Вей бързо се отдалечи, навел глава и явно глух за съчувственото мърморене и тупане по гърба на другарите си.

— Те няма вечно да се ползват с благоволението на Търговския крал, братко — чу Вейлин да промърморва един от тях.

— Ако обичате, господарю. — Цай Лин кимна на Вейлин и срамът върху лицето му бе също толкова силен като този на ефрейтора. — Мисля, че зад този хълм има нива…

— О, не се притеснявай — каза Вейлин и го тупна по рамото. — Мисля, че свършихме за тази вечер. — Кимна към окървавената пръчка в ръката на Елеса и ѝ каза: — Почисти това. За упражнение, докато ти намеря истински меч.

14.

Високия храм се издигаше на един планински връх в северния край на тясна речна долина. Оставаше забулен в облаци, докато те се приближаваха, и тази покривка явно бе недосегаема за топлината на пладнешкото слънце.

— Не помня някога да е изглеждал другояче — каза Ерлин, взирайки се нагоре към мъгливите склонове. — Храмът може да се види само след като се изкачиш над облаците. — Лицето му излъчваше най-вече приятна носталгия, но в нея имаше и оттенък на неспокойно мръщене. — Трябва да отбележа, че краката ми не се радват на катеренето.

— Имаше ли изобщо някакъв смисъл да идваме? — попита Норта. — В края на краищата нея я няма тук.

— За да уловиш плячка, трябва първо да хванеш дирята ѝ — отвърна Вейлин. — А тя започва оттук.

Шо Цай заповяда на групата да спре в подножието на планината, където бяха посрещнати от един старец с червено-черната роба на Небесен монах. Той излезе от малка, но богато украсена къщичка, разположена до сводеста порта от древен камък. Зад портата се виждаше също толкова древно и изгладено от вятъра и безброй стъпки стълбище, без съмнение изсечено от самата плът на планината преди безчет години, което се виеше към мъгливото небе. Старецът сведе обръснатата си глава пред капитана и малките звънчета по тоягата му зазвънтяха, когато я вдигна в жест, който Вейлин реши, че е някаква благословия.

— Пазителят на портата те поздравява с добре дошъл, Братко на копието — напя монахът с протяжен и звучен глас.

Вейлин видя как Шо Цай се вцепени при непознатата титла и отговорът му бе отсечен и предпазлив.

— Ти не беше тук при предишното ми идване, но все пак ме познаваш.

— Всички, които учат в храмовете, са известни на Небесните слуги. Храмът на копията ни държи в течение за напредъка на своите ученици. Какво щастие е, че измежду всички войници Търговският крал праща именно теб, защото голяма е нуждата ни и мрачен е часът…

— Нямаше да е толкова мрачен — прекъсна го Шо Цай със суров укор в гласа, — ако Пазителят на портата бе оправдал името си.

Старецът отстъпи назад и се изправи от поклона си с видим шок на лицето.

— Този храм се намира под властта на Небесните слуги — заломоти той. — От нас зависи дали ще дадем или ще откажем разрешение за влизане…

— Защото тя ви го е позволила. — Шо Цай слезе от коня си и извика заповед към Червените разузнавачи да направят същото. — А сега нея я няма. Отдръпни се, старче. Сега тук важи единствено властта на Търговския крал, а аз не съм учил в Храма на копията от много отдавна. — Обърна гръб на все още ломотешия монах и заговори на сержанта си. — Вдигнете лагер. Пълна стража тази нощ. Прекалено далеч на север сме, за да си позволим нехайство.

— Слушам, дай-шин. — Мъжът се поклони и се отдалечи, бълвайки заповеди в неспирен поток, както е типично за сержантите по целия свят.

Шо Цай стисна зъби, преди да наложи на лицето си безизразна маска и да се обърне към Вейлин.

— Лорд Ал Сорна — каза и посочи към портата и стълбището зад нея. — Ще тръгваме ли?

— Брат на копието?

Шо Цай не откъсна поглед от стъпалата пред себе си, лицето му остана все така безизразно. Бяха се изкачвали мълчаливо близо половин час и Вейлин не хранеше особен оптимизъм, че ще получи отговор на въпроса си, затова се изненада, когато капитанът изсумтя:

— Титла, давана на всички, които учат в Храма на копията.

— Това някаква школа ли е? Място, където се тренират воини?

— Отчасти. Уроците са… разнообразни. — Той млъкна, намръщи се и сведе поглед. — Но винаги ценни, макар че понякога е нужно време, за да се разкрие мъдростта им.

— Всички офицери на Търговския крал ли посещават тази школа?

Шо Цай изпръхтя леко.

— Как ли пък не. Ако го правеха, сегашното ни положение щеше да е доста по-различно. Монасите приемат всички здрави момчета или мъже, които се явят пред портите им. След една седмица или ще те помолят да си тръгнеш, или ще ти разрешат да останеш.

— Сигурно е трудна седмица.

— Не, всъщност е доста лесна седмица. Дават ти кофа и парцал и те пращат да чистиш дворовете. Храмът има много дворове. Не ти задават никакви въпроси и не ти разрешават да говориш — нито с другите, нито със себе си. През моята първа седмица имаше още двайсет новаци, всички по-големи от мен с няколко години. Само на мен ми бе разрешено да остана и никога не получих обяснение защо. Оттам нататък нещата станаха… по-трудни, но нито веднъж не съм съжалявал, че пристъпих през онази врата. — Млъкна и изгледа Вейлин с присвити очи. — Шерин ми разказа за школата, в която си ходил ти. Можеш ли да кажеш същото?

— Не беше школа, а Орден, един от шестте, които служат на Вярата. Братята от Шестия са натоварени да я бранят, а това изисква употребата на оръжия. Предполагам, тя ти е разказала за многото несгоди, които съм понесъл в нейна служба. Що се отнася за съжаления, имам прекалено много, за да ги преброя, но мога да съжалявам за влизането си в Ордена не повече, отколкото един моряк за бурята, която е отнесла кораба му в по-спокойни води. Аз бях дете. Не разбирах.

Малко по-късно се спусна гъста мъгла и видимостта на стълбището намаля до само няколко крачки. Неотклонно катерещата се фигура на Шо Цай заприлича на призрак, макар че Вейлин забеляза, че сега той се движи по-бавно, запазвайки грижливо премерено разстояние между двамата. „Достатъчно близо за един бърз замах на меча или силно блъсване“, прецени той и очите му се стрелнаха към ръба на стълбището. Нямаше парапет, нито друга преграда, а скатът оттатък бе зашеметяващо стръмен. „Ще каже на Лиан Ша, че е станала злополука, тромавият варварин е загубил равновесие по пътя към Високия храм.“

— Един от твоите войници нарече Цай Лин третото яйце в гнездото ти — каза той. Ако им бе писано да се бият на този планински склон, виждаше само един от два възможни изхода и следователно нямаше смисъл да пести въпросите си. — Предполагам, това означава, че имаш още две деца.

Призрачният силует на капитана леко се вцепени, но той продължи напред.

— Имах. Син и дъщеря. Те умряха заедно с майка си, когато дойде червената болест.

Вейлин преглътна една въздишка. Беше имал намерение да се поинтересува защо един женен мъж би се опозорил, като се влюби в чужденка, но изведнъж се засрами от жестокостта на този въпрос. Той не мразеше този човек; завиждаше му.

— Търговският крал ми каза, че си влюбен в Шерин от момента, когато си я ескортирал до двора му — рече той. — Любовта ти беше ли споделена?

Шо Цай спря и ръцете му се отпуснаха встрани от тялото, когато се обърна към Вейлин.

— Това не е твоя работа.

Тонът на капитана бе общо взето лишен от емоция, с изключение на някаква сурова целеустременост.

— Искал си да се ожениш за нея, предполагам? — продължи Вейлин. Той също спря и зае позиция на три стъпала под капитана — прилично разстояние, за да избегне неминуемата атака. Макар че мъглата забулваше лицето на Шо Цай, Вейлин отдавна бе свикнал с позите на хората, желаещи да го убият. — Но Търговският крал го забрани, нали? — попита той, запазвайки дружелюбния си тон. — Един от любимите му офицери да опетни честта си, като се ожени за чужденка. Немислимо, нали?

Растящата ярост на Шо Цай пролича в прегърбените му рамене и бавното помръдване на ръцете му.

— Немислимо — съгласи се той с пресекнат глас. — Също толкова немислимо като това да ѝ позволя да те зърне отново. Питаш ме за любовта ѝ? Какво знаеш ти за нея? Имаш ли някаква представа какво си ѝ причинил? Каква рана си отворил в сърцето ѝ?

— Направих каквото трябваше… — Думите на Вейлин заглъхнаха под тежестта на истината — истина, която винаги бе знаел, но рядко си позволяваше да чуе. — Аз бях страхливец — каза той. — И глупак. Позволих си да стана жертва на лудостта на едно пророчество и надменността да вярвам, че съдбата има някаква цел. Единственото ми оправдание е, че по онова време и на онова място не изпитвах съмнения. Тя трябваше да замине, а аз — да остана. — „Кръвната песен позволяваше само увереност.“ — Не съм дошъл, за да си върна любовта ѝ. Знам, че съм я загубил преди много години. Дойдох да опазя живота ѝ, защото ѝ дължа това.

Ръцете на Шо Цай спряха по пътя си и замъгленият му силует доби неподвижност, която го накара да заприлича на част от безразличните планински скали.

— Знай следното — каза той и гневът в гласа му бе сменен от плашеща, неумолима искреност. — Тя е от първостепенна важност за мен. Тя е над всичко и няма да позволя да бъде наранена отново, нито телом, нито духом. Ако е попаднала в ръцете на сталхастите, ще ги убия до един, за да си я върна. Ако ти отвориш наново раните ѝ, ще убия и теб, въпреки че тя може да ме мрази заради това.

Извърна се и продължи да се катери: движеше се с подновена бързина и със сигурност глух за всеки отговор, който Вейлин можеше да му даде.

Яркото слънце нашарваше керемидените покриви на високия храм със злато. Вейлин си помисли, че това е най-впечатляващият пример за архитектура, който е виждал, поради пълната неправдоподобност на конструкцията си, ако не по мащаб. Различните сгради, големи и малки, сякаш разцъфваха от планинския връх като венчелистчетата на някакво грамадно цвете. Балкони и покриви се протягаха над заобикалящата ги облачна мантия от издигнатия център, където шестетажна кула се възвисяваше към небето.

— Кой е построил това място? — попита той Шо Цай, докато погледът му обхващаше удивителното зрелище.

— Много ръце в течение на много години — отвърна капитанът. — Пълководци, императори и крале са влагали средства и труд, за да изградят дома на Нефритената принцеса. С годините той се е променял. Тя беше единственото вечно нещо тук.

Шо Цай го поведе през външен пръстен от градини към централната кула. Минаха покрай няколко градинари и Вейлин забеляза начина, по който вършеха задълженията си: всеки от тях бе мрачен и прегърбен, докато подрязваше храстите или метеше листа, и те се кланяха само бегло на двамата посетители и хвърляха смътно любопитни погледи към Вейлин. Щом той и Шо Цай се озоваха в самия храм, атмосферата стана още по-мрачна. Слугини в прости роби метяха пода с безцелно старание, една даже плачеше открито, докато плъзгаше метлата си по камъните. „Скръб“, помисли си Вейлин, разпознал тоналността на хлиповете ѝ.

Една жена ги чакаше на върха на стълбището, водещо към централната кула. Също като вратаря, тя носеше роба в червено и черно, а прошарената ѝ коса бе прибрана назад, за да разкрие красиво ъгловато лице, което излъчваше слаба, но явно искрена радост от гледката на Шо Цай.

— Братко на копието — каза тя и се поклони. В тона ѝ имаше насилено веселие, примесено със зле прикрит трепет. — За двайсет години отсъствие почти не си се състарил.

— Майко Вен. — Шо Цай се поклони с няколко сантиметра по-ниско от нея. — Някои биха казали, че неискреността петни робата ти, но все пак е добре дошла. Това — той се изправи с насилена усмивка и посочи Вейлин — е лорд Ал Сорна от Изтока. Дошли сме по работа на Търговския крал.

— Не се съмнявам в това. — Майка Вен си размени поклони с Вейлин, очите ѝ го оглеждаха зорко. — Ти си от земите на лечителката, нали? Имаш същия цвят на кожата.

— Да.

— Само че — очите ѝ се плъзнаха от лицето му към меча на гърба му — не си лечител.

— Да, господарке, не съм.

Тя се усмихна за миг със стиснати устни и отстъпи встрани, като простря ръка в знак, че са добре дошли.

— Вие без съмнение имате въпроси. Ще се постарая да им отговоря, макар че не знам доколко това ще ви е от полза.

Поведе ги по широк осветен от факли коридор, който скоро ги изведе в просторна кръгла стая с високи прозорци. Кепенците бяха отворени и пропускаха силния планински вятър, който някак си успяваше да не смразява кожата им. Вейлин бе запленен от гледката през най-близкия прозорец. Можеше да види оттатък памучното одеяло от облаци към предпланините на юг и степите зад тях. Пътуването, което им бе отнело над две седмици, сега му се стори миниатюрно.

— Пипано ли е нещо? — попита Шо Цай, отклонявайки вниманието на Вейлин от прозореца. Капитанът стоеше в края на леко издигнат подиум по средата на стаята. На него бе постлан богато извезан килим, върху който имаше малка кушетка. На една масичка имаше порцеланов чайник и няколко чаши. До кушетката някакъв струнен инструмент лежеше върху абаносова поставка. Смътно приличаше на арфа, но имаше асиметрична рамка и по-сложна подредба на струните.

— Нищо — отвърна майка Вен. — Всичко е точно както го остави тя.

Шо Цай изглеждаше заинтересуван най-вече от музикалния инструмент: очите му блестяха очаровано, когато протегна предпазливо ръка към него, и пръстите му стигнаха на косъм от струните, преди да стисне дланта си в юмрук.

— Тя го е оставила — промълви Шо Цай и този път в очарованието му имаше оттенък на неверие.

— Тя остави всичко — каза майка Вен. — Освен любимото си палто и обувките, които носеше, когато обикаляше из градините. — Сви безпомощно рамене. — Съжалявам, братко Шо, но се опасявам, че тук няма нищо, което да ви помогне. Лечителката дойде. Говориха насаме известно време, докато падна здрач, а после се оттеглиха за през нощта. На сутринта ги нямаше и ничии очи в този храм не ги бяха видели да си тръгват.

— Може би — обади се Вейлин, — ако знаехме за какво са си говорили, това би ни подсказало накъде са тръгнали.

— Съжалявам, че не мога да ви кажа, господарю. Принцесата настоя да приеме лечителката насаме. Всичко, което е протекло между тях, е изгубено. — Пръстите на майка Вен трепереха леко, когато тя прокара длан по изящно резбования подлакътник на кушетката. — Просто не мога да си представя какви думи биха я принудили да… ни изостави по такъв начин.

— Тя е пратила да извикат лечителката — каза Вейлин. — Трябва да е имало някаква причина.

Видя как треперенето на пръстите на жената се усили, преди тя също като капитана да стисне юмрук. После скри и двете си ръце в ръкавите на робата и остана да стои с нерешително сбърчено чело, преди да отговори тихо:

— Тя кашляше.

— Кашляше ли? — Гласът на Шо Цай изведнъж отекна силно и той се втренчи в майка Вен, сякаш тя току-що бе изрекла някакво светотатство. — Нефритената принцеса е кашляла?

Майка Вен кимна и преглътна.

— Стана само веднъж, но аз го чух, както и слугините, които ѝ донесоха чай в определения час. Едно от момичетата изпусна подноса си и зарида. Глупава малка глезла. Принцесата обаче изглеждаше невъзмутима въпреки нашето тревожно суетене. Накрая ни позволи да извикаме Лекуващата благодат, защото кой друг би се погрижил по-добре за Нефритената принцеса? Сега, разбира се, ми се иска да не ни беше обърнала внимание.

— Предполагам — каза Вейлин, — че тя никога преди не е кашляла?

— Болестите не я засягат. Нито гладът или студът. Тя ядеше и пиеше, но само от уважение към по-нисшите души, живеещи в този храм. Аз бях само послушница на шестнайсет лета, когато дойдох тук да ѝ служа. През всичките години оттогава никога не съм я чувала да кашля, да подсмърча или да пъшка, макар че аз самата пъшкам все повече от ден на ден.

„Чувала ли си я някога да лъже?“ Вейлин остави въпроса неизречен, защото подозираше, че майка Вен може да припадне при самата мисъл за това. „Един наистина болен човек не кашля само веднъж. Изглежда, хитростта не е чужда на Нефритената принцеса. Тя е искала Шерин да дойде тук. Но защо?“

— Светът извън този храм е неспокоен — каза той. — Врагове заплашват границите ви. Принцесата знаеше ли за това?

Майка Вен кимна.

— Всяка седмица от столицата на префектурата идва вестоносец и носи свитък, в който са изброени всички важни събития в кралството и извън него. Така е от много дълго време. Недрата на този храм са пълни със свитъци, датиращи отпреди столетия.

— Ценен архив за всеки историк — отбеляза Вейлин, мислеше си колко ли би платил брат Харлик, за да получи достъп до такова знание.

— Тя е единствената, която можеше да чете свитъците — каза майка Вен. — Безброй учени са пращали писма, молейки за разрешение да прекарат само час в архива, но винаги им е било отказвано.

„Тя трябва да има по-ясен поглед върху историята от всеки жив човек — заключи Вейлин. — Дори и от Ерлин. И въпреки това пази ревниво знанията си. Вероятно не иска те да стигнат до простосмъртните?“

— Тя изглеждаше ли разтревожена от последните новини? — попита Шо Цай. — Ако се е страхувала за сигурността на кралството, може би се е чувствала длъжна да избяга. — От все по-силното му мръщене Вейлин стигна до извода, че той е също толкова объркан от случилото се тук като майка Вен.

„Те не гледат на нея като на човек — осъзна той. — За тях тя е част от този храм, нещо като статуя.“ Тази мисъл пробуди в него спомени за голямата обветрена каменна глава, която бе открил някога сред руините на Разрушения град във владенията на лонаките оттатък североизточната граница на Кралството. Преди векове тя била изсечена в памет на един велик човек, който с времето щял да се превърне в чудовище. „Но в крайна сметка всички статуи се превръщат в прах.“

— Тя изпитва страх не повече, отколкото изпитва глад — отвърна майка Вен с леко обидено сумтене. — Прочете последните свитъци със същото прилежно внимание както винаги, но без да показва особена загриженост.

— Трябва да има нещо — настоя Шо Цай. — Тя не е била отвлечена от този храм. Явно сама е решила да си тръгне. Трябва да има по-сериозна причина за това от едно кашляне.

Майка Вен понечи да поклати глава, но после спря и бръчките на челото ѝ се задълбочиха.

— Имаше едно нещо — каза тя. — Но то се случи преди месеци. Песента ѝ… Тя доведе песента си до съвършенство.

Вейлин видя как погледът на Шо Цай се премести пак върху арфата и объркването му за миг се смени с нескрит страх, преди той да си наложи обичайната безизразна маска.

— Песента ѝ — повтори той тихо. — Песента на епохите.

— Да.

Вейлин си спомни първата история, която Ерлин му бе разказал за Нефритената принцеса преди години, докато настъпваха през планините на Северна Волария. „Неизброими години, прекарани в упражнения с гласа и арфата. Песента ѝ не е съвършена, тя не я е завършила и може би никога няма да я завърши.“

— Песента на епохите? — попита той.

— Тя знаеше и много други — отвърна майка Вен. — Свиреше ги за наше удоволствие, когато бе в настроение. Но Песента на епохите я свиреше всеки ден, често и по няколко пъти на ден. Колкото и да я слушах, никога не ми омръзваше нито мелодията, нито думите. Изглеждаше почти сякаш всеки път тя свири различна песен.

— Думите. Какви бяха те?

— Песента е била измислена толкова отдавна, че езикът е неразбираем за ушите на днешните хора.

— И тя никога не ви я е превеждала?

— Това не влиза в навиците ѝ и не е наша работа да я молим.

— Но тя ви е казала, че я е довела до съвършенство?

— Не с толкова много думи. Но беше достатъчно ясно. Тъкмо в тази стая тя я изсвири за последен път. Тоналността, настроението ѝ бяха много различни. Някак си по-мрачни. Трябва да призная, че пророних сълзи от красотата ѝ и от тъгата в нея. Имаше нещо в звука, в нотите, те сякаш… — Майка Вен млъкна и поклати глава. — Аз съм една глупава старица.

— Моля те — настоя Вейлин. — Какво искаше да кажеш?

— Беше все едно… си разрязан, разтворен. Но нямаше болка, само чувство на откровение. Спомени, за които не се бях сещала от години, нахлуха в ума ми. Толкова много лица, толкова много болка, толкова много радост. Помислих си, че може би някой коварен слуга е сипал опияняваща настойка в чая, но не, беше от песента. Колкото и радостна да беше тя, честно си признавам, че се надявам никога да не я чуя отново.

Майка Вен премигна, за да скрие сълзите си, и се извърна, давайки си един момент да се овладее, преди да заговори отново.

— Когато и последната нота заглъхна, Нефритената принцеса остави арфата на поставката и каза: „Е, свърши се.“ И от този ден насетне не изсвири нито нота повече.

„Кашлицата е била последната ѝ нота и нейното сбогуване.“

— Благодаря ви, господарке — каза Вейлин.

Тя кимна и впери в него ясния си, умоляващ поглед.

— Можеш ли… ще я върнеш ли при нас? Без нея това място не струва нищо. Без нея тези земи ги чака разруха. Зная го в сърцето си.

Вейлин отдавна бе научил колко е глупаво да дава обещания, но този път се почувства длъжен да ѝ поднесе поне някаква частична истина.

— Ще я намеря — каза той. „Виж, дали тя ще се върне тук е съвсем отделен въпрос.“

Майка Вен му се усмихна благодарно, преди скръбта да я налегне отново и тя да сведе поглед.

— Трябва да ми простите — прошепна тя и забърза към изхода. — Беше небрежно от моя страна да не осигуря освежителни напитки за такива почетни гости.

— Кашлицата е била за заблуда — каза Шо Цай, след като майка Вен излезе.

— Не мисля, че жената, която е живяла тук, може да се разболее — отвърна Вейлин.

— И песента. Според теб тя е важна.

— Прекарала е столетия в опити да усъвършенства една древна песен, която може да извиква неканени спомени, а после е накарала да повикат тук Шерин, преструвайки се на болна, и са изчезнали същата нощ. — Вейлин се засмя тихо. — Да, мисля, че е важна.

— Само че едва ли ще ни отведе при тях. — Капитанът отиде до един прозорец, гледащ на север, и се взря в ширналия се пред него простор от планини и долини. — Без следа, по която да вървим, и без свидетели, можем да търсим с години и пак да не открием нищо. А се съмнявам, че сталхастите ще ни дадат толкова време.

Погледът на Вейлин се върна на изоставената арфа на Нефритената принцеса. Хрумна му, че тя може да стои на поставката си с години и дори с векове. Недосегаема реликва на едно божествено създание, живяло някога тук, с навеки замлъкнали струни. „Тя е имала песен — помисли си той. — Песен на Мрачното, както и аз някога. А аз не бях единственият певец.“

— Градът, в който се е заселила Шерин — каза той и се обърна към Шо Цай. — Далече ли е оттук?

— На трийсет мили право на изток — отвърна капитанът и сви озадачено рамене. — Но каква полза да ходим там? Местните диен-вен вече са претърсили дома ѝ и не са намерили нищо, което да подскаже къде е отишла.

— Тя не е живеела сама — каза Вейлин, като се опита, но не успя да скрие нежеланието в гласа си. — Нали?

— Държеше стаи над работилницата на един каменоделец. Много талантлив и уважаван мъж, доколкото си спомням.

„Прости ми, стари приятелю.“

— Каменоделецът — каза Вейлин. — Той може да я намери.

15.

Град Мин-Тран бе разположен на върха на широко възвишение в хълмистата земя, която преобладаваше в Северната префектура на Достопочтеното кралство. Сградите му бяха по-високи от всички, видени досега от Вейлин, направени от камък, вместо от дърво, и се криеха зад стени, които бяха дори още по-високи и добре поддържани.

„Град от камък — помисли си Вейлин и усмивка заигра по устните му, докато влизаха през главната порта. — Какво по-подходящо място за него да си създаде дом?“

— По-добре ще е да разговарям с него сам — каза той на Шо Цай. Бяха продължили напред, без да спират, водени от капитана, и отрядът се движеше по широка улица, навлизаща в западния квартал. — Може би ще има нужда от малко убеждаване.

Капитанът се извърна в седлото и присви подозрително очи.

— Дошли сме тук по работа на Търговския крал. Като негов поданик, той е длъжен да сътрудничи на офицер от кралската армия по всеки начин, който сметна за нужен.

Вейлин смушка коня си, за да излезе напред, и го спря на пътя на капитана, като го принуди да направи същото.

— Той не е обикновен поданик — каза Вейлин на въсещия се Шо Цай. — Той е неин приятел, а също и мой. Дължим му поне илюзията, че има избор.

Капитанът продължи да се въси още секунда-две, после се обърна и излая:

— Дай-ло Цай!

Цай Лин изведе коня си напред и отдаде чест.

— Дай-шин!

— Ще придружиш чужденеца до дома на каменоделеца. Ако той откаже да дойде с нас, ще го вържеш и ще ми го доведеш.

— Разбрано, капитане.

Шо Цай подръпна юздите, извъртя коня си и даде сигнал с ръка на отряда си да направи същото.

— Ще ни намерите в казармата — и не се бавете.

— Вървете с тях — каза Вейлин на Норта и другите.

— Сигурен ли си, вуйчо? — попита Елеса. — Ако този мъж носи в себе си Мрачното…

— Той не представлява опасност за мен. — Вейлин кимна сърдечно на Цай Лин и двамата продължиха по улицата. — Ти все още си дежурна по кухня — напомни той през рамо на Елеса. — Опитай се да стъкмиш нещо, което все пак става за ядене, докато се върна.

Цай Лин пое напред, водейки ги през по-тесните улички на това, което явно бе занаятчийският квартал.

— Бил ли си тук и преди? — попита Вейлин, забелязал, че младежът очевидно познава маршрута.

— Много пъти. Моят… дай-шин ме водеше тук да прекарвам лятото, когато бях малък.

— Значи я познаваш? Познаваш Шерин?

— Разбира се, господарю. Тъкмо от нея научих езика ви и усвоих много уроци в лечителското изкуство. Макар че уменията ми в това отношение са далеч от майсторски.

„Тя някога споменавала ли е за мен?“ Въпросът се надигна, а после умря на устните на Вейлин, защото той изпита чувството, че вече знае отговора.

След като навлязоха в квартала, въздухът се изпълни с познатата песен на ковашки чукове и дърводелски триони, а към нея скоро се добавиха ритмични удари, които моментално събудиха спомени за Линеш. „Десницата му е силна както винаги“, помисли си Вейлин, когато Цай Лин спря пред работилница с широка двукрила порта. Неспирните удари на чук и длето продължиха да ехтят отвътре, докато двамата слизаха от седлата, а после внезапно секнаха.

— Изчакай тук — каза Вейлин на Цай Лин, когато кандидат-офицерът омота юздата си около един стълб и понечи да тръгне към вратата.

— Господарю? — Дай-ло се поколеба. — Имам заповеди…

— Просто изчакай. — Вейлин му се усмихна невесело, вперил поглед в сенчестата вътрешност на работилницата. — Моля те.

Мълчанието се проточи една много дълга минута. „Това място сигурно има заден изход — помисли си Вейлин. — Чувствай се свободен да го използваш, стари приятелю.“

— Простете за забавянето, почитаеми господине. — Мъжът, който се появи на вратата, се поклони на Цай Лин с бръснатата си и частично осеяна с белези глава, преди да я вдигне и да се взре във Вейлин с топла усмивка. — Ако знаех, че сте довели толкова желана компания, щях да дойда по-бързо.

— Ам Лин — Гласът на Вейлин бе задавен и той понечи да се поклони, но после спря, когато каменоделецът се приближи, хвана го за раменете с все така мускулестите си ръце и го притегни в пламенна прегръдка.

— Знаех, че ще дойдеш — прошепна той. — Чаках те.

После се отдръпна и Вейлин бе поразен колко малко се е състарил. Изгарянията му, които бяха толкова ярки в онзи последен ден на пристанището в Линеш, сега бяха избледнели, набръчканата плът бе загоряла и лъскава. Сиви косъмчета се мяркаха в четината по скалпа му и около очите му имаше мрежа от бръчици, но той бе все така жилест като първия път, когато Вейлин го видя в Линеш. Прокуден бивш служител на Търговския крал Лол-Тан, Ам Лин се бе заселил в алпиранското пристанище в търсене на покой след цял живот пътувания, само за да може кръвната му песен да доведе на прага му негов събрат певец, всъщност нашественик. Приятелството им бе мигновено, изковано от песните им, и представляваше достатъчно голяма заплаха за плановете на Съюзника, за да възложи той на Пратеника да погуби каменоделеца. В случая опитът му бе осуетен от сили, които все още оставаха неясни за Вейлин, но изгарянията, понесени от Ам Лин при нападението, му бяха оставили дълготрайни белези. Излекуван от Шерин, той бе идеалният избор да я отведе оттам и Вейлин се радваше, че неизбежният ѝ гняв не е разрушил връзката помежду им.

— Каменоделец Лин — каза Цай Лин с натежал от неохота глас. — Идвам със…

— Заповед, която ме задължава да служа на Търговския крал — довърши каменоделецът. — Да, знам това. Дайте ми една минутка да си събера нещата.

Той се скри отново в работилницата и Вейлин го последва след миг на смаяно колебание. Знаеше, че ще е невъзможно да изненадат този човек, но дружелюбната му готовност да изостави дома си бе неочаквана. Той откри, че отвътре работилницата в много отношения прилича на дома на Ам Лин в Линеш, макар че не беше толкова просторна и плодовете на труда му да бяха доста различни.

„Няма статуи“, осъзна той, докато оглеждаше мястото, пълно с множество правоъгълни мраморни блокове, на всеки от които бе издялан далекозападен текст, а ъглите им бяха украсени с извити колони. Тук обаче нямаше богове, нито герои от древни легенди, нито каквито и да било животни.

— Мавзолеи, саркофази и паметници на почитаемите предци — каза Ам Лин, като се появи от сенчестите дълбини на работилницата. Беше свалил престилката и носеше подплатен жакет и панталони. На рамото му имаше торба, а в ръка държеше здрава ясенова тояга. — Моята стока в последно време. Хората тук са почти толкова влюбени в смъртта, колкото и онези в твоето Кралство.

— Мислех, че може да си изваял нов вълк — рече Вейлин.

Част от веселието се изпари от лицето на Ам Лин. Погледът му стана мрачен и той се обърна към работилницата си с вида на човек, който си взима сбогом.

— Не, братко. Един вълк е достатъчен за всеки живот. — Но бързо се разведри и стисна, тоягата по-здраво. — Е, ще вървим ли? Само трябва да помоля съседа да се грижи за къщата, докато ме няма.

— Жена ти — каза Вейлин. Беше се ужасявал от реакцията ѝ, когато го види отново. Присъствието му никога не вещаеше нещо хубаво за съпруга ѝ. — Не искаш ли да…

— Отпратих я вкъщи — каза Ам Лин и тръгна пъргаво към вратата.

— Вкъщи? — попита Вейлин.

— В Алпира. Така беше най-добре.

В тона на каменоделеца имаше предпазливост, която обезкуражаваше други въпроси, и Вейлин го последва безропотно на улицата. Ам Лин отдели малко време да поговори с майстора на колела в съседство и двамата се прегърнаха, преди да се разделят. После каменоделецът обърна гръб на работилницата си и закрачи решително по посока на градската казарма.

— Хайде — каза и им махна с тоягата си да го последват. — Нямам търпение да чуя какви си ги вършил през последните десетина години. Улових само няколко бегли образа и всичко изглеждаше много отчаяно.

Шо Цай им позволи само една нощ почивка в Мин-Тран, преди да продължат с търсенето си. Прие без въпроси предложения от Ам Лин северозападен курс, което наведе Вейлин на мисълта, че капитанът може би отдавна таи някакви подозрения за истинската природа на каменоделеца. Фактът, че не го бе споделил с Търговския крал, се дължеше до голяма степен на Шерин, предполагаше Вейлин.

След преход от над двайсет мили хълмистият терен премина във вълнообразна равнина, простираща се до северния хоризонт като безбрежно жълто-зелено море.

— Желязната степ — каза Ерлин. — Казват, че можеш да яздиш хиляда мили, без да зърнеш хълм или планина, докато не стигнеш до могилите, разбира се. Надявам се, че няма да ходим чак дотам.

Докато говореше, повиши глас, насочвайки загатнатия въпрос към Ам Лин. В отговор каменоделецът просто се обърна в седлото на якото си пони и му се усмихна любезно. През първите два дни Вейлин яздеше редом с него и умът му кипеше от безброй въпроси, които обаче някак си все не се откъсваха от устните му. Най-сетне, на втория ден, Ам Лин се обърна към него с въздишка на досада и каза:

— Можеш да я попиташ, когато я видиш, милорд. Какво има между вас двамата или — той хвърли многозначителен поглед към Шо Цай — някой друг, не е моя работа.

— Значи песента ти е силна както винаги — отбеляза Вейлин с нотка на огорчение.

— Дори по-силна, бих казал. Започнах да разбирам, че течението на годините я подхранва до голяма степен, също като дърво, напоявано дълги сезони от дъждовете. — Сянка премина по лицето му и обичайната му усмивка се превърна в неохотна гримаса. — Преди години ти ми каза, че си загубил своята песен, а и още нещо. Съжалявам.

— Войната винаги отнема повече, отколкото дава. — Вейлин се поколеба, преди да изрече следващия си въпрос, който подозираше, че Ам Лин може и да пренебрегне. — Жена ти. Защо я отпрати?

— Защото песента бе ясна. Тя не можеше да остане повече тук, не и ако исках да оцелее.

— Значи песента ти е казала какво предстои. Че това кралство ще падне.

— Знаеш, че тя не действа така. Мога да ти кажа обаче, че сега тя е по-силна от всякога, даже от онези последни дни в Линеш, когато изглеждаше, че императорското войнство скоро ще превърне града в руини и пожари. — Той сведе глава и в гласа му се прокрадна нотка на самообвинение. — Започна да се усилва за първи път, когато дойде послание от Високия храм със заповед за Шерин да се погрижи за Нефритената принцеса. Опитах се да я убедя да не ходи, но не бях достатъчно настоятелен. Песента… тя бе като дългата, усилваща се нота преди кресчендо. В нощта, след като тя замина, имах сънища. Сънувах хаос, сънувах кръв, сънувах стените на Мин-Тран да се рушат… и сънувах теб, братко. На заранта отпратих жена си. Може би помниш, че Шоала никога не е била с кротък нрав, и не беше лесно да я убедя. — Лицето му се смръщи в израз на дълбоко съжаление. — Надявам се, че един ден ще ми прости.

— Както Шерин прости на мен ли?

Зле прикритото трепване върху лицето на Ам Лин бе достатъчен отговор на този отдавна обмислян въпрос. „Някои белези никога не зарастват.“

— Тя е още жива, нали? — попита Вейлин, като преглътна една въздишка. — Песента ти го казва?

— Жива е. — Ам Лин кимна към хоризонта. — Макар че е много далеч и твърдо решена да стигне до целта си.

— Каква е тя? Къде отива?

— Знам само, че е важно. Усещам чувството ѝ за неотложност и целеустремеността на онази, с която пътува, макар че нейната мелодия е доста по-безметежна. Трябва да те предупредя, братко, че вероятно никоя от двете няма да е доволна, когато ги намерим.

След десет мили хубавият път, който бяха следвали от Мин-Тран, се превърна в чакълеста ивица и преминаването им вдигаше зад тях висок облак прах. Пешите вестоносци отдавна бяха сменени от ездачи. Поне по един минаваше в галоп покрай тях на всеки час, показвайки същото подчертано безразличие към Червените разузнавачи или все по-редките движещи се на север пътници. Затова пък движението на юг растеше от миля на миля. Мършави хора с посивели лица, облечени в дрипи, се отдръпваха с тътрене от пътя на войниците, почти без да ги погледнат. Сред тях имаше много деца и липсата на сълзи или бебешки плач разказваше мрачна история.

— Гладуващите деца след известно време спират да плачат, скъпа — обясни Ерлин на Елеса, когато тя отбеляза странното мълчание на окъсаните пътници.

— Но ние имаме предостатъчно храна — каза тя. Посегна към дисагите си и извади малко от осоленото свинско, с което се бяха запасили в Мин-Тран. Предупредителният вик от сержанта на Червените разузнавачи дойде прекалено късно, Елеса вече се бе навела от седлото, за да предложи храната на една минаваща жена, която носеше на ръце детенце с хлътнали бузи и замъглени очи. Само след секунди Елеса бе обсадена от истинска тълпа от измършавели хора, които се блъскаха около нея, протегнали ръце и надигнали умолително глас в един общ стон на нужда.

Сержантът изруга и излая някаква заповед. Неколцина разузнавачи пришпориха конете си и нагазиха в тълпата, удряйки наляво и надясно с нагайките си. Хората покорно отстъпиха и повечето продължиха прегърбения си поход, само някои се задържаха отстрани на пътя, подвикваха и размахваха юмруци към войниците, а после неизбежно към думите им се присъедини градушка от камъни. Ако се съдеше по яростта и шока, с които реагираха войниците, откритите прояви на неподчинение бяха далеч извън техния опит.

— Нагли северни свине! — процеди ефрейтор Вей, изтегли меча си и пришпори коня към малка група протестиращи. Двама от другарите му го последваха, но и тримата спряха рязко, когато Норта извъртя коня си на пътя им.

— Разкарай се от пътя ми, варварски шибаняко! — заповяда Вей, придружавайки думите си с обичайния дъжд от слюнка.

Норта имаше само повърхностни познания по чу-шин, но Вейлин се съмняваше, че смисълът му е убегнал. Въпреки това той избърса спокойно плюнките от лицето си, преди да посегне през рамо да изтегли собствения си меч.

— Не мисля, че тонът ти ми харесва — каза спокойно, като опря острието на рамото си.

С кратък тропот на копита Семон, Алум, Чиен и Елеса се озоваха до Норта, а половин дузина Червени разузнавачи заеха позиция от двете страни на Вей. Вейлин хвърли поглед към Шо Цай, който седеше видимо спокоен на коня си на двайсетина крачки от тях. Погледът на капитана беше вперен в Цай Лин, вместо в зараждащия се сблъсък.

Вейлин срита коня си, за да се приближи до дай-ло, и заговори тихо:

— Дори един кандидат-офицер все пак е офицер. Ако не искаш някои от хората ти да умрат днес, предлагам ти да ги озаптиш.

Погледът на Цай Лин се стрелна от Вейлин към баща му и обратно. Вейлин намери изражението му за странно: в него имаше повече неохота, отколкото страх. Беше ясно, че в случая от него се очаква нещо — нещо, което би предпочел да не прави. Той затвори за миг очи, преди да изправи гръб и да пришпори коня си напред.

— Ефрейтор! — извика Цай Лин. — Прибери меча си и се върни в строя.

— Майната ти, трето яйце — отвърна раздразнено Вей, без да си прави труда да се обръща. — Отговарям само пред дай-шин.

— Не и днес. — Цай Лин изпречи коня си точно на пътя на Вей. — Днес ще отговаряш пред мен. — Дай-ло вдигна ръка да откопчае желязната звезда от раменния си предпазител и отдели секунда, за да погледне в лицата войниците от двете страни на Вей, преди да продължи. — Този човек ме оскърби и постави под съмнение честта ми. Отказвам се от привилегията на ранга си и настоявам за удовлетворение. Бъдете свидетели на неговата страхливост, ако откаже.

Това предизвика кратка вълна от смях, но веселието скоро се стопи, за да отстъпи място на нервно мълчание, докато Цай Лин продължаваше да се взира с очакване в ефрейтор Вей. Мъжът се прокашля, тропна рязко меча си в ножницата и промърмори:

— Стоманата ми е прекалено добра, за да я цапам с тази отрепка.

— Стой! — викна Цай Лин, когато ефрейторът започна да обръща коня си, и Вейлин видя как лицето на мъжа почервеня и той замръзна в седлото. — Беше отправено предизвикателство, което не получи отговор — продължи Цай Лин. — Дай своя отговор, ефрейтор.

Войниците от двете страни на Вей започнаха да отдръпват конете си, когато погледите им към каменната физиономия на капитана им дадоха ясно да разберат, че той няма намерение да се меси. Вей остана още за миг в седлото си, почервенялото му лице трепереше. Накрая той изръмжа пърлено и слезе от коня.

— Добре тогава, пале. Щом искаш пердах, с радост ще ти угодя.

След което започна да развързва връзките на нагръдника на бронята си и го захвърли встрани. Цай Лин слезе от коня си и направи същото, макар и видимо по-спокойно. Скоро двамата се изправиха гологърди един срещу друг, а Червените разузнавачи образуваха неравен кръг около тях. Вейлин видя как Елеса поклати одобрително глава при вида на стройната мускулеста снага на Цай Лин, която бе в явен контраст с плещестия му и набит противник. Освен това по тялото на дай-ло нямаше никакви белези, докато ефрейторът имаше много.

— Той няма да се намеси — каза Вей и кимна към Шо Цай. — Знаеш го, нали, пале?

— Да — отвърна Цай Лин. — За което се извинявам. — В тона му нямаше подигравка, само слаб израз на искрено съжаление.

Вейлин си спомни една от мъдростите на инструктор Солис от тренировъчния плац: „Само глупак си избира битка, която не може да спечели.“ Цай Лин, както той вече добре знаеше, не бе глупак.

Вей се засмя и се обърна да намигне на другарите си, преди внезапно да наведе глава и да се втурне към Цай Лин, замахвайки с десния си юмрук към челюстта му. Това бе обичаен номер на опитен побойник, разсейване, с което да подлъже противника да очаква дълга размяна на заплахи и обиди, преди да започне истинският бой. Оказа се обаче, че Цай Лин нито се разсейва лесно, нито е побойник.

Лявата му ръка се вдигна светкавично и блокира удара на ефрейтора. Дясната се стрелна напред, прекалено бързо, за да я проследиш с поглед, а после той отстъпи назад и се приведе под един недодялан ляв замах, който накара Вей да се завърти нестабилно, пръскайки кръв от носа си, който сега бе изкривен под странен ъгъл върху широкото му лице. Цай Лин се извърна и започна да си облича бронята, докато ефрейторът залиташе насам-натам с червена пяна на обезобразените си устни и се опитваше да оформи някакви думи. Докато падне и лицето му срещне твърдата земя с плашещо тупване, Цай Лин вече бе пристегнал отново нагръдника си.

— Качете го на коня му — каза той на гледащите войници и закрачи към своя. — До довечера ще се събуди. Следващият, който напусне строя без заповед, няма да получи толкова снизходително отношение.

Яхна коня си и хвана юздите, после спря, за да изгледа групата бедняци, които все още се мотаеха край пътя, а гневът им се бе сменил с обикновено объркване.

— Освен това — продължи Цай Лин — всеки от вас ще вземе половината си дажби и ще ги сподели с тези хора. Мисля, че добре ще ви се отрази да прекарате ден-два с къркорещи стомаси.

При тези думи лицата на войниците помрачняха, но никой не посмя да се оплаче и докато изпълняваха заповедта, Вейлин долови няколко мърморения, в които имаше тон на неохотно възхищение вместо гняв.

— Храмът на копията, казвам ти — чу той да прошепва един войник на другаря си, докато вдигаха безчувственото тяло на Вей на гърба на коня му. — Също като баща си.

16.

Слънцето тъкмо се спускаше зад крепостния град Кешин-Хо, когато той се появи пред очите им, и го правеше да прилича на нащърбения коничен шлем на някакъв отдавна загинал великан. Градът се намираше в пресечната точка на един воден път, известен като Великия северен канал, и течаща на юг река с отблъскващото име Черната вена. Също като Мин-Тран, този град нямаше сгради извън стените си. Докато се приближаваха, Вейлин различи още две стени оттатък най-външната, всяка построена на по-високо ниво от предишната. Градските улици се сгъстяваха, издигайки се към върха, на който стърчеше стройна кула и блясъкът на залязващото слънце я караше да изглежда тънка като игла. Беше по-висока дори от кулите, които бе видял в Музан-Хи.

— От нея би могъл да видиш приближаваща се армия на цял ден път оттук — отбеляза Норта, като засенчи очи, за да се взре в кулата.

— Два дни, господарю — поправи го Цай Лин с учтива усмивка. — На върха ѝ има оптически уреди, които виждат на много мили.

— Далекогледи ли имаш предвид?

— Нещо такова, само че много по-големи. Търговският крал харчи огромни суми, за да е сигурен, че лещите се подменят редовно. В Музан-Хи има цяла работилница, където занаятчиите не се занимават с нищо друго, освен да шлифоват стъкло за далекооките, както ги наричат.

„Далекооките — помисли си Вейлин. — Ето още нещо, за което да пиша на Лирна.“

На главната порта на града се позабавиха малко, докато Шо Цай представи акредитивните им писма на капитана на стражата. При вида на печата на Търговския крал бързо им бе осигурена почетна стража и бяха ескортирани през лабиринта от тесни улички до централния дворец, където живееше губернаторът на префектурата. За разлика от улиците на Музан-Хи, тук хората не бързаха толкова да им направят път, някои оставаха по местата си и се взираха в тях с нескрита враждебност, докато войниците не ги изблъскат настрани.

— Тук няма поклони, доколкото виждам — подхвърли тихо Норта на Вейлин. В последно време размътеният от виното поглед, който толкова дълго бе характерен за лицето му, бе добил онази острота, която Вейлин помнеше от последните им години в Ордена. Макар и не толкова прозорлив като Кейнис, Норта открай време умееше бързо да оценява възможните заплахи, пък макар и тази оценка не винаги да водеше до най-разумната реакция.

— Ерлин казва, че Северната префектура е била последната територия, завладяна от Изумрудената империя — отвърна Вейлин. — Те явно никога не са го приемали добре. А изгледите за война рядко правят населението щастливо.

Продължиха по криволичещ курс към центъра на града. Който и да бе съставил плановете на Кешин-Хо, явно беше разбирал от обсадно изкуство, защото главната порта на всяка следваща стена бе разположена от противоположната географска посока. Така всяка атакуваща армия, която успее да преодолее една от портите, щеше да е принудена да мине по множество тесни улички пред погледите и стрелите на защитниците на следващата стена.

Най-вътрешната от тях се издигаше по-високо от останалите, поне на седемдесет стъпки, и на всеки петдесет крачки бе укрепена с надвиснали контрафорси, което би позволило на защитниците да засипват една атакуваща армия с всякакви гадости. Тази стена имаше и най-тясната порта, през която едва можеха да минат двама ездачи един до друг. Шо Цай ги въведе в двора оттатък, където бе приветстван от висок добре сложен мъж с наметало, ушито от кожата на някакъв бял звяр на черни ивици.

— Капитане! — Високият мъж протегна сърдечно ръце, а Шо Цай слезе от коня и се поклони с предпазливо уважение.

— Губернатор Хушан. — Капитанът му връчи свитъка с печата на Търговския крал. — Идвам по заповеди…

— Ама разбира се! — Губернаторът се засмя и го тупна по рамото. — Че защо иначе Червените разузнавачи ще почетат скромния ми град с присъствието си? Особено след като никога не съм го поисквал. — И се засмя пак, но Вейлин видя как веселието му бързо помръкна при гледката на чужденците в отряда на Шо Цай. — Виждам, че ми водиш странни гости — каза той и бързо лепна нова усмивка на устните си. — Всичко това вещае една много интересна вечер.

Имението на губернатора, също като всичко друго в града, бе построено по-скоро с мисъл за отбрана, отколкото за разкош или удобство. Каменните му стени бяха дебели, а многоетажните покриви — наклонени под по-голям ъгъл от обичайното, което означаваше, че ще са по-трудни за катерене. По искане на Шо Цай Вейлин го придружи в личните покои на губернатора. Губернаторът изслуша доклада на капитана с учтиво внимание, което се превърна в искрен интерес при споменаването на изчезването на Нефритената принцеса.

— Изчезнала ли? Казваш ми, че тя наистина е напуснала Високия храм?

— Да, губернаторе. Надявах се, че патрулите ви може да са я срещнали, или поне да са чули нещо за нея. Ние имаме… надеждна информация, че тя е пътувала към този град.

Губернаторът сви объркано рамене.

— Никое от момчетата ми не знае нищо за нея. Мога да ви уверя в това. Все пак напоследък всички сме твърде заети. Може би си чул.

— Сталхастите — обади се Вейлин, с което привлече погледа на губернатора. Изражението на мъжа бе много по-различно от подозрителността или откритото презрение, с което се бе сблъсквал досега у другите далекозападни благородници. Приличаше повече на хладната преценка, която би очаквал от хора, обръгнали във войната.

— Точно така, почитаеми господине. — Той се усмихна леко и повдигна вежди. — Трябва да кажа, че е странно човек да се озове срещу фигура, която е смятал за митична. Историите от Варварския изток представляват особен интерес за мен. Всички тези войни, странни вярвания и фантастични събития. Кажете ми, вярно ли е, че вашата ужасна Огнена кралица притежава цял пасаж от червени акули?

— Само една, милорд. И тя умря.

— О.‍ — Хушан сви разочаровано устни. — Жалко. Но вас ви наричат Мрачния меч, нали? Нали така сте известен сред народа си? — Сега в погледа на губернатора имаше подчертана тежест, надхвърляща простия интерес към причудливи чуждестранни митове.

— Враговете ми някога ме наричаха така — отвърна Вейлин. — Но те вече не са ми врагове.

— И въпреки това името ви е останало. Име, от което моят народ напоследък е започнал да се ужасява.

— Чух за това. Видяхме много хора по пътя. Изглеждаха гладни.

— Гладът е най-малкото, което заслужава един страхливец. — Хушан махна пренебрежително с ръка, макар Вейлин да забеляза отбранителна нотка в гласа му. — Този град отдавна е убежище за всички в Севера. Хората се крият тук, докато конеебачите върлуват известно време, преди да ги прогоним. Отдавна е така. Ако онзи глупак Нишун се бе вслушал в мен, вместо да изкара своите четирийсет хиляди южняци в Степта, за да бъдат заслужено изклани, цялата тази каша вероятно щеше вече да е забравена. Да се биеш със Стоманената орда на открито с армия, която се състои на три четвърти от пехота! — Губернаторът изпръхтя с мрачно презрение. — Със същия успех можеше да отиде при Мрачния меч и да си оголи шията за брадвата. Сега, благодарение на поражението на Нишун и всякакви небивалици, които се носят за този наскоро въздигнал се сталхастки пълководец със страховитото му име, моят народ бяга на юг във все по-големи количества, като без съмнение на всяка крачка разпространява злобни клевети за губернатора си.

— Значи не смятате, че сталхастите представляват истинска заплаха? — попита Шо Цай. — Всичко, което сме видели и чули, говори противното.

— О, заплаха са, без съмнение. Но те винаги са били и не виждам голяма разлика между този последен период на набези и предишните. Даже може да се каже, че безчинствата им бяха почнали да отслабват, преди генерал Нишун да разпали амбицията им с четирийсет хиляди души плячка. Повярвайте ми, капитане, аз се бия с диваците от Желязната степ, откакто пораснах достатъчно, за да ме слага баща ми на седлото, и никога досега не съм губил. Нито пък ще загубя сега. Чувствайте се свободен да съобщите на Търговския крал за това, куриерската служба е на ваше разположение.

— Ще го направя. — Шо Цай отново се поклони леко. — Твърдостта ви ви прави чест. Но вие без съмнение сте получили вестта, че Любимецът е заповядал свикването на далеч по-голяма войска, която скоро ще поеме на север.

Губернаторът се засмя и се приближи, за да тупне Шо Цай по бронираното рамо.

— Аз пък възнамерявам да се погрижа те да нямат нищо за правене, когато пристигнат тук. Погрижи се да предадеш и това на Любимеца. Разбира се, ще помогна на мисията ви по всеки възможен начин, но ще говорим за това на сутринта. — Усмивката му се разшири и погледът му се премести върху Вейлин. — Що се отнася за тази вечер, решил съм да устроя пир за извънредно интересните си гости, на който те ще могат да ме развличат с всякакви странни и възхитителни истории.

— И този… Световен отец няма жена? Няма Световна майка? — Губернатор Хушан говореше на езика на Кралството приемливо, макар и със запъване, но все пак успя да вложи искрено озадачение във въпроса си.

— Отецът е вечен и по принцип отвъд нашето разбиране — отвърна Елеса, сдъвка хапка печено свинско и я прокара с щедра глътка от местното вино. То бе силничко, с дъх на плодове, който само отчасти прикриваше острия вкус на чист алкохол. Очите на Вейлин постоянно се отклоняваха към седящия в края на масата Норта. Той не говореше много с Алум и Семон от двете си страни и не проявяваше видим интерес към множеството бутилки, които се предаваха насам-натам.

Останалите гости бяха предимно старши офицери от градския гарнизон, професионални войници, които ценяха утехата на пиенето. Жената отляво на губернатора беше очебиен и елегантен контраст, облечена във фино бродирана синя коприна в тон със сапфирените обици, които носеше, и боята по клепачите ѝ. Хушан я бе представил само като третата си жена; явно тук не бе обичайно мъжете да съобщават имената на жените си на другите. На Вейлин му се струваше, че тя прилича на изящно изработен манекен, чертите ѝ бяха като порцеланова маска с почти неестествено съвършенство, устните ѝ бяха застинали в неизменна скромна усмивка, която се разшири само за миг при едно от изречените на висок глас остроумия на мъжа ѝ. Тя не ядеше нищо и отпи само една-две глътки вино. Вейлин можеше да ѝ обърне съвсем бегло внимание, ако не бе начинът, по който реагира на нея Ам Лин, когато зае мястото си. Каменоделецът се помъчи да го скрие, но Вейлин забеляза как гърбът му се изпъна от неловкост, когато спокойният поглед на жената се плъзна по него. Освен това Ам Лин прекара цялата вечер забил нос в яденето си, като отвръщаше само с кимания и мърморене на весело разговарящия Ерлин.

— Но не, той няма жена — добави Елеса, като потисна едно оригване. — Подобни земни идеи нямат смисъл, като се има предвид природата на Отеца.

— Тогава… — Хушан сбърчи вежди, още по-озадачен отпреди. — Как е станал отец на света без утроба, която да поеме семето му?

— Със силата на любовта си, която знае всичко и вижда всичко. — Елеса се ухили на губернатора и напълни отново бокала си. Дотук не показваше, че е обидена от дългия и скептичен разпит на Хушан относно догмите на тяхната вяра. Всъщност Вейлин отдавна имаше чувството, че нейната преданост към Църквата на Световния отец е в най-добрия случай бегла сянка на непоколебимата, пък макар и прагматична вяра на майка ѝ.

Хушан премигна и поклати глава, преди да повдигне вежда към Вейлин.

— Мисля, че намирах червените акули на Огнената кралица за по-разбираема идея от тази, че Небесата са дом на една-единствена всезнаеща душа.

— О, вуйчо ми е много над тези неща, милорд — каза Елеса. Премигна с размътените си очи и посегна пак към бокала си, разливайки капка-две от съдържанието, докато го надигаше към устата си. — Отецът, алпиранските богове — продължи тя и избърса устни с ръкава си, върху който остана петно, — мъдростта на древните писания, ведрината на молитвата. Всичко това е само тор за него. Майка ми обаче винаги му прощаваше. „Живот на загуби и скръб ще накара дори най-добрата душа да затвори сърцето си за божественото“, така казваше.

— Достатъчно пи — обади се Вейлин и спря ръката на Елеса, когато тя посегна отново към бутилката вино. Момичето се втренчи в него и в погледа ѝ се прокрадна част от старото непокорство, а устните ѝ помръднаха, сякаш се бореше с пиянския импулс да изрече някои без съмнение добре подбрани думи.

— Имаш да ми кажеш нещо ли? — попита той с мек тон, като срещна навъсения ѝ поглед. — Може би някое решение относно моето наставничество? С радост ще се откажа от всякакви по-нататъшни уроци, ако така искаш.

Тя сви ръката си в юмрук и я отдръпна от бутилката, а после сведе очи, макар и с явно усилие.

— Господин Семон! — извика Вейлин на младия бандит и той бързо се изправи.

— Милорд?

— Лейди Елеса е уморена. Моля те, придружи я до покоите ѝ. — Впери твърд поглед в Семон. — И се постарай да се върнеш бързо.

— Разбира се, милорд.

Елеса позволи на Семон да я хване за ръката, докато ставаше от мястото си. Поклони се сковано на губернатора и двамата излязоха с предпазлива крачка от трапезарията.

— Винаги е полезно да им се напомня къде им е мястото, до този извод съм стигнал — отбеляза Хушан. — По тези земи момиче на нейната възраст, което изрази толкова решително мнение, ще се озове заключено в колиба за един месец. Тази вечер го позволих, за да зачета обичая ви. В края на краищата мъжете по вашите земи позволявате да ви управлява една жена.

— Не — отвърна Вейлин. — Тя ни позволява да бъдем управлявани от нея. И ние смятаме това положение на нещата за повече от справедливо.

Вечерта продължи още час, в който преобладаваха непрестанните въпроси на Шо Цай към губернатора относно подготвеността на неговия град за предстояща атака.

— Изненадах се, че не видях никакви признаци за складирани провизии, губернаторе — каза капитанът. Той седеше от дясната му страна, вероятно заради положението си на любим служител на Търговския крал. Също като Норта не бе докоснал виното си и Вейлин прецени, че сравнително мълчаливото му държане досега е грижливо пресметнато, за да даде време на Хушан да се напие и да изпадне в по-разговорливо настроение. — Освен това стандартна практика е да се зачисляват мъжете от града в доброволчески отряди във времена на криза.

— Да накараш местните да маршируват в крак е неблагодарна работа, капитане, камо ли пък да боравят свястно с копие — отвърна Хушан и махна небрежно с ръка. — Аз имам под свое командване близо петнайсет хиляди души, всички до един добри войници. Що се отнася до провизиите, като се има предвид броят на страхливите свине, бягащи на юг, в момента в Кешин-Хо има нещо като изобилие.

— И въпреки това, струва ми се, че Любимецът би искал да направя преглед на защитните съоръжения. Навярно бих могъл да ви предложа някакъв съвет…

— О, не си правете труда, господине. Всичко е под пълен контрол. Освен това не бих искал да бавя една толкова важна мисия. Колкото по-скоро намерите нашето своенравно съкровище, толкова по-добре, нали?

Шо Цай се насили да се усмихне и изостави темата. Явно фактът, че си един от любимците на Търговския крал, не ти даваше неограничена власт.

— Третата жена на губернатора — каза Вейлин на Ам Лин. Събирането най-после се бе разтурило към полунощ и те се връщаха към стаите, дадени им в източното крило на имението. — Тя е Надарена, нали?

Каменоделецът се озърна, преди да отговори с кимване. Бяха им дали дискретен ескорт от четирима стражи, макар че те изглеждаха безразлични към разговор, воден на чужд език.

— Има ли песен? — настоя Вейлин.

— Не мисля. Това, което усетих у нея, бе… необичайно. Нещо, с което не съм се сблъсквал досега. Знам, че тя беше едновременно изненадана и недоволна от появата ни тук.

Ам Лин се умълча. Стигнаха до комплекс от съседни стаи, свързани от централен двор, открит към звездите. Шо Цай и Червените разузнавачи бяха разквартирувани в главната казарма, но губернаторът бе сметнал за по-подходящо да настани чуждестранните си гости в разкошно обзаведен комплекс, запазен за високопоставени сановници от Юга. Ам Лин изчака стражите да затворят тежката двукрила порта, преди да отиде до един малък фонтан по средата на двора и да понижи глас, така че почти да не се чува през шуртящата вода.

— Има още нещо, братко — каза той. — Губернаторът излъга.

— За какво?

Ам Лин направи предпазлива гримаса, докато се оглеждаше наоколо, стиснал ръце по начин, който напомни на Вейлин, че въпреки всичките си дарби този човек не е воин.

— За всичко — каза той. — Песента беше ясна. Всяка дума, която човекът изрече тази вечер, бе лъжа.

17.

Бяха минали много години, откакто Вейлин бе прекарвал някоя нощ в очакване на сигурна атака. Въпреки това откри, че чувството представлява неприятно позната смесица от раздразнение и предвкусване. Пътуването до Кешин-Хо бе дълго, а губернаторският пир — истинска досада, така че той би предпочел да прекара часовете в сън. „Поредното напомняне — помисли си, усещайки с вбесяваща острота болките в гърба и краката си, — че годините си вървят и не са благосклонни към никого.“

Ето защо, когато то най-после дойде — тихото стържене на метал по метал, което говореше, че някой човърка с шперц ключалката на вратата, — той изпита едва ли не облекчение. Продължи да лежи под одеялата си с гръб към вратата, когато тя се отвори и скърцането на пантите ѝ бе приглушено от бавното влизане на натрапника в стаята. „Двама са“, заключи Вейлин, щом чу двойното стържене на стомана, излизаща от кожена ножница.

Следеше тяхното придвижване по дишането им, ниско и овладяно, но и най-добре обученият убиец не може да остане напълно спокоен, когато наближи мигът на убийството. Единият мина от лявата страна на леглото, докато другият се приближи отдясно. Пауза, после рязко вдишване, когато онзи отляво се приготви да го намушка, но то внезапно се превърна в писък, когато Чиен изскочи изпод леглото и ножът ѝ резна убиеца през глезените.

Вейлин отхвърли одеялото надясно и рипна от постелята напълно облечен, с меч в ръка. Завивките омотаха втория нападател.

— Искам го жив — напомни той на Чиен и хвърли поглед надолу, за да види как тя увива ръце около шията на другия и обхваща с крака кръста му, докато онзи се гърчеше и мяташе, все още крещейки от болка. Мъжът бе облечен изцяло в черни памучни дрехи, а лицето му бе скрито зад кожена маска.

Вейлин се обърна и се завъртя настрани, когато другарят на убиеца, освободил се вече от пречещото му одеяло, скочи напред и неясният ръб на почерненото острие на ножа му проблесна, щом го вдигна и замахна надолу. Мечът на Вейлин се стрелна и пресрещна ножа, който се плъзна по метала, за да опре в дръжката. Вейлин извъртя китката си и ножът отлетя в мрака. Собственикът му изсъска от страх и ярост. Второто явно надделя над първото, защото вместо да действа разумно и да се опита да избяга, той измъкна втори нож, затъкнат отзад на кръста му, преди бързо да се вцепени в смъртен спазъм, когато върхът на меча на Вейлин се плъзна между ребрата му, пронизвайки дробовете и сърцето му с майсторска точност.

— Не, свинеебецо!

Чиен бе пуснала първия убиец и бе смъкнала маската му. Сега го държеше с една ръка за рядката коса, а с другата — за брадичката, и го разтърсваше. Отпуснатото му пребледняло лице не реагираше и Вейлин бързо разбра, че в тялото му има не повече живот, отколкото в парцалена кукла.

— Отрова? — попита той, като приклекна до Чиен.

Тя разтвори със сила челюстите на мъжа, разкривайки непокътнати зъби и нито помен от кървавата пяна, която обикновено придружаваше доброволно взета отрова.

— Няма признаци за такава — каза Чиен и се приведе по-наблизо, за да помирише, после поклати глава. — Странно. Той се бореше, после усетих как сърцето му спря да бие. Не се забави преди това, просто спря.

— Хайде да видим дали си е довел по-приказливи приятелчета — каза Вейлин, стана и излезе на двора. Там намери Норта и Алум, застанали от двете страни на фонтана с оръжия в ръце. Елеса клечеше на вратата на стаята, където бяха сложили Ам Лин и Ерлин, със стрела на тетивата и лице, напрегнато от грубото събуждане от пиянски сън. Все пак не се оплакваше и хватката ѝ върху лъка бе твърда.

— Няма други гости тази вечер, братко — каза замислено Норта, оглеждайки покривите. — Май не те познават достатъчно добре, щом са пратили само двама.

— Не… — каза Ам Лин, появявайки се зад рамото на Елеса. Очите на каменоделеца бяха полузатворени, а главата му — кипната настрани, сякаш се мъчеше да долови някакъв далечен зов. — Не, не е това. Тази работа — той посочи тялото, виждащо се през вратата на Вейлин — е била само пакост, за да те разсее.

— От какво? — попита Норта.

Челото на Ам Лин се сбърчи съсредоточено.

— Червените разузнавачи — каза той и очите му се отвориха рязко. — Те са истинската мишена… или по-точно един от тях. Тази нощ песента е силна, но неясна.

— Семон — промълви Елеса с нескрита тревога. Вейлин бе заповядал на бандита да се покатери по стената на двора и да стигне по покривите на имението до казармата, за да предупреди Шо Цай за възможността от предстояща атака. Това бе преди повече от час, а все още не се бе появил нито капитанът, нито някой друг от Червените разузнавачи.

— Остани тук — каза Вейлин на Елеса и когато тя понечи да протестира, посочи Ам Лин и Ерлин и добави: — Пази ги. — После даде знак на другите да го последват, отиде до вратата и я отвори рязко. Прекрачи през труповете на двамата стражи отвън и хукна по коридора.

Преброи още десетима убити стражи, осеяли плочите на двора, който делеше къщата на губернатора от ниската двуетажна постройка на казармата. Всеки войник бе пронизан в шията с арбалетна стрела или гърлото му бе прерязано от ухо до ухо. Шумът на битката се усили, когато се приближиха и намериха труповете на още убийци в черно в купчината мъртви войници, задръстили входа. Вейлин различи два трупа в червена броня и извлече известна утеха от факта, че поне са имали време да се въоръжат преди нападението. Изглеждаше, че младият Семон може и да е пристигнал навреме.

Като прескочи телата, откри, че вътре цари мрак с изключение на сиянието на няколко паднали фенера, чиято немощна светлина озаряваше още трупове и размазана по стените кръв. Вейлин се втурна по широкия коридор, привлечен от познатите звуци на битката: крясъци и викове, смесващи се със звъна на стомана.

Когато се приближи до една разбита двукрила врата, едно тяло в черно внезапно рипна и се завъртя към него с извит меч в ръка. Той се приведе под удара и посече крака на убиеца. Мъжът реагира с впечатляваща бързина, явно недосегаем за болката в раната, и се завъртя пак, замахвайки бързо нагоре към слабините на Вейлин. Той отстъпи извън обсега на меча, вече изнесъл своя назад за ответен удар към лицето на мъжа, което се оказа ненужно, защото окървавеният връх на меча на Норта щръкна под брадичката на убиеца.

— Трудни копеленца са, а? — рече той, като измъкна меча си и остави трупа да падне.

Вейлин изрита от пътя си останките от вратата и влезе в голяма трапезария, където се водеше яростна битка сред хаос от преобърнати маси и мъртви или умиращи мъже. Червените разузнавачи се бяха събрали в накъсана, но здрава линия, а до тях бе далеч по-зле организираната група на войниците от гарнизона. Общо наброяваха петдесетина души, но се биеха с близо два пъти по-многоброен противник. Вейлин видя Шо Цай в центъра на Червените разузнавачи: крещеше заповеди с окървавен меч в ръка, който не спираше да свисти със смъртоносна точност, докато отбиваше непрестанните атаки. До него стоеше Семон и мушкаше трескаво с едно от двуметровите копия, предпочитани от далекозападните войници. Цай Лин бе по-наблизо, в края на формацията, където, изглежда, се бе струпал врагът. Дай-ло се биеше с двама убийци едновременно и бронята му бе обляна в кръв, макар че ако се съдеше по ловкостта и бързината на движенията му, Вейлин се съмняваше, че е ранен.

Докато Вейлин скъси разстоянието помежду им, дай-ло вече бе видял сметката на единия убиец и бе осакатил другия, който стоеше на колене и с безмълвен шок гледаше кръвта, швиртяща от чуканчето на китката му. Но се съвзе сякаш неестествено бързо, надигна се отново на крака и измъкна нож, който се приготви да метне към Цай Лин, обърнал се вече към нови трима неприятели.

Вейлин посече едноръкия, преди да е успял да хвърли ножа, изрита трупа настрани и застана отляво на Цай Лин. Тримата пред тях поспряха за момент и Вейлин почувства общото им неизречено решение, преди да се хвърлят вкупом напред. Той избегна едно мушкане и замахна с меча си към очите на убиеца, като последва това с юмручен удар в гърдите му, когато онзи вдигна ръка да парира меча. Бе прецизно насочен удар в гръдната кост, който можеше да прати човек в безсъзнание, ако бъде нанесен достатъчно силно. Този обаче остана зашеметен само за миг и изсумтя силно, преди да приклекне и да се хвърли напред, хванал с две ръце меча и насочил го към корема на Вейлин. Вейлин отстъпи встрани и се завъртя на едно коляно, готов да посече към краката на убиеца, но преди да го направи, копието на Алум се заби в корема му. Мъжът залитна, а ловецът измъкна копието, хвана го по-добре и нанесе смъртоносен удар в шията му с такава сила, че разсече врага си от ларинкса до гръбнака.

Мореската изблъска с рамо падащия труп и копието му мушна отново, този път в бедрото на единия от мъжете срещу Цай Лин. Дай-ло се възползва максимално от това разсейване, пристъпи напред и замахна с меча си в плавна дъга, която сряза гърлата и на двамата нападатели.

— Строй се в линия! — извика Цай Лин към близка групичка войници от гарнизона, които бяха заети да кълцат един частично разчленен труп. — Ако благоволите да пазите лявата ми страна, почитаеми господине… — обърна се дай-ло към Алум, който явно не го чу, защото се хвърли сред убийците, като въртеше копието си наляво и надясно.

— Не мисля, че той си пада особено по тактиката — отбеляза Норта. Вдигна меча си, кимна към вече бясното меле и повдигна вежда. — Ще се включим ли?

Вейлин кимна и двамата се хвърлиха след Алум. Както Вейлин бе забелязвал и преди в моменти като този, колкото по-разгорещена ставаше битката, толкова повече сякаш се забавяше времето. Звуците и усещанията изчезнаха, когато умът и тялото му се съсредоточиха върху нуждата да убива и да оцелее. Двамата с Норта се движеха заедно, както се бяха учили да го правят преди толкова много години, опрели гръб в гръб, а мечовете им разсичаха плът и кости с непрестанни вихрени удари, докато се виеха в смъртоносен танц през разстроените редици на убийците.

Въпреки хаоса, предизвикан от тяхната атака и яростта на Алум, Вейлин не забеляза никакъв признак на паника сред враговете им, които реагираха на тази нова заплаха с единство, което му напомни за воларианските войници-роби. Те отстъпиха от Червените разузнавачи, за да образуват плътна защитна групичка по средата на трапезарията. Поредица от излаяни заповеди на Шо Цай скоро накараха Разузнавачите и оцелелите войници да образуват кръг, с наведени копия и мечове, и да започнат да настъпват за последния удар.

Вейлин чу зад себе си гърлен вик и се завъртя тъкмо навреме, за да види как Чиен измъква своята тояга-меч от корема на убиец, преструвал се досега на мъртъв, който изведнъж се бе надигнал и се бе опитал да забие кама в гърба на Цай Лин. Дай-ло ѝ благодари със скован и доста кратък поклон, преди да отиде да застане до баща си.

— Арбалети, дай-шин? — попита той и кимна към все по-сгъстяващата се групичка убийци.

— Мъртвите не говорят — отвърна капитанът. — А аз жадувам да се срещна с човека, който е организирал това посрещане.

Сякаш в отговор на това скупчените убийци изведнъж застинаха неподвижно, без дори да дишат. После рухнаха като един, а оръжията се изплъзнаха от безжизнените им ръце и издрънчаха на пода. Шо Цай отиде бързо до най-близкото тяло и го провери за пулс или движение, после изруга, щом не откри нищо. Бърза проверка на още няколко тела даде същия резултат.

— Вижте ранените! — заповяда капитанът, но щателният преглед на всеки убиец в трапезарията потвърди, че нито един не е останал жив.

— Отидоха при предците си и отнесоха своите тайни със себе си — отбеляза Чиен и отметна маската на един убиец с острието на меча си. — Също като другия — каза на Вейлин. — Сърцето му не е било спряно от отрова.

— Другият ли? — попита Шо Цай.

— Всъщност бяха двама — каза Вейлин. — А що се отнася до въпроса кой е организирал това, каменоделецът има доста ясна представа.

Намериха губернатор Хушан в покоите му да плаче до един басейн в банята. Тъмночервеният цвят на водата бе в рязък контраст с изящно изрисуваните порцеланови плочки по стените. Ридаейки, той шепнеше едва доловими молби, а пръстите му шареха в обагрената в червено вода. Очите му бяха вперени в тялото на третата му жена.

„За тази също не е имало отрова“, помисли Вейлин, като видя дълбоките срезове, направени от жената по ръцете ѝ, които се протягаха от китката до лакътя. Кръвта ѝ сигурно бе изтекла за секунди. В смъртта си тя изглеждаше по-човешки, кукленият ѝ лик бе станал празен и грозен. Само една мъртва жена, плуваща в собствената си кръв. Вейлин се съмняваше, че е била на повече от двайсет години.

— Няма нищо срамно… — изхлипа губернаторът с тънък гласец и алената вода се накъдри, когато бръкна по-дълбоко в басейна. — Той ни учи, че няма нищо срамно в провала… Той пак щеше да те приеме радушно у дома… нас…

— Кой? — попита Вейлин с умишлено мек и успокоителен тон. Неестествената пискливост в гласа на губернатора и дивият поглед в очите му, когато те се стрелнаха към Вейлин, говореха за човек със силно отслабена връзка с реалността. — Кой е щял да ви приеме радушно?

Хушан се втренчи за момент в него с безразлично мълчание, сълзите се стичаха от немигащите му очи, за да попият в брадата му. После се засмя — тънък дрезгав кикот, който скоро се усили до гръмогласен рев на искрено веселие.

— Предателско куче! — процеди Шо Цай. Хушан сякаш не го чу и нестихващият му смях накара капитана да пристъпи напред, вдигнал меча си за убийствен удар.

— Чакай — каза Вейлин и застана между тях. — Мъртвите не говорят, нали помниш?

Приклекна до Хушан и се усмихна добродушно на продължаващото веселие на губернатора, преди многозначително да премести поглед към мъртвата жена в басейна.

— Тя не беше наистина твоя жена, нали?

При тези думи смехът на Хушан секна и изражението му моментално се смени с дълбока скръб.

— Тя беше обвързана с мен — прошепна той. — И аз с нея… пред Неговия взор. Връзката ни отиваше далеч отвъд обикновените формалности на един брак. Чрез нея аз чувах гласа Му през Степта… Такава яснота ми носеше тя, такава мъдрост… А какво съм сега? — Погледът му се завъртя обратно към Вейлин, умолителен, искрен в отчаянието си. — Какво съм аз без нея?

„Луд, със сигурност — заключи Вейлин, взирайки се в пустотата зад очите на губернатора. — Но там вътре все още трябва да има някакво знание.“

— Тя е чувала гласа му — каза той. — На Мрачния меч. Чрез нея той е говорил с теб.

— Не само с обикновени думи… — Хушан се изправи неуверено на крака и Вейлин даде знак на Шо Цай да остане на мястото си, когато капитанът отново надигна меча. — Чрез нея видях толкова много неща…

Губернаторът влезе в окървавения басейн и сребристобялата кожа на наметалото му се обагри в червено, влачейки се във водата. Нови сълзи потекоха от очите му, когато взе мъртвата жена в обятията си.

— Тя ми показа какво ще стане. Огънят и яростта. Унищожението на южняците, които ни превърнаха в свои блудници.

Предизвикателен блясък се появи в очите на Хушан, когато се озърна към Шо Цай.

— Това е, за което моето семейство се молеше на Небесата дълги години. И най-после те ни отговориха, с Него. — Изражението се оттече пак от лицето му, докато гледаше жената в ръцете си. — С нея. Вашият курварски крал може да прати всичките армии на света, все тая, защото аз видях какво ще стане. Това — той притегли жената още по-близо до себе си, притисна безжизненото ѝ тяло към гърдите си — беше само началото.

— Той ти е казал да ни убиеш, нали? — попита Вейлин, като внимаваше да не говори прекалено настойчиво. — Идването ни тук беше неочаквано.

— Теб? — В гласа на губернатора се върна част от веселието и той почна да мести очи от Вейлин към Шо Цай. — Него? Крадеца на имена и момчето на повикване на Търговския крал. — Заплака отново, притиснал главата на жената към рамото си. — Вие не струвате и една капка от тази безценна кръв. Той ще се справи с вас, като му дойде времето, за свое дребно забавление.

— Защо тогава? — настоя Вейлин. — Сигурно е отнело седмици да се съберат толкова убийци тук. Едва ли е било лесно да се подготви падането на този град, когато дойдат сталхастите, без да се събудят подозрения. Защо да рискува всичко сега?

— Питай момчето на повикване. — Отвратена, почти съжалителна усмивка заигра по лицето на Хушан, когато кимна към Шо Цай. — Нима Храмът на копията наистина си мисли, че може да промени миналото…?

Капитанът се раздвижи прекалено бързо, за да има Вейлин някакъв шанс да го спре. Скочи високо, вдигнал меча си, и замахна с него в светкавична дъга, докато се приземяваше в басейна. Вейлин видя как очите на Хушан премигнаха любопитно за последен път, когато главата му се търкулна от раменете. Кръв обагри плочките и двата трупа рухнаха във водата, преплетени в смъртта.

— Той все още имаше какво да ни каже! — изръмжа Вейлин на Шо Цай, докато той се надигаше от басейна и от бронята му се стичаше алена вода. Без да отговори, капитанът тръгна към вратата.

— Какво имаше предвид Хушан? — попита Вейлин, като му препречи пътя. — За променянето на миналото.

— Нямам представа — отвърна Шо Цай. — Просто бълнуване на увреден мозък. Каквото и да е направила с него тази вещица, явно то е помътило разсъдъка му.

— Той спомена Храма на копията — каза Вейлин. — Където ти си учил някога. Мисля, че е време да науча повече за това.

Лицето на Шо Цай, нашарено с кръвта на губернатора, потръпна и той отвърна на втренчения поглед на Вейлин, преди гневът му внезапно да се оттече.

— Моите благодарности за помощта ви тази нощ — каза и избърса меча си, преди да го плъзне в ножницата. — Но няма какво повече да обсъждаме. Освен това, след като губернаторът е мъртъв, имам много работа за вършене.

Приведе глава в съвсем кратък поклон и заобиколи Вейлин, преди да излезе.

18.

Бяха им нужни само няколко минути в компанията на заместника на губернатор Хушан, за да разберат защо, за разлика от командира на градския гарнизон и няколко други високоуважавани чиновници, той не бе привлякъл острието на някой убиец предната нощ.

— Губернаторът… изменник? — Заместник-губернатор Нешим избърса челото си с копринена кърпичка. Също като Хушан той бе със северняшки произход, с подобно широкоплещесто телосложение, което донякъде противоречеше на не твърде решителния му характер. — Третата му жена — вещица? Това без съмнение е невъзможно.

— Не, почитаеми господине, не е — каза му Шо Цай, чието търпение явно започваше да се изчерпва. — Губернатор Хушан е заговорничил със сътрудница на сталхастите срещу Достопочтеното кралство.

— Но тя винаги беше толкова… мила. Три години, откакто той я доведе при завръщането си от един северен патрул; каза, че била робиня, спасена от лапите на диваците.

— Три години — промърмори Вейлин. — Предостатъчно време, за да се подготви почвата за тяхното нападение. Събират информация за здравината на градските укрепления, напълват града с убийци под нейно командване. Изглежда, Мрачния меч е внимателен и търпелив.

— Мрачния меч — повтори заместник-губернатор Нешим и кърпичката се зае да попива отново челото му с подновена енергия. — Значи той идва? Войната наистина е близо?

— Както вече ви обясних — каза Шо Цай. — Обясних ви също, че сега титлата губернатор и всичките ѝ отговорности лягат върху вас.

— Върху мен? — Нешим задъвка крайчето на кърпичката, която някак си се бе озовала в устата му. — Наистина ли?

— Да, губернаторе. — Капитанът скръцна със зъби и се насили да се усмихне. После потъна в очакващо мълчание, което Нешим, изглежда, нямаше желание да запълва, а вместо това продължаваше да дъвче втрещено кърпичката си.

— Може би — намеси се Вейлин — на губернатора ще му е по-лесно да формулира заповедите си, ако получи пълна картина на настоящата ситуация. — Той знаеше, че подобна намеса вероятно представлява грубо нарушение на етикета, но всеки час, прекаран в този град, означаваше, че Шерин ще се отдалечава все повече от обсега му. Тази сутрин Ам Лин му бе съобщил, че в песента му се е появила слаба, но доловима предупредителна нотка.

— Тя продължава да се движи на север, братко — бе казал каменоделецът. — Но опасността, която я грози, расте от ден на ден.

Леко раздразнение пробяга по лицето на Шо Цай, преди той да въздъхне и да се обърне към другия човек в стаята — мъж с простовати черти, облечен в желязносивата броня на местните войници.

— Подкомандир Дешай — каза Шо Цай и направи поклона, който се изискваше от офицер, обръщащ се към по-висшестоящ. — Доколкото разбирам, сега отбраната на града е във ваши ръце. Може би имате да докладвате нещо на губернатора?

Дешай кимна сковано и Вейлин различи у него степен на разбиране, която далеч надхвърляше новопридобития му чин. Един подкомандир беше по-висш от капитан, но този капитан имаше благоразположението на Търговския крал.

— Снощи загубихме над сто души — каза Дешай на губернатора. — Повече от половината от тях бяха офицери и старши сержанти. Останалите бяха предимно умели стрелци и инженери. Освен това бяха нанесени щети на главния шлюз, където каналът се свързва с Черната вена, което означава, че ще ни е трудно да придвижваме товари с нормална бързина, докато не бъде поправен.

— Което ще отнеме по-дълго от обичайното, защото сме загубили толкова много инженери — отбеляза замислено Шо Цай и потърка наболата четина по брадичката си. Тази сутрин за първи път от началото на пътуването Вейлин го виждаше небръснат. — Офицери, сержанти, инженери, гарнизонният командир и най-способните администратори в града. Явно този удар е бил замислян отдавна.

— И нанесен твърде рано — напомни му Вейлин. — Което означава, че може би ще има достатъчно време тези способни господа да оправят нещата, докато ние продължим жизненоважната си мисия.

Шо Цай се намръщи на натъртения му тон, но явно необходимостта да се забави тук дразнеше и него.

— Какви съобщения са били пратени? — попита той Нешим, който пребледня при този въпрос.

— Съобщения ли? — измънка той и при тези думи кърпичката най-после излезе измежду зъбите му.

— Да, губернаторе, съобщения — повтори Шо Цай. — Предупредителни съобщения до другите крепости в района. Съобщения до съседните префектури. Съобщения до Търговския крал.

Нешим зяпа известно време капитана, преди да събере трошица вътрешна решимост.

— Аз, ъъъ… — Той се прокашля. — Ще се погрижа за това незабавно. Макар че може би ще се нуждая от малко помощ с официалната формулировка. За тези неща винаги се грижеше Хушан… — Гласът на Нешим заглъхна, сякаш самото споменаване на името на изменника можеше да предизвика някакво неодобрение. Шо Цай обаче не му обърна внимание.

— С радост ще ви помогна — каза той. — Но нашият почитаем гост — кимна към Вейлин — с право ми напомня за неотложността на нашата мисия. Ще поведа отряда си на север още преди денят да е свършил и ще се върна колкото може по-скоро. Когато това стане, надявам се да мога да пратя съобщение до Търговския крал, за да го уведомя за активните ви приготовления за посрещане на предстоящата атака. Подкомандир Дешай, препоръчвам ви да пренебрегнете забраната на предишния губернатор за свикването на доброволчески отряди и да започнете час по-скоро да набирате и обучавате хора.

Върху простоватото лице на подкомандира личеше предпазливост, която явно надви всяко възмущение от явната повелителност в тона на Шо Цай.

— С радост приемам препоръката ви, капитане — каза той.

— Отлично. — Шо Цай се приближи до Вейлин и заговори на езика на Кралството: — Няма да си губя времето с тези глупаци повече от необходимото. Пригответе хората си за тръгване и предайте на дай-ло да събере Червените разузнавачи. Ранените ще трябва да бъдат оставени тук. Каменоделецът ще язди начело на колоната отсега, докато ги намерим.

Шо Цай заповяда отрядът да продължи на север в боен строй. По фланговете и в тила обикаляха външни съгледвачи, докато главната група яздеше в широка колона по четирима. По указание на Ам Лин следваха чакълестата пътека по източния бряг на Черната вена. Реката изобилстваше с лодки, претъпкани с хора в същото бедно и окаяно състояние като онези, които бяха срещнали на пътя за Кешин-Хо. Въпреки че очевидно бяха гладни, те гребяха с енергична решимост, вперили поглед в обещанието за убежище, криещо се зад южния хоризонт. Вейлин видя сред тях много ранени с превързани глави и крайници, както и някои със скорошни жестоки изгаряния. Каквито и заблуди да бе хранил покойният губернатор Хушан, Вейлин се съмняваше, че нововъздигналият се бог на сталхастите е дошъл в граничните земи като освободител.

Яздиха до здрач и лагеруваха за през нощта в тесен периметър, а Червените разузнавачи поддържаха двойна охрана, която се сменяше през два часа. Войниците спаха напълно облечени, с оръжията си подръка и с оседлани коне. Вейлин откри, че не го хваща сън, и лежа известно време на завивките си, заслушан в хъркането на Ерлин, което скоро се сдоби с тихия акомпанимент на млади гласове, потънали в приглушен разговор.

— Никога не съм виждал такова просторно небе — чу той думите на Семон. — Но звездите са общо взето същите.

— „Вървим под едно небе на една земя — промърмори в отговор Елеса. — Ето защо трябва да споделяме сърцата си, също както споделяме този свят.“ — Вейлин позна, че цитатът е от Десетата книга на кумбраелския бог, Книгата на мъдростта, която бе любимата на майка ѝ.

— Какво каза? — попита Семон.

— Няма значение — отвърна тя малко раздразнено, изсумтя и се обърна настрани. — По-добре спи. Утре вероятно ще има битка.

Настъпи кратка пауза, после се чу въздишка, преди Семон да каже:

— Значи пак го правиш.

— Кое?

— Преструваш се, че това между нас няма значение.

— Не се преструвам. Наистина няма. — Възцари се кратко, но тежко мълчание, преди тя да заговори пак, с по-тих глас. — Знам, че искаш нещо от мен, нещо, което не мога да ти дам. Просто не го усещам в себе си…

Почувствал се внезапно като натрапник, Вейлин стана, взе меча си и се отдалечи, докато гласовете им не заглъхнаха. Известно време обикаля по края на лагера и най-сетне стигна до речния бряг, където завари Алум да клечи и да чертае символи с върха на копието си в сухата пръст.

— Послание за Закрилниците ли? — попита го Вейлин.

— За децата — отвърна мореската. — Когато пътят на един ловец го отведе далеч от племето, той бележи земята с Истинското си име, за да им извести, че е още жив. Господарят на пясъка и небето ще отнесе посланието до дома, така че близките му да не се тревожат.

— Истинското име? — Вейлин приклекна до Алум и огледа нарисуваните от него символи. Те бяха по-сложни от знаците, които го бе видял да прави в пепелта при бандитската мина: три завъртени пиктограми, пресечени от различни линии — някои прави, други извити.

— Името, с което ме знаят Закрилниците — обясни ловецът. — Името, което извайвам с всяка крачка в пътешествието на живота. Това — той посочи най-левия символ — са звездите, под които съм роден. Това — пръстът му се премести към следващия — са животите, които съм отнел в лов или на война, а това — продължи той с по-тих глас, като се обърна към третия — е каквото се надявам да оставя след себе си, когато Закрилниците изрекат Истинското ми име.

— История — осъзна с усмивка Вейлин. — Твоето Истинско име е история. — Той се взря по-внимателно в третия символ, най-сложния от всички, който се състоеше от преплетени спирали, нашарени с малки кръгчета. — Децата ти — каза той.

— Децата на племето. — Алум сведе очи и гласът му стана потих. — Децата, които направих на жените си, бяха много малки, когато поехме за вашето Кралство, а пътят бе дълъг. Гладът винаги отнася първо най-малките.

— Моите съболезнования.

Алум изсумтя и се насили да се усмихне със стиснати устни.

— Децата на мореските наричат всеки мъж „татко“ и всяка жена „майко“. Онези, които са останали някъде по света… — Той разпери дългите пръсти на ръката си над третия символ. — Те ще ме нарекат „татко“, когато ги намерим.

— Всяка крачка от това пътешествие ни отдалечава все повече от мястото, където е най-вероятно да се намират те. И имам чувството, че утрешният ден ще ни донесе битка, една от многото, защото войната идва в тези земи. Още не е късно да тръгнеш по собствен път. Не се чувствай длъжен да…

— Пътят към децата е вътре в теб. — В гласа на Алум нямаше никакво съмнение и в твърдия поглед, който обърна към Вейлин, нямаше и искрица несигурност. — И аз ще водя колкото битки е нужно, за да ги видя отново.

Вейлин кимна и тупна мореската по рамото, а после стана да се отдалечи, но поспря, когато Алум добави:

— Те ще наричат „татко“ и теб. Сега ти вървиш под взора на Закрилниците, независимо дали го вярваш, или не.

Той се обърна пак към символите си и вдигна копието, за да добави още детайли. Вейлин усети, че ще е най-добре да го остави сам с това, което на практика бе един вид молитва. Тръгна да обикаля постовете, като си разменяше кратки приказки с Разузнавачите. Отношението им сега бе забележимо по-малко враждебно, както можеше да се очаква от мъже, с които се е бил рамо до рамо. Но напрежението от това, че се намират на вражеска територия, бе ясно доловимо.

— Шест години, откакто за последно яздих из Желязната степ — промърмори ефрейтор Вей в отговор на поздрава на Вейлин. Въпреки нескритото си презрение към чужденците Вей изглеждаше по-словоохотлив от другите Разузнавачи и Вейлин подозираше, че това се дължи на вътрешна неспособност да си държи устата затворена, а не на някакво отслабване на предразсъдъците му. — Надявах се никога повече да не я видя. Не е място, на което един цивилизован народ да води война. Тук човек може да умре от глад или жажда също толкова лесно, колкото и от дивашка сабя.

— Бил ли си се със сталхастите? — попита го Вейлин.

— Веднъж. — Сянка премина по обруленото лице на Вей, преди той да се изсмее горчиво и да плъзне палец по обезобразената си горна устна. — Един от онези шибаняци ми направи това. За благодарност аз го намушках с копие в шията; но дори след това копелето продължи да се бие. Това им е най-лошото, разбираш ли? Да, те яздят по-добре от повечето хора, бият се по-добре от повечето хора и знаят всякакви хитри номера в битката. Но това, което ги прави почти непобедими, е, че просто отказват да умрат, когато трябва.

Ефрейторът се умълча, когато през безликата равнина до тях се донесе някакъв звук. Беше тих и писклив, нещо средно между вой и квичене. Тази нощ небето бе ясно и полумесецът хвърляше слабо сияние, разкривайки голяма част от терена пред тях. Въпреки това Вейлин не успя да различи какво животно издава този звук.

— Диви кучета? — попита той Вей, който му отвърна с мрачно клатене на глава.

— Сталхастки ловци. Имитират воя на диво куче, когато намерят плячка. Забелязали са ни. Е, беше само въпрос на време.

— Ще кажа на капитана — каза Вейлин и се обърна.

— Няма смисъл. Той сигурно вече го е чул. Така или иначе, сталхастите винаги те откриват, когато яздиш из тяхната Степ. Това е отдавнашна истина, известна на всички, които патрулират по северната граница.

— Ще доведат ли и други?

— Със сигурност. — Вей сви рамене. — Въпросът е само колко. Предполагам, че утре ще разберем.

На сутринта Ам Лин отново ги поведе по реката за няколко часа, преди да спре рязко понито си.

— Какво има? — попита Вейлин, като видя лицето на каменоделеца да се сбръчква от страх и тревога.

— Те… — Той трепна и поклати глава. — Намерили са ги.

Вейлин вдиша, за да забави препускащото си сърце, насили се да успокои гласа си и попита:

— А те…?

— Живи са. — Част от страха се оттече от лицето на Ам Лин. — А също и невредими, струва ми се. Те… — Гласът му заглъхна и устните му се свиха в озадачена гримаса. — Те са искали да бъдат намерени.

— Колко далеч са оттук? — попита Шо Цай.

— Не мога да кажа точно, но са близо. — Извъртя понито на североизток и го пришпори в бърз тръс. — Насам.

Отрядът продължи със скоростта на понито на каменоделеца, която Вейлин намираше за все по-вбесяващо мудна с всяка изминала миля. Погледът му бе вперен в хоризонта и шареше насам-натам в търсене и на най-малкия силует. Бяха изминали още десет мили, когато Алум изведнъж пришпори коня си и излезе начело на колоната, вдигнал ръка и насочил вниманието си към земята.

— Следи ли? — попита го Вейлин. Ловецът кимна и се смъкна от седлото, а после приклекна да огледа отпечатъците от копита. След малко изсумтя и тръгна напред, шарейки с очи по оскъдната почва, докато не спря на двайсетина метра по-нататък.

— Там е имало половин дузина ездачи — каза и посочи първата група отпечатъци. — Тук към тях са се присъединили още дузина. — Кимна към по-разровената почва под краката си, преди да се обърне право на север. — Движат се бързо — каза и повдигна вежда към Ам Лин и понито му. Дишането на животното бе накъсано и то отметна глава с уморено раздразнение.

— Можеш ли да ги проследиш? — попита Вейлин мореската.

— Тази земя е като писание — отвърна той и бързо яхна коня си. — Толкова е лесна за четене.

— Няма да чакам — каза Вейлин и се обърна към Шо Цай. — Остави достатъчно хора да пазят каменоделеца. Имам чувството, че скоро отново ще се нуждаем от таланта му.

Пришпори коня си в галоп, без да чака отговор, а Алум и останалите бързо го последваха. Ловецът излезе напред, за да ги води, като очите му постоянно оглеждаха земята. След половин миля Вейлин погледна назад и видя Шо Цай да ги следва с половината си отряд. „Доне няма да ни превъзхождат числено“, помисли си и потисна тревожните мисли какво биха могли да направят сталхастите със своите пленници, когато стане ясно, че ще бъдат настигнати.

Трябваше да яздят усилено повече от час, преди на хоризонта да се появи облак прах. След като повече нямаше нужда Алум да разчита следите, Вейлин пришпори коня си още по-бързо, благодарен, че са му дали животно, отгледано за лов, а не за битка. Един боен кон никога не би могъл да постигне такава скорост. Той се откъсна от другите, пренебрегвайки предупредителните викове на Норта, че трябва да останат заедно. Постепенно в основата на прашния облак се появиха тъмните точици на хора на коне — поне двайсет ездачи. Вдигна се още по-гъст прах, когато те спряха и обърнаха конете си с такава лекота, все едно са родени на седлото. Разгърнаха се, докато Вейлин се приближаваше, и изтеглиха саби и копия.

Той знаеше, че е най-разумно да спре, да изчака другите, може би дори да се опита да поговори с тези хора, но всякакви подобни мисли излетяха от ума му при вида на две по-дребни фигури зад редицата на сталхастите. И двете яздеха яки понита като това на Ам Лин, и двете бяха облечени в тъмни наметала, макар че едната носеше дълъг бял шал, който се развяваше на вятъра. Но другата бе тази, която привлече погледа му. Въпреки че бе прекалено далеч, за да различи лицето ѝ, чувството за разпознаване го връхлетя изведнъж, подсилено от страха и загрижеността, които го съпътстваха.

Сталхастите пришпориха конете си, за да го посрещнат, и докато се приближаваше, Вейлин изтегли меча си и го стовари върху копието на най-предния ездач. Железният връх отклони острието и то се плъзна по дръжката, за да се забие дълбоко в предмишницата на сталахаста. Вейлин насочи острието така, че да разсече шията му, преди конят му да го отнесе нататък. Една замахнала сабя го накара да се приведе ниско в седлото и той усети повея по гърба си, когато острието проряза въздуха.

Дръпна юздите, за да спре коня си, и го извъртя, протегнал меча за мушкане. Въоръженият със сабя сталхаст носеше железен шлем, украсен с нещо като метални тръни, но без наличник. Скоростта на атаката не му даде време да се дръпне и върхът на меча от звездно сребро потъна дълбоко в бузата му. Вейлин го натика още по-навътре, докато не усети, че срещна неподатливото желязо на шлема.

Издърпа меча и остави трупа да падне от седлото. Сталхастите вече го бяха обкръжили, с потъмнели от гняв лица, и всяко копие и сабя бяха насочени към него.

— Искам само тях — каза Вейлин и посочи към двете фигури оттатък кръга. — Тръгнете си и можете да живеете.

Говореше на чу-шин, предполагайки, че те трябва да имат някакви познания по този език, но дори да бе така, думите му не оказаха видим ефект. Всички като един нададоха боен вик и атакуваха. Най-близкият — жена с яркочервена коса, вееща се изпод ръбовете на шлема ѝ — оголи зъби в ръмжене и протегна сабята си за удар, насочен право в гърдите му. Носеше нагръдник, които би издържал на повечето стрели, но Норта винаги бе майстор в намирането на пролуки в бронята. Озъбването на жената се превърна в смаяна физиономия, когато стрелата проби тънката ризница под протегнатата ѝ ръка и се заби в плътта отдолу. Вейлин имаше време да зърне как Норта пуска още една стрела, докато се приближаваше в галоп, събаряйки още един сталхаст от седлото, а после останалите го връхлетяха.

Той парира едно мушкане с копие, после дръпна силно юздите, за да накара коня да се изправи на задните си крака. Животното не размаха копита, както би направил един боен кон, но самото му надигане предизвика инстинктивната реакция на конете на сталхастите. Няколко от тях също се надигнаха в отговор, докато други изцвилиха пронизително в знак на предизвикателство. В резултат атаката на ездачите им бе прекъсната само за момент, но това стигаше.

Вейлин измъкна един метателен нож и го запрати към най-близкия сталхаст, целейки се в лицето му. Рефлексите на мъжа се оказаха бързи и той успя да дръпне глава встрани, така че ножът отскочи от железния му шлем, но това го разсея достатъчно, за да може Норта да се приближи и да го съсече с два добре насочени удара на меча си. Алум го следваше по петите и щом навлезе сред сталхастите, скочи от седлото, превъртя се във въздуха и когато стъпи на земята, от копието му пръскаше кръв.

После пристигнаха Разузнавачите в плътна атакуваща маса и почнаха да посичат оставащите сталхасти сред буря от размахани мечове и гърмящи копита. Отдадоха се на клането с видима мрачна наслада. Малцината оцелели сталхасти, които все още напразно се опитваха да се бият въпреки безнадеждното съотношение на силите, паднаха покосени от залп арбалетни стрели, след което Разузнавачите слязоха от конете и извадиха камите си, за да довършат ранените.

Вейлин извърна коня си от грозната гледка, прибра меча в ножницата и подкара към двете фигури, които още седяха на понитата си недалеч мястото на битката.

Жената с дългия бял шал го удостои със сдържана приветствена усмивка. Той дръпна юздите и слезе, за да ѝ се поклони, което тя прие с леко кимване. Приказките за красотата ѝ явно не бяха преувеличени, макар че в чертите ѝ имаше топла жизненост, много различна от кукленската маска на третата жена на губернатор Хушан. Вейлин обаче ѝ хвърли само бегъл поглед, преди да го насочи към жената до нея.

„Почти не се е променила“, помисли си, попивайки гледката пред себе си. Същите тъмни очи, черните къдрици на косата ѝ, вързана на спретната практична конска опашка. Същото гневно мръщене, което говореше за дълбок и нежелан укор.

— Ох — въздъхна Шерин с безгранична досада. — Махай се. Всичко разваляш.

19.

Вейлин откри, че езикът му не може да оформи думи, докато тя продължаваше да се взира в него. Укорът в погледа ѝ го нараняваше дълбоко.

— Аз… — започна той и гласът му се запъна. После опита пак: — Аз мислех, че имаш нужда от помощ…

— Значи грешно са те уведомили. — Погледът ѝ малко омекна, когато се премести към Шо Цай, който тъкмо спираше наблизо. Той слезе от коня и закрачи напред, за да се поклони дълбоко и почтително на Нефритената принцеса.

— Небесна благословийо — каза, преди да се поклони и на Шерин. — Добра жено Унса. Идвам по заръка на Търговския крал…

— Сигурна съм, че е така — прекъсна го Шерин и Вейлин видя как капитанът също се запъна. Видя също как изражението на Шерин омекна още повече, когато забеляза каква болка предизвиква тонът ѝ. — Твоята загриженост ме ласкае, както винаги — каза тя, смъкна се от седлото на понито си и се приближи да му стисне ръката. — Но не биваше да идваш.

— Как можех да не дойда?

Щом видя как погледите им се срещнаха, Вейлин се почувства като последен глупак. „Прекосих половината свят, за да спасявам жена, която вече не ме познава“, помисли си. Зачуди се дали това не е последното жилване на Пратеника, една последна грозна шега, преди да потъне в небитието. Погледът на Вейлин се плъзна от ръката на Шерин, сплетена с тази на Шо Цай, към взаимната обич, която видя да грее в очите им. „Тя е права; грешно са ме уведомили. Той е искал да видя това.“

Ето защо бе благодарен за разсейването, когато Нефритената принцеса се засмя и скочи от седлото, плесна с ръце и заподскача в момичешка радост, щом Ерлин се приближи с коня си през касапницата от избити сталхасти.

— Млади скиталецо — поздрави го тя, докато слизаше, прегърна го през кръста и се притисна към него. — Дошъл си да ме видиш пак, а са минали едва две десетилетия!

Ерлин трепна от силата на прегръдката ѝ, преди да се засмее и нежно да я отдели от себе си.

— Внимавай — каза той. — Вече не съм толкова млад.

— О.‍ — Принцесата вдигна ръка да подръпне посивялата му коса и пръстите ѝ се плъзнаха по бръчките на лицето му. — Как така?

— Дълга история. — Усмивката му се превърна в загрижено мръщене. — Ами ти? Казаха, че може би си болна.

— Просто дребна хитрина. — Тя сви рамене и се изкикоти. — Трябваше да потегля на приключение с новата си приятелка.

— Дай-шин! — Вейлин се обърна при гласа на Цай Лин и го видя да сочи към източния хоризонт. Като присви очи, успя да различи силуета на самотен ездач, който след миг изчезна.

— Отива да разкаже на приятелите си всичко за нас, предполагам — подхвърли Норта. Избърса меча си с един парцал, преди да го пъхне в ножницата на гърба си. — Сестро — добави и кимна на Шерин. — Радвам се да те видя отново.

На Шерин ѝ отне малко време, преди челото ѝ да се набръчка в знак на разпознаване.

— Братко Норта. Днес явно съм навестена не от един, а от два призрака. Ти не трябваше ли да си мъртъв?

Норта разпери ръце.

— Това недоразумение отдавна го изгладихме.

— Ти отсече ръката на Военачалника, доколкото си спомням.

— Така е, а по-късно служих под негово командване в Освободителната война. Светът е пълен с противоречия, не смяташ ли?

— Да, противоречия — съгласи се Шерин и хвърли още един поглед към Вейлин. — А също и лъжи.

— По конете, ако обичате, почитаеми дами — обади се Шо Цай, готвейки се да се метне отново на седлото. — Онзи разузнавач ще бърза да отнесе вестта за нашето присъствие на клана си. До мръкване трябва да сме на много мили на юг.

— Имаш разрешението ми да си тръгнеш — каза му Шерин. — Що се отнася до мен и принцесата…

— Ще яхнете конете и ще препуснете! — сопна се Шо Цай. Позата на раменете му издаваше, че грубостта му е неохотна, но не би се срамувал от нея. — Иначе ще заповядам да ви вържат за седлата.

— Не сме дошли тук по някаква смахната прищявка — отвърна троснато Шерин. — Мисията ни е изключително важна.

— И каква точно е тя? — попита Вейлин и видя как Шерин се обърна ядосано към Нефритената принцеса. Прастарата жена се усмихна със стиснати устни и поклати лекичко глава, което, изглежда, бе достатъчно, за да накара Шерин да си задържи езика зад зъбите.

— Нямаме време за това. — Капитанът се метна на седлото. — Можете да ни обясните, когато се настаним на лагер. — Взря се отгоре към нея, срещайки предизвикателния ѝ поглед с непреклонна решимост. — А сега, почитаема Небесна благодат, моля качете се на коня си и ме последвайте.

Стигнаха до речния бряг по здрач. Шо Цай настояваше да продължават, докато слънцето почти не се скри зад равната линия на хоризонта. Той организира още по-тесен периметър от предната нощ и буквално половината отряд стоеше на пост с приготвени арбалети. На Цай Лин бе възложено да наблюдава зорко реката.

— Спирай всички минаващи лодки — каза капитанът. — Ще качим жените и чужденците на борда, а после ще отведем сталхастите надалеч, докато те стигнат благополучно до Кешин-Хо.

Когато дай-ло кимна и се отдалечи бързо към речния бряг, Вейлин забеляза как погледът на Нефритената принцеса го проследи. Очите ѝ бяха присвити в изкусна преценка, която бе в разрез с почти детинското поведение, което бе показала досега. Той я видя как се приближи до Шо Цай и му зададе някакъв въпрос — прекалено тихо, та Вейлин да я чуе. В ответното кимване на капитана имаше ясно доловима предпазливост, но принцесата изглеждаше доволна, топлата усмивка се върна на устните ѝ и тя докосна бронираната предмишница на Шо Цай. Този път Вейлин успя да долови думите ѝ:

— Той ти прави чест. Служителите на Храма са направили добър избор.

Шо Цай просто кимна отново и продължи със забраната да се пали какъвто и да било огън. По тази причина вечерята се състоеше от сухари и телешка пастърма. Нефритената принцеса и Ерлин цяла вечер водиха тих и весел разговор, който контрастираше със строгото и упорито мълчание на Шерин. Тя седеше срещу Вейлин и лунната светлина очертаваше силуета ѝ, но лицето ѝ бе неразличимо в мрака. Той обаче можеше да долови гнева ѝ и намери слабо утешение във факта, че той не е насочен изцяло към него. Шо Цай се бе опитал да я разпита за природата на нейната мисия, само за да получи рязък и висок отговор: „Вече няма значение“. Оттогава не беше казала нито дума.

— Това е по-лошо и от вечерята, която прекарах с мама, след като тя ме хвана с онова конярче — промърмори Елеса.

Вейлин чу откъм Шерин нещо, което би могло да е смях, макар и съвсем тихичък.

— Кумбраелски акцент — отбеляза тя. — Изминала си дълго пътешествие за годините си.

— Вуйчо ми имаше нужда от мен — отвърна Елеса.

Лицето на Шерин се извъртя към Вейлин, после се върна обратно към нея.

— Вуйчо?

— Е, не точно по кръв. Двамата с мама спечелиха войната заедно.

— Не и без помощта на още няколко хиляди души, скъпа — изтъкна Норта.

— Да. — Гласът на Шерин бе тих, но Вейлин долови горчивото примирение в него. — Чух, че Кралството е изстрадало още една война.

— Тази беше необходима — каза Норта. — Бъди сигурна в това.

Настъпи пауза и главата на Шерин се наведе леко.

— Аспект Елера… тя добре ли е?

— Беше, когато я видях за последно. Но оттогава мина доста време. — Норта се обърна към Вейлин. — Ти трябва да знаеш по-добре от мен, братко.

— Получих писмо от нея малко преди да отплаваме — каза Вейлин. — Тя ми пише всеки месец, за да ме държи в течение за състоянието на сестра ми. Аспект Елера продължава да оглавява Петия орден, който се е разраснал и е добил по-голяма важност под патронажа на кралицата. В последно време в Кралството няма нито едно село без лечебница.

— Лирна. — Вейлин почувства усмивката в гласа на Шерин. — Тук я наричат Огнената кралица. Жената, която познавах, не искаше нищо друго, освен да чете, да пише и да се грижи за градината си. Изглежда, войната променя всички ни.

„Тя не се е променила — помисли си Вейлин. — Когато ти я познаваше, тя просто чакаше.“ Но не си направи труда да го каже на глас. Шерин открай време имаше склонност да вижда най-доброто у хората.

— Кейнис умря, докато я спасяваше — каза той. — По онова време той вече беше аспект на Седмия орден.

— Седмият орден? Искаш да кажеш, че той наистина е съществувал?

— И все още съществува. Цял Орден на вярата, посветен на изучаването на Мрачното, който вече се признава открито от Короната, след като е прекарал векове в сенките. Кралството се промени много.

— Във всеки случай трябва да е доста по-мирно, щом кралицата ти е позволила да тръгнеш на тази своя дръзка мисия.

Саркастичният ѝ тон разпали слаба топлина в гърдите му. Беше забравил колко лесно може тя да го засегне.

— Не ми е разрешила нищо — каза той. — Дойдох тук по собствено желание, както и моите спътници.

— С изключение на Семон — отбеляза Елеса, без да спира да дъвче хапка телешко. — Той по-рано беше бандит, но сега е слуга на Алум — обясни тя на Шерин. — Вуйчо го пощади, когато обеси другарите му. Е, всъщност някои от тях бяха обезглавени…

— Елеса — обади се Вейлин, за да спре словесния ѝ поток.

— Така значи. — Лицето на Шерин отново се извърна към него. — Кралството се е променило много, но не и ти.

— Много неща се случиха — каза той. — И имам много, за което да се извинявам…

— Не ти искам извиненията, Вейлин. Искам да се върнеш в своята кула и да ме оставиш на мира.

Тя стана и се отдалечи, слабичка сянка в мрака. Той я гледаше как отиде до мястото, където Нефритената принцеса седеше и разговаряше тихо с Ерлин. Двете си размениха няколко кратки реплики, преди Шерин да изчезне напълно в мрака.

— Капитане! — извика принцесата със звънлив от ентусиазъм глас, като се надигна и плесна с ръце. — Съберете хората си. В отплата за храбрата им служба искам да им изпея песен.

— Песен ли, господарке? — попита Шо Цай и тонът му издаваше пълно объркване. — Не мисля…

— Аз обаче мисля! — прекъсна го тя със смях. — А не забравяй, че аз говоря от името на Небесата. — Плесна отново с ръце и му се закани с пръст. — Хайде, по-бързо.

Шо Цай се поколеба още миг, преди да повика сержанта си. Червените разузнавачи надлежно бяха събрани в още по-тесен периметър. На половината им бе заповядано да стоят обърнати към Степта, докато всички останали зяпаха Нефритената принцеса в жадно очакване да чуят песента, благословена от Небесата.

— Изглеждат като богомолци в катедрала — прошепна Елеса.

— Защото са точно такива — отвърна Вейлин също шепнешком. — Тихо. Подозирам, че ти предстои да чуеш нещо много специално.

Видя как Нефритената принцеса прокара ръка през оредяващата коса на Ерлин. Не можеше да види усмивката ѝ в мрака, но обичта и тъгата в гласа ѝ бяха непогрешими.

— Беше наистина чудесно да те видя още веднъж, млади скиталецо — каза тя и се наведе да лепне една целувка на бузата му. После се изправи, пое си дъх и изпя първата нота, и в миг светът потъна в пълна чернота.

Събуди се призори и откри, че Шерин го гледа отвисоко с нетърпеливо мръщене.

— Тя казва, че си нужен — каза му безизразно и побутна с крак лежащия до него меч. — А също и това, както изглежда. Взимай го и да вървим.

Вейлин премигна и стана. Огледа лагера и видя, че е заобиколен от спящи хора. Ефрейтор Вей лежеше, отпуснал глава на нагръдника на сержанта си, и хъркаше силно в утринния въздух с доволна усмивка на обезобразените си устни. Единственото изключение беше Ам Лин. Той се усмихна мрачно, когато Шерин го прегърна.

— Моля те — каза тя, като се отдръпна от него и премигна с влажните си очи, — махай се оттук. Върви при жена си. Достатъчно дълго се грижи за мен.

— Истинското приятелство е рядко — отвърна той. — И не се изоставя лесно. Знаеш, че трябваше да дойда.

Шерин избърса очи и кимна, после го прегърна силно за последен път, преди да се извърне и да закрачи към мястото, където Нефритената принцеса стоеше и държеше юздите на понитата им.

— Тя го направи — каза Ам Лин и кимна към принцесата. — Една нота от песента ѝ и всички потънаха в дълбок сън.

— Но не и ти — отбеляза Вейлин.

— Аз имам своя собствена песен. — Той сви рамене. — Със сигурност не може да се мери с нейната, но мисля, че тя ме е предпазила.

Вейлин видя Норта, отиде при него, хвана го за рамото и го разтърси силно.

— Те няма да се събудят, преди тя да го позволи — извика Шерин от гърба на понито си. — А тя няма да го позволи, докато не се озовем на много мили северно оттук.

— Защо го правиш? — попита Вейлин, като тръгна към Нефритената принцеса. — Тези хора дойдоха да те спасят. В това състояние ще са беззащитни.

Тя му отговори с вбесяващо кокетна усмивка и повдигна вежда срещу Шерин.

— Той винаги ли е толкова… настоятелен?

— Зависи от обстоятелствата — каза Шерин, преди да се втренчи с очакване във Вейлин. — Колкото по-скоро си тръгнем оттук, толкова по-скоро ще се събудят те. Ако те е грижа за благополучието им, ще си качиш задника на някой кон и ще дойдеш с нас.

— Ами той? — Пръстът на Вейлин се стрелна към лежащата в несвяст фигура на Шо Цай. — Не те ли е грижа за него? Да го оставиш тук, за да го заколят сталхастите…

— Бъди сигурен, че те скоро ще забравят за това нападение, щом получат мен.

Шерин вдигна прощално ръка към Ам Лин, с тъжна усмивка на устните. Каменоделецът също вдигна своята, но изглежда, опасенията му от Нефритената принцеса го възпряха да се приближи.

— Остани или тръгвай — каза Шерин на Вейлин и подръпна юздите, за да обърне понито си, после го смушка да върви. — Вече до гуша ми дойде от това.

Нефритената принцеса се забави още миг, преди да я последва, хвърляйки тъжен поглед към мястото, където лежеше заспал Ерлин.

— Трябваше да го направя по-рано — рече тя с извинителен глас. — Но толкова ми се искаше да поговоря със стария си приятел.

— Чакай — каза Вейлин, докато тя хващаше юздите на коня си. Изпита болезнено, но неразумно желание да ги изтръгне от ръцете ѝ; знаеше, че ако го направи, ще се събуди заедно с другите чак след няколко часа. — Защо правиш това? Защо доброволно се предаваш в ръцете на сталхастите?

— Ела и ще разбереш — засмя се тя и пришпори понито си в лек галоп.

Вейлин я гледаше как се отдалечава в прашния облак, вдигнат от понито на Шерин, и преглътна една ругатня, преди да забърза към коня си.

— Братко — каза Ам Лин и пристъпи към него. — Бих дошъл, но…

— Тя те плаши — довърши Вейлин. Затегна подпругата на седлото, преди да се метне на коня. И с пълно основание. Така или иначе, по-добре е да останеш тук. Капитанът ще има нужда от твоята песен.

— Искаш ли да ви последваме?

— Не. — Вейлин огледа степта, чудеше се колко ли очи са станали свидетели на това странно събуждане. — Принцесата няма да го позволи, а сталхастите със сигурност ще доведат повече хора, за да ни посрещнат. Кажи му да тръгне на юг и да чака, докато песента ти не донесе ясна представа къде да ни намериш.

— Ами ако това не стане?

— Тогава той ще има война за водене… и любима, за която да отмъщава.

Вейлин поспря, за да огледа другарите си, наредени в рядък кръг от спящи тела около димящите останки на огъня, и взорът му се спря на Елеса. Насън лицето ѝ изглеждаше още по-младо и го караше да се чувства все едно изоставя дете във враждебна страна.

— Моля те да полагаш особени грижи за племенницата ми — каза той и се приведе да стисне ръката на каменоделеца. — Тя не е нито толкова силна, нито толкова оправна, колкото изглежда.

Ам Лин отвърна на ръкостискането със свирепа увереност.

— Ще го направя.

Вейлин почувства пристъп на благодарност за начина, по който каменоделецът запази лицето си колкото се може по-безизразно, макар че влагата в очите му издаваше ясно мислите му.

— Вярвам на песента ти, стари приятелю — каза Вейлин и се насили да се усмихне, преди да смушка коня си в галоп и да препусне да настигне Шерин и принцесата.

Попаднаха на полесражението, когато слънцето бе стигнало пладне. Отначало Вейлин си помисли, че грозните тъмни петна по жълто-зеления килим на Степта са резултат от летен пожар, но скоро опитното му око различи костите. Те лежаха почернели или побелели по сухата земя, много от тях пронизани със стрели, чието изсъхнало оперение ги караше да приличат на царевични стебла, растящи измежду ребрата или стърчащи от празните очни орбити. Пречупени копия и строшени арбалети лежаха по земята и много от труповете все още носеха броня. От някои бяха останали само кости, а на други все още се виждаше малко съсухрена плът. Вейлин поспря при гледката на мъж, лежащ под останките на кон, привлечен от блясъка на нагръдника му. Той бе по-изящно украсен от останалите, с инкрустирани сребърни спирали и далекозападни символи, гравирани върху стоманата. Половината от лицето на мъжа представляваше ухилен череп, а другата — маска от изсъхнала плът. Гарваните бяха изкълвали и двете му очи.

— Генерал Нишун, ако не греша — обади се Нефритената принцеса, като спря понито си, за да изгледа трупа. Тонът ѝ бе лекомислен и не съвсем уважителен, сякаш поздравяваше маловажен случаен познат.

— Познавала ли си го? — попита Вейлин.

— Той дойде да чуе песента ми преди години. Има отдавнашен обичай новоназначените светила да идват във Високия храм. Предполагам, мислят си, че могат да се сдобият с някаква Небесна благосклонност, ако ме чуят как пея. — Нослето ѝ се сбърчи леко. — Този мъж просто стоеше там, без грубото му старо лице изобщо да трепне. После се поклони и си тръгна. Явно нямаше музикален слух.

— Нито пък кой знае колко здрав разум — отбеляза Вейлин, като вдигна очи да огледа касапницата наоколо. Откри, че може да проследи развоя на битката по положението на телата. Около половината бяха наредени в неравна линия, обърната на север, а останалите бяха пръснати в разстояние на половин миля, с по-голяма концентрация по западния и източния фланг. Беше ясно, че всичко е станало много бързо.

„Главната линия е била пробита на няколко места, докато кавалерията е атакувала двата фланга — заключи той. — Последвало е клане. Не са имали време да бягат.“ Броят на изгарянията обаче бе озадачаващ. Както и състоянието на телата, някои от които изглеждаха разчленени, макар че когато той слезе от коня да ги огледа по-добре, не видя следи от разсичане на плътта и костите. „Взривени са — реши Вейлин. — Значи сталхастите имат в своите редици Надарени.“

— Има ли смисъл да се бавим тук? — попита Шерин, докато той продължаваше с огледа на мястото.

— Бих искал да познавам врага си — каза Вейлин и измъкна една стрела от ребрата на загинал войник. Върхът ѝ бе от добра, макар и почерняла стомана, и бе оформен с немалко умение: двата шипа бяха почти идеално симетрични, а ръбовете — все още остри на пипане. — Не са си направили труда да приберат стрелите — промърмори той.

— Това означава ли нещо?

— Това е добре изработено и все още може да се използва — каза той и вдигна стрелата. — Но те охотно са го оставили заедно с всичките тези брони и оръжия. Значи са богати хора според повечето стандарти, но въпреки това ламтят за още.

— Не алчността ги движи — обади се принцесата. — А любовта.

— Любов ли? — попита Вейлин и посочи към мрачната картина наоколо. — Любов към убийствата?

— Любов към техния бог. Или ужас от него. Често съм откривала, че двете са кажи-речи едно и също.

— Каквото и да ги движи — каза Шерин, — то скоро ще свърши. Ние ще му сложим край.

— По какъв начин? — поинтересува се Вейлин, обръщайки се към Нефритената принцеса. — Знам, че твоята дарба е могъща, но се съмнявам, че дори ти имаш песен, която да приспи цялата им орда.

— Аз имам много песни — засмя се тя. — В музиката се крие голяма сила. Силата да съблазняваш, да разяряваш, да носиш скръб, а също и покой. Но аз съм прекарала дълги години в усъвършенстване на една конкретна от тях и тя не носи сън. Когато техният фалшив бог я чуе… — Тя хвърли печален поглед наоколо. — Всичко това ще свърши.

— Това ли е мисията ви? — Погледът на Вейлин започна да се мести от едната на другата и в гласа му имаше силно неверие. — Ще изпееш песен на водача им? Това ще го убие ли?

— В никакъв случай! — Принцесата се вцепени. — Аз не отнемам живот.

— Тогава какво? Ще… промени някак душата му? Ще превърне един зъл човек в добър?

— Никой не е истински добър. Но тя ще го промени. — Принцесата млъкна и повдигна вежда. — Както ще промени и теб, Вейлин Ал Сорна.

— Виж това. — Той посочи със стрелата един разчленен труп наблизо. — Предполагам, че си живяла достатъчно дълго, за да знаеш какво означава. Този човек, този Мрачен меч, е набрал Надарени в своята армия. Те ще те разберат каква си. Ще усетят дарбата ти и ще те убият, преди да си успяла да изпееш и една нота.

— Не мисля. Имам чувството, че Мрачния меч притежава любопитен ум, да не говорим за огромна самонадеяност. Той ще ме изслуша.

— Шерин. — Вейлин пристъпи към нея, опитвайки се да не допусне нотка на гняв в тона си, защото знаеше, че това само ще събуди нейния гняв. — Сигурно разбираш, че това е лудост. Не е прекалено късно да се върнем…

— О — прекъсна го принцесата и засенчи очите си, за да се втренчи на изток. — Опасявам се, че е.

20.

Вейлин прецени, че са около двеста, всичките въоръжени и бронирани, макар че се въздържаха да вадят сабите или да свеждат копията, докато се приближаваха. Той се качи отново на коня си и остана да седи на него, хванал с ръце лъка на седлото.

— Не прави нищо — беше му наредила Шерин, когато прашният облак се появи на изток.

Щом се приближиха, сталхастите се разгърнаха, за да ги обкръжат, заобиколиха ги от всички страни и спряха само на няколко крачки от тях. Погледът на Вейлин се местеше от едно лице на друго и виждаше или напрежение от предстоящата битка, или полужадната усмивка на онези, които обичаха да се наслаждават на очакването.

— Коя от вас е лечителката? — попита една сталхастка на приемлив чу-шин, макар и с акцент. Пришпори коня си напред, докато говореше. Също като жената, която Вейлин бе видял да пада от стрелата на Норта предния ден, тя имаше червена коса, която се виеше като медни нишки в силния вятър на Степта.

— Аз — отвърна Шерин.

Очите на жената я огледаха от глава до пети, преди да се прехвърлят на Нефритената принцеса.

— Значи ти трябва да си онази? Небесната благословия.

— Предполагам — отвърна принцесата с лек смях.

Сталхастката изсумтя и обърна поглед към Вейлин.

— Казаха ни, че ще бъдете само двете. — Вейлин забеляза как очите ѝ прескочиха от лицето му към дръжката на меча, стърчаща над рамото му, а после обратно.

— Този човек е нашият ескорт — каза ѝ принцесата. — Умел и надежден меч, който да брани две беззащитни дами по време на пътуването им.

— Нима? — Лицето на жената стана още по-сурово и тя приближи коня си, впила поглед във Вейлин. — Той ли ви пазеше от ездачите, пратени да ви доведат, а? Намерихме ги снощи, всички съсечени, и то не от ръката на един човек.

— Злощастно недоразумение — каза принцесата.

— Недоразумение. — Червенокосата присви устни. — Намерих собствената си сестра пронизана от стрела. Стрелата не беше от онези, които използват войниците на Търговския крал. Идваше някъде отдалеч, бих казала. — Приведе се по-наблизо и оголи зъби; Вейлин запази лицето си безизразно. — Ти не си от южните земи — изсъска жената. — Не си и сталхаст. Правят ли стрели там, откъдето идваш? Бас държа, че правят.

В ръката ѝ се появи нож и тя се метна към него. Ръката на Вейлин стисна дръжката на меча му и той вече наполовина го бе извадил от ножницата, когато гласът на Шерин прикова сталхастката на място.

— Убиеш ли го, синът на твоя скелтир ще умре!

Пръстите на жената потръпнаха върху дръжката на ножа и тя вдиша хрипливо няколко пъти, преди да насочи разярения си поглед към Шерин.

— В Желязната степ, кучко — изграчи тя, — заплахите не се прощават.

— С нищо не заплашвам — отвърна Шерин. Преглътна тежко, но отказа да отклони поглед, докато жената продължаваше да се взира в нея. — Просто казвам истината. Убиеш ли този човек, няма да излекувам сина на скелтира ти.

Жената се изправи, отметнала глава назад, и пое още въздух в дробовете си. Щом успя да възстанови частица от спокойствието си, прибра ножа в канията и излая кратка поредица заповеди към сталхастите. Цялата група незабавно извъртя конете си на югозапад и ги пришпори в галоп.

— Те ще намерят приятелите ти — заяви жената на Вейлин. — Казах им да оставят всички стрелци живи. Ако имаш късмет, ще ти позволя да се сбогуваш с тях, преди да им одера кожата. — Подръпна юздите и извъртя коня си на север. — Тръгваме към могилата. А ти — добави, като хвърли злобен поглед през рамо към Шерин, — се моли уменията ти да отговарят на легендите за теб.

Могилата се издигаше от равнината на фона на късното вечерно небе и приличаше на отдавна изгнил дънер на гигантско дърво. Сталхастката бе запазила упорито мълчание по време на цялото тридневно пътуване на север, пренебрегвайки предпазливите опити на Шерин да завърже разговор, и прекарваше вечерите край отделен огън. Вейлин виждаше колко силна е жаждата ѝ за кръв във всеки поглед, който жената хвърляше към него, и това го караше да се замисли дали е разумно да спи. Все пак, след като първата нощ мина без произшествия, той заключи, че чувството ѝ за дълг я обвързва, както при Шо Цай и всеки друг войник. Въпреки предполагаемото им варварство, изглежда, на сталхастите не им липсваше дисциплина.

— Значи оттам взимат желязото си — каза той, оглеждайки склоновете на могилата, оголени от труда на вероятно цели поколения.

— Метал от могилите, месо от големите стада сърни и мускусни бикове — потвърди Нефритената принцеса. — Както ти сам каза, нищо не им липсва, но въпреки това ламтят за още.

Сталхастката ги поведе към група гъсто скупчени каменни къщи, охраняващи южните подстъпи към могилата, и пътьом минаха покрай няколко ниви. Вейлин бе поразен от факта, че хората, които ги обработваха, изглежда, до един произлизаха от Далечния запад. Предположи, че трябва да са роби, но не видя пазачи, нито надзиратели с камшици. Освен това всички бяха с дрехи с добро качество и вършеха работата си с енергично усърдие, а мнозина дори пееха, докато работеха.

— Кои са тези? — попита той Нефритената принцеса.

— Някогашни роби — каза тя и на обикновено безупречното ѝ чело се появи бръчка, докато оглеждаше нивите. — Но вече не са, опасявам се.

— Защо се опасяваш? Освобождението винаги трябва да се слави.

— Един роб по тяло може все още да е роб по дух — отвърна тя. Обичайната ѝ несериозност се бе изпарила и сега в гласа ѝ имаше мрачна увереност, която говореше за богатия ѝ опит. Понякога бе лесно да забравиш, че тя е крачила по този свят повече години, отколкото Вейлин можеше да си представи. — Един роб не би се сражавал за собственика си, но би се сражавал за един бог, особено за бог, който е строшил оковите му.

Заобиколиха къщите, където тесните улици бяха изпълнени с бъбренето на играещи си деца. На това градче му липсваше също и миризмата, типична за място, предназначено за най-нисшите. Усмихнатите лица бяха навсякъде, докато хората поздравяваха съседите си или гълчаха челядта си. Вейлин забеляза, че щастието им не съответства на язвителния поглед, с който ги гледаше сталхастката, а устните ѝ бяха присвити в открито презрение. Видя също как усмивките помръкваха и жителите извръщаха поглед, докато тя минаваше.

— Сигурно е трудно — каза ѝ той — собствеността ти да е открадната от Мрачния меч.

— Затваряй си устата! — изръмжа тя и ръката ѝ трепна, устоявайки на желанието да посегне към ножа. — Такива като теб не могат да оспорват неговата дума.

Тя пришпори коня си в лек галоп и го насочи към големия лагер от източната страна на могилата. Палатките представляваха сложни конструкции от животински кожи, покрити с множество кръпки, които говореха за дългогодишна употреба. Бяха наредени в дъга около голямо заграждение, където много коне пасяха и подскачаха, вдигайки прах. Вейлин прецени, че лагерът трябва да подслонява поне хиляда души. Един от ездачите, разположени в рядък кордон около него, препусна да ги посрещне, после спря, щом сталхастката му махна с ръка.

Тя забави коня си до ходом, когато навлязоха в лагера и хората започнаха да излизат от палатките си, за да видят доведените от нея чужденци. Вейлин не забеляза у тях такова любопитство като онова по лицата на хората в Достопочтеното кралство, когато зърнеха чужденци, но подозрението им си беше същото. Мъже и жени на боеспособна възраст се взираха във Вейлин с открито предизвикателство, докато други се хилеха към Шерин и Нефритената принцеса и подвикваха без съмнение похотливи обиди на собствения си език.

— Спокойно — каза Шерин на Вейлин, когато той се наежи при вида на един мъж, държащ се за чатала, докато ѝ викаше нещо за голямо веселие на събратята си. Вейлин потисна надигащия се в него гняв и отмести поглед, за да го прикове в сталхастката, която ги водеше към най-голямата палатка в лагера. От покрива ѝ стърчеше кръг от полирана стомана, поставен в рамка от ковано желязо. Върху стоманения кръг бе гравирано майсторско изображение на ястреб с разперени криле и протегнати нокти.

Мъжът, стоящ на входа на палатката, бе по-нисък от много други сталхасти, които Вейлин бе виждал досега, и няколко години по-стар, със сиви нишки в рошавата му черна грива. В едната си ръка държеше сабя, прибрана в ножницата, а в другата — манерка. Когато сталхастката слезе от коня, той отпи продължителна глътка от манерката и протегна двете си ръце в жест, който явно изразяваше уважение.

— Скелтир — каза тя и кимна отсечено към тримата чужденци, преди да продължи на сталхастки. Мъжът кимаше, докато тя говореше, и продължи да пие, плъзгайки очи по Вейлин и Нефритената принцеса, преди най-сетне да ги спре върху Шерин.

Той накара жената да млъкне с вдигане на ръка и промърмори тихо нещо, преди да потъне в тъмните дълбини на палатката.

— Скелтирът на Остра не обича да го карат да чака — каза жената и посочи нетърпеливо към отметнатото чергило.

Нефритената принцеса и Шерин бързо слязоха от конете и влязоха вътре, а Вейлин ги последва с по-предпазлива крачка и спря на стъпка-две зад входа, та очите му да свикнат със сумрака. Скелтирът седеше сам на нисък стол, покрит с волска кожа, сабята лежеше на коленете му, а манерката бе все още в ръката му. Пред него една желязна печка, в която сияеха въглени, изпускаше постоянна струя дим, излитаща през отвора в покрива на палатката. Очите на Вейлин обхванаха всички ъгли, но не намериха никой друг.

— Един скелтир на сталхастите не примамва хора в палатката си, за да ги убие — прошепна жената, заставайки до Вейлин. — Ако е нужно някой да бъде убит, той го прави открито, пред очите на целия скелд. А сега сядай.

Вейлин огледа зорко палатката още веднъж, преди да отиде и да седне на купчина кожи до Шерин и принцесата.

— Тирус ми казва, че си убил сестра ѝ — започна скелтирът на чу-шин. Гласът му звучеше като нащърбено острие, стържещо по камък. Погледът му бе втренчен във Вейлин, но в него имаше по-скоро внимателно изучаване, отколкото гняв. — А и други с нея. Верни ездачи на скелда Остра, пратени по моя заповед.

— Те извадиха оръжие срещу мен и моите другари — отвърна Вейлин. — Затова се бихме и те умряха.

При тези думи жената, Тирус, се вцепени и тихо съскане излетя от устните ѝ, а после отиде да застане до рамото на скелтира. Наведе глава и заговори бързо на техния език, тонът ѝ бе умолителен и леко задавен.

— Ета! — прекъсна я сопнато скелтирът със сухия си дрезгав глас. Тирус се изправи и се оттегли, навела глава или от срам, или от скрита ярост. — Тя току-що предложи живота си в замяна на шанса да те убие — каза скелтирът на Вейлин. — Връзката между сестри винаги е силна.

— Скелтир Варнко — каза принцесата, — вие знаете каква е нашата мисия, а ние знаем каква е вашата цена. Може би трябва просто да я платим и да си вървим по пътя.

Очите на скелтира се преместиха от Вейлин към Шерин.

— Южняците те наричат Небесната благодат, нали?

— Да — отвърна Шерин. — Макар че бих предпочела да не го правят.

— Защо? Нима не се радваш на благосклонността на Небесата? Да не би силата ти да е лъжа?

— Силата ми се свежда до знания и умения, придобити чрез много години учене и практика. Небесата нямат нищо общо с това.

Слаба искрица на весело задоволство пробяга по лицето на Варнко, преди суровата му маска да се върне. Той явно бе чул каквото искаше.

— Бих искал да се уверя, че сделката ни е напълно ясна — каза той. — Ти ще излекуваш сина ми. Щом се уверя, че той е отново здрав, ще ви отведа при местра-скелтира.

— Така се споразумяхме — каза принцесата с любезна усмивка.

— Ако той не бъде излекуван — продължи Варнко, все още вперил поглед в Шерин, без да обръща внимание на принцесата, — ти и тези двамата ще загубите живота си. Ще позволя на Тирус да прави с вас каквото си иска.

Лицето на Шерин стана сурово и тя се обърна към принцесата.

— Не сме се…

— Тя е съгласна! — заяви принцесата с весел и небрежен тон. — А също и високият ѝ приятел от отвъд морето.

Вейлин видя как Шерин скръцна със зъби, когато скелтирът повдигна въпросително вежда срещу нея.

— Съгласна съм на условията ви. — Тя въздъхна, изправи се и продължи с енергичен тон, който Вейлин помнеше много добре. — Донесете ми дисагите и ме заведете при момчето. Според това, което чух за състоянието му, времето е против нас.

— Стрела в корема от шейсет крачки — каза Варнко. — Проби ризницата му, но не проникна особено дълбоко. Той я измъкна и се засмя, даже си я запази за спомен. А после това… — Гласът на скелтира заглъхна и той посочи лежащия младеж на кожите. Момчето бе около петнайсетгодишно, макар че в това измършавяло състояние и с хлътнали бузи изглеждаше хем по-младо, хем по-старо. Лежеше с полузатворени очи и дишаше плитко и накъсано. Тялото му, голо с изключение на превръзката на корема, бе оросено от пот.

Шерин приклекна и внимателно махна превръзката. Лъхна сладката, пресядаща в гърлото воня на гнилоч. Вейлин си помисли, че това е най-забралата рана, която някога е виждал на жив човек — тъмен неравен кръг с диаметър два-три сантиметра, от който течеше гной. От него плъзваха лилавите пипала на инфекцията, които се виеха по корема на момчето и без съмнение дълбоко във вътрешностите му. Вейлин знаеше, че Петият орден има много лекове за предотвратяване на инфекция, които, ако се приложат бързо, могат да спасят някой крайник от триона или някой ранен брат от кладата. Но никога не бе виждал човек, у когото тя е напреднала дотолкова, да живее повече от няколко дни. Фактът, че момчето е издържало със седмици, бе истинско чудо.

— Мръсотия по стрелата, предполагам — каза Шерин, оглеждайки внимателно раната. — Може да е имало и някаква отрова.

— Нашите лечители се опитаха да я натъпчат с личинки — каза Варнко. — Отначало изглеждаше, че се поизчисти малко, но после се влоши.

— Личинките вършат работа при рани на крайниците — каза Шерин и посегна към една от дисагите си. — Когато инфекцията не може да проникне прекалено надълбоко. Ако се опитате да ги използвате на такава рана, има вероятност да си прогризат път до червата му. Имате късмет, че лечителите ви не са го убили.

Извади от чантата малък тънък нож и няколко шишенца.

— Трябва ми повече светлина — каза и огледа малката палатка. — Също така постоянно да ми носят прясно преварена вода, за предпочитане в медни съдове. Плюс чаршафи от някакъв рехав плат, за да държат мухите настрани.

— Ще го режеш ли? — попита Варнко.

— Част от инфектираната плът трябва да се изреже. — Шерин долепи ръка до трескавото чело на момчето и се намръщи. — Но шансът му за оцеляване се крие в церовете, които съм донесла, и му се изплъзва с всяка секунда, през която говоря с теб.

— Имаш ли си име?

Вейлин погледна манерката, която му предложи скелтирът, и реши, че би било неучтиво да откаже. Напитката бе изненадващо приятна и позната.

— Кумбраелско червено — каза Вейлин, като му я върна. — Имаш скъпи вкусове.

— Значи оттам идеш. Земята на виното, така я нарича моят народ. Знам, не е особено оригинално, но те едва наскоро чуха за нея. Я кажи, вярно ли е, че там вали дъжд всеки ден?

— Не всеки. Само през повечето.

Скелтирът изсумтя и отпи пак, после се обърна да изгледа големия табун в заграждението. Нефритената принцеса бе оставила Шерин да се грижи за болния и придавайки си внезапно царствена властност, обяви, че ще се настани в палатката на Варнко, поиска да ѝ осигурят освежителни напитки и прислуга и се отдалечи, вирнала високомерно нос.

Варнко я изпрати с поглед и извика нареждания към един сталхаст наблизо. Мъжът бързо се качи на коня си и препусна към градчето.

— Ще ѝ намери прислужница измежду робите — каза той, после се намръщи и се поправи. — Искам да кажа занаятчиите. Ти ми приличаш на човек, който разбира от коне. Ела да хвърлиш едно око на моя.

Вейлин трябваше да признае, че всички коне са забележителни — високи, дългокраки и дълговрати, подходящи както за лов, така и за война.

— Виж сивия ей там — каза Варнко и посочи. — Дерка, гордостта на стадото ми. В жилите му тече най-добрата кръв. Векове на разплод, за да се създаде съвършеният кон.

— Впечатляващо животно — съгласи се Вейлин, загледан как другите коне се отдръпват от пътя на сивия жребец и дългата му сребриста грива се развява, докато препуска насам-натам с младежка енергия.

— След време той щеше да принадлежи на Лотцин. — Погледът на Варнко помрачня, докато следеше жребеца. — Моя син.

— Той ще язди коня ти — увери го Вейлин. — Моята приятелка е много умела.

— Приятелка? — Веждите на Варнко се извиха от любопитство и той отпи пак. — Такава ли е? Начинът, по който те гледа, ми напомня за първата ми жена. Имам белег на два пръста от пишката си, останал от опита ѝ да ме скопи. Е, вярно, хвана ме да чукам сестра ѝ, така че вероятно е имала причина. Но винаги съм го смятал за малко прекалено. — Засмя се от явното неудобство на Вейлин и отпи отново. — Прави ми впечатление, че все още не съм чул името ти. Има ли някаква причина за това?

— Вейлин Ал Сорна. — Той се обърна и се поклони официално. — Граничен лорд на Северните предели и скромен служител на кралицата на Обединеното кралство Лирна Ал Ниерен.

— Огнената кралица — рече Варнко, сви рамене и се обърна пак към конете си. — За нея поне съм чувал. — Той се умълча и Вейлин долови леко колебание, преди да зададе следващия си въпрос. — Защо дойде тук, Вейлин Ал Сорна? Знам, че си яздил с войниците на Търговския крал, но си подчинен на него не повече, отколкото на мен. Заради нея е, нали? Лечителката. — Той поклати глава и пресуши последните капки вино от манерката си, после с въздишка я захвърли настрани. — Изминал си много дълъг път за жена, която не може да те гледа, ако питаш мен.

— Някои дългове трябва да бъдат изплатени — отвърна Вейлин. — Независимо от разстоянието или цената.

— Така е. — Скелтирът се потърка с ръка по брадичката и пристъпи към него. Вейлин забеляза, че ръката му се задържа близо до устата, за да скрие движенията на устните му, докато говореше. — Както сам каза, това е чудесен кон — рече той и очите му се стрелнаха към сивия жребец. — Може да отнесе човек на много мили оттук, преди да се е зазорило.

Погледът на Вейлин се премести от Варнко към множеството палатки и чувството, че е наблюдаван, се усили. Човекът пред него уж бе водач на тези хора и въпреки това полагаше усилия да скрие думите си.

— Искаш да си тръгна — каза Вейлин, като обърна гръб на палатките. — От безпокойство за моето здраве може би?

— Не. — Скелтирът също се обърна към заграждението, а гласът му бе тих. — Ти уби мои роднини, така че с удоволствие бих срал на окървавения ти труп. Но едно знам със сигурност: от срещата ти с местра-скелтира няма да излезе нищо хубаво. Сталхастите ще страдат заради нея.

— И откъде знаеш това?

Варнко се размърда неловко и пръстите му погалиха устните по начин, който напомни на Вейлин за Норта, когато го обхване жаждата.

— Достатъчно е да кажа, че имам пълно доверие на източника — каза той. — Изчакай да се стъмни и вземи коня. Никой няма да те спре. Остави жените при мен и аз ще зачета сделката ни. На заранта вече нищо няма да мога да направя.

Гласът му се бе понижил до трескав настойчив шепот и Вейлин забеляза отчаяния блясък в очите му. Беше ясно, че той вярва на всяка своя дума и това го плаши.

— Местра-скелтирът — каза Вейлин. — Това е онзи, когото наричат Мрачния меч, нали?

— Занаятчиите го наричат така. Както и собственият му скелд, и другите сталхасти, които вярват в неговата легенда.

— А ти не вярваш?

— На част от нея — да, защото съм го виждал. Що се отнася до останалото… — Той изпръхтя. — Един човек не може да бъде бог. Невидимите не са от тази земя, затова заслужават да им се кланяме. Но човек, който яде, сере, кърви и ебе като всички останали, не го заслужава.

Той се обърна и се отдалечи, оставяйки Вейлин да гледа мълчаливо сивия жребец. Сякаш усетило неговия интерес, животното спря и извърна глава, за да срещне погледа му. От издутите му ноздри излизаше пара, предните му копита риеха земята.

„Малко по-голям от жребче, а стадото вече е негово — помисли си Вейлин, като гледаше как другите коне се дърпат в очакване на гнева му. — Колко ли трябва да си свиреп?“

Сивушкото изпръхтя пак и се втурна във внезапен галоп, надавайки пронизително цвилене. Вейлин остана на мястото си, като продължаваше да гледа в очите приближаващия се жребец. Вдигна се гъст облак прах, когато животното спря само на няколко стъпки от въжето по края на заграждението. Отстъпи и затъпка на едно място, оголило зъби, после изцвили още веднъж.

Вейлин се засмя тихичко, мушна се под въжето и бавно се приближи към коня, разперил ръце встрани от тялото си.

— Напомняш ми за един стар приятел — каза той. Сега сивушкото показа лека тревога; тъпченето му спря и той застина с потръпващи мускули. Очите му се разшириха, когато ръката на Вейлин посегна да погали космите по шията му. — Чудя се дали хапеш? — промърмори той, гледайки как устата на коня се отваря и затваря рефлексивно. — Бас държа, че да.

Зъбите на сивушкото щракнаха, той се врътна и копитата му загърмяха по земята, когато препусна обратно към другите коне. „Бърз и силен — помисли си Вейлин и тръгна обратно към палатката на Варнко. — Достатъчно силен да носи двама, макар че язденето с вързани ръце и крака няма да е удобно.“

— Ще оживее ли?

— Изглежда, лекарството има ефект. — Шерин премигна с уморените си очи и избърса с чист парцал едно от тънките си ножчета. — Май бях права за отровата. Гадна смес, каквато не бях виждала досега. За щастие се оказа достатъчно близка до нощната сянка, за да мога да намеря противодействие. — Тя хвърли поглед през рамо към спящото момче зад копринените воали, които бе издигнала около леглото му. — Младостта е на негова страна, а и той е здрав момък. Но ще трябва да го наблюдавам няколко дни, преди да разбера със сигурност.

Вейлин пристъпи към нея, пренебрегвайки заплашителното ѝ мръщене, и понижи гласа си до шепот.

— Нямаме няколко дни. Време е да се махаме оттук.

— Имам пациент, за когото да се грижа. И мисия, ако не си забравил.

— Ти свърши своята работа. Варнко ще заведе принцесата да се срещне с техния жив бог. Тя може да изпее чудесно песента си без теб или мен.

Шерин въздъхна и срещна открито погледа му, после заговори тихо, но настойчиво.

— Разбери нещо, Вейлин. Аз няма да я напусна. Започнахме това пътуване заедно и ще го завършим заедно.

Вейлин понечи да посегне към ръката ѝ, но се спря. Жестът обаче привлече погледа ѝ към въжето, което държеше в другата си ръка.

— Е — каза тя и очите ѝ се присвиха с разбиране. — Този път поне няма да ме упоиш.

— Можеш да ме мразиш, ако искаш, но не съм изминал толкова път, за да те видя как умираш.

Очите ѝ проблеснаха срещу него.

— Аз вече умрях, преди години, когато се събудих на един кораб и открих, че мъжът, когото обичах, ме е предал. Ам Лин ми каза, че алпиранците са те убили — предполагам, по твое нареждане. Аз, разбира се, знаех, че това е лъжа. Знаех, че си жив. През всички онези години, които ми бяха нужни, за да се върна към живота, знаех, че още дишаш, още си някъде на другия край на света и водиш поредната мръсна война.

— Имах си причини. Това бе нещо, което трябваше да направя. Нещо, което бях длъжен да направя.

— Това тук е нещо, което трябва да се направи. Аз трябва да съм част от него, а тя настоява, че и ти също.

Вейлин събра сили срещу неумолимата решителност в погледа ѝ и повдигна въжето.

— Моля те, не ме принуждавай.

Очите ѝ, пламнали от ярост, се преместиха от него към въжето и обратно. Той знаеше, че има риск тя да се разпищи, но бе сигурен, че може да ѝ запуши устата навреме, макар че горещо се надяваше да не му се налага. Накрая тя извърна поглед и си пое дълбоко дъх.

— Нека си събера нещата — промърмори, стиснала уста в тънка линия, и се зае да прибира ножовете и шишенцата си.

— Побързай. — Вейлин хвърли поглед към отметнатото чергило на палатката. Предупреждението на скелтира ехтеше все по-силно в ума му с всяка изминала секунда. „На заранта вече нищо няма да мога да направя.“ — Съмнявам се, че имаме мно…

Думите му преминаха в съсък, когато нещо малко, но много остро се заби в шията му. Той се завъртя и инстинктивно отби ръката на Шерин, макар че успя да се възпре да последва това с удар. Тя отстъпи бързо назад, изплъзвайки се от размаханите му ръце, и суровото ѝ лице се размаза, когато силна течна горещина плъзна от врата по раменете и гърдите му. Той вдигна ръка и напипа дългата тънка игла, все още забита в кожата му, точно където се намираше най-голямата вена.

— Знам — каза Шерин, докато краката му се подкосяваха и лицето ѝ потъваше в мрака. — Боли, нали?

21.

— В съня ми той изглеждаше по-висок, като великан.

— О, мисля, че е достатъчно голям за задачата.

— Мисля, че се бяхме разбрали, че тази задача е ненужна.

— Не си спомням такова нещо. Но пък за мен общият ни сън бе толкова отдавна. Може подробностите да са избледнели с времето.

Гласовете бяха слаби и нехармонични, сякаш ги слушаше през вода. Вейлин се опита да мигне и откри, че не може; клепачите му явно бяха станали много по-тежки. Усещаше как тялото му се поклаща с движението на повърхността, върху която лежеше, нещо като палубата на кораб в особено бурно море. Но тихото скърцане на лошо смазана ос разкри, че лежи в каруца.

— Ти видя същото като мен. Той носи разруха…

— А какво носи брат ти?

Вейлин призова всичките си сили и се напрегна да повдигне клепачи, пъшкайки мъчително. Петно мътна сива светлина бавно придоби очертания — беше старо напукано дърво. Каната на каруца. Той опря длан в нея. Отначало пръстите му бяха изтръпнали, но после в тях лумна болка, когато се опита да се надигне.

— Ето, виждаш ли? — подхвърли принцесата. — Силен е. Тя каза, че ще спи поне още ден.

Ръцете на Вейлин трепереха, докато се надигаше на колене. Задържа се така въпреки друсането на каруцата. Нефритената принцеса седеше срещу него и малките цветни пъпки на устните ѝ се извиха в приветствена усмивка.

— Милорд — каза тя на безупречен език на Кралството. — Вярвам, че си починахте добре.

— Говори на чу-шин, ако обичаш.

Погледът на Вейлин се насочи към източника на втория глас и той видя една жена да го гледа от капрата. Бе няколко години по-млада от него, с остри черти, които му напомняха за лисица, също както и червеникавокафявата ѝ коса, хваната на множество стегнати плитки зад главата ѝ.

— Мисля, че ще е от полза за нашето начинание, ако се разбираме взаимно по всяко време — добави тя, обръщайки се към принцесата.

— Така е — съгласи се принцесата, като мина отново на далекозападен език. — Грешката е моя. — Тя се подсмихна леко на Вейлин, когато жената се извърна и изплющя с юздите по гърбовете на двата коня, теглещи каруцата.

Ръцете на Вейлин бяха развързани, но той забеляза, че мечът му не се вижда никъде. Облегна за секунда гръб в канатата на каруцата, за да събере сили, а после се надигна, за да погледне през ръба. Шерин яздеше редом с тях на понито си и му хвърли бегъл поглед, преди да го пришпори напред. Той се огледа и видя, че ги ескортират петдесетина сталхасти. Бяха облечени горе-долу като хората на Варнко, но някои дребни разлики в украсата на броните го накараха да заключи, че трябва да са от друг скелд. Степта, през която се движеха, бе безлична както винаги и не даваше никакви подсказки какво разстояние може да са изминали.

— Три дни — каза принцесата в отговор на незададения му въпрос. — Небесната благодат вари силен чай.

Ръката на Вейлин посегна към врата му и напипа малка коричка и чувствително място, което без съмнение бе посиняло, но нямаше сериозна рана.

— Както винаги — отбеляза той и кимна към жената, която караше каруцата. — Няма ли да ни запознаеш?

— Разбира се, извини ме за моята неучтивост. Представям ти Луралин Рейерик, друр-тиварик на скелда Кова и сестра на местра-скелтира. Луралин, това е…

— Знам името му — прекъсна я жената, без да се обръща, и добави с тих шепот: — Или поне едно от тях.

— Местра-скелтирът — повтори Вейлин. — Ти си сестра на предводителя на сталхастите?

Жената отговори само с кратко кимване, вперила неотклонно поглед в пътя напред. Позата на раменете ѝ издаваше силно отвращение от присъствието му, което би могъл да припише на предразсъдъците на нейния народ, ако не бе чул думите ѝ към принцесата. „Той носи разруха…“

Силно пръхтене го накара да погледне към задния край на каруцата. Дерка, сивият жребец, подтичваше след нея, вързан с дълго въже. Като видя Вейлин, очите му се разшириха и той отметна глава или в приветствие, или в предизвикателство. Вейлин подозираше, че може да са и двете.

— Скелтир Варнко се отблагодари подобаващо — обясни принцесата. — Момчето се оправяше бързо, когато си тръгнахме. Сега конят е твой, телом и духом. Разбираш ли, аз му попях.

— Пяла си му? — попита Вейлин.

— Само една простичка мелодийка, за да ви обвържа един към друг. Не беше нужно много. Мисля, че той вече те харесваше. На Варнко му беше жал да го загуби, но смяташе, че честта изисква някакъв прощален дар.

— Чудех се — каза Вейлин. — Откъде знаеше за състоянието на момчето и че баща му ще е готов да сключи сделка с теб?

— Неведоми са пътищата на Небесата — рече принцесата и повдигна вежда.

— Наистина ли? — Погледът на Вейлин се плъзна към скования гръб на Луралин.

— Шерин ме предупреди, че ти винаги виждаш повече, отколкото си мислят хората. — Принцесата се засмя с искрено удоволствие, а после веселието ѝ помръкна и тя се приведе към него. — Няма значение как сме стигнали дотук, важното е, че стигнахме.

— И къде точно е това „тук“?

— Великата могила — отвърна Луралин и дръпна юздите, за да спре каруцата. — Сърцето на Желязната степ и дом на Гробницата на Невидимите.

Вейлин се надигна и се втренчи в големия каменен клин, издигащ се насред равнината на миля от тях.

— И освен това — добави сталхастката с тъжна нотка, — вероятно мястото, където ще срещнеш края си, Крадецо на имена.

Дерка се остави да го оседлаят, без да се дърпа — пазеше яростта си за момента, когато Вейлин пъхна крак в стремето. Тогава жребецът даде на заден. Вейлин успя да освободи крака си, преди сивушкото да се завърти, но животното все пак успя да го закачи с хълбока си. Вейлин се просна в праха за голямо веселие на гледащите го сталхасти.

Той стана и докато изтупваше панталоните си, хвърли въпросителен поглед към принцесата.

— Песента ти май е слабичка.

— Тя го обвърза — отвърна принцесата със свиване на рамене. — Но не го е променила.

Вейлин се приближи към Дерка с решителна крачка. Хвана го за юздите и извъртя главата му така, че да се взре право в злобното му око.

— Стига толкова! — каза му, като задържа погледа му. Дерка изпръхтя и удари с копито, но не се дръпна отново, когато Вейлин го яхна.

— Трябваше да го набиеш с камшик — посъветва го Луралин, вече качена на собствения си кон, висок бял жребец. — В него все още има много от жребчето.

— Мисля, че го харесвам какъвто си е — отвърна Вейлин и погали Дерка по шията, с което го накара да отметне раздразнено глава.

Луралин сви рамене, пришпори коня си и го подкара в галоп към Великата могила. Шерин и Нефритената принцеса бързо я последваха с понитата си, а сталхастките стражи се събраха около Вейлин.

— Бескар! — изръмжа един от тях и посочи нетърпеливо с глава.

Вейлин остана неподвижен в седлото, гледаше спокойно почервеняващото лице на мъжа. Това бе воин ветеран с бледи белези, прорязващи гъстата му руса брада, който явно не бе свикнал на непокорство от страна на пленниците.

— Бескар ум леврик! — каза той и ръката му посегна към сабята на кръста му.

Вейлин продължи да стои неподвижно. Гледаше спокойно как русият изтегли наполовина сабята си, а после спря. Белезите, минаващи през брадата му, пребледняха още повече, когато лицето му потъмня от безсилен гняв.

— Значи имаш заповеди — каза Вейлин. — Нищо лошо не бива да се случи на Крадеца на имена.

Усмихна се любезно и пришпори Дерка в галоп, а сталхастите около него се пръснаха от пътя му.

Дерка се оказа бърз кон и с лекота навакса разстоянието до Шерин и принцесата. Докато се приближаваха към Великата могила, минаха през множество лагери. Повечето бяха горе-долу с размерите на лагера на скелтир Варнко, но имаше и далеч по-големи. Постепенно лагерите преминаха в безбрежна шир от палатки около кръг от високи изправени монолити, наредени около могилата. Сред палатките сновяха безброй сталхасти, тръгнали по своите работи, само малцина спираха да гледат как чужденците минават покрай тях.

„Многоброен народ“, заключи Вейлин, докато очите му се плъзгаха по гъсто населените палатки. Но се съмняваше, че дори толкова много хора биха имали шанс да завладеят земите на Търговските крале, каквито и победи да бяха постигнали напоследък.

Когато се приближиха до кръга от монолити, Луралин забави ход и ги поведе през лабиринта от палатки източно от могилата. Спря пред две гигантски каменни плочи с няколко разкрача по-високи от другите и слезе от коня. Между плочите стоеше младеж, скръстил мускулестите си ръце и с крива усмивка на лицето. За разлика от повечето други сталхасти, които Вейлин бе виждал, той нямаше брада, а по лицето му, гладко и с младежка хубост, нямаше белези.

„Местра-скелтирът?“ зачуди се той, но бързо отхвърли тази мисъл, щом видя нескритото презрение върху лицето на Луралин, когато закрачи към него. Освен това младежът бе няколко години по-млад от нея.

— Бабукир — каза тя, преди да продължи на чу-шин, — какво правиш тук?

— Знаеш, че никога не мога да устоя на празненство, мила сестричке — отвърна мъжът с мръщене в добавка към усмивката си. — Но я кажи, защо говорим на свинския език?

— В знак на уважение към нашите гости. — Луралин кимна към Нефритената принцеса. — И защото брат ни заповяда така.

Погледът на младежа се спря за момент върху принцесата, преди да се премести върху Вейлин, при което усмивката му помръкна.

— Възможно ли е това да е наистина той? — попита Бабукир и мина покрай сестра си, за да се приближи до Вейлин, все още със скръстени ръце и престорено неверие върху лицето. — Крадеца на имена? Не може да бъде. — Поклати глава. — Смятах да помоля брат си за честта да те убия. Но сега мисля, че ще оставя тази работа на някое от копелетата си. Най-голямото трябва да е на около пет годинки.

Вейлин се усмихна и кимна, преди да стисне по-здраво юздите на Дерка. Главата на сивушкото замахна рязко вляво и улучи младия сталхаст право в лицето. Той залитна и изквича, а от счупения му нос шурна кръв.

— Моите извинения — каза Вейлин и посегна напред да почеше Дерка зад ушите. — Той е млад и все още малко непокорен.

Бабукир стоеше и го гледаше, с кръв течаща по лицето му, и всяка жилка на тялото му трепереше от желание за моментално жестоко отмъщение. Той обаче не посегна към сабята на кръста си. „Нищо лошо не бива да се случи на Крадеца на имена.“ Явно това нареждане важеше за всички сталхасти, независимо от потеклото и положението им.

— Къде е брат ни? — попита го Луралин, очевидно безразлична към нараняването му.

Очите на Бабукир продължиха да мятат мълнии към Вейлин и той вдигна ръка да се хване за носа.

— Общува с Невидимите — каза и изпъшка от болка, когато намести хрущяла с едно бързо дръпване. Издуха още кръв и се ухили пак. — Можеш да го обезпокоиш, ако искаш.

Вейлин видя как Луралин се обърна да погледне към една малка сива сграда между двете каменни плочи. Тя бе напълно гладка с изключение на една-единствена зейнала врата. Погледът ѝ се задържа известно време на тази врата; лисичите ѝ черти бяха неразгадаеми.

— Елате — каза накрая, обърна се и подкани с жест Вейлин и двете жени. — Изглежда, ще трябва да почакаме. Нищо не пречи да го правим на по-удобно място.

Палатката на Луралин бе една от само трите в кръга от монолити. Другите две бяха големи и величествени съоръжения от кожа и плат, накичени с различни знамена, по някои от които, забеляза Вейлин, имаше надписи на далекозападен език. „Трофеи от скорошната им битка“, заключи той, спомняйки си почернялото осеяно с трупове поле на юг. По палатката на Луралин липсваха всякакви знамена и тя бе забележимо по-малка, макар и отлично обзаведена с кушетки и маси, които не биха изглеждали не на място в някой далекозападен дворец.

Принцесата моментално се отпусна в небрежна поза на една от кушетките и махна с ръка към двамата, които вече бяха в палатката.

— Аз ще пия чай, благодаря.

Двамата, мъж и жена от далекозападен произход, се спогледаха, преди да се обърнат към Луралин за указания.

— Това са Ереса и Вариж — каза тя. — Те не са слуги. Ако желаете чай, ще намерите чайник и листенца в съседната палатка. Направете си го сами.

— Тя притежава Божествената кръв — обади се Ереса. Взираше се в принцесата със силно мръщене, в което се смесваха подозрение и скрито благоговение. — Усещам го…

— Казах ви, че е силна — прекъсна я Луралин.

— Брат ти — продължи Ереса и мръщенето ѝ се изпълни със страх. — Той също ще го усети…

— Както се и очаква. Престани да се тревожиш. — Луралин погледна към Вейлин. — Имаме с какво да го разсеем. В края на краищата Крадеца на имена е тук.

— Защо това е толкова важно? — попита Шерин.

— Брат ми е ревнив по отношение на името си. А твоето пристигане — добави тя, обръщайки се към Вейлин, — го чакаме отдавна.

— Ти не ми каза за това — обърна се Шерин към Нефритената принцеса.

— Двама прочути воини, и двамата носещи името Мрачния меч. — Принцесата сви тънките си рамене. — Нима си мислиш, че това е просто незначително съвпадение?

— Ти каза, че предводителят на сталхастите трябвало само да чуе песента ти и всичко това ще свърши.

— Да, така казах. А за да я чуе, Крадеца на имена също трябва да е тук.

— Ти не… — Шерин млъкна и стрелна с предпазлив поглед Вейлин, преди да продължи. — Ти не каза, че ще го отведа до смъртта му.

— Не съм. Но трябва да призная, че съм изненадана, че ти пука. — Принцесата се изправи. — Знаеш ли, май ще се опитам да запаря малко чай. От последния ми опит минаха няколко века.

След което царствено се отправи към съседната палатка, оставяйки след себе си тежка тишина.

— Е — каза Вейлин на Луралин, — изглежда, си положила големи усилия да ни забъркаш в заговор срещу брат си. Това не е ли светотатство?

Ереса нададе тихо тревожно скимтене и посегна да стисне ръката на мъжа до себе си. Той я притегли по-наблизо, опря главата ѝ в гърдите си и зашепна тихи успокоителни думи.

— Щеше да е светотатство, ако го смятах за бог — каза Луралин. — Но сега е само ужасно предателство, което ще измъчва сърцето ми, докато съм жива.

Отвън се донесе внезапен рев — хиляди гласове изригнаха като един в буря от гръмотевични приветствия.

— Какво е това? — попита Шерин, принудена да надвиква продължаващия рев.

— Келбранд е завършил общуването си с Невидимите — рече Луралин. — Сега ще имаме два дни на пиршества, за да отпразнуваме великата си победа над южняците и да подготвим душите си за предстоящите завоевания.

После тръгна към изхода на палатката, следвана по петите от Ереса и Вариж.

— Ние сме необходими, за да пазим занаятчиите от прекалено възбудени празнуващи. — Спря, преди да излезе, и изгледа сериозно Вейлин и Шерин. — Брат ми скоро ще прати хора да ви заведат при него. Предлагам ви да използвате това време, за да изгладите всякакви разногласия помежду си. Лошо е да срещнеш края си с горчиво сърце.

— Чух, че си загубил жена си във войната.

Стояха пред палатката на Луралин и гледаха как празненството се вихри извън каменния кръг. Нощта вече бе паднала и сиянието на безброй огньове и факли играеше по зрелищната картина на буйно веселящи се сталхасти. Те се шляеха насам-натам в различна степен на разсъблеченост, пиеха обилно алкохол и пееха странно мелодичните си песни под звуците на барабани и пискливи гайди. През последния час бяха възникнали няколко сбивания, макар че нямаше оголени саби, и Вейлин забеляза как мъжете и жените, които допреди миг се нахвърляха едни върху други със свити юмруци, след малко танцуват заедно в щастлива забрава. Каквито и да бяха недостатъците им като народ, на сталхастите явно не им липсваше веселие.

— Разказите за великия поход на Огнената кралица се носят нашир и надлъж — продължи Шерин, когато Вейлин не отговори. — Макар че някои са толкова смахнати, че трудно мога да им повярвам. — Тя млъкна и на лицето ѝ бе изписана по-скоро тъга, отколкото обида, когато попита: — Коя беше тя?

— Казваше се Дарена Ал Мирна — отвърна той. — Първа съветничка на Северната кула, голяма любимка на Пределите и на сеорда сил.

— Дъщерята на предишния граничен лорд. Слушала съм доста неща за нея, когато ходих в Пределите. Говореше се много за добротата ѝ.

— Да, добра жена беше. А също така свирепа в битка и мъдра в съветите. Без нея нищо чудно да бяхме загубили войната. — „И умря с моето дете в нея.“ — Ако Търговският крал го беше разрешил, сега Шо Цай щеше да е твой съпруг, нали?

— Предполагам, макар че той никога не е задавал този въпрос официално. — Тя се усмихна. Усмивката ѝ бе слаба, но въпреки това преливаше от така добре познатото му съчувствие. — Изглежда, времето упорито минава и за двама ни. Аз не съм същата като някога, нито пък ти. И макар че ми се иска да не беше идвал тук, съжалявам за онова, което си загубил.

— А аз съжалявам за онова, което направих. Но няма да те лъжа, Шерин. Пак бих го направил, защото толкова много зависеше от него. Животът на толкова много хора, включително и твоят. Колкото и лоша да бе алпиранската война, предстоеше нещо още по-лошо. Трябваше да съм там, за да го посрещна.

Тя зарея поглед към необузданото празненство оттатък камъните.

— Животът на много хора ще бъде загубен и тук. Сега тези хора изглеждат толкова… човешки. Но принцесата не остави у мен никакво съмнение за разрухата, която ще нанесат на света. Ето защо дойдох, Вейлин. Налагаше се, но не знаех, че и ти трябва да си част от това. Пътуването ни бе изпълнено със забавяния и разсейвания и ни отне много по-дълго, отколкото би трябвало. Аз го отдавах на нейното очарование от света извън храма, от който се бе измъкнала след толкова много години. Каква глупачка съм била да не го осъзная. Аз бях само стръв, за да те примамя тук.

Тя пристъпи към него и понижи глас, макар че неспирната врява от празненството на сталхастите със сигурност би попречила на евентуално подслушване.

— Принцесата ме излъга. Което означава, че може да лъже за всичко. Нищо чудно съвсем да е изкукала от безбройните си години. Цялото това начинание може да е само грандиозната лудост на една умопобъркана старица. — Тя се доближи още повече и гласът ѝ се сниши до шепот. — Измъкни се оттук. Няма да ти е трудно сред всичкия този хаос.

— Знаеш, че не мога.

— Не си в състояние да ме защитиш от онова, което предстои. Не и тук. Моля те. — Тя посегна да го хване за ръката. — Върви.

Очите му се задържаха за миг върху ръката ѝ. Бе зашеметен от топлината в нея, позната му дори след толкова много години. После зърна две фигури, застанали между големите камъни. И двете бяха внушителни на ръст, макар че едната бе по-висока от другата с няколко сантиметра. За един кратък миг те останаха неподвижни, а после се приближиха, без да бързат. И двамата бяха разгърдени и не носеха оръжие; по-високият пиеше от голяма манерка, а рошавата му коса се развяваше на силния вятър, духащ между монолитите. Ръцете на другия бяха празни и косата му бе хваната на дълга конска опашка, която се спускаше по гърба му. Лицето му притежаваше приятната ъгловатост, която, изглежда, бе типична за сталхастите, а острите му нос и брадичка бяха отражение на чертите на Луралин. За разлика от него, по-високият му другар имаше тъпо животинско лице, нашарено с няколко скорошни синини.

Двамата спряха на няколко крачки от тях и по-ниският се поклони прецизно точно толкова, че да изрази уважение. При този жест другарят му присви очи в полуразвеселена гримаса и продължи да пие от манерката си.

— Добро утро — каза мъжът, като се изправи. — Позволете ми да се представя.

— Ти си Келбранд Рейерик — каза Вейлин. — Местра-скелтир на сталхастите.

— Така е. Но сигурно знаеш, че имам и друго име. А ти — усмивката му се разшири, за да разкрие два реда идеално бели зъби, — си го откраднал.

22.

Вейлин не каза нищо, само местеше поглед между Келбранд и по-едрия мъж. И двамата излъчваха аура на физическа сила и сдържано насилие, каквато бе виждал само у най-опасните хора. Подозираше също, че въпреки непрестанното лочене от каквато там напитка съдържаше манерката, по-високият мъж изобщо не е пиян.

— Това е Обвар — каза Келбранд, забелязал интереса на Вейлин. — Мой брат по седло, обявен за Поборник на Мрачния меч.

Обвар кимна на Вейлин.

— Ти счупи носа на Бабукир — каза той на чу-шин със силен акцент. — Защо правиш такива нецивилизовани неща?

— Не го харесах особено — отвърна Вейлин. — Освен това рядко ме смятат за цивилизован.

Устните на високия се извиха в усмивка и той отпи отново, после каза на Келбранд нещо на сталхастки. Вейлин не можа да разбере дали е остроумие или обида, но то не предизвика усмивка върху лицето на Келбранд, само доволно кимване.

— Ти ли си лечителката, за която ми каза сестра ми? — попита той, като се поклони на Шерин. — Изминала си целия този път само за да излекуваш момчето на Варнко.

— Аз съм — каза тя и отвърна на поклона. — Шерин Унса.

— Хората ми ще имат предостатъчно работа за теб след две утрини. — Келбранд посочи към пиршеството оттатък камъните. — Нашите празненства имат склонността да стават все по-нервни с напредване на времето. Ще бъдат извадени оръжия, ще бъде пролята кръв. Онези, които оцелеят, ще имат нужда от някой да превърже и зашие раните им.

— С радост ще ви помогна.

Това предизвика нова усмивка върху лицето на Обвар, макар че тя бе по-кисела от първата и в думите, които изрече, имаше сянка на отвращение.

— „Само слабите оказват помощ на врага си“ — преведе Келбранд. — Един от уроците, на които ни учат жреците ни. И един от многото, които съм забранил да се изричат сега. — Той се втренчи в Обвар и Вейлин забеляза как челюстта на големия мъж се стегна, преди той да извърне очи. Погледът на Келбранд обаче се задържа върху него.

— Кажи ми, братко — рече той с тих, напрегнат глас. — Какво мислиш за нашите гости от оттатък голямата вода?

Гръклянът на Обвар заподскача, когато той отпи поредица големи глътки от манерката си. Вейлин забеляза, че той все още избягва да срещне погледа на Келбранд. „Изпитва ужас от него“, осъзна Вейлин.

— Изглеждат като нас — каза Обвар и избърса устата си с ръка, след като свали манерката. — Но не са същите. Този тук е убил мнозина, без съмнение. — Кимна към Вейлин. — Но въпреки това те не са от Хаста, а всеки, който не е от Хаста, е слаб и става само за покоряване.

Келбранд се засмя уморено и върна погледа си върху Вейлин.

— Трябва да извиниш брат ми, умът му е доста ограничен. Колкото и да е силен, той всъщност е видял много малко от света, докато ти сигурно си видял много. Много земи, а и много чудеса, предполагам. — Простря ръка към безликата сива сграда, която Луралин бе нарекла Гробницата. — Би ли искал да видиш още едно?

Очите на Вейлин се задържаха върху черния правоъгълник на входа на Гробницата. Знаеше със сигурност, че ако песента му още бе с него, в момента щеше да е много силна.

— Това не е ли свещено място? — попита той. — Място, където обитават боговете ви?

Видя как Обвар се вцепени при тези думи, може би възмутен от някакво въображаемо богохулство, макар Вейлин да подозираше, че това се дължи повече на страха му от реакцията на Келбранд. Местра-скелтирът обаче просто се засмя.

— Народът ми вече има само един бог — каза той и тръгна към Гробницата. — Лечителката може да остане тук и да се погрижи за драскотините по гърба на Обвар. Нашите жени са склонни да се превъзбуждат в нощи като тази.

Вейлин се втренчи настойчиво в Обвар, но дори едрият поборник да видя някаква заплаха в това, не се наежи, а само сви рамене с кротка усмивка.

— Предполагам, че имаш подръка още някоя игла? — попита я Вейлин на езика на Кралството.

— Всъщност две — каза тя и изгледа Обвар, който вече пак бе насочил вниманието си към манерката.

— Добре. Не се колебай да ги използваш при нужда.

На входа на Гробницата Келбранд спря, за да запали с огниво една факла, подпряна на стената отпред.

— До неотдавна — отбеляза той и протегна ръка, така че светлината на факлата да озари вътрешността — щеше да означава смърт за човек извън Хаста да влезе в кръга, камо ли да се приближи до Гробницата на Невидимите. Една от многото глупости на жреците. За да се разрасне една вяра, тя трябва да е отворена за всички. Водил съм тук изгнаници, престъпници и занаятчии. Дори пленници от южните земи, достатъчно умни, за да ми се врекат във вярност и да се влеят в редиците на Спасените. Всички са излизали просветлени, изпълнени с преданост към Мрачния меч и неговата свещена мисия. Чудя се какъв ли ще излезеш ти?

И пристъпи вътре, без да чака отговор. Вейлин го последва и се озова пред правоъгълна дупка в земята и каменни стъпала, спускащи се към пълния мрак долу. Келбранд заслиза по тях без колебание и факлата му скоро се смали до огнена точка, което накара Вейлин да побърза, за да не загуби опора под краката си в мрака.

— Това място някога се е намирало под Великата могила — каза Келбранд, гласът му отекваше продължително в наклонения тунел. — Било е разкрито след поколения труд, докато сме копали все повече скала, за да извлечем съдържащата се в нея руда. Тези стълби обаче не са наше творение и това води до въпроса как са били построени под скална грамада, която трябва да е стояла тук още от рождението на света. Явно който ги е направил, е очаквал да бъдат открити някой ден.

Светлината на факлата, играеща по стените, изведнъж изчезна, когато стълбите свършиха, и Келбранд го въведе в голяма пещера. Въздухът бе застоял и неприятен и съдържаше познатия дъх на гнилоч.

— Извинявай за миризмата — каза Келбранд. — Изглежда, никога не изчезва. И все пак… — той спря и наведе факлата, за да разкрие един съсухрен труп на пода, — тази паплач си вонеше също толкова зле приживе.

Вейлин прецени, че човекът е мъртъв от около четири години. Трупът не бе напълно оголен от плът, кожата бе почерняла от развала, а зъбите се хилеха от изронените и разкъсани устни. Причината за гибелта му се виждаше ясно по разсечения гръден кош и гръдна кост — един-единствен удар с дълго острие, нанесен с впечатляваща сила. Погледът на Вейлин се спря на едно от разсечените ребра, назъбено и остро — достатъчно остро да пробие плът. „Убивам го и после какво? — запита се той. — Пробивам си път през десетки хиляди разярени негови последователи, мъкнейки след себе си Шерин?“

— Накарах Обвар да му даде бърза смърт, защото бях впечатлен от смелостта му накрая — каза Келбранд и Вейлин се насили да откъсне очи от назъбеното ребро, само за да види още трупове. Те лежаха безредно край стените на пещерата, често разчленени, което говореше за клане. Явно всички бяха оставени там, където са паднали, без оглед на посмъртните ритуали, спазвани от тези хора.

— Обаче не бях толкова благоразположен към този — добави Келбранд и светлината на факлата му падна върху череп, лежащ встрани от останалите тела, и едно петно оголена кост залъщя. — Това е — рече с тон на подигравателна почит — местра-дирмарът на сталхастите, последният жрец на Невидимите.

Приклекна да докосне съзерцателно с пръст черепа и гласът му стана замислен.

— Често съм се чудил защо изпитвах нуждата да го измъчвам толкова. Може би защото уби по-големия ми брат, но онова всъщност бе необходимо действие, което двамата с Телвар дирижирахме. Или може би заради онова, което се опита да стори на сестра ми, тъй като тя ми е ужасно скъпа. Но не, аз го накарах да гледа, докато избивам другите. Одрах го, източих му кръвта, нанесох всевъзможни унижения на плътта му и го оставих прекършен стар окаяник, защото просто не го харесвах. До голяма степен като теб и Бабукир, а? — Той се ухили на Вейлин. — Предполагам, че той не е първият, който не ти е харесал. Измъчвал ли си някого от тях до смърт?

— Не — каза Вейлин, — макар че нерядко силно съм се изкушавал.

Келбранд се засмя тихо и стана, погледът му се задържа върху главата на убития от него жрец.

— Но мъченията не бяха най-лошото. Исках той да знае. Исках да види голямата лъжа на своето съществуване. Затова го накарах да го докосне. След това той ме молеше да го съсека и аз го направих.

— Да докосне кое?

Келбранд килна глава и присви очи.

— Мисля, че вече знаеш — каза с много тих глас и протегна ръка, така че сиянието на факлата озари нещо по средата на помещението.

То бе високо около четири стъпки, с широка основа, която се стесняваше нагоре, за да се разшири накрая в плосък връх. Сърцето на Вейлин подскочи, щом го видя, и пулсът закънтя в слепоочията му, когато се приближи до него. „Колко глупави сме били — помисли си — да си въобразяваме, че има само един.“

Докато погледът му шареше по камъка, той видя, че този не е идеален двойник на онзи под арената във Волар. Макар че повърхността му бе предимно черна, я прорязваха жилки от червеникаво злато, които проблясваха неестествено ярко, когато светлината на факлата падаше върху тях.

— Виждал си такъв като него и преди — каза Келбранд и мина да застане от другата страна на камъка. Опитваше се да го скрие, но Вейлин долови жадната нотка в гласа му. — Ако някъде по света има друг, много бих искал да знам къде.

— Имаше — каза Вейлин. — Беше стрит на прах и изхвърлен в океана. Изчезна навеки.

Тънко съскане излетя от устните на Келбранд и той поклати глава.

— Ужасна загуба. Истинско престъпление.

— Не. Действие, родено от крайна необходимост. — Вейлин кимна към камъка. — Ако наистина те е грижа за народа ти, ще направиш същото и с това нещо.

— Благодарение на него моите хора благоденстват. С негова помощ освободих хиляди от робство и скоро ще освободя още хиляди от алчното иго на Търговските крале.

— И колко хора ще избиеш, докато го правиш?

— Само колкото е необходимо. Освен ако — устата на Келбранд трепна и очите му се стрелнаха към черепа на жреца — не попадна пътьом на някого, когото не харесвам.

Веселието се опече от лицето му и той впери суровия си любопитен поглед във Вейлин.

— Ти открадна името ми, Мрачни мечо.

— То ми беше дадено. Не съм го избирал, нито пък съм го искал.

— Независимо от това го носиш. Името е част от твоята легенда, а имената са важни, имената притежават сила. Преди години имаше един човек, прочут скелтир, когото разказвачите кръстиха Меча на мрака, докато жреците нарекоха мен Мрачния меч. Предполагам, че виждаш проблема?

— Отначало бях добър с този човек — продължи Келбранд. — Знаех, че бойните му умения ще са ми от полза в идните години, затова му пратих в дар злато и коне с учтивата молба да си избере друго име. Той взе златото и конете ми и ми върна моя пратеник без език. Той беше по-възрастен мъж, разбираш ли, този Меч на мрака, и гордостта му се бе раздула от това, че никога не е вкусвал поражение.

Замълча за момент.

— Аз убих синовете му, за да усети вкуса му. Един по един те паднаха в двубои с мен и всеки път аз пращах същото искане и същите дарове, и всеки път той взимаше даровете и езиците на пратениците ми. За да го заловя жив, бе нужна война, продължила много седмици, и много кръв, но накрая го получих, вързан и коленичил пред мен. Отправих му същото искане, заедно с едно обещание: „Избери си друго име и ще те върна на поста ти. Ще ти дам коне и воини, ти ще имаш високо положение в Хаста и ще бъдем братя.“ Той плю в нозете ми и каза: „Ако нямам името си, какво съм?“. Така че, както виждаш, имената са важни и няма да търпя съперници за моето.

Умът на Вейлин моментално се върна към назъбеното ребро на мъртвия жрец. Доколкото можеше да види, Келбранд не носеше оръжие, освен факлата, но увереността му говореше, че изобщо не е беззащитен. „Честната битка често е онази, която губиш“, беше му казал веднъж инструктор Солис и годините оттогава бяха доказали неведнъж правотата му.

— Това би било глупаво — каза Келбранд. — Костите омекват с възрастта.

Вейлин погледна пак към камъка и в ума му започна да се заражда разбиране.

— Има любов между теб и лечителката — продължи Келбранд. — Стара любов, родена в младостта, но сега опетнена от горчивина и съжаления. Раните, оставени от измяна, никога не зарастват напълно. — Той се намръщи замислено. — Ти с готовност я остави с Обвар, защото тя има средства да се защити. Някаква упойка?

— Ти си докоснал това — осъзна Вейлин, все още вперил очи в камъка. — То ти е дало кръвна песен.

— Кръвна песен? Добро название. Аз го наричам просто Дара на Невидимите. — Очите на Келбранд се присвиха още повече с разбиране. — Ти също си го притежавал някога, нали? То ми пее мелодия за завист, скръб и нещо изгубено. Как го изгуби?

— Беше ми отнето.

— И все пак… — Ръката на Келбранд се задържа над камъка, като потрепваше леко. — Някога си имал възможност да си го възвърнеш, но не си го сторил. Защо?

— Бях видял достатъчно, за да знам, че каквито и да са тези камъни, силата им е капризна, а ефектите от дарбите им — непредсказуеми, опасни. Веднъж те събориха кралство, което обхващаше половината свят в мирно съгласие; то бе погубено от война и кланета, защото един мъж стана алчен за даровете, които би му дал камъкът. Може би онзи камък щеше да ми върне песента. Или пък щеше да ми даде дарбата да изцелявам, или да убивам с докосване, или да знам всяка мисъл във всяка глава. Не бих поел този риск само заради шанса, че мога да си възвърна песента.

— Ами ако ти обещая, че ще ти я върне?

Вейлин вдигна рязко поглед и видя, че Келбранд го гледа с изписана на лицето искреност.

— Това не е номер — каза той. — Докосни камъка и си върни кръвната песен. А после — вдигна ръце, разперени в подкана — двамата ще се бием за името, което носим.

— Не е номер ли? — Вейлин се усмихна невесело. — Да не мислиш, че не знам какво чака от другата страна на това нещо? След като бе извършил убийство под моя покрив, неговият служител ми разказа много неща. Нещо гигантско и гладно и ти смяташ да му помогнеш да погълне света.

— То ще спаси света, ще го отърве от алчността и разногласията чрез мен. Аз ще дам на света един бог. Истински, жив бог. Такъв, който хората могат да видят и да чуят. Бог, който ще ги накара да треперят от страх и да плачат от благодарност. За да постигна това, всички други богове трябва да умрат и всички други религии трябва да погинат. Но първо се налага да добавя още нещо към легендата си. За да е дълготрайна легендата за един бог, той трябва да има съперник, ужасен злодей, когото да надвие. Да не мислиш, че онзи зъл призрак на мъртвия ти приятел измина целия този път само за да убие двама служители на Търговския крал и после да изкупи вината си с една последна услуга към теб? Той те призова тук по мое нареждане, изкуши те със заплахата за лечителката, ако тя попадне в наши ръце. Ти си тук, за да изиграеш определена роля, Крадецо на имена. Твоята страховита Огнена кралица е пратила най-великия си убиец, за да ме погуби, защото вижда, че само аз мога да се изправя срещу нейната вълна от завоевания. Чудесна история! Докосни камъка и ще имаш шанс да напишеш своя собствена.

Вейлин погледна блестящите жилки, нашарили тъмното вещество на камъка, обзет от растяща увереност, че този е някак си различен. Проводник към нещо с далеч по-голяма мощ и злоба от даровете, предлагани от по-простия му събрат. Въпреки това с ужас откри, че подтикът да го докосне е силен. „Толкова години без нея — мина му през ума. — Човек би си помислил, че болката вече ще е отслабнала.“ Но това бе болка, която знаеше, че трябва да издържи, защото всеки инстинкт го предупреждаваше, че този човек, този кандидат за бог, лъже.

— Не — каза той и погледна пак Келбранд. — Нямам нужда от песен, за да се бия с теб.

— Вярно е — отвърна Келбранд. Веселието се върна на лицето му и той отпусна ръце. — Но имаш нужда от нея, за да победиш. Да се бия с теб, какъвто си сега, ще е все едно да се бия с дете. Едва ли подобава на една легенда. Ела. — Той се извърна и тръгна обратно към стълбите. — Мисля, че бих искал да чуя песента на Нефритената принцеса. Изминала е толкова дълъг път, че би било грубо от моя страна да не я чуя.

23.

Повечето от хората, събрали се под покрива на Келбрандовата палатка с размери на дворец, го гледаха с прехласнато благоговение. Той сякаш не забелязваше това, докато се движеше сред тях, тупаше едни по гърба и подхвърляше кратки остроумия на други. Приличаше по-скоро на приветлив благородник, който се среща с доверени поддръжници, отколкото на човек с претенции за божественост.

Присъстващите бяха около шейсет души и изненадващо разнообразни. Сталхастки воини в пълна броня, някои със зачервени очи и хлътнали бузи от снощната веселба, стояха редом със занаятчии в прости одежди. Други бяха облечени с ватирани обшити с кожа жакети, каквито носеха хората, видени от Вейлин в граничните земи. Някои носеха кожени доспехи и явно произхождаха от едно от степните племена, макар че чертите и цветът на кожата им приличаха повече на тези на граничния народ. Той видя много взаимна ненавист в навъсените погледи, които хвърляше всяка група на останалите, когато Келбранд не гледаше към тях, но общото им благоговение бе обезпокоително в своето единство.

„Колцина ли са докоснали камъка? — зачуди се Вейлин, докато оглеждаше групата, припомняйки си думите на Келбранд от предната нощ. — И какви ли дарби са получили, освен сляпото си преклонение пред този мъж?“

Единственото изключение, което успя да различи, беше Обвар, който стоеше сред групичка свои сънародници сталхасти и лицето му бе мрачен, каменен контраст на тяхната очевидна преданост.

— Малко конче! — каза Келбранд и се измъкна ловко от тълпата, за да прегърне топло сестра си. Също като Вейлин, Шерин и Нефритената принцеса, тя стоеше встрани от множеството. Той видя как някои от благоговейните поклонници я гледат със също толкова голяма почит, най-вече занаятчиите, но повечето или не ѝ обръщаха внимание, или се стараеха да избягват погледа ѝ.

— Липсвах ли ти? — попита Келбранд, като пусна Луралин и отметна един кичур коса, паднал пред челото ѝ.

— Разбира се, че не — отвърна тя и посегна да го хване за ръката. Вейлин бе поразен от искрената топлота в очите ѝ. „Тя наистина го обича.“

— Е, във всеки случай сънят ти не ни подведе — каза Келбранд и хвърли поглед към Вейлин. — Нито пък малката ти хитрост. Признавам, че отначало бях скептичен, но тя го доведе тук. Истинската му любов в опасност, обещание за избавление от една прастара принцеса. Всичко беше идеално, трябва да кажа.

Като видя внезапния гняв, изписал се на лицето на Шерин, Вейлин я стисна за ръката, преди да е заговорила, и поклати предупредително глава. Тя наведе очи и стисна зъби.

— Приятели, днес сме удостоени с голяма чест! — каза Келбранд, като се обърна към събралите се хора. — Защото пред нас стои прочутата Небесна благословия. — Той даде знак на Нефритената принцеса да излезе напред, което тя направи без особено колебание или бързане, усмихвайки се скромно на тълпата.

— Нима може да има по-сигурен знак, че нашето дело е праведно? — попита Келбранд публиката си, която го гледаше очаровано. — Самата Нефритена принцеса е изминала много мили, за да ни благослови с песента си.

При тези думи принцесата повдигна вежда, но не каза нищо, докато всички присъстващи падаха на едно коляно, свели глави.

— Както знаете, приятели, Небесата са мит — каза Келбранд. — Зловредна лъжа, съчинена от някогашните императори и сегашните крале, за да държат поданиците си в подчинение. Тази бедна жена, това създание на мъдростта и силата, е прекарала безброй години, живеейки в затвор, който нейните тъмничари решили да нарекат храм. Сега тя стои пред вас, освободена от ръката на сестрата на Мрачния меч, и ние сме удостоени с честта да чуем гласа ѝ.

От коленичилата тълпа се надигна утвърдителен шепот. Вейлин видя, че някои плачат и сълзи се стичат от плътно стиснатите им очи, докато изразяват на глас своята преданост. Долови няколко различни езика в тихото мърморене, но смисълът бе ясен: всички смятаха, че присъстват на извънредно значим момент.

Шушукането обаче заглъхна, когато Нефритената принцеса нададе тих, но ясно доловим кикот.

— Извинявайте — каза тя и затули устата си с ръка, когато Келбранд се обърна към нея. На бузите ѝ се появиха трапчинки, докато потискаше веселието си, а после се прокашля и наложи на лицето си същата скромна усмивка. За секунда по челото на Келбранд пробяга объркано раздразнение, преди той също да се засмее.

— Каква прелест си ти — каза той. Отстъпи назад и разпери ръце в подканващ жест. — И с какво нетърпение очакваме да чуем звука на безценния ти глас.

Принцесата се поклони, после направи пауза и се обърна към Шерин и Вейлин. Усмивката ѝ се бе променила и сега бе почти мрачна, но палавата искрица в очите ѝ си оставаше, макар Вейлин да видя, че в тях блестят напиращи сълзи.

— Кажете на моя скъп приятел младия скиталец — рече тя на безупречен език на Кралството, — че той беше прав. Времето на старите е отминало. Трябва да направим път на новото.

Нефритената принцеса върна погледа си върху коленичилата публика, която бе вдигнала лица в тържествено очакване, пое си дъх и запя.

На Вейлин му се стори, че първата нота бе навярно най-чистият и сладък звук, който е чувал. Беше висока, но не и пронизителна, и в нея имаше повелително чувство, което той знаеше, че може да идва само от Мрачното. Никое ухо не можеше да остане глухо за тази песен, тя бе пристрастяваща и пленителна като най-мощния наркотик. Последваха още ноти, всяка от тях също толкова чиста и завладяваща като първата, и всяка сякаш попиваше в мозъка му. Докато песента продължаваше, светът се промени, различните оттенъци във вътрешността на палатката станаха по-ярки, ръбовете се замъглиха и страничните детайли се изгубиха. Лицата обаче останаха, като маски, плуващи в сияйна мъгла, и всички поклонници на Мрачния меч изглеждаха така безгранично запленени, както Вейлин знаеше, че изглежда и самият той.

Докато песента продължаваше, той осъзна, че в нея има думи, но езикът му бе непознат, може би изобщо непознаваем. Древни думи, напявани от едно древно същество, но макар че той никога не би могъл да разбере смисъла им, песента не оставяше никакво съмнение относно намерението в тях. Всяка нота потъваше все по-дълбоко в съзнанието му, прорязваше страховете и спомените, както хирургически нож срязва мускули и сухожилия. Песента бе като ловец, проследяваше събитията от живота му и ги извикваше на преден план в ясни, понякога нежелани подробности, и всяко от тях бе придружено с въпрос. „Защо?“ питаше песента, показвайки му бандита, висящ на въжето в Ултинова клисура с потръпващи крака, докато изпражненията му се стичаха на земята.

„Законът“, отвърна той, после трепна, когато отговорът на песента заглуши неговия.

„Гняв“, каза му тя и призова мъртвото лице на Дарена, усещането за леденото ѝ чело, опряно в неговото. Истината го преряза и изтръгна от устните му стон. Години наред той бе преследвал бандити и всеки друг, който предизвика гнева му, убиваше ги, когато можеше, и ги щадеше само когато бе длъжен. Не за кралицата, не за Пределите, а само за да утоли собствения си гняв.

Песента се усили и нахлуха още спомени, преливащи един в друг в страховит колаж от образи и чувства. В този вихър имаше радост, кратки проблясъци светлина сред всеобщата червено-черна гама.

„Защо?“ питаше тя, когато Рева се надигна от бурята — онази първа нощ в гората, когато го бе нападнала. Той видя отново танца им, видя как острието ѝ сече и мушка въздуха, докато отказваше да направи онова, което кумбраелските жреци искаха толкова силно от него.

„Песента ме водеше — отвърна той. — И тя имаше нужда от мен.“ Отговорът този път бе по-малко болезнен, но също толкова опровергаващ: „Ти беше самотен“.

И така продължи, всяка негова самозаблуда бе разобличавана и отхвърляна. Някои бяха очевидни, дребни самозалъгвания, с които да опази гордостта си, други разкриваха лъжи, които бяха станали част от него, щитове, необходими, за да опазят здравия му разум. В него разцъфтя болка, докато те бяха изскубвани, оставяйки го залитащ от объркване.

„Защо?“ попита отново тя и вихрушката забави ход, за да оформи лицето на Шерин, упоеното безчувствено лице отпреди толкова години, когато той я предаде в ръцете на Ам Лин.

Различни отговори прелетяха през главата му. „Нямах избор… Съюзника трябваше да бъде спрян… Пророчеството… Дългът… Съдбата…“ Но всичко това бяха лъжи. Болката отслабна, когато той събра решителност, за да даде честен отговор.

„Страх — каза той на песента на Нефритената принцеса. — Тя никога нямаше да има покой с мен. Колкото и далеч да отидехме, в което и кътче на света да се скриехме, войната винаги щеше да ме намира и с времето тя щеше да ме намрази заради това. Страхувах се от омразата ѝ.“

Тогава болката се стопи и го остави замаян. Мъглата се бе разсеяла, за да разкрие следовниците на Мрачния меч, всички те все още запленени от песента на принцесата. От поразените им физиономии изглеждаше, че ефектът е повсеместен. Всичките им лъжи бяха смъквани от тях, оставяйки само истината. „Истината е враг на вярата. Тя не дойде да пее на него. Дойде да пее на тях. Един бог без поклонници е нищо.“

Погледът му се премести върху Келбранд. Съборен на колене от ефекта на песента, сега местра-скелтирът се изправи несигурно на крака. Лицето му бе разкривено от постоянно сменящи се черна ярост и неподправен страх. Слюнка хвърчеше от устните му, докато ломотеше, и едната му ръка посегна към сабята на кръста му.

— Не! — Вейлин тръгна напред, но остатъците от объркването го накараха да се спъне и да падне. Той събра сили и се надигна отново, а после, привел глава, се устреми към Келбранд. Но разстоянието бе твърде голямо, а сабята на Мрачния меч — твърде бърза. Тя излетя от ножницата като размазана ивица сребро, която породи червено цвете, когато сряза гърлото на Нефритената принцеса; кръвта рукна от раната в ален поток и тя се строполи на земята.

Келбранд стоеше и гледаше тази картина в явен шок, без да забелязва атаката на Вейлин. Той замахна с юмрук, целеше се в слепоочието — зашеметяващ удар, който да събори сталхаста на земята, след което Вейлин щеше да грабне сабята му и с голямо удоволствие да я забие дълбоко в червата му.

Юмрукът му спря с потреперване само на сантиметър от слепоочието на Келбранд и ръката на Вейлин изтръпна, сякаш бе ударил по твърда стена. Той понечи да вдигне другата си ръка, но откри, че тя е парализирана и не му се подчинява, а краката му вече не намират сцепление със земята. Това бе чувство, което бе изпитвал и преди, в тунелите под Варинсхолд, и после на арената във Волар, когато Съюзника разкри дарбата си. Това бе обвързващото докосване на Надарен.

— Не го убивай! — каза Келбранд и вдигна ръка към занаятчията, който излезе от тълпата. Бе едър мъж на средна възраст, иначе невзрачен, ако се изключеше яростта, изписана на вцепененото му лице. Очите на Вейлин, незасегнати от парализата, се плъзнаха по другите поклонници и откриха, че всяко лице е застинало в същата ярост. „Песента ѝ не бе завършена — осъзна той. — Тя се опита да им отнеме техния бог, но не успя.“

— Каква загуба — продължи Келбранд, свел очи към тялото на принцесата. Сега смесицата от страх и гняв бе изчезнала и той изглеждаше просто тъжен, а гласът му звучеше замислено. — Всичко щеше да е толкова по-лесно, ако я имах до себе си, защото кой в Търговските кралства би подложил на съмнение думата на човек, който направи Нефритената принцеса своя кралица? И все пак… — Той се обърна към Вейлин с крива усмивка. — Поне още имам своя злодей. Обвар!

Грамадният сталхаст пристъпи напред намръщен и заговори тържествено.

— Местра-скелтир.

— Този… — Келбранд махна с ръка към замръзналата фигура на Вейлин — подлец явно е съблазнил Нефритената принцеса с някаква зла магия и я накара да ме нападне. Той е дошъл тук да убие Мрачния меч в съответствие със злите помисли на своята ужасна Огнена кралица. Той е неин поборник. Ти си моят. Ще отговориш ли на тази обида?

Обвар погледна Вейлин. Сред всички поклонници само неговите черти не бяха докоснати от яростта, цветът му бе по-блед отпреди, а в очите му имаше почти безумен поглед, който накара Вейлин да се зачуди какви ли въпроси му е задала песента на принцесата. Той премигна, обърна се пак към Келбранд и падна на едно коляно.

— Да, местра-скелтир.

Келбранд кимна в тържествена благодарност, преди да се приближи до Вейлин. Пръстите на сталхаста го погалиха по бузата и той прошепна:

— Казах ти да докоснеш камъка.

24.

В Обединеното кралство дуелирането обикновено беше полуритуална дейност. Назначаваха се секунданти и се определяше точното място, време и вид на двубоя. Полагаха се големи усилия двете страни да са еднакво въоръжени и да не се радват на нечестни предимства, макар че преговорите за точните условия понякога се точеха с дни или седмици. В някои случаи тези обсъждания можеха да продължат толкова дълго, че едната или и двете страни да забравят за нанесената обида или да решат, че получаването на справедливо възмездие все пак не си струва да си рискуват живота. Оказа се, че сталхастите имат много по-кратък и прост подход към такива работи.

— Без правила — обясни Луралин. — Получаваш кон и оръжие. Той също. Биете се. Единият от вас умира.

Стояха до Шерин в края на лагера на скелда Кова и гледаха как пламъците поглъщат тялото на Нефритената принцеса. Келбранд бе дал разрешение за кратък погребален ритуал преди да започне дуелът. Шерин съобщи, че кремацията е често срещана сред хората в Далечния запад, и изказа силно нежелание останките на принцесата да бъдат заровени на това място. Затова Луралин накара своите занаятчии да натрупат дърва на висока клада, на чийто връх бе поставено дребничкото все още младолико тяло на древната жена, а после залято с масло и запалено.

— Тя ме излъга — каза намръщено Шерин, докато гледаше как издигащият се дим забулва облечения в коприна труп. — Но откривам, че не мога да я мразя.

— Не съм сигурен, че е излъгала — каза Вейлин и се обърна към Луралин. — Предполагам, че неговите следовници трябваше да се обърнат срещу него, след като чуят песента.

Луралин кимна, взираше се в пламъците.

— Двете с нея споделихме един Истински сън преди повече от година. Не знам как ме е намерила. Но тя ми предложи надежда — надежда да сложим край на това, преди да е започнало. Надежда, която живееше в песента ѝ.

— Истински сън?

— Ами… вие бихте го нарекли видение. Аз предпочитам да мисля за тях като за сънища, които крият истини за миналото или за бъдещето. Понякога… — Тя наведе глава и затвори очи. — Понякога това са кошмари.

— Значи затова си заговорничила срещу брат си. Видяла си бъдещето му.

— Да, и то бе по-лошо от всички мои страхове. Разбира се, като се събудих на другия ден, той разбра, че нещо се е променило. Затова аз му казах за Нефритената принцеса и желанието ѝ да му попее, като предана сестра, която предупреждава брат си за опасност. И му казах за лечителката и за връзката ѝ с теб. Нефритената принцеса щеше да я доведе при нас, а ти щеше да я последваш. Крадеца на имена в неговия обсег. Що се отнася до песента ѝ… „Нека дойде — каза той. — Аз обичам музиката.“ Положението му на бог го направи високомерен, кара го да си въобразява, че може да устои на всички заплахи. — Тя затвори очи и добави с горчива въздишка: — Може и да е прав.

Вейлин чу нетърпеливо сумтене и се огледа. Предишното безразличие на техните домакини внезапно бе преминало в зорко и внимателно оценяване. Те бяха заобиколени от дузина сталхастки стражи, едрият занаятчия с обвързващата дарба също стоеше наблизо. Ветеранът сталхаст с белезите в брадата отговаряше за ескорта и пристъпи напред да претегли меча на Вейлин с повдигната вежда. Явно Келбранд нямаше намерение да изпуска шанса да подсили легендата си.

— Недей — каза Шерин и посегна да хване ръката на Вейлин. Той я видя как се насили да срещне погледа му с пламнали от срам очи. Понечи да каже още нещо, после се запъна.

— Песента на принцесата беше трудна за слушане — каза Вейлин.

— Да — прошепна тя. — Всичко е заради мен. Моята гордост, моята глупост, моят гняв…

Тя млъкна, когато Вейлин вдигна ръка да я погали по бузата.

— Мисля, че аз притежавам от тези неща и за двама ни — каза той, а после се обърна към Луралин. — Всички ще са вперили очи в дуела. Вземи я и препуснете на юг към Кешин-Хо. Там ще намерите убежище.

Луралин нададе безнадежден, невесел смях.

— Вече никъде няма убежище. Не и от него.

Едно голямо парче земя зад лагера бе оградено с въже, за да осигури място за дуела. Намираше се в малка вдлъбнатина на иначе равната Степ, така че множеството зрители да имат добър изглед към ставащото. Ветеранът сталхаст поведе Вейлин през гъстата тълпа след стражите, които им пробиваха път с груба настоятелност. Ако се съдеше по жадната злоба, изписана на всяко лице, вестта за предполагаемото вероломство на Вейлин явно се бе разпространила. Мнозина мърмореха, докато той минаваше — предимно проклятия, ругатни или предпазни заклинания срещу еретичното му зло. Скоро този шум нарасна до грозно ръмжене, тълпата се развълнува още повече и една жена се хвърли напред да заплюе Вейлин в лицето. Ветеранът сталхаст бързо изтегли сабята си и я уби с удар, който я разсече от рамото до гръдната кост.

После той кресна нещо на внезапно смълчаното се множество и Вейлин чу сред гневния порой думи „местра-скелтир“, докато ветеранът сочеше предупредително с окървавеното си оръжие към тях. Другите стражи също до един изтеглиха сабите си и разстоянието между Вейлин и тълпата се увеличи с няколко крачки. Като се имаше предвид броят им, той се съмняваше, че ги спира страхът от стражите; думата на Мрачния меч ги обвързваше всички, а легендата му едва ли щеше да бъде подсилена, ако злодеят в историята бъдеше разкъсан от озверяла сган.

След като излезе от навалицата, той видя Дерка да го чака — тъпчеше с копита и тръскаше раздразнено глава. Занаятчията, който държеше юздите му, стоеше колкото се може по-далеч от жребеца, а на бузата му имаше прясна синина. Той бързо се отдалечи, когато Вейлин хвана юздите.

— Чек — каза ветеранът и хвърли меча на Вейлин в нозете му. Погледна през рамо към конния воин на петдесетина метра оттам и хвърли тънка усмивка на Вейлин, преди да се отдалечи с тежки стъпки.

— Нямаш търпение, а? — попита Вейлин Дерка и получи в отговор пръхтене и дъжд от слюнка. — В такъв случай съжалявам, че ще те разочаровам. — Вейлин пусна юздите. — Аз винаги се бия по-добре пеша.

Взе меча, направи няколко крачки напред, изтегли острието и захвърли ножницата. Огледа тълпата, докато не видя Келбранд, застанал сред фанатичната си котерия от последователи на една издигната платформа в края на импровизираната арена. Бе очаквал повече речи, повече праведно заклеймяване на наемния убиец на Огнената кралица. Но такива нямаше, местра-скелтирът стоеше със скръстени ръце и гледаше Вейлин с изражение на тържествена правота.

Вейлин спря, опря острието на меча на рамото си и загледа конния воин с мълчаливо очакване. Обвар остана неподвижен за момент и тежките му вежди се сключиха в озадачено мръщене. Той не носеше броня, само свободен жакет от черен памук, и държеше сабя с широко острие. Изсумтя, пришпори коня си в тръс и спря на десетина крачки от Вейлин.

— Да не мислиш, че няма да те прегазя? — попита той Вейлин. — Да не мислиш, че имам някакъв интерес да устройвам зрелище за тези безполезни шибаняци? — Кимна към тълпата. — Колкото по-бързо те убия, толкова по-бързо ще потеглим към Търговските кралства — това, което съм искал през целия си живот…

— Какво ти показа песента? — прекъсна го Вейлин.

Обвар затвори уста и гърлото му се изду, когато преглътна следващите си думи. Вейлин подозираше, че може би за първи път в живота си мъжът е изпитал истински страх, но не от битка.

— На мен тя ми разкри много истини — продължи Вейлин. — Истини, които не исках да чуя…

— Млъквай — промърмори Обвар и объркването му бързо се превърна в гняв.

— Такава бе нейната дарба — каза Вейлин. — Тя измина целия този път, знаейки, че това ще ѝ струва живота, само за да разкрие истината на твоя народ.

Пръстите на Обвар стиснаха дръжката на сабята още по-здраво и конят му изцвили пронизително в очакване.

— Млъквай — повтори той през стиснати зъби.

— Той не е бог. — Вейлин посочи към Келбранд с палец. — Ти не си част от божествена мисия. Всички кланета, които си извършил, не струват пукната пара. Ти си убиец, който служи на лъжец…

— Млъкни!

Обвар заби пети в ребрата на жребеца и го пришпори в галоп. Изпод копитата хвърчаха буци пръст, докато се приближаваше, приведен ниско в седлото, оголил зъби и изнесъл сабята си назад за замах. Бе опитен ездач и боец, но яростта го правеше непредпазлив, атаката му бе прекалено бърза, за да позволи смяна на курса, когато Вейлин се хвърли настрани, претърколи се на колене и замахна с меча си към задния крак на коня. Животното успя да кривне малко, преди острието да го улучи, затова то не разсече крайника, но все пак остави достатъчно тежка рана, за да го накара да залитне паникьосано. Жребецът се завъртя, като цвилеше и риташе, преди да рухне. Вейлин се втурна към мятащото се животно, прескочи го с високо вдигнат меч и го стовари с достатъчно сила, за да разсече гръдния кош на Обвар.

Острието от звездно сребро проблесна и издаде почти музикален звън, когато срещна сабята на Обвар. Той бе на едно коляно, претърколил се встрани от мятащия се кон, и се взираше нагоре към Вейлин през кръстосаните остриета.

— Хубав номер — изсъска през стиснати зъби.

Раздвижи се с бързина, която не би трябвало да е по силите на толкова едър човек, отхвърли меча на Вейлин със сабята си, а после се завъртя и го ритна с ботуша си. Улучи го право в гърдите и го запрати към все още вършеещите копита на коня. Вейлин получи два коси удара, преди да издрала настрани и да си поеме въздух. Обвар прескочи коня, хванал сабята с две ръце на нивото на главата си. Щом краката му стъпиха на земята, скочи напред, насочил оръжието към шията на Вейлин. Мушкането бе силно; Вейлин изпъшка, докато го отбиваше, и усети жегването на острието, което одраска рамото му. Приведе се, когато Обвар се завъртя и сабята му разсече въздуха, а после върхът на меча му се стрелна към очите на сталхаста. Онзи отскочи навреме, за да не бъде ослепен, макар и не без да получи дълбока резка над челюстта.

Обвар се отдръпна, изруга и избегна следващия удар на Вейлин, насочен към рамото му. От раната на лицето му пръскаше кръв и той изруга отново, макар че надеждите на Вейлин яростта да го направи непохватен се оказаха безпочвени, когато сквернословията на сталхаста преминаха в смях.

— Не е зле — каза той с влажно хъхрене и Вейлин видя блясъка на зъбите му през червената каша на раната. — Никак не е зле.

Движейки се със същата смущаваща бързина, Обвар се хвърли в поредица атаки: мушкаше и сечеше и сабята и мечът звънтяха, докато Вейлин отбиваше ударите. С всеки удар Обвар настъпваше, изтласкваше го назад, опитваше се да скъси разстоянието и да използва предимството си на много по-едър. Вейлин продължи да отстъпва, като парираше всеки удар и си отваряше очите за пролука. Тя се появи, когато Обвар удължи прекалено много едно мушкане и даде на Вейлин нужната част от секундата, за да го резне по предмишницата.

„Не можеш да повалиш дърво с един удар на брадвата — бе съветът на инструктор Солис от най-ранните дни на Вейлин в Ордена. — Умението може да победи силата, но само когато е в комбинация с търпение.“

Обвар изсумтя от ярост и болка, преди да се хвърли в нов вихър от атаки, и този път напредваше прекалено бързо. Вейлин му позволи да скъси разстоянието, изкушавайки го да посегне към ръката му с меча. Когато пръстите се свиха върху китката му, Вейлин остави острието да падне от дясната му ръка, улови го с лявата и резна Обвар през корема.

Сталхастът отскочи с типичната си бързина, но не и преди да получи дълъг срез от корема до гърдите. Раната не бе достатъчно дълбока, за да причини сериозна вреда, но кървеше обилно. Като го видя как трепва от болка, Вейлин се шмугна под бесния му контраудар и го резна пак в горната част на бедрото. Усети жилването на противниковата сабя, чийто връх одраска гърба му, докато отскачаше, но порязването бе плитко.

Вейлин закръжи около Обвар, като избягваше непрестанните му удари и нанасяше рана след рана по крайниците му. Скоро сталхастът бе заобиколен от кръг кървави пръски и главата му започваше да клюма — силите му гаснеха.

— Предай се — каза му Вейлин, като отби поредния удар, най-бавния досега, и отвърна с рязване по бицепса на Обвар. — Не е нужно да умираш днес, не и за него.

Сталхастът отстъпи със залитане, червени струйки бликаха от раната на лицето му при всяко тежко вдишване.

— Да умра ли? — попита той. Думите му бяха завалени от кръвта, макар че Вейлин долови горчивината в тях. — Аз вече умрях. — Олюля се и се смъкна на колене, подпирайки се на сабята си. — Когато чух песента на онази кучка.

— Какво чу? — попита Вейлин и спря. Въпреки растящата слабост на Обвар остана на един меч разстояние от него. Знаеше, че е глупаво, че би трябвало да довърши сталхаста веднага, но нуждата да узнае надделя над предпазливостта му. — Какво чу?

Обвар кимна вяло с глава към Келбранд, който продължаваше да гледа двубоя с нетрепваща бдителност.

— Той… не ме обича — каза Обвар. — Никога не ме е обичал. Нито когато бяхме момчета, нито сега. Просто му бях… — той оголи алените си зъби в усмивка — полезен.

Нямаше никакво предупреждение, преди да скочи, нито изразът на лицето му се промени, нито тялото му се напрегна отново. Това бе най-бързата му атака досега, сабята му излетя от земята, а краката му го изстреляха напред, с острие, насочено към кръста на Вейлин. В краткия миг, преди то да го улучи, Вейлин видя, че няма шанс да го блокира, но в бързината си Обвар му бе дал възможност за негов собствен убийствен удар.

Мечът потъна в корема на Обвар току под гръдния кош в същия миг, когато сабята се впи дълбоко в хълбока на Вейлин. Ако не беше шокът от пронизалия го меч, Обвар би могъл да го разсече чак до гръбначния стълб. Но вместо това сабята спря, стигнала достатъчно дълбоко, за да предизвика взрив на адска болка, която събори на Вейлин колене, изцеди силите му почти докрай и дръжката на меча се изплъзна от ръката му. Но раната не беше достатъчно дълбока, че да го убие, поне не веднага.

— Един бог… — каза Обвар и изпъшка от усилието, докато измъкваше сабята от плътта на Вейлин — си остава бог… дори и да те презира. — Отстъпи със залитане, все още с меча на Вейлин забит в тялото му. — А моят народ — добави и надигна сабята над главата си за смъртоносния удар — се нуждае от своя б…

Копитата на Дерка вдигнаха гъст облак прах, когато той прегази Обвар, и последвалата грозна гледка на гибелта на сталхасткия поборник остана скрита за публиката. Жребецът подскачаше и тъпчеше сред прахта известно време — всъщност толкова дълго, че докато свърши, Вейлин вече лежеше по гръб и тъмнината нахлуваше в съзнанието му. Усещаше как животът му изтича в пръстта на Степта, усещаше твърдата земя под бузата си, когато прахът се разнесе, за да разкрие трупа на Обвар — кървава каша от разкъсана плът и натрошени кости.

— Проклета кранта — промърмори Вейлин, когато главата на коня се наведе да го побутне с муцуна. — Очаквах те по-скоро.

Дерка изпръхтя и го побутна отново. Явно очакваше, след като са победили, да препуснат надалеч, но леденият студ, пропълзял в самата сърцевина на съществото на Вейлин, не оставяше у него никакво съмнение, че няма да язди никъде. Въпреки безграничната умора той усети да го обхваща паника. Сега, когато смъртта бе толкова близо, му се искаше да си припомни много неща, да извика в паметта си много лица, но времето бе срещу него и той успя да призове само едно, преди сенките да го погълнат.

Трета част

За онези от нас, които прекарваме дните си в опити да извлечем смисъл от безбройните загадки на съществуванието, една основна дилема ще остане завинаги неразрешена. Животът, сигурно разбирате, е зависим от смъртта. За да разцъфти нов живот, онова, което е било преди, трябва да погине. Сърната трябва да умре, за да може тигърът да живее, тигърът трябва да умре, за да не изяде всички сърни и децата му да имат какво да ловуват. Ние в своето високомерие си въобразяваме, че сме извън този цикъл. Та нима не сме сътворили чудеса? Нима не сме разгадали пътищата на звездите и не сме измерили теглото на целия свят? Нима не сме се обвили в това съчетание от лукавство и уют, което сме нарекли „цивилизация“? Да, направили сме всички тези неща и въпреки това в същината си оставаме не по-различни от тигъра или сърната. За да възникне нова подредба, нова цивилизация, старата трябва и ще погине. Изумрудената империя може да се нарича вечна, но е само лист оризова хартия, приближаващ се все повече към пламъка.

Последното изказване на високопочитаемия Куан-Ши, философ и поет, екзекутиран за измяна и еретични прегрешения, Изумрудената империя, края на първи век от Божествената династия

Записките на Луралин

Третият въпрос

Моят народ няма календари, или поне не такива, които някога са били записвани. Манията за внимателно следене на отминаващите дни у хората, които живеят извън границите на Желязната степ, се смята за объркваща и безсмислена от сталхастите. Нима те не виждат звездите на небето? Нима не усещат мраза на идващата зима или топлината на лятото? Когато дните се затоплят, е време за лов или битки. Когато по Степта заблести скреж, е време да се разпъват палатките за дълго лагеруване и да се пазят зорко хранителните припаси.

Но има един конкретен ден, който трябва да бъде отбелязан, защото идването му е много важно. Когато звездата, наричана от жреците Вестителя на Невидимите, се появи между двата камъка, образуващи портата към Великата могила, е време онзи, който се смята за достоен за издигане в местра-скелтир, да се изправи пред въпроса на Невидимите. Ето защо, когато вятърът започна да хапе и първите ледени кристали нашариха тревата, ние се събрахме да гледаме как Вестителя се издига над хоризонта, за да може брат ми да отговори на третия и последен въпрос.

Във всичко това имаше чувство за неизбежност. Голямата шир от лагеруващи скелдове бе обзета от празнично настроение, което не оставяше място за съмнения. Независимо за какво настояваха ритуалите на жреците, Келбранд вече бе признат за местра-скелтир от почти всички, що се именуваха сталхасти. Нещо повече, той бе избраният Мрачен меч на Невидимите, по-велик от всеки обикновен човек. Всички скелтири се подчиняваха на думата му, а занаятчиите го смятаха за бог, или поне за богоподобен в щедрите си и милосърдни дела. Аз бях също толкова уверена като всеки друг през онази първа нощ; когато песните се усилиха и сталхастите се отдадоха на гуляите си, в ума ми нямаше никакво съмнение. Утре брат ми щеше да отговори на третия въпрос, да се издигне в местра-скелтир и великият поход на юг щеше да започне. Това, което не знаех, което Истинският сън не ми бе разкрил, беше, че местра-дирмарът имаше въпрос и за мен.

Прекарах вечерта в компанията на малката си група от Божествената кръв, защото копнеех да остана встрани от плътските страсти и неизбежното насилие в по-късния етап на празненствата. Те вече бяха шестима, всеки от тях взет от редовете на занаятчиите и получил ново име, заедно с благоразположението на Мрачния меч. През следващата година към тях щяха да се присъединят още — Надарени хора, открити сред развалини на градове и лагери, но те бяха различни от първите шестима. Родена сред сталхастите, аз имах сума ти братя и сестри, и повече братовчеди, отколкото мога да запомня, но ако изключим Келбранд, никога не бях разбирала истинската природа на семейството, не и докато не създадох свое собствено.

— Ох! — Вариж изруга и дръпна ръката си от ръката на Ереса, с което предизвика бурно веселие у останалите. Това бе игра, която играеха — държаха ръката ѝ колкото дълго могат, докато тя постепенно увеличаваше потока на силата през пръстите си. Вариж, по причини, които ставаха все по-очевидни, винаги издържаше най-дълго.

— Този път го направи по-гадно — обвини я той, като свиваше и отпускаше ръката си и духаше върху нея.

— Мъж, който може да строши камък, не може да издържи на малко повече гъдел? — смъмри го Ереса в отговор. После протегна ръка към Шулан, пухкава бивша робиня от една от по-северните могили. Когато я намерих, тя бе мършаво създание, което привличаше мишки в залаганите от нея примки, без сама да разбира как. В онези дни с радост би се врекла във вярност на някое краставо куче, ако това означаваше пълен стомах, а оттогава апетитът ѝ почти не бе намалял.

— Не, благодаря — каза тя, докато дъвчеше прясно изпечен кози бут.

— Не си никак забавна. — Ереса се нацупи и протегна ръка към мен. — Божествена?

Усмихна се дяволито, когато се втренчих с раздразнение в нея. Колкото и да настоявах да се обръщат към мен само по име, те не преставаха да ми измислят все по-грандиозни титли.

Тъкмо се канех да я смъмря за пореден път, когато видях високия Джукар да става и да тръгва към чергилото на палатката. Той бе необичаен сред бившите роби с това, че никога не се бе трудил на могилите. Скелтирът, който го заловил като малък, бързо разпознал неестествената му способност да проследява дивеч, често без да се нуждае от следи. Ето защо през следващите години на Джукар му бил спестен робският труд, но не и камшикът, понеже господарят му бил нетърпелив ловец. Поради това съвестта ми не бе никак смутена, когато Келбранд заповяда на Обвар да отсече главата на скелтира заради отказа му да се лиши от онова, което той наричаше своето най-добро куче.

— Някой идва — каза Джукар и се обърна към мен с предупреждение в очите. — Някой като нас.

Долових познатото чувство на събираща се сила, докато всички други станаха бързо от постелките си, за да се наредят в добре отрепетирана формация около мен. Ереса и Вариж застанаха между мен и чергилото, а Килен, младежки красивият повелител на пламъците, мина от лявата ми страна. Неговата също толкова Надарена и също толкова красива близначка Джила застана отдясно, а Джукар отиде да пази тила. Междувременно Шулан се скри в сенките в дъното на палатката, където едно грамадно ловно куче чакаше заповедите ѝ. Издигането на Келбранд до голяма степен бе намалило разпокъсания характер на Хаста, но понякога смъртните вражди продължаваха, а аз никога не бях толкова сигурна в положението си, че да се смятам за недосегаема за такива неща.

Мъжът, който се наведе, за да влезе в палатката, бе висок — всъщност почти колкото Обвар, но значително по-слаб. Познах в него един от по-нисшите жреци, когото често бях виждала на заден план, когато местра-дирмарът извършваше някой ритуал. Подобно на всички, призовани в жречеството, той беше мършав, с хлътнали бузи под хлътнали очи и преждевременно сбръчкана от възрастта кожа. Долавях силата във вените му, която го бележеше като един от Божествената кръв, но тя бе дребна работа в сравнение с хората, стоящи срещу него в тази палатка, като песен, нашепвана във вихрушка.

— Какво искаш? — попитах.

Очите му се плъзнаха по всички ни подред и се присвиха в непогрешима гримаса на чиста завист, преди обичайната му безстрастност да се върне.

— Местра-дирмарът… — започна той и се поколеба, преди да изрече следващата дума с отвратено нежелание — изисква вашето присъствие.

— Защо?

— Не ми се полага да знам намеренията му. Аз служа на Невидимите, а те говорят чрез него. Ще отхвърлите ли словата им?

„Старецът е просто лъжец, а ти си негов заблуден роб.“ Затворих тези думи зад стиснатите си зъби. Жреците винаги са умеели да предизвикват гнева ми — гняв, който знаех, че ще замъгли разума, който ми е нужен тази нощ.

— Ще отхвърля всичко, което пречи на божествения път на брат ми — казах.

Гримасата на нисшия жрец се върна за миг, този път примесена с доловим гняв. Но колкото и да бе ядосан и каквато и сила да течеше във вените му, той трябва да знаеше, че не би могъл да се мери с обединените дарби на хората, които ме пазеха.

— Местра-дирмарът — продължи жрецът и тонът му бе суров, но натежал от неизречен смисъл — ми нареди да ви кажа, че желае да сподели един сън с вас, сън за истина.

„Винаги ли са знаели? — зачудих се, докато срещах погледа му. — И ако е така, защо са ме пощадили?“

— Къде? — попитах. Мразех се за неуверената дрезгавост в гласа си.

Като видя страха ми, ъгълчетата на устата му трепнаха в нещо, което подозирах, че е най-близкото подобие на усмивка, до което са достигали от десетилетия насам.

— В Гробницата.

Отказах да се срещна сама с него и взех с мен Ереса и Вариж, докато слизах по каменните стъпала в мрака. Казах на другите да чакат в самата Гробница и им заповядах на южняшкия език да въздадат кърваво и огнено наказание на събралите се нисши жреци, ако отдолу долетят викове или суматоха.

Разбира се, знаех какво лежи под Гробницата — всички сталхасти знаеха, макар че малцина го бяха виждали и говореха за него само шепнешком. Отдавна предполагах, че то трябва да е ужасно и чудесно, затова бях леко разочарована от гледката на черен каменен блок, нашарен със златни жилки, вместо многоцветната и сияеща колона във въображението ми. Но въпреки това в него имаше сила. Усетих я, когато се приближих. Приличаше донякъде на чувството, което изпитваш в близост до друг от Божествената кръв, но бе по-непостоянно и напомняше за гнездо на стършели с непрестанното си дисхармонично жужене.

Местра-дирмарът стоеше със събрани ръце и наведена глава, съзерцавайки камъка. Остана неподвижен и с нищо не показа, че е забелязал присъствието ми, докато не се прокашлях нетърпеливо. Дори тогава минаха няколко секунди, преди да заговори, и тъгата в гласа му ме изненада.

— Знаеш ли какво направи? — попита ме той.

— Помогнах на брат си в божествената му мисия — отвърнах бързо, като подозирах някаква клопка във въпроса.

— Божествената му мисия — повтори той, изговаряше всяка дума с мека, горчива прецизност. Умълча се пак и очите му се задържаха върху камъка, преди бавно да ги вдигне към мен. — Ти го спаси, нали? В битката с вотените преди толкова много години. Твоето видение, твоят сън за истината.

Огледах стаята и безпокойството ми се усили. Ереса и Вариж пристъпиха по-близо до мен, доловили вълнението ми.

— Тук сме сами — увери ме местра-дирмарът. — Поне — добави той и протегна ръка така, че дланта му се задържа над камъка — толкова сами, колкото е възможно на това място.

— Откога знаеш? — попитах. — За сънищата?

— От първото ти посещение във Великата могила. — Тик на веселие се появи в погледа му, като видя как ръката ми посегна инстинктивно към тигровия зъб под робата ми. — Да не мислиш, че това те е предпазило от нас? Безполезна дрънкулка с резбовани на нея празни дрънканици. Не, заплахите на брат ти бяха това, което възпря ръката ми, защото бях страхливец. А когато осъзнах размера на своята лудост, ти вече бе събрала тази паплач. — Жрецът посочи с брадичка към Ереса и Вариж.

— И все пак, въпреки че природата ми е била разкрита, никога не си заповядвал да ме доведат тук. Защо?

— Защото това щеше да му даде извинението, което той желае толкова отчаяно, да унищожи нашия орден и да присвои Гробницата. Това е била поне отчасти причината му да те накара да намериш тези другите. Колкото и полезни да са били, те бяха просто стръв в капана му. — Той килна глава и повдигна присмехулно вежди. — Не знаеше ли?

— Лъжи. — Изсмях се презрително и поклатих глава. — Това е единственото, което си можел да предложиш някога, старче.

Обърнах се да си вървя, но спрях, когато той заговори пак. В гласа му нямаше особена настойчивост, но тихата искреност в него, натежала от страх и тъга, бе достатъчна, за да ме прикове на място.

— Той трябваше да умре в онзи ден.

Обърнах се и го видях, че отново съзерцава камъка. На лицето му бе изписана смесица от умора и още нещо, което бе толкова неочаквано, че трябваше да се взирам озадачено в него няколко мига, преди да го разпозная. „Омраза. Той мрази това нещо.“

— Какво искаш да кажеш? — попитах.

— Битката с вотените. Това беше предначертано. Воинът на белия кон, за който ти го предупреди. Брат ти трябваше да умре. Ето защо не предприехме нищо срещу него досега, позволихме на силата му да расте, позволихме му да изгражда своите съюзи. Той бе полезен в това отношение, събра всички сталхасти заедно, обедини ни. Затова го оставихме да живее, уверени, че рано или късно ще умре, въпреки опасността, която представлява.

Въздъхна тихичко и омразата върху лицето му се смени със срам.

— Високомерието на властта е ужасно нещо. Заслепява те, подхранва илюзията ти за контрол, но това не може да бъде контролирано. — Той махна с ръка към камъка. — А сега и брат ти не може да бъде контролиран. Кажи ми, какво мислиш, че ще направи той, след като бъде обявен за местра-скелтир?

— Ще изпълни божествената мисия, предопределена от Невидимите преди векове. Нима не искаш точно това?

— Ах, да. Великият поход до Златното море. Ти ме нарече лъжец и беше права. Ролята на жреците е да лъжат, а нашата божествена мисия е може би най-голямата лъжа. Отдавна, когато предците ни за първи път разбрали каква опасност представлява това нещо, те били изправени пред затруднение. Как да обвържеш един свиреп и много прагматичен народ от воини с нещо, което не могат никога да видят? Бог, чието слово не могат никога да чуят? С лъжи, разбира се, с лъжи, които обещават всичко. Един ден ще се въздигне великият господар на сталхастите и ще ни поведе, за да завладеем южните земи, така че всички да познаят благословията на Невидимите. И това подействало. Самото обещание за божествен предводител и славно бъдеще било достатъчно, за да държи скелдовете в подчинение на Гробницата повече от хиляда години. Но това обещание никога не е следвало да бъде изпълнявано, докато брат ти не го направи реално.

Прикова ме с поглед, изпълнен със сурово обвинение.

— Ти трябва да си знаела какъв ще стане той, или поне да си подозирала. Скоро той ще пролее океан от кръв, голяма част от нея наша собствена. И всичко това защото ти застана на пътя на съдбата. Защо?

Още веднъж се изкуших да си тръгна, просто да изляза и да остана глуха за въпросите му. Какво право имаше той да изисква отговори? Този огорчен старец. Обаче не си тръгнах. Макар да беше лъжец, бях доловила достатъчно истина в думите му, за да остана там, изложена на неговата присъда.

— Обич — казах. — Спасих го, защото го обичам.

— Значи ти си също толкова негова жертва, колкото ще станем и ние. Той не те обича — нито теб, нито никого. Това е отвъд неговите способности. Сила. — Жрецът кимна към камъка и аз усетих как стършеловото гнездо запулсира за секунда, сякаш долавяше враждебността му. — Силата, която се крие в това. Единствено нея иска той. Силата, която ние отдавна се мъчим да удържим, защото това е истинската мисия на сталхастите. Свирепи бяхме ние и още по-свирепи станахме, подтиквани от поколения жреци, защото знаехме, че за да удържим това нещо, ще ни е нужна сила, дори жестокост. Безчет роби измряха, за да ни направят велики, само и само за да сме сигурни, че никой друг няма да сложи ръка върху това.

— Този камък е източникът на Божествената кръв — казах аз, докато в главата ми се трупаше дезориентираща болка на неразбиране. Нещо повече, дълбоко, болезнено гадене се надигаше в стомаха ми. Хрумна ми, че старецът все пак е възнамерявал да ми причини зло, че притежава дар, който му позволява да предизвиква болести. Но това подозрение бе прогонено от нова пулсация на силата в камъка и аз разбрах, че гаденето ми не е предизвикано от жреца. А от него.

— Изкопали сме го от земята преди много поколения — продължих аз с глас, натежал от растящата болка. — Чрез него идват напътствията на Невидимите…

— Напътствия ли? — Смехът му бе силен и пълен с подигравка и веднага пресече механичното ми рецитиране на догмите. — Невидимите не дават напътствия, дете. Не ни избират за помощници в своето извисяване. Не ни благославят повече, отколкото някой овчар благославя овцете, които води на заколение.

— Лъжец! — изграчих, когато болката в корема ми се удвои и ме накара да се олюлея. Вариж и Елеса бързо се озоваха до мен и тя ме хвана, преди да съм паднала. Вариж трябва да е разбирал инстинктивно източника на моето страдание, защото коленичи пред мен, протегнал ръка към камъка.

— Спри! — сопна се местра-дирмарът, когато почувствах Вариж да призовава дарбата си. В гласа на жреца имаше такава привична властност, че Вариж се поколеба, макар че ръката му си остана вдигната.

— Може да умееш да рушиш камъни, момче — каза жрецът, — но този няма дори да го одраскаш. От безчет години мнозина са се опитвали, но той устоява на всичко. — Когато Вариж все пак не свали ръката си, жрецът изпръхтя презрително и сви рамене. — Добре тогава — каза и се отдръпна. — Можеш да опиташ, само не очаквай да оцелееш от опита си. Те със сигурност ще оценят вкусна хапка като теб.

Вариж се обърна към мен с изписани на лицето му объркване и нерешителност. Аз поклатих глава и той кимна, свали ръката си и помогна на Ереса да ме вдигнат на крака. Замайването ми бе поотслабнало, което ми позволи да направя една залитаща крачка към камъка.

— Тогава какво е това? — попитах жреца. Сега си спомням колко ми се искаше той да лъже, всичко казано от него да е просто още една измама. Всичко, което знаех, всичко, което чувствах, се бунтуваше срещу думите на този старец. „Келбранд винаги ме е обичал, той ми даде семейство, мисия…“ Но вътрешните ми протести се изпариха, когато погледнах в очите на местра-дирмара и разбрах, че говори чистата истина.

— Това е ключалка — каза ми той — на една много стара и прогнила врата, която брат ти възнамерява да разбие на парчета и да пусне на воля онова, което чака зад нея.

— Какво… — Олюлях се отново, когато ме заля нова вълна на гадене. — Какво чака? Какво са Невидимите?

— Безкраен глад и бездънна злоба. Ние сме ги подхранвали през всичките тези години: прибирахме хората с Божествена кръв при жреците и ги хранехме, мислейки, че така ще ги поддържаме сити. Това ни изцежда, изсмуква дарбите ни от нас и ни превръща в тези похабени души, които виждаш сега. Понякога се чудя дали не сме ние излъганите, от лъжа, която сами си разправяме. Въобразявахме си, че Невидимите ще се задоволят с малки хапки, когато отвъд техния затвор има цял свят за изяждане. Преди няколко години нещо се промени и гладът им нарасна. Сякаш се бяха събудили от ступор. Колкото и да ги хранехме, все не беше достатъчно. Те искаха повече, отколкото можем да им дадем, и дарбите ни намаляваха с всяко хранене, така че когато брат ти не срещна предопределения си край, нямахме сили да му се опълчим. Нещо повече, усещахме как те се пресягат навън, в царството, където обитават сенките на загубените, и си намериха там слуги. Някак си онова, което се спотайва зад вратата, намери начин да уреди освобождаването си.

Докато говореше, гласът му стана глух, думите още се чуваха, но слабо, сякаш идеха от много далеч. Очите ми вече бяха приковани към камъка и се плъзгаха непрестанно по червено-златистите му жилки. Пулсирането на силата бе по-често, туптеше в ритъм със сърцето ми и всеки път предизвикваше у мен повдигане. Болката бе тази, която ме спаси, проряза мъглата, обвила ума ми, и разкри пред мен гледката на ръката ми, спускаща се бавно към камъка.

Аз ахнах и я дръпнах обратно, после понечих да се извърна, но жрецът, въпреки възрастта си и измършавялата си фигура, бе достатъчно силен и бърз да посегне и да ме сграбчи за китката. Опитах се да се откопча от него, но нова поредица пулсации откъм камъка ме събори на колене; давех се мъчително.

— Ереса! — изграчих и се обърнах. Вариж и Ереса стояха неподвижно, с отпуснати и лишени от съзнание лица.

— Дарбата ми може да е отслабнала — каза жрецът и ме притегли към себе си, така че усетих зловонния му дъх върху лицето си, — но все още я има, дете. Останала ми е точно колкото да им дам едно последно ядене.

Грабнах камата от кръста си и се опитах да я забия между изпъкналите кокали на гърдите му, но заради гаденето опитът ми бе немощен. Острието одраска кожата му до ребрата, преди той да го отбие с ядосано сумтене.

— Дарбата ти е голяма — каза и ме повлече към камъка. — Може би достатъчно голяма, за да ги засити за години напред.

Съпротивлявах се с всички сили, посягах да му издера очите, опитвах се да се мятам, докато костеливата му ръка ме държеше през кръста, но се чувствах като дете, което се бори в хватката на възрастен.

— Знай, че това не ми доставя удоволствие — каза той и ръката му, стиснала моята като в менгеме, я затегли към камъка. — Но трябва да бъде сторено. Това ще ни спечели време, ще ги прати обратно в ступора им. Тогава ще можем да съберем сила, за да му се противопоставим…

Думите му бяха прекъснати от силно влажно тупване зад нас. Жрецът ме извъртя рязко и нададе жален хленч при гледката, разкрила се пред очите ни. Високият нисш жрец, който ме бе призовал, се свличаше бавно по грубия камък на стената, а вътрешностите му се сипеха през раната, която го бе разсякла от рамото до слабините. По някаква прищявка на съдбата бе още жив и хлътналите му очи сега блестяха ярко, докато се взираше в местра-дирмара с жално разкаяние — един умиращ човек, молещ за прошка.

— По-добре я пусни, дърт шибаняко — рече Обвар, като пристъпи от сенките, и от грамадната му сабя капеше кръв, докато я въртеше с небрежно майсторство. — Нещата и без това са достатъчно лоши за теб. Ще станат още по-лоши, ако той забележи някакви синини по сестра си.

В сенките зад него се очертаха още фигури, сталхасти от скелда Кова, които влачеха жреци по пода, всичките вързани и със запушена уста. Някои плачеха, други молеха за милост, но повечето мълчаха и коленичиха с наведени глави, когато Келбранд се приближи откъм стълбището. Хватката на местра-дирмара се отпусна, когато брат ми излезе цял в светлината на факлите. Старецът залитна назад, на лицето му бе изписана странна смесица от непокорство и ужас, а костеливият му гръден кош се надигаше и спадаше, докато той си поемаше един накъсан дъх след друг.

Аз отидох бързо при Ереса и Вариж. И двамата бяха паднали на колене и премигваха объркано. Като проверих очите им, видях, че какъвто и контрол да е упражнил жрецът върху тях, вече го няма, макар че и двамата си оставаха бледи и трепереха.

— Преди да започнем — каза Келбранд на местра-дирмара, — мисля, че имаш въпрос за мен.

Лицето на стареца потръпна, докато се мъчеше да се овладее, и в крайна сметка решителността спечели двубоя със страха, той стисна челюсти и се взря мълчаливо в Келбранд.

— Накълцай на парчета някой от тези — каза Келбранд на Обвар, като махна към вързаните нисши жреци. — Няма значение кой.

— Стой! — обади се местра-дирмарът, когато Обвар надигна сабята си. Жрецът си пое треперлив дъх и се изпъна, после заговори на Келбранд с тържествения тон на древен ритуал. — Келбранд Рейерик, наричан още Мрачния меч, искаш ли да получиш благословията на Невидимите и да бъдеш обявен за местра-скелтир на сталхастите?

— Хмммм. — Келбранд се почеса по брадичката, преструвайки се на замислен, което предизвика гърления кикот на Обвар. — След съответния размисъл — каза брат ми, — май искам.

— Тогава докосни камъка — заяви старецът и насмешлива нотка се промъкна в тона му, а в погледа му все още блестеше непокорство. Пръстът му посочи камъка и в гласа му зазвуча писклив и отчаян триумф, когато той продължи: — Ти си роден от жена с Божествената кръв, но нямаш дарба. Във вените ти няма сила. Ти си само един смъртен, а през епохите всеки смъртен, който е докоснал камъка, е получил само бърза смърт. Това е целта на третия въпрос — въпросът, който, дори ако претендентът за водач на сталхастите получи възможност да му отговори, гарантира, че никога няма да има местра-скелтир.

— Ти си глупак — казах на жреца, като се изправих и тръгнах към него. — Ти и тези останалите ще умрете тук. Доколкото хората някога ще разберат, моят брат е отговорил на третия въпрос, защото кой би могъл да твърди противното?

Позволих си да се засмея на жалкото объркване върху лицето му, а после се обърнах към Келбранд.

— Предпочитам да го направиш бързо. Хайде, свършвай и да се махаме оттук.

Той обаче не гледаше мен, а бе вперил поглед в камъка. Фалшивата пресметливост отпреди малко вече я нямаше, заменена от дълбок и сериозен размисъл.

— Не може да го мислиш сериозно — казах и сложих ръка на неговата, когато той не ми отговори, все още втренчен в камъка. — Келбранд. Нали го чу какво каза…

— Да. — Той ме хвана за ръката и се усмихна, преди да отстъпи встрани. — Чух го. Обвар, отведи сестра ми и придружителите ѝ от това място. Искам да пообщувам насаме с Невидимите. А, и освен това ми остави ножа си.

И така, почитаеми читателю, най-сетне стигаме до решителното събитие, което с времето щеше да ми донесе прозвището Предателката на Мрачния меч. Ако не бях толкова честна, щях да припиша промяната на мнението си на кървавата разправа на Келбранд с жреците. Вярно е, че писъците, долитащи откъм Гробницата, бяха ужасяващи и продължиха дълго, предизвиквайки всевъзможни неприятни догадки за действията на брат ми долу. Вярно е също, че гледката на Келбранд, когато той най-сетне се появи от сградата, предизвика в сърцето ми хлад, който никога не се разнесе напълно. Но не кръвта, оцапала ръцете му от китките до раменете, нито окървавеният нож, който той подхвърли на Обвар, положиха началото на пътя ми от сестра към предателка — това го направиха очите на брат ми.

Той винаги бе имал пронизителния взор на човек, надарен с интелигентност и интуиция, да не говорим за хитрост. Ето защо да станеш обект на внимателния му оглед често бе смущаващо преживяване за хората, които нямат това щастие. Но тази нощ бе различно. Огледът му вече бе придружен със знание, с чувството, че той е наясно с отговора на всеки въпрос, който би могъл да зададе.

Затова, когато го попитах дали е докоснал камъка, отговорът му не ме изненада.

— Ама разбира се, конче. — Засмя се и ме привлече в окървавените си обятия. — И ето ме тук, жив и здрав. Това беше само още една лъжа на труп, когото е по-добре да забравим.

— Какво стана? Какво…?

Млъкнах, когато той се отдръпна и сложи пръст на устните ми. Усмивката му бе топла както винаги, но в знаещия му поглед имаше и предупредителна искрица, която не бях виждала дотогава.

— Влязох в контакт с Невидимите — каза той. — Както може да се очаква от един местра-скелтир. И те ми дадоха дарби, скъпа сестричке! Камъкът е източник на сила — ето това криеха жреците толкова дълго, гниейки в своята алчност и привилегии. Поискай нещо от Невидимите с чисто сърце и те ще те възнаградят.

Искаше ми се да му повярвам, също толкова силно, колкото ми се искаше да не вярвам на местра-дирмара, но открих, че не мога. То бе в очите му, когато ме пусна и се обърна към Обвар, това чувство за знание, и то породи у мен увереност, че брат ми е излязъл от Гробницата променен, и тази промяна стигаше до самия център на съществото му, защото в добавка към различния му поглед сега долавях у него и сила. Келбранд бе получил дарба.

— Ще направим обиколка на лагера — каза той на Обвар. — Жреците никога не са били обичани, но все още има хора, които таят неразумна вярност към старите традиции.

— Вярно е — съгласи се Обвар. — Но след онова, което се случи, едва ли ще изрекат нещо на висок глас.

Келбранд тръгна към портата с решителна крачка, а в тона му имаше бодро веселие.

— Няма да им се наложи. Малко конче, ще те намеря на заранта. Виж дали не можеш да измислиш някаква церемония за отбелязване на събитието. От мен ще се очаква да извърша някакъв ритуал. — За миг той се обърна пак към мен, разпери ръце и гласът му бе тържествуващ. — Защото утре започва великият поход към Златното море!

* * *

Всъщност началото на великия поход се оказа донякъде погрешно наименование, защото той на практика представляваше поредица от кампании и съюзи пред следващите две години. Макар че бяхме постигнали господство над Желязната степ, сталхастите не бяха единствените, яздещи из необятните ѝ простори. Още преди поколения много племена на юг и на изток бяха изтласкани в южните земи, за да бъдат унищожени, но онези, които оставаха, все още бяха значителен брой, макар да нямаха надежда да се мерят с нас в боевете. Келбранд обаче не желаеше да се сражава с другите степни народи, защото ги смяташе за прекалено ценни като воини.

Ето защо той бързо отхвърли предложението на Обвар първият етап от великия поход да бъде унищожението на тулите — конфедерация от племена, които населяваха Западната степ чак до крайбрежните планини.

— Кожените ездачи ли? — рече презрително Обвар, когато Келбранд обяви намеренията си. Названието бе свързано с тулския обичай да се обличат в доспехи от заякчена волска кожа.

— Струва ми се — каза Келбранд, — че сред старейшините им има един с остро око за възможностите и дълбока омраза към своите съперници. В края на краищата и те гледат към Търговските кралства с не по-малко завист от нас.

Той отказа да се придържа към обичайната практика с изпращането на пратеници на основанието, че „те просто ще се върнат вързани за седлата и обезглавени. Ще отида лично.“ Така и направи — сам, без ескорт, навлезе в сърцето на тулската територия въпреки многословните протести от страна на Обвар и мен. Точните подробности от пътешествието и преговорите му остават неизвестни за мен, но не се съмнявам, че новопридобитата му дарба е била главната причина да се върне три месеца по-късно с трийсет хиляди тулски воини зад гърба.

Техният вожд бе жилав мъж на средна възраст, казваше се Хералка, което той настояваше, че на тулски значело Сивия сокол, макар да чух воините му в много случаи да го използват като обида. Яздеше с четири полуизгнили глави, вързани за седлото му, и с постоянна триумфална усмивка на слабото си лице. Главите принадлежаха на съперниците му за господство над тулската конфедерация, убити в резултат на някакъв заплетен заговор от хитрости и предателства, който така и не разбрах напълно, само си отбелязах, че Келбранд е играл главна роля в организирането му. Въпреки явния му триумф по време на последвалите кампании често виждах Хералка да седи сам край някой лагерен огън, наредил четирите глави в кръг около себе си и потънал в оживен, а понякога и весел разговор с тях. С напредването на нощта и нарастването на количеството изпит ейл веселието му преминаваше в сълзи и обвинителни крясъци, преди накрая да загуби съзнание.

По нареждане на Келбранд и с разрешението на Хералка потърсих други хора с Божествената кръв в редиците на тулите и намерих двама. Единият бе злонравен старец с умението да призовава дъжд, а другият — яка жена на четирийсет лета, която можеше да огъва и споява метал с голи ръце толкова лесно, сякаш бе глина. И двамата се съгласиха да се присъединят към моята котерия само по настояване на Хералка и приеха властта ми с мрачно негодувание, което така и не изчезна. Затова аз не им дадох имена, нито пък на някой от другите, открити след първите ни победи. Вече имах своето семейство и то нямаше да расте повече.

След като си осигури твърдо съюза с тулите, Келбранд започна първата от своите кампании в граничните земи, скъсвайки с традицията, като избра да се бие през влажния сезон. Това бе умишлено ограничена поредица от набези срещу търговски кервани и тормоз в дребни мащаби над войниците на Търговското кралство, който имаше за цел да прецени силата на врага, като в същото време го заблуди относно намеренията ни.

След като бяха унищожили най-северното укрепление на врага още преди години, сега сталхастите се радваха на неоспорима власт върху южните предели на Желязната степ, което ни позволяваше да извършваме набези кажи-речи когато си искаме. Гарнизоните на Търговските крале ни отвръщаха с усилване на патрулите и някоя и друга наказателна експедиция, състояща се от няколко хиляди конни войници. По заповед на Келбранд те бяха оставяни на мира и прекарваха дни и седмици, яздейки из празната Степ, преди липсата на провизии да ги накара да се върнат в укрепленията си, при което набезите се подновяваха с още по-високо темпо.

Когато и последните дъждове отминаха и Степта изсъхна и се нагорещи, Келбранд, който бе добил толкова пълна представа за разположението на врага, колкото можехме да се надяваме, избра крепостния град Лешун-Хо за цел на първата си пълномащабна атака. Събралата се войска получи заповеди да лагерува извън обхвата на далекогледите на гарнизона, докато Вариж, в компанията на Обвар, се промъкна под прикритието на тъмнината и се приближи до високите стени на града.

Вариж бе изучавал внимателно множество пленени архитектурни текстове и знаеше точно къде да приложи дарбата си, за да не причини моментално рухване. Вместо това само отслаби основите на три различни места, за да си гарантира, че те ще рухнат под собствената си тежест след броени часове. Призори, когато градският гарнизон видя приближаващата се войска, всички се втурнаха към бойниците тъкмо навреме, за да видят как стените им се пропукват. Опитите за импровизирани барикади не постигнаха особен успех и сталхастите и тулите нахлуха през пробивите, посичайки отчаяните защитници, и навлязоха в галоп в улиците. Градът падна след два часа въпреки някои самоубийствено смели опити за съпротива на войниците на Търговския крал.

Тъкмо падането на Лешун-Хо доведе до следващата ми крачка по пътя на предателството. Колкото и да бях смутена от промените в брат ми, още не разбирах напълно колко дълбока е тази трансформация. Като се сетя сега как обикалях из завладения град, се чудя на собственото си безразличие към разрухата и страданията наоколо. Келбранд бе забранил обичайното плячкосване и безпричинни убийства, които придружаваха падането на някое селище, но въпреки това клането както на войници, така и на цивилни, бе значително. Тулите бяха особено свирепи, защото това бе първата им възможност от много години да задоволят страстта си към грабежите, и не проявяваха никакво колебание да посекат всеки собственик, който се осмели да протестира срещу кражбата на ценностите му. Ето защо, въпреки че по-голямата част от населението преживя падането на града, осеяните с трупове и облени в кръв улици все пак представляваха ужасна гледка.

— Милосърдието е слабост! Състраданието е страхливост! — чувах да мърмори неспирно Ереса, докато подминавахме една сцена на трагедия след друга. Млада вдовица ридаеше над трупа на изкормения си съпруг, а двете ѝ деца стояха наблизо вцепенени и ококорени от шок. Един здравеняк бе приклекнал в сянката на някаква ковачница и със стоическа физиономия увиваше с бинт чуканчето на лявата си ръка. Добре облечена жена с невероятна красота стоеше до един фонтан, напълно невредима, но крещеше с пълно гърло. Не различих никакви думи, само неспирни писъци на безутешна скръб.

— Милосърдието е слабост… — продължи да мърмори Ереса, извръщайки се от пищящата жена.

— Престани — сопнах ѝ се. — Това беше кредото на жреците. Вече нямаме нужда от него.

Опитите да успокоим жената се оказаха безполезни, затова я оставихме да крещи и продължихме нататък. На следващия ъгъл заварихме истинско клане. Тулите бяха събрали останките от градския гарнизон на собствения им плац и ги бяха вързали в дълга редица. Извличаха ги напред един по един, за да ги обезглавят, да срежат вървите и да изтеглят трупа настрани, преди да накарат следващия в редицата да коленичи пред въоръжения с ятаган воин с внушителна осанка. Както им беше обичай, тулите се забавляваха с главите, изтръгваха с клещи зъбите им, за да си направят от тях любимите си трофейни огърлици. След това все още кървящите глави с отпуснати челюсти бяха набивани на копия, които щяха да бъдат наредени в кръг около лагера им за победния пир довечера.

Бях поразена от тъпото покорство на тези обречени души — редицата се тътреше напред с мътни очи и робски превити гърбове, а лицата им бяха провиснали по-скоро от пълно изтощение, отколкото от страх. Докато очите ми се плъзгаха по редицата, се надигнах изненадано, щом зърнах сред тях няколко цивилни, възрастни мъже в роби, вместо в униформи, а също и няколко жени и младежи. За разлика от войниците, те съвсем не бяха толкова покорни, умоляваха плачливо пленилите ги воини или ги обсипваха с ругатни. Други се държаха по-стоически: един стар брадат мъж с проста кафява роба привлече погледа ми с това как крачеше напред изправен, с безизразна твърдост, запазвайки някак си своето достойнство дори когато коленичеше под острието на ятагана.

— Предимно учени и техните ученици — обясни един тулски воин в отговор на въпроса ми. Бе често срещано заловените войници да бъдат екзекутирани след победата, но тук разнообразието от жертви бе необичайно. — Заповеди на Мрачния меч — добави той и изпъшка, докато изтръгваше един зъб от наскоро отсечена глава с железни клещи.

„Учени и техните ученици — повторих си наум и ми беше лесно да разбера логиката на Келбранд. — Хората с достатъчно знание и мъдрост не могат да бъдат така лесно привлечени от Мрачния меч.“

Продължихме и минахме покрай още ужаси, докато не стигнахме до широкия площад, където се намираше Храмът на Небесата. Изненадах се да го намеря невредим, централната триетажна сграда с наклонени покриви бе незасегната от огън или стрела, а околният парк с параклиси и статуи изглеждаше непокътнат и едва ли не безметежен в дима, носещ се откъм улиците. Но макар че самият храм бе пощаден, когато влязох вътре, открих, че обитателите му не са.

Монасите лежаха в най-голямото светилище в бъркотия от окървавени лица и крайници, а кръвта се открояваше ярко върху светлите им сиви и бели роби. Беше невъзможно да се преброят точно мъртвите, но изглеждаше, че целият орден на този храм е загинал, с изключение на двама.

Старият монах стоеше с лице към олтара, навел глава, и устните му шаваха, докато рецитираше песните си към Небесата, стиснал ръце с омотана около китките му броеница от черни мъниста. Не обръщаше никакво внимание на брат ми, който стоеше наблизо, нито на младия монах, коленичил от лявата му страна. Зад момчето стоеше Обвар, сложил месестата си ръка под брадичката му и притиснал нож към гърлото му.

— Остана един — каза Келбранд на стария монах, а после изпръхтя весело и с леко раздразнение, когато не получи отговор. Напевите на монаха продължиха без прекъсване и той дори не трепна.

— Знам, че всичко това са преструвки — каза Келбранд. Приближи се и заговори тихо в ухото на стареца. — Усещам страха ти, омразата ти, отчаянието ти. В теб няма покой. — А това — той посочи към олтара — е само стар камък, изсечен в безсмислена абстрактна форма. Небесата са лъжа и искам да го кажеш.

Никакъв отговор, само същата неизменна поза и мърморените молитви.

— Както искаш. — Келбранд кимна на Обвар, който веднага преряза гърлото на младия монах с бързо движение на ножа.

Колкото и да ми се иска да запазя всякакво възхищение, което може да таиш към мен, уважаеми читателю, няма да те лъжа за действията си в онзи момент. Аз не извиках, за да възпра ръката на Обвар. Нито пък се втурнах към брат си с насълзени очи и разбито сърце, настоявайки за отговори и проклинайки го за жестокостта му. Не. Аз просто стоях и гледах как Обвар преряза гърлото на момчето, докато Келбранд изтегли сабята си и отсече главата на стареца от раменете му. Нямаше нужда да питам защо, понеже в онзи момент разбрах. Келбранд вече не играеше ролята на бог. Сега той беше бог, жив бог, който не би търпял да се кланят другиму. Той бе станал Мрачния меч и вече не беше моят брат.

Монасите не бяха единствените слуги на Небесата, умрели в този ден. Монахините от близкия манастир бяха постигнати от същата участ, както и всички граждани, отказали да отхвърлят онова, което сега се наричаше „голямата лъжа“. Когато убийствата свършиха, Келбранд заповяда на тулите да напуснат града и прати занаятчиите да разчистят бъркотията и да се погрижат за ранените. „Мрачния меч не идва като завоевател — повтаряха те, докато поправяха покриви и шиеха порезни рани. — А като спасител. Идва да строши веригите ви. Няма вече да страдате под алчността на Търговския крал.“

Може би в резултат на многото жертви — цяла една пета от населението на града по моя сметка — намерих само един човек с Божествената кръв в Лешун-Хо. Когато докладвах на Келбранд за безплодното си търсене, той ми предложи да проверя в магистратската тъмница. Намерих жената окована в една килия, облечена в дрипи и покрита с мръсотия, която обаче не успяваше да скрие красотата ѝ. Тъмничарят, някак си избегнал касапницата, отнела живота на другите обществени служители, я нарече „най-злата вещица“ и отказа да се приближи до нея дори когато го заплаших с екзекуция.

Когато пристъпих към решетката, жената бавно надигна оцапаното си лице и премигна с очи, които бяха едновременно пълни с разбиране и пламтящи от лудост. „Ти мислиш, че брат ти не е наистина бог“, каза гласът ѝ в ума ми и това ме накара да залитна уплашено назад. Жената стана и се приближи до решетката, застана с очакване край ключалката и се усмихна, докато без никакво усилие вкарваше нова мисъл в главата ми. „Грешиш.“

Така и не разбрах истинския ѝ произход, макар че тя разправяше множество истории за благородно потекло и изгнание заради дарбата ѝ. Тези истории се меняха според прищевките ѝ; в един ден тя беше дъщеря на генерал, на следващия — на търговец. Майка ѝ била известна куртизанка на Търговския крал на Просветеното кралство или пък дева-воин от Опаловите острови. Не мога да смятам тези приказки за лъжи, защото подозирам, че тя вярваше в тях, докато се откъсваха от устните ѝ, но всяка история, която разказваше, неизбежно заглъхваше в объркано ломотене и бе забравяна скоро след това. По тази причина истинското ѝ име ще остане загубено за вековете, но Келбранд я кръсти Дишона, което означава Тревна змия на стария език. Тя обаче като че ли никога не го намираше за обидно, защото поглъщаше всяка дума на брат ми с цялата преданост на новородено кутре към майка му. Мисля, че Дишона бе първата, която боготвореше Мрачния меч от любов, а не от страх.

— Тя е луда — казах му няколко дни по-късно. Яздехме на юг с малък ескорт, защото Келбранд искаше да разузнае подходите към хълмистите земи, които бележеха границата. — И дарбата ѝ е… извънредно смущаваща.

— Но забелязала ли си, че тя я използва пестеливо? — отвърна той. — Умът ѝ може да е увреден, но в него остава някаква предпазливост, да не споменаваме лукавство. Все полезни качества, не мислиш ли?

Спряхме на билото на едно възвишение, откъдето се разкриваше гледка към широка река, криволичеща през равнината, и хълмовете към един замъглен назъбен конус на хоризонта.

— Кешин-Хо — каза Келбранд. — Ключът за Достопочтеното кралство и всичко, което лежи отвъд него.

— Следващата ни цел? — попитах, мъчейки се да потуша безпокойството, което се надигна в мен при тази мисъл. Келбранд обаче или не го забеляза, или го сметна за маловажно.

— Още не сме достатъчно силни — каза той. — Другите градове по границата са по-лесна плячка, да не говорим, че ще ни осигурят нови последователи.

— Те трябва да са живи, за да те боготворят.

— И ще останат живи, в по-голямата си част. За да успее нашата мисия, скъпа сестричке, ми е нужна армия от вярващи, не прости войници; армия от хора, спасени пред взора на Мрачния меч.

Ако не бе онова влудяващо знание в погледа му, бих си помислила, че това е старият Келбранд, позволил божествената му маска да се смъкне за миг, за да сподели увереността си с единствения човек, на когото може наистина да вярва. „Това сега е маската“, осъзнах аз и отвърнах на язвителното му хилене с насилена усмивка.

— Знаеш ли — продължи Келбранд, вперил поглед в далечния град, — че нашите агенти ми казват, че губернаторът на Кешин-Хо притежавал две основни черти: голяма амбиция и отчаяна самота. Струва ми се, че с помощта на Дишона ще можем да го избавим и от двете.

Същата нощ за първи път от детинство плаках. Бях разпънала палатката си встрани от моето семейство от Надарени, като им казах, че имам нужда да остана сама. Те предположиха, че възнамерявам да потъна в Истинския сън, но истината бе, че изпитвах непреодолима нужда да се отдам на мъката си, поне за една нощ. Сълзите ми се лееха свободно и аз заглушавах хлиповете си с обшития с вълча кожа ръб на наметалото си, защото се страхувах, че могат да привлекат вниманието на Келбранд.

„Дали той знае? — питах се отново и отново. — Дали знае, че го виждам, че виждам онова, което другите не могат?“ Струваше ми се невероятно той да е пропуснал да забележи отчаянието ми, което повдигаше въпроса защо не ме е отпратил… или убил.

„Никога не би го направил.“ Знаех го със същата сигурност, с която знаех, че Келбранд вече не е моят брат. Каквито и промени да бяха настъпили у него с докосването до камъка, способността да убие сестра си не беше сред тях. Зрънцето на нашата обич оставаше цяло, но дали щеше да оцелее от всичко, което ни предстоеше?

Накрая сълзите пресъхнаха и останах да лежа на постелките си изтощена, с ум, бушуващ от безброй въпроси без отговор. Обикновено черната завеса се спускаше само когато умът ми е съвършено спокоен, но тази нощ се спусна, когато той достигна върха на отчаянието. Светът изчезна и се разгърна Истинският сън, кожата ми настръхна от непознатото усещане за студен бриз, придружен от топла слънчева светлина. Премигнах и веднага се олюлях, а стомахът ми се преобърна при гледката, появила се пред мен.

„Планини, толкова много, толкова високи.“ Бях прекарала целия си живот в Желязната степ и бях само бегло запозната с височините, макар че бях зървала отдалеч крайбрежните върхове на запад. Но никога не бях виждала планини толкова отблизо, нито пък отгоре.

Като погледнах надолу, стомахът ми се разбунтува още по-силно и предизвиква замайване, което заплашваше да ме събори.

— Внимателно — каза ми един тих и приятен глас. Малки, но здрави ръце ме хванаха, докато възстанових равновесието си. Открих, че стоя срещу дребна жена с най-съвършено изваяното лице, което можех да си представя. Тя носеше фини роби от ярка, сложно извезана коприна, а косата ѝ бе събрана в елегантна прическа, отрупана с гребени и игли.

— Благодаря ти, че дойде — каза тя. — Реших, че е време да поговорим.

— За какво? — Намръщих се объркано, погледът ми отскочи от нея към планинския склон, а после към балкона, на който стояхме и който явно бе част от някаква по-голяма структура. — Коя си ти?

— Много, много отдавна майка ми ми даде име — каза тя. — Но то вече е изгубило значението си. В последно време ме наричат Нефритената принцеса. И имаме много неща, за които да си поговорим. Главно за брат ти и за един мъж, който той, струва ми се, нарича Крадеца на имена.

25.

Вейлин знаеше, че умирането не е като да потънеш в лек сън. Настъпването на смъртта неизбежно предизвиква болка и ужас, смъква самоизмамите за смелост и решителност и оставя само инстинкта за оцеляване, нуждата да се вкопчиш в живота.

„Миналия път беше по-лесно“, заключи той, когато нова вълна от агония премина през него. Зрението му показваше изменчива мъгла от плуващи черни облаци, които от време на време се разтваряха, за да му разкрият почти неразбираеми проблясъци от света на живите. Широка небесна синева, нашарена с облаци. Жилавата трева на Степта, докато усещаше как го вдигат и носят. После още плуващи облаци, още болка. Времето се разтегляше и свиваше в синхрон с различните агонии, които го разкъсваха, всеки отдих бе безценен кратък момент, преди дългите часове на болка да се върнат.

Чуваше гласове през обвилата го мъгла, които говореха на чу-шин, но изтормозеният му ум не можеше да преведе думите. Долавяше обаче противоречието в тези гласове, единият изпълнен с предпазливост, а другият — с неумолима решителност. Решителният глас бе този, който Вейлин разпозна, заедно с лицето, изплувало пред погледа му, когато облаците се разтвориха за един последен път — същото лице, което бе призовал в съзнанието си, след като ударът на Обвар го остави с изтичаща кръв.

Шерин не каза нищо. Нито пък му се усмихна окуражаващо. Изражението ѝ показваше сурова решителност, смекчена само леко от искрицата страх в очите ѝ. После облаците се затвориха отново и остана само болката, докато тя също не отслабна до малко гневно пламъче.

Събуди се от дъха на Дерка върху лицето си — гореща и неприятна струя, която го накара да се разкашля. За секунда се зачуди защо полезрението му е изпълнено с бавно отминаваща земя и трева, преди да осъзнае, че е преметнат през гърба на Дерка, вързан за седлото с въжета около китките и глезените му. Жребецът спря и продължи да върти глава, опитвайки се да гризне Вейлин по лицето, или като проява на привързаност, или, по-вероятно, защото някак си разбираше колко дразнещо е това.

— Разкарай се, проклета кранто — изстена Вейлин и дръпна лицето си далеч от муцуната на коня.

— Спрете, той се събуди!

Вейлин изви шия и видя как Шерин подкара понито си към него. Слезе и бързо преряза въжетата му с малък нож и Вейлин се плъзна от седлото. За своя изненада не залитна, когато ботушите му срещнаха земята: очакваната слабост в краката му явно я нямаше. Освен това не усети и болка. Нещо повече, откри, че е изпълнен с освежаваща жизненост. Засмя се, усетил степния вятър върху кожата си, вдигна лице и се усмихна, когато слънчевата светлина го окъпа. Усмивката му обаче помръкна, когато сведе глава и зърна предпазливия поглед на Шерин. Очите ѝ изглеждаха хлътнали, което го нямаше преди, а лицето ѝ бе бледо и напрегнато и напомняше за човек, възстановил се от скорошна болест.

Ръцете му посегнаха към ризата му, когато в ума му започна да расте едно подозрение. Той разтвори плата, за да разкрие раната, нанесена му от Обвар, но откри само бледа линия върху иначе гладката плът. „Дарбата на Плетача“, помисли си, спомнил си за лечението, което бе получил преди толкова много години в Разрушения град. Плетача бе най-могъщият надарен, когото бе виждал, дори преди да изцеди силата от Съюзника и да се погрижи всичките жертви в Освободителната война да не са били напразни. Плетача обаче го нямаше тук, нито пък Вейлин очакваше да го види отново.

— Какво си направила? — попита той Шерин.

На бледото ѝ лице се изписа кратка треперлива усмивка.

— Каквото трябваше.

— Не можем да се бавим — чу друг глас.

Вейлин се обърна и видя Луралин, яхнала бял кон. Зад нея яздеха мъжът и жената, които бе видял, когато пристигна за първи път при могилата, заедно с четирима други, всичките облечени в занаятчийски одежди. Като се огледа, той видя само празната степ, без никакъв помен от сталхасти.

— Дръж.

Вейлин хвана меча си, подхвърлен му от Луралин, и го препаса на гърба си.

— Как? — притисна той Шерин, но тя просто поклати глава и забърза обратно към понито си.

— Брат ми ще прати хиляда разузнавачи да кръстосват във всички посоки — каза Луралин. — Нямаме време.

Тя понечи да пришпори коня си, но спря, когато Вейлин посегна и хвана юздите.

— Трябва да знам — каза той. — Как го направи тя?

Луралин погледна към Шерин, която се качваше сковано на гърба на понито си. Лицето на сталхастката бе сурово, но Вейлин видя срама върху него.

— Докосна камъка — каза тя.

После дръпна юздите и ги изтръгна от хватката му.

— Трябва да яздим. — Пришпори коня си и препусна в галоп на запад, следвана от своите другари.

Луралин не разрешаваше почивка, само на всеки няколко часа слизаха от конете си и ги водеха за юздите. Яздиха цял ден и цяла нощ и спряха чак по пладне на другия ден, когато стана ясно, че някои от конете са пред припадък, както и повечето ездачи. Луралин не показваше признаци на умора, но спътниците ѝ се свлякоха от седлата и почти мигновено потънаха в сън.

— Това е предимството да си роден на седлото — каза тя, като слезе от коня близо до Вейлин. — Сталхастите спят на конски гръб, ако е нужно.

Погледът на Вейлин бе насочен към Шерин. След като няколко мили се бе влачила на опашката, тя спря понито си на пет-шест крачки от него и слезе бавно от седлото.

— Недей! — каза Луралин, когато Шерин отвърза сноп пръчки от багажа си и се приготви да накладе огън. — Димът се вижда от мили.

— Дарбата на брат ти вече му е съобщила къде сме — отбеляза Вейлин.

— Но не и на разузнавачите му — отвърна тя и хвърли към хоризонта поглед, пълен с опасения.

— Ако приемем, че няма да дойде лично.

Безпокойство пробяга по лицето ѝ.

— Това определено е възможно. Но все пак предпочитам да не рискувам.

Вейлин свали одеялото си, което бе вързано зад седлото на Дерка, отиде до Шерин, която вече седеше на земята, и го наметна на раменете ѝ. Тя кимна апатично в знак на благодарност, но не продума.

— Докоснала си го — каза той. — Това е глупаво.

— Тя се опита да ме спре. — Шерин хвърли поглед към Луралин, която в момента развиваше постелката си върху земята. — Но принцесата ми каза, че ще стане така. След всичките ѝ интриги се надявах това да е още една лъжа, но докато ти… умираше, разбрах, че това трябва да е било част от плановете ѝ през цялото време. Затова накарах Луралин да ме заведе до камъка и го докоснах. Налагаше се. Също както се налагаше принцесата да изпее песента си, а ти да се биеш с онова животно.

— Аз загубих — изтъкна Вейлин. Искаше му се да посегне и да я хване за ръката, но се въздържа. Дори като се имаше предвид какво бе рискувала, за да го спаси, Вейлин се съмняваше, че би позволила такава интимност. — В момента обаче ме тревожи какво си загубила ти — каза той. — Дарбите винаги си имат цена.

Тя вдигна ръце, завъртя ги и размърда пръстите си.

— Болка, предполагам. Излекуването ти болеше много и не ставаше въпрос само да сложа ръце върху раната и да я гледам как се затваря. Плътта ти трябваше да бъде изградена наново, кожата, мускулите, нервите и вените да бъдат сплетени заедно. Без познанията си, съмнявам се, че бих успяла. Докато я лекувах, аз сякаш я усещах, все едно раната беше част от мен. Това ме… изцеди.

— Съжалявам. Никога не съм искал…

Тя му махна да млъкне и поклати глава.

— Изцеряването не беше най-лошата част. Когато докоснах камъка, той… ме обсеби. — Лицето ѝ потъмня от объркан спомен. — Беше все едно ме дърпат през някаква врата, или по-скоро влачат. Бях отведена на друго място, където цари единствено хаос. Като буря от писъци, всеки от тях с различен глас. Мислех, че ще полудея, но после то се промени, доби форма. Видях…

Тя млъкна, затвори очи и потрепери. Вейлин не се опита да я разпитва, защото откри, че се страхува от онова, което може да му каже.

— Веднъж, преди години, когато пътувах до западния бряг — каза тя, все още със затворени очи, — имах късмета да зърна тигър. Стори ми се най-красивото създание, което ще видя някога. Бяла кожа на черни ивици, очи като опали. Взирахме се един в друг известно време, а после той ми се озъби и изчезна с подскоци в гората, и аз никога не го забравих. Ето какво видях, Вейлин. Целият вихрещ се хаос и бяс на онова място оформиха онзи тигър и онази гора. Струва ми се, че нещото, което се спотайва там, го измъкна от съзнанието ми и го направи реално. Защото то бе реално. Мястото зад камъка е също толкова реално като всичко друго на този свят.

— То дойде за мен, без да се зъби и да ръмжи, само душеше, вкусвайки аромата на моя ужас и почуда. Усещах глада му като бездънен кладенец и когато се осмелих да погледна в очите му, видях там разбиране. То знаеше каква съм, какво искам. И нямаше желание да ми го даде, просто искаше да утоли празнотата в себе си. После… — В гласа ѝ се промъкна объркване, заедно с лека нотка на веселие. — Като че ли надуши нещо, което не му хареса. Изръмжа и отстъпи. Тогава редом с глада му усетих омраза и страх. Някак си, по някакъв невъзможен шанс, наистина го бях накарала да се страхува.

Шерин отвори очи, премигна от напиращите в тях сълзи и ги избърса.

— А после изчезна — гората, тигърът, — всичко се изпари за миг и се озовах отново в Гробницата. Луралин ми каза, че са минали само няколко секунди. Аз… — Тя погледна пак ръцете си. — Можех да я усетя, промяната в мен. Беше като ярък горящ пламък и аз знаех какво мога да направя, какво трябва да направя.

— Течеше ли ти кръв? — попита той, забелязал отново бледността на кожата ѝ.

— Малко — отвърна тя с нотка на раздразнение. — Достатъчно, че да ме остави в това неприятно състояние. Не се тревожи, с времето тялото ми ще се възстанови от кръвозагубата.

— Твоята дарба е опасна. Не само заради цената, която взима, но и заради страстите, които буди у другите. Трябва да си предпазлива как я използваш…

— Благодаря ви, милорд. — Част от познатата ѝ враждебност се върна и тя го стрелна с предупредителен поглед. — Но това си е моята дарба и аз ще реша как е най-добре да я използвам.

Той преглътна желанието да спори, но не му беше лесно. Състраданието ѝ го притесняваше. Как би могъл човек като нея да устои на изкушението да използва тази дарба, независимо от рисковете?

— Предлагам ти само съвет — каза той, колкото можеше по-деликатно. — Аз носих дарба през по-голямата част от живота си. Не искам ти да повтаряш моите грешки. Те бяха многобройни и тежки.

Тя извърна поглед и придърпа одеялото по-плътно около раменете си.

— Имам нужда от сън.

Вейлин я гледаше как полегна на една страна, с гръб към него, а после стана и отиде при Дерка. Свали юздите, за да позволи на коня да попасе, но остави седлото на гърба му, защото подозираше, че може да им се наложи да препуснат бързо. Чувстваше само лека умора след толкова часове усърдна езда, затова остана на пост, докато другите спяха. Знаеше, че тази жизненост трябва да е резултат от лечението на Шерин, и това го накара да се зачуди колко ли ще продължи. Всички болежки, които бяха започнали да го налягат през последните година-две, сега бяха изчезнали и ако имаше огледало, предполагаше, че би видял по-малко бръчки около очите си.

— Младите не ценят младостта — каза Вейлин на Дерка и го почеса по носа. Конят изпръхтя равнодушно и наведе глава към тревата.

Когато се стъмни, препуснаха отново. Луралин държеше неотклонен курс на запад.

— Предполагам, че имаш предвид някаква крайна цел? — попита я той, докато яздеха през тъмната равнина.

— Степта преминава в блато по южния бряг на езерото Матерхайн — каза тя. — Оттатък езерото започват ниските части на крайбрежните планини.

— Смяташ да ни преведеш през блато?

— Има една пътека, известна само на малцина избрани от скелда Кова. Щом излезем от блатата, ще се насочим на юг към Кешин-Хо. Надявам се, че планинският терен ще забави всякакви преследвачи. Народът ми е господар на Степта, но не и на хълмовете.

— Тази пътека през блатото — брат ти без съмнение знае за нея.

— Да. — Луралин забави коня си до тръс и Вейлин последва примера ѝ. Тя изчака другите да се отдалечат достатъчно, че да не могат да ги чуят, преди да продължи. — Имам една идея как да предотвратя по-нататъшно преследване — заговори със запъване като човек, който споделя знанията си с голяма неохота. — Семейството ми… тези хора, с които пътуваме, ще ѝ се противопоставят. Когато му дойде времето, ще имам нужда от теб, за да ги поведеш нататък.

— Значи да разбирам, че няма да дойдеш с нас.

— Брат ми не иска да те залови. Изгодно му е да държи големия си враг извън обсега си, като цел за боготворящата го армия. Но не и мен. Мен никога не би ме пуснал.

Блатото се оказа един от най-лошите терени, които Вейлин бе виждал. Мухи се носеха на тъмни облаци над застоялата покрита с водорасли вода сред островчета от високи тръстики, всичко това обвито в постоянна мъгла. Даже уж безопасният път, по който ги водеше Луралин, представляваше напоена с вода гъба от мъх и торф и те бяха принудени да слязат от конете, та животните да не затънат в мочура. На два пъти им се наложи да издърпват някой от другарите на Луралин от водата, след като непредпазлива крачка го пращаше в блатото.

— Очаквахме да загубим по някой ездач винаги, когато използвахме този път — обясни Луралин. — Минаването по него бе нещо като изпитание. Всеки кова, който го преодолее успешно, за да нападне керваните, каращи руда от планините, го очакват много години на хвалби.

— Келбранд минавал ли е по него? — попита Вейлин.

— Осем пъти. Два пъти повече от всеки друг, както може да се очаква. Той никога не е могъл да устои на изкушението да засенчи чуждите постижения.

Вървяха през блатото цял ден и накрая спряха на едно островче — най-твърдата земя дотук. В центъра му растеше самотно дърво и тънките му клони се протягаха към мъгливото небе сякаш в напразна надежда да уловят слънчевата светлина.

— Килен, мисля, че можем да рискуваме да напалим огън — каза Луралин на брата близнак. — Погрижи се.

— Това няма ли да ни издаде на разузнавачите, господарке? — попита той, като се спогледа притеснено със сестра си.

— О, съмнявам се. И не ме наричай така.

Те свалиха съчките от багажа си, защото тук нямаше сухи дърва. Килен протегна ръка към купчината дърва и прати в нея огнена топка с размерите на яйце. Пламъкът прихвана веднага и породи топлина, която прогони влажния студ от блатния въздух.

Хапнаха сушено сърнешко, докато нощта се спускаше, за да забули всичко с непроницаема черна завеса. Когато свършиха да ядат, Луралин извади малък свитък и го подаде на Вейлин. Той го разви и видя елементарна карта, която чертаеше маршрут на запад през мочурливата земя към редица хълмове.

— На две мили по-нататък ще стигнете до друго дърво — каза Луралин. — Важно е да хванете пътя надясно. Придържайте се към отбелязания маршрут, докато не видите планина, издигаща се над мъглата. Насочете се право към нея и до мръкване ще стигнете хълмовете.

Ереса, дребничката жена, седнала до Луралин, се намръщи с дълбоко объркване, което постепенно се превърна в страх, докато смисълът на думите достигаше до нея.

— Искаш да кажеш да те оставим? — попита тя с крехък, задавен глас.

Луралин изобщо не я погледна, вперила неотклонно очи в пламъците на лагерния огън.

— Да — каза безизразно след малко.

Вариж, якият младеж от дясната ѝ страна, се изправи бавно и се взря в нея с искрено неверие.

— Не може да говориш сериозно…

— Мога. Трябва. — Тя вдиша тежко, отмести очи от огъня и изгледа другарите си един по един. — Вие ме следвате вече от години. Аз ви заповядвах, а вие се подчинявахте. Сега имам друга заповед за вас. Вървете с този човек. — Тя кимна към Вейлин. — Подчинявайте му се, както бихте се подчинявали на мен. Желанието ми е да отидете в Кешин-Хо и да направите всичко по силите си, за да устоите на атаката на брат ми, защото тя със сигурност предстои.

— Ами ти? — попита Вариж.

— Брат ми няма да ме нарани. Знаете го. Доведох ви дотук, за да осигуря бягството ви. Никога не съм се заблуждавала, че аз самата бих могла да избягам. Това е последната ми заповед за вас. На сутринта ще тръгнете с този човек и ще ме оставите тук.

— Ние никога не сме те следвали заради заповедите ти — каза Ереса.

— Не, следвахте ме, защото бяхте роби, бити и гладуващи, и благодарни и за най-малката добрина. Мислехте, че аз съм ви освободила. Не съм. Само защото не можехте да видите веригите, с които съм ви овързала, това не значеше, че те не са реални. Всичко беше фарс, всичко беше лъжа. Мрачния меч имаше нужда от вас за армията си, да противостоите на силата на жреците. Бяхте полезни, това е всичко.

— Ако това е всичко — каза Вариж, — защо ни пускаш да си вървим?

Вейлин видя как тя понечи да заговори, несъмнено с намерението да изрече още жлъчни лъжи, предназначени да ги накарат да я мразят, но думите замряха на езика ѝ. И той, и тя разбираха, че нищо, което каже, не може да откъсне тези хора от нея.

— Когато те дойдат — каза Луралин, — ще водят със себе си други Надарени, които наистина вярват в божествеността на брат ми.

— Тогава ще се бием с тях — отвърнаха близнаците със смущаващо единство в гласа и убеждението си.

— Както сме се били и преди — добави Ереса. — Стояхме заедно срещу армията на Търговския крал, както ти ни учи.

— Безнадеждно е! — извика Луралин и рязко се изправи. — Не разбирате ли? Те ще са прекалено много, сталхасти и Надарени. Прекалено много, за да можете да ги надвиете. — Обърна се към Вейлин с отчаяна молба в погледа. — Кажи им. Ти познаваш войната. Знаеш, че ако останем да се бием тук, това със сигурност ще е краят ни.

Вейлин присви устни и се огледа.

— Тук, да — каза той. — Това място е лошо за отбрана. Блатото ще затрудни враговете ни, без съмнение, но ще затрудни и нас. Толкова много Надарени, атакуващи се един друг на тясно парче земя, може да доведе само до катастрофа. — Вдигна картата, която му бе дала, и посочи едно място между хълмовете на запад. — Какво е това?

— Просто някаква руина — каза Луралин и присви озадачено очи към картата. — Народът ми я нарича Призрачните бараки. Някога там са живеели хора, работели в една медна мина в близките хълмове. Всички са станали жертва на някаква чума преди години. Костите им още осейват къщите.

Погледът на Вейлин се върна върху огъня и веждите му се сбърчиха, докато умът му се зае с познатата работа да формулира военна стратегия.

— Къщите дървени ли са? — попита той, като погледна към близнаците.

— Да — отвърна предпазливо Луралин.

— Тогава там ще се бием. — Вейлин стана и взе седлото на Дерка. — Можеш ли да ни изведеш от блатото в тъмното?

Луралин остана неподвижна за момент, взираше се в решителните лица на другарите си. После въздъхна и каза:

— Ако Килен и Джила са в състояние да осветяват пътя, да.

— Тогава да не се бавим. — Вейлин вдигна седлото на гърба на Дерка. — Остави го да гори — каза на Вариж, като го видя, че се готви да залее огъня с вода. — Не можеш да уловиш лисица, ако тя не следва миризмата.

Блатото ставаше все по-опасно, колкото по на запад отиваха, и с всяка следваща миля краката им затъваха все по-дълбоко в мочурливата земя. Близнаците вървяха начело с факли, направени от малкото останали им съчки, и понякога пращаха струи пламък напред, за да може Луралин да прецени курса им. Въпреки болезнено бавния им ход и внимателното насочване от страна на Луралин бе неизбежно блатото да се опита да вземе поне една жертва.

Джукар се отклони съвсем малко от пътя и след миг вече се мяташе, затънал до кръста във водата. По мехурчетата около борещата му се фигура и бързината, с която потъваше, беше ясно, че под него има плаващи пясъци.

— Въжета! — извика Вейлин и бързо откачи въжето от седлото на Дерка. Но беше прекалено късно — главата на Джукар се скри под мазната чернота на водата, докато дългите му ръце се размахваха бясно.

Силен плясък привлече погледа на Вейлин към края на колоната и той се обърна и видя един от конете да скача във водата. Шулан стоеше на брега, съвършено неподвижно, и се взираше в животното с пълна съсредоточеност. То заплува бързо към Джукар и хвана със зъби китката му точно преди тя да се скрие под водата. После се обърна и заплува към твърдата земя, като теглеше Джукар. Той се подаде над повърхността, кашлящ, и уви ръце около шията на коня, докато той го теглеше към сигурността. Щом се озоваха на една ръка разстояние от брега, Вейлин и другите измъкнаха и коня, и човека.

— Мисля — каза Вейлин, като видя как Шулан избърсва струйка кръв от носа си, — че ще ми е от голяма полза, ако съм наясно с дарбите на всеки от тази група.

Призори излязоха от блатото и всички, освен Вейлин бяха оклюмали от умора, докато се измъкваха от засмукващия мочур. Той им даде кратка почивка на полегатия склон, на който бяха излезли, и се взря към мъгливите дълбини на блатото, търсейки някаква следа от преследвачите им. Въпреки увереността на Луралин все още не бе видял сигурно доказателство, че брат ѝ е пратил хора подире им. Сега пак не виждаше нищо, само сиво-зелен сумрак, ненарушен от светлина на факли или човешки силуети.

— Те идват — каза Джукар. Лицето му бе посивяло от умора, но очите му бяха ясни и бдителни, докато оглеждаше блатото. — Усещам го.

— Твоята… песен ли ти го казва? — рискува да попита Вейлин. Макар че бе получил кратко описание на способностите им, истинската природа на умението на този мъж да проследява дивеч и да долавя опасност му бе описана съвсем смътно.

— Песен ли? — Джукар се намръщи. — Не. Усещам го. Като вятър по кожата си или като топлината на огън. Понякога е силно, понякога слабо. Днес — той погледна на Вейлин — е много силно.

— Знаеш ли колко са? На какво разстояние са?

— На половин ден езда по твърд терен, значи поне ден в този мочур. А колко са… — Високият мъж сви рамене. — Повече от неколцина, по-малко от армия.

Вейлин кимна към лъка, привързан към седлото на коня на Джукар.

— Колко добър си с това?

— Колкото всеки роб, заплашен от бичуване, ако го хванат да се упражнява. Но откакто Луралин ме прибра, задобрях.

— Ако можеш да улучиш мишена от петдесет крачки, това ще е достатъчно за целите ни.

Само след половин час почивка ги накара да яхнат отново конете и да последват Луралин, която пое по една пътека сред хълмовете. С напредването на деня пътеката ставаше все по-стръмна. Вейлин се тревожеше за състоянието на Шерин — виждаше колко е изнемощяла по оклюмалата ѝ глава и превитите рамене. Надяваше се, че това се дължи на зловонния въздух в блатата, а не на някакви остатъчни ефекти от дарбата ѝ или, още по-обезпокоително, някакво следствие от докосването на камъка.

Пътуването до селото, което Луралин бе нарекла Призрачните бараки, им отне ден и половина усърдна езда по каменистия планински терен. Когато то се появи пред очите им, Джукар съобщи, че преследвачите им вече са излезли от блатото и бързо скъсяват разстоянието до тях. Селото се състоеше от десетина къщи с различни размери, струпани в подножието на обърнат на юг склон. Бяха стари и повечето нямаха покриви, вратите им отдавна бяха изчезнали, а прозорците зееха. Точно както бе казала Луралин, във всяка къща имаше човешки скелети. Плътта им бе изгнила и костите блестяха изненадващо бели и чисти сред мрачните руини на бившите им домове.

— Стар и млад — отбеляза Шерин с трепване, докато двамата с Вейлин оглеждаха най-голямата къща. Тя бе единствената двуетажна постройка в селото, вероятно дом на селския старейшина или представителя на което там Търговско кралство бе основало това място. Шерин стоеше и гледаше два преплетени скелета в стая, която Вейлин предположи, че е била кухнята, ако се съдеше по ръждясалата желязна печка в ъгъла. И двата черепа, един голям и един малък, бяха склонени един към друг, а костите на ръцете им се припокриваха в пародия на прегръдка.

Шерин приклекна да огледа горната част на гръбнака на по-големия скелет и се намръщи.

— Червената ръка — каза след миг. — Или ужасно гибелна нейна разновидност. Инфекцията оставя на шийните кости белег с формата на пчелна пита, но никога не съм го виждала толкова ясно изразен.

— Има ли все още опасност? — попита Вейлин и в ума му изникнаха спомени за Линеш.

— Костите не съдържат чумата. — Устата на Шерин се изви леко; бе развеселена от уплахата му. — И двата са женски — каза замислено, като се обърна пак към прегърнатите скелети и плъзна ръка по челата им. — Може би майка и дъщеря? Болестта трябва да е погубила всички на това място за ден-два. Жалко, че нямам време да ги изследвам.

— Определено нямаш — увери я Вейлин. Бе малко успокоен от внезапно изчезналия мътен поглед в очите ѝ, които сега блестяха с познатия му специфичен интерес. Винаги му се бе струвало странно, че една толкова състрадателна жена е в същото време така очарована от смъртта и безбройните причини за нея.

— Луралин ми каза, че мината, в която са работели тези хора, е на няколкостотин крачки по-нататък — рече той. — По-добре ще е вие двете да се скриете там, докато всичко свърши.

— Не — Тя стана и поклати решително глава. — Тук може да има нужда от мен.

— Тъкмо това ме притеснява.

Тя отвърна на погледа му с един от своите, кротък, но в същото време неотстъпчив. Той тъкмо обмисляше явно неразумната, но изкусителна идея да ѝ върже ръцете и краката и да я занесе в мината, когато един вик отвън направи всякаква по-нататъшна дискусия излишна.

— Идват! — извика Джукар. — На не повече от час оттук са. И са много повече, отколкото си мислех.

26.

Вейлин се качи на горния етаж на къщата, огледа източните подстъпи към селото и преглътна една ругатня. Сталхастите се приближаваха в нишка по един, така че можеше относително лесно да прецени броя им, плъзгайки опитното си око от единия до другия край на колоната. Над сто воини с брони, а начело яздеха верните на Мрачния меч Надарени заедно с една мускулеста фигура с висок шлем с пера. Вейлин би могъл да го вземе за самия Келбранд, ако не беше яростта, с която воинът пришпорваше коня си нагоре по склона, като през цялото време подхвърляше ядосани призиви към следващите го.

„Бабукир — заключи Вейлин. — Още страда за счупения си нос.“ — Колко са? — подвикна му Луралин от улицата долу. Семейството ѝ бе струпано около нея в плътен защитен кръг.

— Прекалено много.

Вейлин слезе долу, изтегли меча си и очите му се плъзнаха по това село на мъртъвци; отбелязваше си наум всяко скривалище и сенчеста ниша.

— Не можем да ги надвием — призна той честно. — Но можем да ги забавим достатъчно, за да се измъкнем, а също така да избием Надарените сред тях, което се надявам да предотврати по-нататъшно преследване.

— Или може просто аз да отида и да им се предам — изтъкна Луралин. — Мога да се спазаря за свободното ви преминаване…

— Това е по-малкият ти брат — прекъсна я Вейлин. — Наистина ли мислиш, че можеш да се спазариш с него?

Тя въздъхна тежко и бавно поклати глава.

— Картата показва тясна пътека по планинския склон на няколко мили западно оттук — продължи Вейлин, обръщайки се към Вариж. — Заведи господарката си и лечителката там. Ако ние не дойдем до час, събори колкото можеш повече камъни, за да блокираш пътя.

— Аз няма да… — започна Шерин.

— Стига! — викна Вейлин. — Днес тук няма да има лекуване, само сражение. А аз не мога едновременно да се бия и да те наглеждам.

— Той е прав — обади се Луралин, гласът ѝ бе дрезгав от неохотно съгласие. Тя хвана Шерин за ръка и я задърпа към конете. Шерин се съпротивляваше за момент, взираше се във Вейлин със смесица от гняв и загриженост, преди да се остави да я издърпат. Качи се на понито си и препусна, без да погледне назад. Вариж и Луралин се забавиха за момент, за да вдигнат ръце към своите събратя Надарени.

— Не се бавете и секунда повече от необходимото — каза Луралин, преди да обърне коня си и да препусне. Вариж поспря, за да размени страдалчески поглед с Ереса, и за миг изглеждаше, че ще слезе от коня, но после тя поклати решително глава и посочи господарката им. Той кимна — лицето му беше пребледняло — и извъртя коня си, за да препусне след нея.

— Започнете от задния край на селото и се движете напред — каза Вейлин на близнаците. — Препуснете веднага, щом и последната къща пламне. Вятърът духа откъм хребета, така че ще прати дима в очите им и ще прикрие бягството ви. Шулан, настрой всеки кон, който видиш, срещу ездача му. Ереса, пази я жива, докато го прави. Джукар, вземи си лъка и ела с мен.

— А каква е нашата роля? — попита високият мъж, след като взе лъка и колчана си.

— Ти си бил следотърсач — каза Вейлин. — Днес си ловец и ще ловим Надарените — стига да можеш да ги намериш сред дима.

— Мога да ги намеря.

Ревът на лумнали пламъци привлече погледа на Вейлин към горния край на селото. Огънят гореше ярко в търбуха на двуетажната къща и скоро пламъците зализаха стените, за да погълнат горния етаж, вдигайки гъст облак сив дим.

— Скрийте се тук, докато не се приближат — каза Вейлин на Шулан и Ереса и посочи с меча си кладенеца в центъра на селото. — Като ни видите да бягаме, бягате и вие.

После поведе Джукар към едно правоъгълно заграждение от незидани камъни, вероятно някога било кочина или някакъв вид заслон за добитък. На места стените бяха рухнали, образувайки малки пролуки, които му даваха изглед към ниските части на селото. Можеше да види четирима ездачи през сгъстяващия се дим — по средата Бабукир, който не можеше да бъде сбъркан в бронята си, придружен от още трима без доспехи. „Използва Надарените като авангард“, предположи Вейлин и изсумтя раздразнено, разбрал, че братът на Келбранд не е пълен глупак.

Ново изригване на пламъци прати още талази дим през селото и те скриха ездачите от поглед. Вейлин изчака половината село да пламне, преди да се обърне към Джукар и да повдигне вежда. Високият мъж извади една стрела от колчана си и я сложи на тетивата със забележително стабилни ръце. Ниско приклекнал, мина напред и спря в края на стената, сведе очи за секунда, а после рязко вдигна глава по начин, който напомни на Вейлин за котка, надушила мишка. Вейлин не виждаше никакви мишени в сивата пелена, обвила селото, но забеляза как върхът на стрелата на Джукар се плъзна бавно отляво надясно, сякаш следеше нещо, а после спря.

Високият мъж стреля и моментално се втурна да се скрие, следван по петите от Вейлин. Димът се закълби около тях, а после се разсея и видяха един набит мъж, лежащ на земята, хванал с ръце щръкналата от рамото му стрела. Щом ги видя, той изръмжа яростно и Вейлин го позна — тъкмо той го бе парализирал в палатката на Келбранд след убийството на Нефритената принцеса. Като сипеше ругатни, набитият вдигна към тях окървавената си трепереща ръка, а после умря, когато Джукар пристъпи напред и заби втора стрела в гърлото му.

— Залегни! — каза Вейлин и изблъска Надарения встрани, когато през дима изникна голям силует, вдигнал сабята си за убийствен удар. Острието изсвистя край главата на Джукар, докато той се навеждаше, а после изстърга по меча на Вейлин, когато той го отклони и мушна към лицето на сталхасткия воин. Мъжът обаче бе бърз и отскочи назад, хванал сабята си под ъгъл, за да отрази следващо мушкане. Вейлин финтира с напад към ръката му, а после се завъртя надясно и приклекна и мечът му описа широка дъга, за да захапе дълбоко крака на сталхаста.

Вейлин остави мъжа да крещи с изтичаща кръв и побягна през дима, като мъкнеше Джукар със себе си. Чуваше през пламъците да се крещят команди, придружени от глухото бръмчене на тетиви. Стрели свистяха във въздуха, докато двамата тичаха, за да намерят накрая убежище зад една порутена колиба, до която пламъците още не бяха стигнали.

— Къде? — попита шепнешком Вейлин, но отговорът на Надарения бе погълнат от трясъка на гръмотевица. Миг по-късно Вейлин усети мократа целувка на влага върху кожата си, вдигна очи и видя над стелещия се дим тъмни облаци.

— Онова дърто тулско копеле! — изруга Джукар и сложи нова стрела на лъка си. Заваля пороен дъжд и скоро димът изтъня до рехава мъгла. За щастие дъждът бе толкова силен, че им осигури частично прикритие. Вейлин видя как трима сталхасти минаха тичешком покрай скривалището им, без да ги забележат. Въпреки това, с пламъците, смаляващи се вече до мътно оранжево сияние, бе ясно, че времето им тук свършва.

— Тръгвай към хребета — каза Вейлин на Джукар. — Аз ще ти пазя гърба.

Следотърсачът сякаш не го чу, беше свел отново очи, докато дарбата му търсеше нова жертва.

— Остави това — изсъска Вейлин и посегна да го спре, но бе прекалено късно. Главата на Джукар се вдигна рязко и той се втурна и изчезна в сивата завеса на неспирния дъжд. Вейлин изсумтя раздразнено и хукна след него. Чу звъна на тетивата на няколко метра пред себе си. Сви зад един ъгъл и видя Джукар да отстъпва припряно, опитвайки се да сложи нова стрела на лъка си, докато една сталхастка настъпваше към него — сабята ѝ свистеше в бързи дъги. Зад тях лежеше тялото на възрастен мъж с кърпени кожени доспехи. Този път Джукар се бе постарал да го довърши още с първата стрела, която бе пронизала врата му. Докато старецът кашляше кръв, а после потрепери и замря, дъждът отслабна до слаб ръмеж.

Вик на безсилие върна погледа на Вейлин към Джукар, който сега лежеше по гръб и вдигнал лъка си като тояга, се готвеше да отбие смъртоносния удар на сталхастката. Вейлин измъкна ловджийския нож от колана си и го метна към жената. Острието намери пролуката под задния ръб на шлема ѝ и потъна до дръжката.

Вейлин вдигна Джукар на крака и го забута към горния край на селото. Дъждът вече бе спрял съвсем, неестествените облаци се бяха разнесли и всичко бе окъпано в нежелана слънчева светлина. Докато тичаха, Вейлин виждаше сталхасти от всички страни и във въздуха около тях жужаха стрели. Между почернелите къщи още се носеха парцали дим, които им дадоха достатъчно прикритие, за да се доберат до кладенеца.

Ереса и Шулан стояха, опрели гърбове, по средата на селото и калната земя около тях бе осеяна със сталхастки трупове. Наблизо стоеше самотен кон и трепереше от умора, докато побутваше с муцуна стъпканото тяло на ездача си. Когато двамата с Джукар се приближиха, Вейлин видя как един сталхаст се втурна към Ереса и мушна с копие към нея. Тя се приведе под острия му връх и долепи ръка до ръката на сталхаста. От избухналите искри очите на Вейлин се насълзиха и когато той премигна, за да ги прочисти, видя, че сталхастът лежи мъртъв и дим струи от почернелия предпазител на ръката му.

— Тръгвайте! — извика Вейлин. — Към конете!

Преди някоя от жените да успее да отговори, във въздуха отекна пронизителен писък и селото изчезна в хаос от вдигнат прах и вихрещи се отломки. Краката на Вейлин се подкосиха и той се затъркаля по земята, докато не спря рязко и болезнено, когато се блъсна в кладенеца. Вихрушката бушува още няколко секунди и Вейлин видя как покрай него прелетя тялото на Шулан, с отпуснати крайници и глава, люлееща се на прекършения ѝ врат.

Вихрушката стихна също толкова бързо, колкото се бе появила, и заваляха отломки. И последният дим вече се разнасяше. Вейлин видя Ереса облегната на стената на кладенеца, но нямаше и следа от Джукар.

— Къде — попита нечий млад и вбесен глас — е шибаната ми сестра?

Бабукир водеше коня си през останките на една срутена къща, със сабя в ръка. Зад него яздеше невъоръжена жена в дрехите на граничните земи — бе вперила поглед в Ереса. Лицето ѝ, оцапано с кръв от скорошната употреба на дарбата ѝ, бе застинало в маска на омраза, която всички истински вярващи пазят за еретиците.

— Изменница! — почти изпищя тя. — Как можа да оскърбиш така нашия господар?

— О — отвърна Ереса с уморена въздишка, — върви да се шибаш с някой пръч, Дрека.

— Затваряй си устата, кучко — сопна се Бабукир и поведе коня си напред, като местеше гневен поглед между Ереса и Вейлин. Зад него идваха сталхасти, на коне и пешком, изпълваха селото. — Къде е тя? — попита той и насочи сабята си към Вейлин. — Няма да питам втори път, Крадецо на имена.

Вейлин стана и разкърши врата си, за да прогони болката от удара в стената на кладенеца.

— Ами недей — каза и надигна меча си.

Видя как жаждата за кръв се бори със страха на лицето на Бабукир. След като бе станал свидетел на края на Обвар, той явно имаше достатъчно ум да прецени вероятния изход от един двубой, а и гордостта му не го задължаваше да поема такъв риск.

— Убийте ги — викна той и махна на сталхастите да тръгнат напред. — А после претърсете това място…

Тътен и повей на горещ въздух заглушиха думите му. Вейлин се завъртя и видя огнено кълбо да избухва сред група сталхасти. Те паднаха и се загърчиха в пламъците с писъци. Друго огнено кълбо полетя към Бабукир, но той дръпна коня си встрани навреме, за да го избегне. Сталхастите зад него обаче не успяха и обвити в пламъци, се замятаха в луд танц.

Вейлин видя Килен и Джила да настъпват откъм горния край на селото, вървяха в крак и пращаха огнени кълба в редиците на сталхастите. Дрека, фанатичната Надарена, пришпори коня си напред, вдигнала ръце, от носа и очите ѝ потече алена кръв. Свиреп невидим камшик откъсна близнаците от земята, обви ги в малка вихрушка и ги завъртя. Нещо бръмна във въздуха до ухото на Вейлин и той се дръпна настрани и приклекна, но стрелата не бе предназначена за него. Улучи Дрека в корема и тя се преви и падна от седлото, а миг по-късно вихрушката, грабнала близнаците, замря заедно със спирането на сърцето ѝ.

— Жалко — отбеляза Джукар, като се появи от порутената кочина с лък в ръка. — Винаги ми се е струвало, че си пада по мен.

— Ела — каза Вейлин и се втурна да помогне на Ереса да стане. Двамата с Джукар я понесоха нагоре по склона към конете. Килен и Джила отново бяха на крака и удържаха сталхастите с огнените си кълба. Ако се съдеше по бледността на близнаците и кръвта, стичаща се по лицата им, Вейлин се съмняваше, че ще имат сили да издържат още дълго.

— Вървете към конете — викна той. — Направихте достатъчно.

Те побягнаха покрай димящите останки на двуетажната къща към въжето, с което бяха оградили конете, а после спряха при вида на конни воини на върха на хълма. „Били са достатъчно умни, за да пратят една група в обход“, помисли си Вейлин и неохотното му уважение към тактическите умения на Бабукир нарасна още повече. Той прецени броя на ездачите на четирийсетина — прекалено много, за да имат надежда да си пробият път през тях, във всеки случай не и без помощта на Надарените, но един поглед към близнаците му показа, че те са близо до припадъка.

— Можем поне да се опитаме — каза Джила, прочела неизречения въпрос върху лицето му. Тя и брат ѝ се изкачиха със залитане малко по-нагоре по склона, като се подкрепяха един друг, и вдигнаха ръце. Ездачите горе сякаш взеха това за някакъв вид сигнал, защото веднага пришпориха конете си за атака и се понесоха надолу по склона в два отряда, с тесен клин отпред. Вейлин тъкмо се канеше да се втурне към Дерка с надеждата да го яхне навреме, за да нападне атакуващите във фланг, но спря, когато те се приближиха и успя да различи цвета на броните им.

— Недейте! — извика той и се втурна да застане пред близнаците, преди те да са освободили огъня си. — Това са приятели.

Издърпа ги настрани, докато първите Червени разузнавачи прелитаха покрай тях. Позна в авангарда ефрейтор Вей и Цай Лин, следвани по петите от Шо Цай, Алум и Норта. Брат му се ухили и вдигна меча си за поздрав, докато минаваше.

Предната редица на Червените разузнавачи срещна сталхастите челно, прегази пешаците и разкъса строя на кавалерията, разделяйки вече изтощената и опърлена бойна част на две. В центъра на селото се заформи грозно меле и по-задните Разузнавачи се разделиха на две крила, които извиха наляво и надясно, за да засилят сталхастите с дъжд от арбалетни стрели, преди да връхлетят върху тях.

— Липсвах ли ти, вуйчо?

Елеса се появи до него и почти изпъшка последната дума, докато пускаше стрела към купа от мятащи се ездачи. Той можеше да я укори за безразсъдството ѝ, ако не бе сигурен, че стрелата е намерила целта си.

— Имахме спътници — каза той. — Шерин…

— Там отзад. — Тя кимна към върха на хълма. — Семон и Чиен ги наглеждат. Каменоделецът ни доведе при вас. Ама наистина беше тежка езда.

— Изведи тези хора оттук — каза той, докато яхаше Дерка. Очакваше Елеса да започне за спори, като се имаше предвид обичайната ѝ жажда за битка. Но тя просто кимна отсечено и подкара Надарените нагоре по склона, като ги ругаеше на чу-шин — което показваше много дни, прекарани във войнишка компания.

— Тичайте, скапани мързеливци! Тичайте!

Когато Дерка го отнесе насред мелето, битката вече почти бе свършила. Оставаха може би двайсетина сталхасти, които се биеха на три отделни групи с решителна ярост, която говореше, че са приели неизбежната смърт. Поне десетина Разузнавачи лежаха мъртви сред руините. Вейлин с облекчение видя, че Алум и Норта още се бият. Мореската, който не беше добър ездач, по някое време бе слязъл от коня, но не личеше това да го е поставило в много по-неизгодна позиция, ако се съдеше по хлъзгавата кръв, покрила копието му. Вейлин усети в гърдите му да избуява гордост, като видя как Норта умело изведе коня си от линията на отчаяната атака на един сталхаст и мечът му нанесе точен и смъртоносен срез върху шията на воина, докато той профучаваше покрай него.

Друг сталхаст, с облещени очи и лице, покрито с мехури от огъня, се приближи залитайки, за да замахне към Вейлин с железен боздуган. Без да чака заповед, Дерка се надигна на задните си крака и разби с копита черепа на мъжа, преди той да е успял да нанесе удара си. Вейлин подкара жребеца нататък, търсейки Бабукир. Зърна някаква сянка, мярнала се в долния край на селото, и пришпори коня си в галоп. Прекосиха бързо селото, но нестабилният терен принуди Вейлин да спре. Бабукир нямаше подобни скрупули и Вейлин откри, че е впечатлен от ездаческите му умения, докато той пришпорваше коня си надолу по склона и през долината под него почти без да спира. След секунди вече нямаше надежда да го настигне — самотният ездач се носеше в бесен галоп към съмнителната сигурност на блатото.

— Какво е станало с косата ти?

Вейлин се обърна и видя Норта да спира коня си до него и да го оглежда със сбърчени вежди.

— Косата ми ли? — попита Вейлин.

— В нея имаше бели косми, когато ни напусна. Не много, но имаше. — Примижа и докосна косата на Вейлин с върха на меча си. — Сега ги няма.

— Не съм се мил от дни, затова. — Вейлин отмести меча и отвърна на усмивката на Норта. — Радвам се да те видя, братко.

— Брей, това е нещо ново. — Норта кимна към бързо топящата се фигура на Бабукир. — Приятел ли ти е?

— Такъв, който очаквам да видя отново. — Вейлин подръпна юздите на Дерка и двамата поеха заедно нагоре по склона. — Ако брат му не го одере жив.

27.

Пътуването до Кешин-Хо им отне десет дни усърдна езда. Хълмовете около крайбрежните планини бяха рядко населени, но когато завиха на югоизток, започнаха да се появяват повече селища, хълмовете се смениха с обрасли с буйна трева могили, редуващи се с оризови и житни ниви. Според Цай Лин този район бил известен като Кешин-Гол, Градината на Севера, и служел като главен източник на храна за Северната префектура. Хората, които срещаха, бяха в по-голямата си част добре нахранени и весели, макар че доброто им настроение се изпаряваше при предупрежденията на Шо Цай за сталхастите.

— Но те никога не са грабили по тукашните места — възрази един селски старейшина, след като капитанът ги бе събрал да го изслушат. — Тулите понякога нападат керваните по източния път, но никога сталхастите.

— Всичко се е променило — каза Шо Цай. — Те не идват да грабят. Идват да покоряват. Ще убият всеки, който откаже да се преклони пред фалшивия им бог. А дори да ви пощадят живота, няма да ви спестят кражбата на реколтата ви. Една армия трябва да се изхранва, а те знаят, че в тази провинция ще намерят провизии.

— Какво искате да направим? — попита старецът през тревожното бъбрене на другите старейшини.

— Съберете всичката храна, която можете, и я откарайте в Кешин-Хо, където ще има отчаяна нужда от нея. Останалото изгорете или отровете. Не бива да остане нищо, с което врагът да се изхранва. — Шо Цай млъкна и остави протестиращото бърборене да продължи известно време, преди да каже заповедно: — Говоря от името на Търговския крал Лиан Ша и ще се подчините на думите ми.

Това постигна ефекта да смълчи възраженията, но от съмненията и недоверието на всяко лице Вейлин заключи, че не е допринесло с нищо за убеждаването им.

— Мислиш ли, че ще го направят? — попита той, след като напуснаха селото. — Да избягат от домовете, в които са живели цял живот, и да изгорят всичко, което оставят след себе си?

— Повечето не — призна капитанът. — А аз нямам достатъчно хора, за да ги принудя. В природата на човека е да пренебрегва тигъра пред прага си, докато не го види със собствените си очи. Единственото, което мога да направя, е да предупреждавам и да заповядвам с надеждата, че поне някои може да се вслушат в думите ми.

Погледът на Шо Цай се отклони към Шерин — Вейлин бе забелязал, че я поглежда непрекъснато. Краткият израз на облекчение и радост у капитана, когато я бе намерил жива в хълмистите земи, бе преминал в нещо по-предпазливо, да не кажем неспокойно. Доколкото Вейлин виждаше, Шерин бе възстановила голяма част от предишната си жизненост, макар че в очите ѝ оставаше някаква сянка, а усмивката ѝ вече се появяваше рядко. Въпреки протестите му тя бе настояла да използва дарбата си, за да излекува Разузнавачите, получили тежки рани в схватката със сталхастите. Всички се бяха възстановили успешно с изключение на един мъж с разсечен гръбнак, чието изцеление не ѝ беше по силите. Въпреки това тя продължи да се опитва, с кръв шуртяща от носа и очите ѝ, докато притискаше ръце към зейналата рана на гърба му. Ако двамата с Шо Цай не я бяха издърпали настрани, Вейлин подозираше, че тя би могла да загуби всичката си кръв в опити да спаси мъжа.

— Вярно, променила се е — каза той на Шо Цай, разгадал изражението му. — Но не толкова, че да стане различна.

Кратък гняв пробяга по лицето на Шо Цай. Той явно не искаше съвети от бившия любовник на жената, която отдавна желаеше да направи своя съпруга, но загрижеността му за нея надделя над всякакъв рязък отговор.

— Тази конкретна… благословия — каза той. — Виждал ли си я и преди?

— Само веднъж. У един мъж, когото познавах. Той не беше воин и въпреки това свърши голяма работа във войната.

— Загина ли?

— Не. Но дарбата му взе висока цена от него. Направи го… — Вейлин се запъна, търсеше думи, с които да обясни в какво се бе превърнал Плетача, когато изцери Съюзника. Терминът „нечовек“ изглеждаше жесток, като се имаше предвид самоотрицанието на мъжа, но пък не беше и неточен. — Направи го неспособен да живее сред другите.

— Толкова опасен ли беше?

— Отчасти, макар че по душа бе добър човек. Но става дума по-скоро за опасността, която представляваха другите за него. Такива сили пораждат страх и завист. Желанието да ги контролираш е силно, дори и при най-мъдрите управници.

Видя как при тези думи мръщенето на Шо Цай се усили — той без съмнение размишляваше каква би била най-вероятната реакция на собствения му крал.

— Търговският крал е мъдър — каза Вейлин, като предпочете да не добави „но също така и безмилостен“, защото разбираше, че капитанът го знае много по-добре от него. Вместо това попита: — Мислиш ли, че той ще те накаже? В края на краищата ние не успяхме да върнем Нефритената принцеса.

— Той ще направи каквото е необходимо — отвърна Шо Цай и изправи рамене. — И аз ще приема несравнимата му мъдрост и благословената му от Небесата власт. Принцесата може да я няма вече, но Просветеното кралство продължава да съществува и ще е така, докато имам силата да държа меч.

Желязната решетка на западната порта на Кешин-Хо се вдигна и видяха поне три хиляди войници в пълно бойно снаряжение, събрани в двора зад нея. Вейлин можеше да види и други, тълпящи се по улиците на най-ниското ниво на града и по бойниците на стените. Бронята на войниците варираше по цвят — сива, синя или зелена, — но всеки контингент стоеше в спретнати редици под знамето на Търговския крал.

Когато Шо Цай мина с коня си през портата, цялата войска нададе едновременен рев, в който Вейлин позна официален поздрав към висш офицер. Новоповишените губернатор Нешим и гарнизонен командир Дешай излязоха напред да приветстват капитана. Той спря коня си и изгледа събралото се войнство с явно объркване. Губернаторът носеше орнаментирана броня, която обаче не му бе по мярка и малко дрънчеше, когато той и командирът се поклониха на Шо Цай.

— Генерал Цай — каза губернатор Нешим, като се изправи, но задържа главата си наведена, приближи се към него и му подаде цилиндричен калъф с печата на Търговския крал.

Шо Цай взе калъфа и извади свитъка, който беше в него. За миг на лицето му се изписа огромно смайване, преди отново да си наложи сурова офицерска физиономия.

— Разбирам — каза той и подкани Вейлин и Цай Лин да излязат напред. — Изглежда — продължи, като подаде свитъка на сина си, — Търговският крал ме е назначил за генерал на северните армии и е пратил трийсет хиляди души да подсилят гарнизона на Кешин-Хо.

— Честито — поздрави го Вейлин на езика на Кралството, за да не разберат събралите се войници думите му. — Само че ти знаеш, че трийсет хиляди няма да са достатъчни.

— Търговският крал ни уверява, че ще дойдат още — каза Цай Лин, като вдигна очи от свитъка. — Изглежда обаче има проблеми в средните провинции. Твърде много хора бягат на юг, а няма достатъчно продоволствие за изхранването им. Споменава се за размирици и дори бунтове.

— Освен това — добави Шо Цай и взе свитъка, — дори да имах само петдесет души, пак бих се опитал да удържа града, защото такива са заповедите на Търговския крал. — Извърна глава към Луралин и нейните Надарени другари. — А да не забравяме и за нашите нови и много полезни съюзници.

Обърна се пак към губернатора и командира, които още стояха с наведени глави.

— Губернаторе — каза Шо Цай, — искам пълен опис на всички припаси и точния брой на хората зад тези стени. Моля, погрижете се да получа и двете до утре по обяд.

Губернаторът закима.

— Разбира се, генерале.

— Командир Дешай — продължи Шо Цай, — възлагам ви командването на три полка кавалерия и ви нареждам да се отправите по най-бързия начин към Кешин-Гол. Жителите там имат заповед да съберат реколтата си и да я докарат тук. Всичко, което може да е от полза за врага, трябва да бъде изгорено или унищожено. Всички кладенци да бъдат отровени. — Новият генерал направи почти недоловима пауза, която Вейлин се съмняваше, че някой, освен него и Цай Лин забеляза. — Всички поданици, които не се подчинят на заповедта, да бъдат екзекутирани на място.

— Брат ми ще прати тулите в Кешин-Гол — каза Луралин. — Грабежите и жестокостите са техните главни характеристики като народ. Сталхастите и неговата армия от верни привърженици ще дойдат тук.

— Кога? — попита Шо Цай, без да вдига очи от голямата карта, разстлана на масата. Намираха се в библиотеката на покойния губернатор Хушан. От изненадващо малкия брой книги-свитъци и изобилието от карти Вейлин заключи, че интересите на Хушан са били по-скоро военни, отколкото литературни.

— Веднага щом може да ги подкара през Степта — отвърна Луралин. На Вейлин му се струваше, че тя се е състарила след схватката в селото, последните остатъци от момичето в нея се бяха сменили с изпитите черти на сломена от скръб жена. Вейлин подозираше, че това не се дължи само на смъртта на Шулан, макар че болката от загубата на човек, когото бе смятала за член на семейството си, оставаше в очите ѝ. „Тя загуби брат си — помисли той. — Всички връзки с мъжа, който сега се смята за бог, са скъсани. Тя никога няма да може да се върне при своя народ.“

— Той вече няма никаква причина да чака — продължи тя, сбърчила вежди, докато оглеждаше южните части на Желязната степ. — Не са останали крепости, които да превзема, градове, които да завоюва, или съпернически племена, които да подчинява. Освен това… — Сви рамене полуизвинително, полусъжалително. — Той знае, че аз съм тук. Може би ще е по-добре, ако ме отпратите.

— Не. — Шо Цай поклати категорично глава. — Присъствието ти тук означава, че мога да отгатвам намеренията му. Ако си съгласна да останеш, разбира се.

Луралин премигна изненадано.

— Значи бихте ме пуснали да си вървя?

— Струва ми се, че ще е най-добре да не настройваме твоите благословени от Небесата приятели срещу себе си, а тяхната помощ ще ми е нужна не по-малко от твоята. По-добре да ми я дадат доброволно.

— Ще я дадат — увери го тя. — Както и аз.

Устните му трепнаха в нещо, което би могло да е усмивка на благодарност, преди той да се обърне към Вейлин.

— Ами вие, милорд? Провал или не, мисията ви за Търговския крал свърши. Мога да ви издам пропуск, който да ви гарантира свободно преминаване през Достопочтеното кралство. Само до няколко седмици можете да сте на кораб на път за вкъщи.

Изненадата на Вейлин бе не по-малка от тази на Луралин и той се усети, че реагира с тъжен смях. Но бързо се съвзе, щом разпозна неизреченото предложение в погледа на Шо Цай. „Вземи Шерин и се махай.“

— Тя няма да тръгне — каза той на генерала. — Знаеш го. Нито пък аз. Видях достатъчно, за да знам, че този човек трябва да бъде победен. Ако не го спрем тук, вероятно до няколко години ще съм принуден да се бия срещу него на стените на собствената си кула.

— Добре тогава. — Шо Цай се обърна към един неотворен свитък на масата. — Губернатор Нешим може да не е най-решителният мъж, но счетоводните му умения са образцови и той е бил достатъчно проницателен, за да започне да трупа запаси в наше отсъствие. По негови изчисления можем да издържим тук поне три месеца, и дори повече, след като командир Дешай се върне с провизиите от Кешин-Гол.

— Келбранд няма да се опитва да ни умори от глад — обади се Луралин. — Можете да заредите складовете си десетократно повече, но това ще е без значение. Народът ми не притежава голямо търпение, нито обсадни умения. Когато Келбранд дойде, ще дойде като буря и няма да спре, докато не превземе този град.

— Още колко Надарени има той? — попита Вейлин.

— Само трима, които съм намерила аз. Сехга е жена от граничните земи, която може да влага лъжи в умовете на хората — лъжи, които те смятат за абсолютни истини. Лекис е тупа и умее да борави по специален начин с метала. Дарбата ѝ е полезна за изработка на разни неща, но не за кой знае какво друго. Морелд е сталхаст, избегнал вниманието на жреците, правейки се цял живот на луд — дотолкова, че наистина е полудял. Може да изцеди кръвта от всяка жива твар, като остави само кожа и сухи кости. Но има и други, с чието набиране аз нямам нищо общо. След като Келбранд се сдоби със собствена дарба, той вече не се нуждаеше от мен, за да откривам други с Божествената кръв. Точно колко са и какво могат да правят, не знам.

„Освен това той има камъка — добави наум Вейлин. — Колцина ли са го докосвали по заповед на Мрачния меч и ако не ги е убил, какви ли дарби са получили?“

— Ще трябва да се справим с тях — заяви той. — И то бързо, ако искаме да имаме някакъв шанс да удържим този град.

— Ще оставя тази работа на теб — каза Шо Цай на Луралин. — Дай-ло Цай ще поеме командването на Червените разузнавачи и ще се погрижи за сигурността ти, с помощта на лорд Вейлин.

— Ще ни трябват още хора — каза Вейлин. — Келбранд ще знае цената на нашите Надарени, също както ние знаем цената на неговите.

— Всеки обучен войник ми е нужен за стените. Командир Дешай се постара доста в набирането и обучението на доброволческите отряди, но — генералът пак погледна свитъка на губернатора — изглежда, има един източник, който още не сме използвали. По пътя лорд Норта имаше голям запас от разкази, които да сподели с нас. Един конкретен от тях привлече вниманието ми. Струва ми се, милорд, че вие имате опит във взимането на отрепки и превръщането им във войници.

— Защо винаги смърдят толкова? — Норта сбърчи лице, когато тежката врата се отвори, за да разкрие тъмните подземия, които служеха за затвор в Кешин-Хо. — Със сигурност някъде по света трябва да има и чиста тъмница.

— Смърди, защото серат там — каза Семон, явно объркан, че Норта не е забелязал очевидното.

— Разбира се. — Норта го тупна по рамото. — Момко, ти определено си сбъркал призванието си. Такава дълбока прозорливост те прави идеален кандидат за Третия орден. Непременно ще ти напиша препоръчително писмо веднага щом се върнем в Кралството.

— Не искам да влизам в Третия орден — каза бившият бандит и се намръщи още повече.

— В името на задника на Отеца — промърмори Елеса и поклати глава с досада. — Защо хубавците трябва да са все тъпанари?

— Колко са общо? — попита Вейлин губернатор Нешим, който, изглежда, понасяше зловонния дъх на тъмницата дори по-зле от Норта.

— Триста четирийсет и осем — отвърна той с пребледняло лице, като мигаше от лютивите изпарения. — Според последното преброяване.

— А престъпленията им?

— О, ами, обичайното. Няколко разбойници, макар и не много, защото тях обикновено ги екзекутират веднага. Останалите са крадци и просяци, плюс няколко контрабандисти. Те са най-лошите. Всички принадлежат към едно и също братство, така че никога не доносничат един срещу друг и се съюзяват, ако там долу се заформи бой. Обикновено ги оставяме да се бият. По-малко работа за палача.

— Това братство има ли си име?

— Зелените усойници. Тормозят граничните земи от незапомнени времена. Някои казват, че са се появили още в ранните дни на Изумрудената империя.

Вейлин обърна въпросителния си поглед към Чиен.

— Името познато ли ти е?

— Чувала съм ги — отвърна тя. — Имат дълга ръка. Алената лента е въртяла бизнес с тях в миналото, а също така е воювала срещу тях, обичайните неща.

Вейлин кимна и се обърна към губернатора.

— Документът у вас ли е?

Нешим извади от ръкава си малък свитък и понечи му да го даде.

— Не — обади се Чиен. — Те трябва да чуят как той им го чете. — Хвърли на Вейлин невесела усмивка на извинение. — Думата на един чуждестранен варварин едва ли ще има такава тежест.

— Искаш да вляза там? — Губернаторът пребледня още повече и хвърли поглед към тъмните дълбини на подземието. Няколко лъча слънчева светлина прорязваха иначе пълния мрак и единственият звук бе тихото дишане на множество усти. Обитателите на това място винаги се стараеха да не привличат вниманието на никой, отворил тези врати.

— Ние ще ви пазим, господине — увери го Вейлин. Прекрачи през портата, спря и погледна губернатора с усмивка на очакване. Нешим обаче се съгласи да го последва едва когато Алум и Норта застанаха от двете му страни и започнаха да го побутват леко, но настойчиво напред.

Вейлин чу смесеното дишане да се усилва, докато навлизаха в тъмницата, боси ходила зашушнаха по камък, когато затворниците се размърдаха. Той ги виждаше само като неясни силуети в полумрака, слабата светлина разкриваше бегло парцаливи дрипи и немита кожа. Той изчака Норта и Алум да доведат губернатора при него и му даде знак да прочете свитъка.

— Аз… — започна Нешим, а после гласът му изневери и струйката пот по челото му показа на Вейлин, че го смущава не само миризмата на това място. — Аз — опита пак той, след като преглътна тежко, — като официално назначен губернатор на този град с мъдрото благоволение на Търговския крал Лиан Ша…

— Просто ни кажи какво искаш, алчен шибаняко — извика нечий глас от мрака. В него имаше тежест и увереност, които изглеждаха чужди на тази обстановка и предизвикаха кратък изблик на смях от невидимите затворници. Но това бе смехът на уплашени хора и скоро заглъхна.

— Ъъъ… — заекна Нешим и свитъкът заигра в ръката му, когато се разтрепери.

— Сталхастите идват — каза Чиен и излезе пред губернатора. — Кучетата на закона искат да се биете в тяхната армия, за да защитите този град. Всеки, който се бие, ще бъде помилван. Ако откажете, ще ви оставят да гниете тук и няма да получавате повече храна.

— Очаквате да повярваме на думата на този? — обади се същият глас и надигналата се вълна от шепоти се смълча. — Половината от нас са тук само защото не можем да си позволим подкупите му.

— Лъжи! — извика Нешим, макар че треперещият му глас и все по-потното му чело обясняваха много за предишната му неохота. — Предлагам да оставим тези отрепки тук, милорд — продължи губернаторът, като се поизправи и се опита да си придаде властна осанка. — Те не заслужават честта да се бият за Търговския крал…

— Млъквай — сряза го Вейлин. Взе свитъка от ръката му и кимна към вратата. — Върви си. Аз ще се оправям.

За миг на лицето на губернатора облекчението се бореше със засегнатата гордост, а после той се обърна и излезе от подземието със скована крачка, която представляваше жалък опит за достойно оттегляне.

— Вие не ме познавате — каза Вейлин, повишавайки глас, така че той заехтя в подземието. — Аз, както виждате, съм чужденец. А това — той вдигна свитъка — е само парче хартия. Така че сигурно се питате защо трябва да ми вярвате.

— Наистина, защо?

Този път човекът, който говореше, пристъпи на светло. Вейлин се изненада от младостта му — беше най-много година-две над двайсетте. Среден на ръст, но удивително жилав, с добре оформени мускули, които се показваха през дупките в скъсаните му дрехи.

— Ти от Зелените усойници ли си? — попита го Вейлин.

Очите на мъжа се присвиха и устата му потръпна в предизвикателно веселие.

— Никога не съм ги чувал — отвърна той.

— А чувал ли си за Алената лента? — попита Чиен. Докато говореше, вдигна ръце, сви едната в юмрук и потупа по нея с два пръста на другата, преди бавно да ги плъзне към китката си. Мъжът запази лицето си безизразно, но Вейлин зърна в очите му несъмнена искрица на разпознаване.

— Говоря като човек, който е вървял по безименните пътеки цял живот — продължи Чиен и гласът ѝ отекна надълбоко в тъмницата. — И казвам истината. Това не е лъжа. За какво ми е да лъжа? Аз не обичам този човек. — Тя посочи Вейлин. — Пристигането му в нашата страна доведе до смъртта на баща ми и до падението на Алената лента. Но той е воин с голяма слава във варварския изток и след като съм го видяла да се бие, мога да свидетелствам за уменията му и че думата му на две не става. Кълна ви се като дъщеря на Пао Лен от Алената лента, че можете да му вярвате. Изборът е ваш: заложете на думата му и можете да живеете, или по-вероятно да загинете в битка. Недейте — и със сигурност ще умрете от глад в собствените си нечистотии.

Множество гласове забъбриха в сенките и още затворници излязоха на светло. Мнозина се кланяха с раболепна почит, докато други гледаха Вейлин с подозрение. Въпреки готовността им опърпаното и измършавяло състояние на повечето накара Вейлин да се зачуди от каква полза могат да са те като войници. Все пак забеляза между тях няколко здравеняци, но повечето стояха зад жилавия младеж, който оставаше все така невъзмутим.

— Млъквайте, умилкващи се лайна! — викна той и другите затворници моментално се смълчаха. — Чувал съм за Пао Лен — обърна се мъжът към Чиен. — Разбрах, че умрял по заповед на Търговския крал.

— Така е — каза Чиен. — И самият Търговски крал ми каза колко е впечатлен, че баща ми не издал нито едно име през дългите часове на страдания, преди палачът да сложи край на живота му, даже имената на онези, които винаги е смятал за врагове. Знай това и знай, че неговата кръв тече и в моите вени. Думата на Алената лента никога не е била нарушавана.

Контрабандистът се обърна към здравеняците зад гърба си и проведоха бързо съвещание на тих глас.

— Ако се бием, ще ни плащате — каза той, като се обърна този път към Вейлин. — Също колкото на всеки друг войник. И — по устните му заигра усмивка — аз ще бъда капитан.

— Съгласен за заплащането — отвърна Вейлин. — Но не и за капитанския чин. Можеш да бъдеш ефрейтор. — Задържа погледа на младежа, търсейки следи от предизвикателство. Ако се стигнеше дотам, щеше да се наложи той да бъде пребит, а най-вероятно и убит, за да се вкарат другите в правия път. Както бе отбелязал Шо Цай, Вейлин беше правил това и преди.

— Значи ефрейтор — каза младежът, доказвайки поне, че непокорството му не стига до глупост.

— Имаш ли си име? — попита Вейлин.

— Чо-ка.

„Кама или тънък нож“, преведе си наум Вейлин. Съмняваше се, че това е истинското име на мъжа, но нямаше значение.

— Ефрейтор Чо-ка — каза той. — Приведи тези мъже в някакво подобие на ред и ги изкарай оттук. Ще ме последвате до канала. Имам чувството, че отчаяно се нуждаете от баня.

28.

— В кръг!

Загърмяха ботуши и задрънчаха брони, докато ротата се опитваше да изпълни маневрата, която бяха изучавали през последните три мъчителни дни. Няколко души се сблъскаха с другарите си и изпуснаха копията. Контрастът с другите полкове, трениращи на централния площад, бе голям. Даже сравнително неопитните доброволци се смееха открито на недодяланите опити на престъпниците да се правят на войници. Цялостното чувство за безредие се подсилваше от определено разнородната им външност. Тъй като оръжейната на гарнизона бе кажи-речи изпразнена от екипировка, отрядът на Вейлин бе принуден да се оправя с каквото е останало. Ето защо мъжете маршируваха в брони с различен цвят и носеха шлемове, които варираха от съвсем прости до екстравагантно украсени. Единственото еднакво нещо у тях бе оръжието им — двуметрово копие със закривено острие и къс меч за всеки. Вейлин се бе надявал да намери между тях стрелци, но в оръжейната не бяха останали никакви арбалети.

— Бих казал, че това е като да пасеш котки — подхвърли ефрейтор Вей на Вейлин с кисела гримаса, — ако не мислех, че от котките ще излязат по-добри войници.

Бяха нужни цели две минути, докато ротата успее да се строи в някакво подобие на кръг, и още две, докато добие вид на нещо, което би могло да устои на кавалерийска атака.

Вейлин преглътна една въздишка, докато оглеждаше потните лица под разнообразните шлемове. Въпреки цялата си аматьорска несръчност повечето поне полагаха усилия. Както бе виждал и преди, отчаяните хора, които ги чака сигурна екзекуция, често отговарят с благодарност и вярност, когато им предложиш спасение и шанс за изкупление, да не говорим за редовно хранене и легло, в което да спят. „Те биха могли да станат добри войници някой ден. Ако имахме време.“ Но времето беше срещу тях, а тези мъже нямаше да бъдат спасени от един мекосърдечен командир.

— Прекалено бавно — каза той на Вей. — Две обиколки на плаца на бегом. Бой за всеки, който изостане.

Остана още час, като ги тренираше и наказваше, докато не капнаха от изтощение.

— Един час за почивка и храна — каза той на Вей. — После ги изкарай извън стените и ги прати на юг покрай канала на разстояние десет мили. И който не се върне до смрачаване, ще спи на открито.

— Сигурен ли сте, милорд? — попита Вей. — Сред тази пасмина има сума ти вероятни дезертьори.

— Погрижи се да разберат, че сталхастките разузнавачи ще си устроят чудесно забавление с всеки беглец — отвърна Вейлин. — Освен това всеки, който духне, ще ни направи услуга. Ако бягат сега, значи няма голям шанс да останат по-късно.

Намери Ам Лин да взима урок по копие от Алум. Каменоделецът винаги бе имал яко телосложение и мускулите му се издуваха впечатляващо, докато мушкаше с копието един чувал жито. Но колкото и силен да беше, вече не бе млад и никога не бе служил войник. Първите му мушкания бяха бързи и добре насочени, но само след няколко минути станаха забележимо по-бавни и неточни.

— Не си длъжен да го правиш — каза му Вейлин. — Алум и Семон ще те пазят зорко, когато му дойде времето. — Всъщност той би искал да държи Ам Лин колкото се може по-далеч от битката, но възможното предимство, което даваше песента му, бе прекалено голямо. Освен това каменоделецът показваше явна неохота да бяга от онова, което смяташе за полагащия му се дял от опасността.

— Човек трябва винаги да е открит за нови умения — каза Ам Лин, усмихнат и задъхан, като вдигна копието си за нов опит.

— Убиването не му е в душата — каза Алум на Вейлин на алпирански. — Старае се много, но не е боец.

— И освен това знае добре езика ти — добави Вейлин, като видя как Ам Лин трепна. Сложи ръка на рамото му, а Алум се прокашля смутено. — Някаква промяна? — попита той каменоделеца, който поклати глава.

— Само мелодия, която говори за приближаваща опасност. Но съм сигурен, че нямаш нужда от песента ми, за да ти го каже.

Вейлин кимна и се обърна да си върви.

— Кажи ми, когато се промени.

Елеса и Норта бяха на северния отрязък от външната градска стена. Около тях бе струпан обилен запас стрели и те стреляха по мишена, поставена на двеста крачки оттам, в обраслата с храсти равнина около града.

— Пак пропусна, милорд — каза Елеса на Норта и се ухили за миг, преди да се намръщи в израз на престорена загриженост. — Може би очите ти отслабват. Казват ми, че това било често срещано при старците.

— Пердашил съм с пръчка и по-големи ученици от теб за непочтителност — отвърна Норта, макар че тонът му си оставаше мек. Той изпъна лъка и стреля отново. Цялото му тяло се движеше с лекотата на отколешен стрелец, съчетавайки сила и точност. Вейлин проследи полета на стрелата, която се заби в центъра на заприличалата на игленик мишена.

— Добре — каза им той. — А сега я преместете на още петдесет стъпки по-далеч.

— Не можем да сме сигурни, че изстрелът ще е смъртоносен на такова разстояние — отбеляза Норта. — Да не говорим колко трудно ще е да улучим конкретна мишена в хаоса на битката.

— Ще разполагате с Джукар да насочва прицела ви — каза Вейлин. — А по въпроса дали изстрелът ще е смъртоносен, имам идея и за това.

По настояване на Шо Цай Шерин бе устроила импровизирана лечебница в най-големия градски храм и към нея се бяха присъединили множество местни лечители. Повечето бяха монаси и монахини от различни Небесни ордени, сред които се оказа и едно познато лице.

— Почакай ме малко — каза Вейлин на Чиен. Тя сви рамене и си намери един сенчест ъгъл, докато той отиде да поздрави хубавата жена, носеща кош с пране.

— Майко Вен — каза и се поклони. — Далеч сте от Високия храм.

Усмивката, с която го дари тя, бе бледа, а хубавото ѝ лице бе сковано от потисната скръб.

— Орденът ми прекара много часове в размисъл след вашето посещение — каза жената. — Решихме, че е неуместно да продължаваме да седим бездейно в дома ѝ, след като бихме могли да потеглим на север с крехката надежда да ѝ окажем някаква помощ. — Тя наведе глава. — Чакахме твърде дълго.

— Аз мисля, че Нефритената принцеса е определила пътя си преди много години — каза Вейлин.

— Но всичко беше напразно. Тя не успя да спре сталхастите, не успя да изцери сърцето на техния фалшив бог. — Вейлин и преди бе чувал такъв тон като на майка Вен: глас на човек, наближаващ границата на вярата си.

— Техният фалшив бог не подлежи на изцеряване — рече той. — И мисля, че тя го знаеше. Тя не дойде, за да го спре, а за да покаже на другите, че трябва да го спрат.

При тези думи майка Вен се усмихна, но усмивката ѝ бе треперлива и бързо угасна. Тя бързо събра прането в коша и пое по своите си работи.

Вейлин намери Шерин край една маса в скрипториума на храма да реже една проста памучна риза на ивици, за да увеличи запасите от превръзки.

— Не правя отрови — заяви тя със суров поглед, докато ножът ѝ оставяше нов прецизен разрез в плата. — Войната е твоя специалност, не моя.

Отговорът ѝ не го изненада, но го изненада гневът, който той предизвика в него.

— Искаш ли този град да падне? — попита я разпалено. — Да гледаш как избиват всяка жива душа в този храм, защото не иска да се преклони пред Мрачния меч? А каква мислиш, че ще е съдбата на Шо Цай, ако сталхастите превземат това място?

Ножът ѝ замахна силно и острието се заби дълбоко в масата. Юмрукът ѝ остана за момент върху дръжката, с побелели кокалчета, преди тя да го дръпне. Вейлин си помисли, че Шерин прекарва сравнително малко време в компанията на генерала, откакто бяха пристигнали в града; от друга страна, беше сигурен, че сигурно е разменила тежки думи с него относно заповедите му, когато бе пратил командир Дешай в Кешин-Гол.

Шерин си пое дъх, за да се успокои, и каза:

— Това не беше честно.

— Войната никога не е честна — отвърна той. — Видяла си достатъчно войни, за да го знаеш. Ти лекуваш, за да могат другите да живеят. Аз се бия със същата цел. Винаги сме правили това. Ще ми помогнеш ли, или не?

Тя сведе очи и от устните ѝ се изтръгна тих горчив смях.

— Такива ли бяхме преди? — попита замислено. — Нима съм го помнила грешно през всичките тези години? Слагала съм те в ролята на предател толкова дълго, че може би това е засенчило истинската ти същност, моята истинска същност. Понякога си мисля, че сме били просто деца, играещи си на любов.

Гневът му се изпари също толкова бързо, колкото се бе появил, оставяйки малко, но болезнено топче от съжаление в стомаха му.

— Аз не си играех — каза той, извърна се и даде знак на Чиен да се приближи. — Помолих госпожица Пао да се грижи за безопасността ти. Тя ще е до теб по време на обсадата.

Шерин хвърли поглед към Чиен, която ѝ отвърна с предпазливо кимване.

— Не искам да покажа неуважение към теб — каза Шерин, — но нямам нужда от телохранител.

— Напротив — възрази Вейлин. — Имаш. Сега ти си Надарена, което те прави мишена.

Шерин въздъхна и се усмихна насилено на Чиен.

— Притежаваш ли някакви лечителски умения?

— Мога да зашивам порезни рани — каза Чиен. — Ако не са твърде дълбоки. Знам също как да забърквам макова есенция, така че да прогонва болката, без да убива.

— Много добре. Можеш да останеш. Що се отнася до поръчението ви, милорд… — добави тя, обръщайки се към Вейлин.

— Няма значение — каза той. — Ще намеря аптекар някъде в града…

— Върни се утре — прекъсна го тя и изпъшка, докато изтръгваше ножа от масата. — Около обед. Тогава ще е готова.

Командир Дешай се върна след два дни. Докато гледаше как кавалерията се приближава към западната порта, Вейлин прецени, че числеността ѝ е може би една трета от онази, с която бяха тръгнали. Яздеха в разпокъсана формация, с две крила отстрани на колона от хора, теглещи каруци или пъшкащи под тежестта на големи вързопи. Докато се нижеха през портата, той видя, че лицата и на хората, и на войниците са почернели от пушек и посърнали от изтощение.

— Едва изминахме половината път през провинцията, когато се появиха тулите — докладва Дешай на Шо Цай. Беше слязъл от коня си в двора, за да отдаде чест на генерала, но нозете му бяха нестабилни, докато стоеше мирно, а гласът му пресекваше от умора. — Отначало бяха само няколкостотин и бързо ги прогонихме, но след ден те доведоха цяла орда от своите. Изгорихме всички посеви, които можехме, хвърлихме животински трупове в кладенците. Съмнявам се, че врагът ще събере много провизии от Кешин-Гол. Но това ни струва скъпо, генерале. — Той обърна уморен взор към хората си, много от които се свличаха на колене в момента щом слезеха от седлото. — Както сам виждате.

— Не бих могъл да искам повече, командире — каза му Шо Цай. Погледът му се плъзна към раздърпаните фермери, които оставяха вързопите си. Може би половината бяха мъже на по двайсет-трийсет години, а останалите — смесица от по-млади жени и няколко деца. — Само това ли са?

— Старите или предпочетоха да останат, или окапаха по пътя — отвърна командирът. — Повечето жители побягнаха директно на юг, пренебрегвайки предложенията ни за закрила. Нямам високо мнение за шансовете им в открита местност. Тулите не бяха в настроение да щадят никого. Намерихме даже деца… — Дешай се задави и лицето му потръпна, преди да се овладее и да се прокашля. — Извинете ме, генерале.

— Погрижи се за хората си — каза му Шо Цай. — А после си почини.

Командирът пак отдаде чест и се отдалечи с нестабилна крачка, за да вдигне хората си със заповеди да приберат конете в конюшните и да си почистят снаряжението.

— Е — каза Вейлин на генерала и кимна към осиромашелите фермери. — Значи няма повече провизии.

— Но има още усти за хранене. — Вейлин видя как някакво решение се мярна в погледа на Шо Цай. — Възнамерявам да превърна този град в гроб за сталхастите — каза той. — За да постигна това, той трябва да стане клопка, бойно поле, което не е обременено от безполезни усти и хора, които не могат да се бият.

Зрънце тревога се промъкна в сърцето на Вейлин, докато гледаше суровата решителност върху лицето на Шо Цай.

— Какво смяташ да правиш?

Част от безпокойството му вероятно пролича в гласа му, защото генералът отговори с къс, жлъчен смях.

— Че как? Да избия всички цивилни в Кешин-Хо, разбира се. Това ли очакваш да кажа? — Той поклати глава. — Варварският изток сигурно наистина е ужасно място. Не, милорд, намислил съм друг план.

— Трябва да кажа, че май предпочитам да вървя пеш.

Веждите на Ерлин се мръщеха със съмнение, докато гледаше през борда на баржата. Вейлин трябваше да признае, че изглежда невероятно, че баржите се задържат на повърхността, толкова бяха претъпкани с хора. Предимно жени, майки с деца и все още неомъжени дъщери. Мъжете бяха само старци и малко на брой. Големият северен канал стигаше крайната си точка на най-ниското ниво на Кешин-Хо и образуваше кръгъл залив, равен по размери на всяко средно голямо пристанище, което Вейлин бе виждал в Кралството.

Безполезните усти в града се бяха струпали в плачещо, но иначе кротко множество на кея, мнозина се сбогуваха набързо през сълзи със съпрузите и синовете си, преди да се качат по рампите на баржите. Щом някоя баржа затънеше толкова, че водата да покрие бялата линия, нарисувана на корпуса ѝ, въжетата се освобождаваха и платната се вдигаха, за да започне пътуването си на юг.

— Не би изминал и няколко мили, преди разузнавачите им да те забележат — каза Вейлин на Ерлин. — А аз никак не искам враговете ни да прочетат това. — Той му подаде запечатана тръба за свитъци заедно с пропуска, подписан от Шо Цай. — Предполагам, че си скрил златото?

— В токовете на обувките и хастара на жакета ми — увери го Ерлин. — Ако някой бандит намери едното, надявам се да пропусне другото. Впрочем, мисля, че всеки минаващ разбойник ще си намери по-лесна плячка другаде — добави той, като посочи флотилията от тежко натоварени баржи.

Благодарение на слабия, но постоянен отлив на цивилни през последните месеци градът бе запазил само две трети от населението си отпреди кризата. Ето защо на борда на дългите баржи имаше достатъчно място, за да се поберат всички бежанци. Някои получиха право на избор, предимно мъже, които се смятаха за прекалено стари за военна служба, но не толкова немощни, че да са безполезни. Повечето от тях решиха да останат и Шо Цай ги организира в групи от носачи, които да разпределят провизиите и да пренасят ранените от стените, когато битката започне. Но за мнозинството заминаването бе предопределено от заповедта на генерала на Търговския крал и у никого не остана и капка съмнение какви ще са последиците, ако не се подчини. Въпреки това Вейлин намери покорството им за странно. Ако се бе опитал да направи подобно нещо в Северна кула или който и да било град на Обединеното кралство, това със сигурност щеше да доведе до хаос и яростни протести, ако не и бунт. Но тук хората се сбогуваха, колкото и сърцераздирателно да бе това, и безропотно се качваха на баржите, за да бъдат откарани на юг.

— Ако бях по-смел, щях да помоля да остана — каза Ерлин и срещна погледа на Вейлин със самообвинителна гримаса.

— А ако беше по-умен, вече да си заминал — изтъкна Вейлин.

— За момент ме бе обхванала самозаблуда, опасявам се. Представях си как се включвам в битката и отблъсквам дивашката орда, доколкото ми позволяват старите кокали, преди да срещна доблестния си край. Това би било чудесен епитаф, не мислиш ли?

— Имаш заповед от граничния лорд на Северните предели, като верен служител на Кралството, да поемеш на жизненоважна мисия, придружена с немалко опасности. Честно казано, срам ме е, че не пращам никой друг с теб.

— Значи да разбирам, че племенницата ти е отказала да си тръгне?

— И Семон също.

— Обикалял съм сам по тези земи дълги години, по време на мир и по време на война. Не се тревожи за мен, ще стигна до някое пристанище и ще намеря кораб.

Ерлин стисна тоягата си и тръгна към дъската, свързваща баржата с кея. Преди да се качи на борда, спря и рече тихо и замислено:

— Знаеш ли, принцесата каза, че аз ще съм последният от нас. Старите. Знаех, че трябва да има и други някъде по света, но бях виждал само нея. Тя ми разказа за събратята ни дълголетници, как един по един всички идвали да я търсят, пътували от далечни краища на света, за да чуят песента ѝ. Аз единствен се върнах, защото бяхме останали само двамата. Веднъж тя ми каза нещо. Не съм сигурен дали то има значение сред сегашните ни изпитания, но нещо ми подсказва, че има. Тя каза, че онова, което държи смъртта далеч от вратата ни, не е родено от черния камък, защото тя самата е била стара още преди първият камък да бъде изкопан от земята.

Усмихна се и сви рамене.

— Нещо, върху което да размишлявам по пътя, предполагам. — Цялото веселие се оттече от лицето му и той погледна Вейлин в очите. — Не умирай тук, братко — каза му, преди да се качи на баржата.

Вейлин гледаше как съдът се отделя от кея, за да се присъедини към редицата баржи, и скоро мина под гигантската желязна решетка, пазеща входа на пристанището. Решетката се спусна веднага след като и последната баржа потегли, с дрънчене на вериги и стържене на желязо. Когато се удари във водата, вдигна висока вълна, която накара малкото останали баржи да се заклатят на котвените си въжета.

— Тулите няма ли да се опитат да блокират канала? — попита Вейлин Шо Цай.

— Командир Дешай ме уверява, че никога не биха могли да изминат разстоянието навреме — отвърна генералът. — Пък и защо им е, след като имат толкова много други бежанци, с които да се забавляват в Кешин-Гол?

Шо Цай извика сина си и той се приближи забързано и застана мирно.

— Генерале!

— Изгори тези. — Шо Цай посочи към поклащащите се баржи. — Всяка възможност за отстъпление, колкото и да е несигурна, може да отслаби решимостта на мъжете.

— Веднага, генерале.

— Мислех си, че би могъл да го повишиш вече — каза Вейлин, когато младшият офицер се отдалечи забързано, като крещеше заповеди към Червените разузнавачи. — В края на краищата той върши работата на капитан.

— Войник е от няма и две години — отвърна Шо Цай. — Търговският крал е постановил, че са нужни поне пет години служба, преди да може дори да се помисли за повишение.

— Още ли спазваш подобни неща? Дори сега?

— А ти отхвърляш ли повелята на своята кралица само защото времената са смутни?

— Не, но ще се постарая да намеря простор за интерпретации.

— Братко! — Вейлин се обърна при вика на Ам Лин и видя каменоделеца да бърза по кея. — Мелодията — каза той и спря, беше се намръщил. — Промени се.

— Колко са?

— Виж сам. — Шо Цай отстъпи от далекогледа и даде знак на Вейлин да заеме мястото му. Като надзърна през уреда, той бе поразен от чистотата на образа — неотклонно приближаващите се ездачи изглеждаха толкова близо, че можеше да различи детайлите по броните им. Вейлин хвана триножника и плъзна далекогледа по редиците на сталхастите, като си отбелязваше грижливо знамената, които виждаше.

— Преброих шест различни скелда — каза и спря изненадано далекогледа, когато той падна върху познат символ: ястреб с разперени криле. — Общо над трийсет хиляди души, бих казал. Сред тях и Остра — добави, обръщайки се към Луралин.

Тримата с Ам Лин се бяха качили на високата кула, издигаща се в центъра на града, за да видят пристигането на сталхастите. Далекогледът, гигантско съоръжение от тръби, много по-голям от всеки, който Вейлин бе виждал, стоеше върху голям бронзов триножник по средата на гола площадка на керемиден покрив, отворена от всички страни. В резултат на това постоянният северен вятър духаше през стаята, брулейки хората вътре, и ги принуждаваше да разговарят на висок глас.

— Очаквах цялата орда — каза Шо Цай.

— Това е само авангардът — рече Луралин, чиито плитки се развяваха на вятъра. — Ще претърсят околността, ще избият всеки патрул, който пратите извън стените, и ще бдят за подкрепления от юг. Можете да очаквате цялата армия след около ден.

Вейлин повдигна въпросително вежда към Ам Лин. Каменоделецът, който все още усещаше ефектите от катеренето, търкаше някакво болящо място на гърба си, докато говореше.

— Не съм сигурен — каза той.

— За какво? — попита Шо Цай напрегнато. Фактът, че Ам Лин успешно ги бе отвел до Шерин, явно бе убедил генерала в ползата от неговата дарба.

— Песента говори за предстояща битка — каза Ам Лин. — И измама. Тук има нещо повече от разузнаването на една предна част.

Вейлин отстъпи встрани и каменоделецът долепи око до далекогледа, после изсумтя тихичко.

— Не ги виждам, но усещам поне един Надарен сред онези хора.

— Измама — повтори Луралин. — Може да е Сехга. Заблудата е нейна специалност. Но тя трябва да е в близък контакт с жертвата си, за да подейства. Не може да я праща надалеч.

— Тогава кой? — попита Вейлин.

— Някой, когото още не съм срещала. — Луралин сви безпомощно рамене. — Ако атакуват, ще е тази нощ. На открито народът ми се бие денем, но напада крепостите под прикритието на нощта. Освен това няма да атакуват на едно място. Трябва да очаквате поне три различни атаки, които вероятно ще започнат едновременно.

Шо Цай отиде до ръба на площадката и огледа намръщено града долу.

— Ще удвоим числеността на бойците по външната стена — каза той. — Господин каменоделецо, ти ще патрулираш по бойниците под охрана, за да определиш мястото на атака.

— Каквато и да е военната им хитрост, те все пак трябва да изкатерят стената — изтъкна Вейлин. — Кавалерията не може да атакува каменна преграда, висока двайсет стъпки. А те вече не разполагат с дарбата на Вариж, за да я срутят.

— Ще носят куки и въжета — отвърна Луралин. — А вероятно и стълби.

— Въжетата горят, стълбите също — каза Вейлин и срещна погледа ѝ. — Както и хората.

Тя кимна мрачно.

— Ще предупредя близнаците да са готови.

— Ами твоите собствени способности? — попита Шо Цай. — Доколкото разбирам, ти можеш да виждаш бъдещето.

— Виждам онова, което Истинският сън избере да ми покаже, а той ми показва както бъдещето, така и миналото. Но винаги е бил капризен. Опитвам се да го призова всяка нощ, откакто пристигнахме тук, но виждам само фрагменти, обикновено хаотични и безсмислени. Сякаш бъдещето е в постоянно движение. Това би могло да е хубаво. Ако изходът от битката е несигурен, поне имаме надежда.

— Пророчествата твърде често са лъжливи — отбеляза Вейлин. — Лъжат както пророка, така и вярващия.

— Ще продължа да се опитвам — обеща Луралин на генерала.

Той кимна и се отправи към стълбите.

— Лорд Вейлин, съберете своите отрепки и пазете зорко съюзниците ни.

— Черепи — заяви Вейлин и твърдостта в гласа му накара генерала да спре. — Не отрепки.

— Какво? — попита Шо Цай.

— Те решиха да се нарекат Черепите — обясни Вейлин. — Смятат, че вече са мъртви. Войниците обичат своите прякори, а сега те са такива. Войници. И ще съм благодарен, ако техният генерал се обръща към тях така.

Шо Цай срещна погледа му за момент, може би доловил някакво предизвикателство, но после изсумтя и тръгна да слиза от кулата.

— Стига да се бият, ще ги наричам както искат.

Луралин се забави за момент, преди да го последва, зареяла поглед към простора на Желязната степ на север. Далекогледът може да бе разкрил приближаването на народа ѝ, но за невъоръженото око хоризонтът си оставаше гол.

— Остраите винаги са били най-пламенните му привърженици — каза тя. — Странно, че би избрал тях да водят авангарда му.

— Скелтир Варнко се опита да ме убеди да си тръгна — спомни си Вейлин. — Предположих, че е по твое настояване.

— Не, действал е на своя глава. Той отдавна знае, че възходът на Келбранд вещае възможна гибел за сталхастите. Щом Мрачния меч те искаше, това не можеше да е на добро.

— И въпреки това остраите са дошли да изпълнят повелята на Мрачния меч.

— Мечтата да стигнем до Златното море се таи в сърцето на всеки сталхаст. Може би дори Варнко не е успял да ѝ устои накрая.

Луралин въздъхна тъжно и тръгна надолу по стълбите. Вейлин понечи да я последва, но спря, когато Ам Лин прошепна:

— Тя излъга, братко.

Вейлин се обърна и видя, че каменоделецът отново се взира през далекогледа.

— Какво чудесно нещо — каза той, поклати глава и отстъпи назад, за да плъзне възхитен поглед по уреда. — Какво ли не бих дал, за да го разглобя! Лещите трябва да са шлифовани с невероятна прецизност.

— Тя е излъгала? — попита Вейлин.

— О, не нас — каза Ам Лин. — Лъгала е себе си, за своите Истински сънища. Те са ѝ показали нещо много повече от фрагменти.

— Какво са ѝ показали?

— Нещо, което умът ѝ не може да възприеме. Поне засега. Но имам чувството, че за всички нас е важно тя да си го спомни час по-скоро.

29.

— Използвайте го само с ръкавици. — Вейлин подаде по едно малко шишенце на Норта, Елеса и Джукар. — Дори най-малката капка върху гола кожа може да е фатална. Освен това ми казаха, че не бива да го миришете, освен ако не искате да загубите обонянието си завинаги.

— Какво има вътре? — попита Норта и вдигна шишенцето към гаснещата вечерна светлина. Течността в него имаше плътността на обикновена вода и бе почти бистра, с жълтеникав оттенък.

— Не иска да ми каже — отговори Вейлин. — Но можете да сте сигурни, че всяка рана от острие или връх на стрела, покрити с това, без съмнение ще се окаже фатална. Помнете инструкциите. Стойте с Джукар. Той ще насочва прицела ви. Отрядът на ефрейтор Вей ще ви пази. Не хуквайте наникъде сами, колкото и съблазнително да ви се струва. — Тези думи бяха насочени към Елеса, която понечи да завърти очи и да му отговори, но забеляза строгостта в погледа му.

— Разбирам, вуйчо — каза тя.

Той ги остави при северната порта и отиде да намери Ам Лин на западната стена. От двете страни на каменоделеца стояха Алум и Семон, а зад тях в две редици бе строена цялата рота на Черепите. Вейлин поспря, за да оправи стойката и копията на неколцина, и изпита известно задоволство от овладения трепет, който видя върху повечето лица. Пълната липса на страх щеше да е по-притеснителна от откровения ужас. Противно на очакванията, никой не бе дезертирал при излизането има извън стените, макар той да подозираше, че това се дължи по-скоро на прагматично самосъхранение, отколкото на някакво чувство за дълг.

— Ефрейтор — каза Вейлин и спря пред мъжа, известен като Чо-ка.

Престъпникът се изпъна мирно и отдаде чест с добре отработен жест.

— Милорд!

— Знаеш ли заповедите?

— Да пазим живота на каменоделеца на всяка цена.

Стриктната официалност на тона и поведението му контрастираха с непокорния контрабандист, когото Вейлин бе видял в тъмницата, и това го накара да се зачуди дали в държането на мъжа няма скрита подигравка. Но като огледа внимателно вкамененото му лице, не забеляза нищо, освен воинска решимост.

— Точно така — каза Вейлин. — Ако той умре, градът също ще падне. Погрижи се хората ти да разберат това.

— Слушам, милорд.

— Каква мелодия имаш за мен тази вечер? — попита Вейлин, като отиде при Ам Лин до един от триъгълните зъбци на стената и се взря в сгъстяващия се мрак.

— Ниският тътен на приближаваща се буря — отвърна каменоделецът. Замисленият му поглед се плъзна от изток на запад и Вейлин забеляза как ръката му трепна върху дръжката на копието, което настояваше да носи. — От всички страни. Сталхастката беше права. Те няма да ударят само на едно място.

— Ами Надарените?

Ам Лин можа само да поклати глава.

— Те са там някъде, но що се отнася до способностите им… — Гласът му заглъхна и той сви извинително рамене.

Започнаха да чуват врага, когато здрачът се сгъсти почти до пълен мрак. Небето бе ясно, разкривайки полумесеца и необятен звезден простор, който по друго време щеше да е завладяващ, но мракът оттатък стените не издаваше никаква следа от сталхасти. Вместо това приближаването им бе оповестено от тропота на копита и странно музикалното дрънчене на множество бронирани ездачи в движение. Вейлин видя как Ам Лин се изпъна, когато шумът стихна, и главата му се завъртя рязко на запад.

— Какво има?

— Песента е най-силна там. — Ам Лин посочи към западната порта. Лицето му се сгърчи сякаш от болка и той добави съскащо: — В нея има наистина грозна нотка, братко.

— Стой тук — каза му Вейлин. — Пазете го добре — обърна се той към Алум, преди да прати един от Черепите да изтича да доведе Джукар, Норта и Елеса. На останалите заповяда да го последват и се отправи към западната порта. Тази част от стената се пазеше от редовни войски от градския гарнизон, все сурови на вид мъже с повече от една битка зад гърба. Намери командир Дешай на върха на малкия бастион с ромбовидна форма, в който се намираше портата; мъжът вече бе извадил меча си и се взираше в редица трепкащи светлинки на няколкостотин крачки от стените.

— Факли? — попита Вейлин, като се приближи до него.

— Така изглежда. — Набитият командир се потърка смаяно по широката брадичка, гледайки как пламват още факли, докато накрая около сто се поклащаха в тъмнината. — Не виждам смисъла. Камъкът не гори, а портата е от желязо.

Викове отекнаха по стената, когато поклащащите се факли сякаш запламтяха по-ярко и всяка се разрасна до голямо огнено кълбо. Щом светлината се усили, Вейлин успя да различи големи снопове от нещо, което приличаше на сплетени клонки от прещип или от храсти, всеки от които пламваше при докосването на някоя факла. Запалените снопове сияеха ярко само секунда-две, преди да бъдат скрити от гъст облак дим. Той се виеше и сливаше в плътна маса и фактът, че оставаше незасегнат от силния северен вятър, убеди Вейлин, че това, което вижда, не е естествено. Нечия невидима ръка управляваше тази миазма.

— Е, това усложнява нещата — отбеляза Норта, като застана до Вейлин, последван от Елеса и Джукар.

— Можеш ли да ги усетиш? — попита Вейлин следотърсача.

— Близо са — потвърди той и се намръщи безсилно, загледан в сгъстяващия се дим. — Но не достатъчно близо.

Още викове отекнаха над бойниците, когато димът се загърни, запулсира и се изду като жив. Докато се разпростираше, изсветля и образува неясни призрачни фигури, които се понесоха към стените. При приближаването си набра скорост и фигурите в него добиха по-ясни очертания, сякаш се носеха с подскоци по равнината с бърза, хищническа енергия. Виковете се усилиха и в тях се прокрадна паника, която бе само частично потушена от излаяните заповеди на Дешай, призоваващи за тишина. Самият командир изглеждаше само малко по-спокоен от хората си, очите му започнаха да се ококорват от ужас, докато гледаше бързо приближаващата се войска, и една-единствена дума се отрони от устните му с уплашен шепот:

— Вестителите.

Те бяха вече напълно оформени и се носеха озъбени към стените, всеки от тях голям колкото кон, на черни ивици и с очи, които сияеха като сребърни сфери.

— Това не са Небесните вестители! — извика Вейлин, когато нова паника плъзна по редиците. — Това са илюзии! Не могат да ви навредят!

Тези уверения обаче не подействаха на войниците, още повече че приближаващите се чудовища стигнаха до подножието на стените и почти без забавяне се покатериха на бойниците. Виковете се превърнаха в писъци, мъжете се люшнаха назад пред размаханите нокти и щракащите зъби на призраците и само за няколко секунди добре подредените роти потънаха в хаос.

— Стойте по местата си! — викна Вейлин на Черепите, като видя, че се разколебават и първата редица започва да отстъпва. — Димът не може да пробива брони!

Обърна се пак към стената и се изправи лице в лице с един тигър, който се подаде над ръба ѝ.

— Гледайте! — заповяда и се втурна към звяра. Тигърът се завъртя към него при приближаването му, раззинал уста за рев, който излезе като виещ полъх от задавящ дим. Гледката на уж плътните зъби и сърповидните нокти на котката породи у Вейлин моментно съмнение в безобидността ѝ, но бе прекалено късно да избегне сблъсъка. Той се оказа обгърнат от дима, ударите на тигъра бяха като силни пориви на вятър върху бронята му, но не го нараняваха. Призракът се разпадна, щом Вейлин размаха меча си, и останаха само лютиви чезнещи струйки дим.

— Виждате ли? — извика Вейлин на Черепите, които го зяпаха смаяно. — Това са призраци. Обикновени фокуси…

И млъкна, понеже Елеса се хвърли напред, изпънала лъка си — целеше се право в лицето му. Той моментално падна на колене и стрелата проряза въздуха над главата му. Като се завъртя, пред него изникна гледката на висок сталхастки воин със стрела, щръкнала от наличника на шлема му. Отровата на Шерин бързо свърши обещаното и воинът рухна върху камъните с пяна на устата, потръпна веднъж и замря.

Трупът бързо изчезна от поглед и друг сталхаст се покатери на стената, оголил зъби, издърпвайки се нагоре с помощта на желязната кука, забита в зъбеца. Като видя Вейлин, той посегна към сабята на гърба си, но миг по-късно се вцепени мъртъв, когато мечът на Ордена го прониза в гърлото. Вейлин изтегли острието и остави мъжа да падне, а после се огледа наляво и надясно и видя, че десетки сталхасти се катерят по стената. Бойниците вече бяха напълно забулени в дим и войниците се мятаха в него объркани и ужасени.

— Напред! — извика той на Черепите, като поспря, за да отсече ръката на друг сталхаст, подал се над стената. Видя как някогашните престъпници се поколебаха, някои все още смутени от димните тигри, които сееха хаос сред другите войници. Но после ефрейтор Чо-ка сведе копието си, извика кратка команда и се втурна напред. Черепите го последваха в безредна маса, забравили грижливо упражняваната тактика за отблъскване на нападатели с дисциплинирано настъпление в две редици. Въпреки липсата на ред бързината и яростта на атаката им бяха достатъчни, за да съборят от стената двайсетина или повече сталхасти още с първото мушкане с копията.

— Срежете въжетата! — извика Вейлин, като изрита една сталхастка от стената и разсече с меча си въжето, по което се бе покатерила. Яростни викове отдолу показаха, че поне десетина други в момента летят към земята. Скоро ги последваха още, след като Черепите се подчиниха на заповедта и всички въжета в обсега им бяха срязани само за секунди, макар че някои от тях бяха повлечени към смъртта си от последното отчаяно посягане на врага.

Лишени от възможността да изкатерят стената, сталхастите останаха в подножието ѝ, засипвайки бранителите горе с дъжд от стрели. Неколцина Черепи залитнаха назад, улучени в лицето или шията.

— Масло и камъни! — извика Вейлин на Чо-ка и той бързо организира група, която да изсипва кошниците с тежки камъни през стената, последвани скоро от съдържанието на няколко големи глинени делви с вряло масло. Виковете на ярост и болка отдолу показаха, че тактиката е успешна, а едно кратко надзъртане през ръба разкри, че сто или повече сталхасти бягат в мрака, оставили два пъти повече трупове и мятащи се ранени в подножието на стената.

— Портата! — Джукар изникна до Вейлин с лък в ръка. Посочи към подножието на бастиона. Цялата структура вече бе почти изцяло обвита в дим и призрачните тигри продължаваха да нападат бойниците и от двете страни. Вейлин не виждаше нито следа от командир Дешай.

— Повече от един са — добави Джукар и се отправи към най-близкото стълбище. Вейлин извика на Чо-ка да останат на място и го последва с Елеса и Норта по петите. Високият тунел, водещ към вътрешността на бастиона, бе толкова изпълнен с дим, че Вейлин не можеше да различи какво става вътре. Той също гъмжеше от призрачни тигри — стена от озъбени котки, до които малцина от стоящите наблизо войници имаха желание да припарват.

Вейлин наостри уши за звука на търкалящи се колела, който да му подскаже за приближаването на таран, достатъчно голям да разбие портата, но чу само врявата на битката и паническите викове отгоре. Тъкмо се канеше да помоли Джукар за напътствия, когато мъжът просто потъна в една димна стена с вдигнат лък. Вейлин се сепна инстинктивно от един хвърлил се към него призрачен тигър, после събра кураж и последва следотърсача в мъглата. Тя бе толкова гъста, че можеше да вижда само на стъпка пред носа си, гърлото му пареше от лютивия дим и го караше постоянно да кашля. Той измина десетина крачки, после се дръпна рязко встрани и се блъсна в стената на тунела, когато нещо бързо и твърдо обърса раменния предпазител на ризницата му. Димът наоколо потрепна и въздухът се изпълни с жуженето на множество стрели.

Вейлин се приведе и продължи напред със сълзящи очи, мъчеше се да види нещо през виещата се гадна на вкус мъгла. Изсъска, когато една стрела остави плитка резка върху опакото на ръката му, после трепна, когато друга рикошира в тухлите на сантиметри от главата му. Отдясно се чу бръмченето на тетива, последвано от звука на стрела, срещаща метал. Той чу как Джукар изруга, преди да стреля отново, и този път се разнесе силното тупване на стрела, намерила плът.

Димът веднага взе да оредява, виещите се котешки сенки избледняха до къдрави струйки и пред погледа му се появи портата. Тунелът зад нея бе пълен със сталхасти, с група стрелци отпред, които се целеха с лъковете си през малките пролуки в желязната решетка. На портата бе облегнато тялото на млад мъж, притиснал окървавеното си лице към една от пролуките, със стърчаща от рамото му стрела. До него стоеше яка жена с кожени доспехи, съвсем жива, беше се вкопчила яростно в портата. Кръв капеше от носа ѝ, а лицето ѝ трепереше от напрежение. Желязото под пръстите ѝ сякаш сияеше, омекваше и се свиваше.

„Лекис — беше казала Луралин — умее да борави по специален начин с метала.“

— Убий я! — извика Вейлин на Джукар, обърна се и видя, че следотърсачът се е свлякъл до стената с една стрела в крака и друга в рамото. Като видя как яката жена изтръгна парче сияещо желязо от решетката, Вейлин измъкна един метателен нож от ботуша си и го запрати към нея. Хвърлянето бе добро, но жената явно не бе чужда на битките — дръпна глава настрани и ножът прелетя през решетката, отрязвайки част от ухото ѝ. Тя извика и се вкопчи отново в портата. Металът засия и почна да омеква, сякаш се намираше в сърцевината на топилна пещ.

Стрелите на сталхастите последваха Вейлин, когато той се втурна през тунела към Джукар, вдигна падналия му лък и посегна към колчана му. Преди да успее да сложи стрела на тетивата, две стрели изсвистяха покрай него, и двете майсторски насочени, така че да намерят дупките в решетката. Едната улучи Надарената в бедрото, а другата в корема. Този път ефектът от отровата на Шерин бе по-зрелищен. Кръв изригна от устата на жената в голямо алено цвете и тя се затърчи толкова яростно, че Вейлин можеше да чуе пукота на чупещите ѝ се кости. После тя сякаш се спихна и се свлече до желязната преграда, а ръцете ѝ изпуснаха полустопения метал.

Бързо последваха още стрели и повалиха трима от стрелците на сталхастите. Но имаше предостатъчно други, които да заемат местата им, и Вейлин се приведе, за да избегне новия залп.

— Вярата да те вземе, братко, излизай оттам! — отекна силно гласът на Норта. Вейлин погледна назад и видя Норта и Елеса, приклекнали от двете страни на входа на тунела, да пускат стрела след стрела с характерната за тях бързина и точност. Чувството му за неотложност бе допълнително подсилено от Луралин, която се приближаваше през двора оттатък, с Надарените близнаци от двете ѝ страни и Червените разузнавачи в плътна формация зад тях.

Вейлин хвана Джукар през гърдите и го повлече към изхода. Норта и Елеса продължаваха да косят сталхастките стрелци и идеално насочените им стрели образуваха стена от потръпващи, почервенели от отровата трупове, които пречеха на другарите им да заемат тяхното място. Вейлин издърпа Джукар от тунела точно когато близнаците стигнаха до него, вдигнали ръце. За щастие ревът на огнената струя, която пратиха в тунела, бе достатъчно силен да заглуши писъците на хората вътре. Близнаците продължиха да изливат огън в бастиона, докато не клюмнаха от изтощение, при което пламъците стихнаха и разкриха почернелия тунел и решетката, нашарена с остатъчни огнени точици, но за щастие все още цяла. Тунелът зад нея бе застлан с овъглени димящи тела.

— Отнесете го в храма — каза Вейлин и предаде Джукар в ръцете на двама Червени разузнавачи. — Вземете и тях — добави и кимна към близнаците.

— Тук все още се води бой — каза Килен, олюля се и избърса кръвта от лицето си.

Вейлин се отдръпна, за да огледа стените горе. След като призрачните вестители бяха прокудени, войниците на Търговския крал бързо си възвърнаха дисциплината. Няколко групички сталхасти, успели да се укрепят върху бойниците, бяха нападнати яростно от всички страни, а десетки арбалетчици се втурнаха да запушат пролуките по стената.

— Можем да издържим и без вас — каза Вейлин на Килен. — По-добре си пазете силите.

— Те атакуваха също от север и от югоизток — каза ефрейтор Вей, докато Разузнавачите отнасяха изпадналия в безсъзнание Джукар. — Завзеха голяма част от стената край северната порта, но генералът поведе контраатака и ги разчисти напълно.

Викове привлякоха вниманието на Вейлин отново към стената. Войници мушкаха с копията си във въздуха и крещяха в бесен триумф, тъпчейки с ботуши телата на сталхастите. Само една групичка нападатели продължаваше битката, тъмен куп от бурно непокорство сред морето от настъпващи копиеносци. Една позната фигура в центъра на мелето сечеше със сабята си наляво и надясно с дива енергия, сякаш безразлична към сигурната смърт.

— Върви с тях — каза Вейлин на ефрейтор Вей и кимна към оттеглящите се Надарени.

С Елеса и Норта по петите той се качи по стълбите на стената, прекрачвайки телата на нападатели и защитници, като поспря при вида на командир Дешай, лежащ мъртъв с върха на една сабя, забит дълбоко в шията му. Ръцете на командира бяха увити около гърлото на убилия го сталхаст, така че пръстите бяха потънали в плътта.

— Жалко — каза Норта. — Способен човек беше.

Усилване на виковете откъм края на бастиона накара Вейлин да продължи нататък и той видя, че познатата фигура е съборена на едно коляно — единственият оцелял сталхаст на стената. Бронята на Варнко бе надупчена от пет-шест стрели, а камъните под него бяха хлъзгави от кръв. В него обаче имаше останал достатъчно живот, за да изръмжи към войниците, докато се приближаваха, навели копия за смъртоносния удар.

— Спрете! — извика Вейлин, закрачи напред и махна на войниците да се отдръпнат. — Този човек е мой пленник.

Те го зяпнаха и жаждата за кръв и бойната им ярост се стопиха, останаха само обърканите им и изцапани лица.

— Стига сте зяпали! — сопна се Вейлин. — Погрижете се за ранените. — Посочи падналите наоколо, повечето от които бяха мъртви, но някои все още оставаха вкопчени в живота.

— Аз… — изграчи Варнко, когато войниците отстъпиха, — няма да… предам оръжието си… докато имам дъх в гърдите.

Вейлин приклекна до него и посегна да го подхване, за да му попречи да се катурне.

— И през ум не ми е минавало да го вземам.

Варнко се преви от болка и върхът на сабята му изстърга по камъка, когато се опита да се подпре. Вейлин го хвана, преди да е паднал, и го подпря на близкия зъбец.

— Шерин е тук — каза му. — Тя ще те излекува, както излекува момчето ти.

Варнко изпръхтя и кръв изби на устните му.

— Момчето ми… предпочете… да ме мрази — рече той с накъсано хъхрене. — Каза, че съм му отнел… славата… да загине в битка. — Оголи почервенелите си зъби в усмивка. — Неблагодарен малък… шибаняк, а?

— Да, наистина е неблагодарен. Ела. — Вейлин даде знак на Норта да се приближи и се приготви да вдигне скелтира. — Ще те отведем при нея.

— Не! — Варнко отблъсна ръцете му. — Не… опетнявай смъртта ми.

В погледа му имаше свирепа решимост, но Вейлин можеше да съзре в него и молба. Скелтирът на скелда Остра молеше да му позволят да умре.

— Както искаш — каза Вейлин и махна на Норта да отстъпи.

Тялото на Варнко се отпусна върху камъка и той изпъшка от усилието да сложи сабята на коленете си.

— Това — каза той и плъзна пръст по многото щръбки и драскотини по извитото острие — принадлежеше на баща ми… Той не беше скелтир… умря прекалено млад, за да отправи предизвикателство… Но пък аз… изглежда, живях твърде дълго.

Хвърли поглед към телата, осеяли стената.

— Ех, моят скелд. Виж… в какво ни превърна той. Някога бяхме велики… а сега сме само фанатичната армия на един луд…

— Защо? — попита Вейлин. — Защо го следвате? Ти знаеш, че той не е бог.

Очите на Варнко се замъглиха и главата му се люшна към равнината оттатък бойниците.

— Трудно е да устоиш на… съблазънта на Златното море. Въпреки всичките ни вражди… сталхастите са обединени… от стомана. А той ни обеща… такава слава. Поне за това… не излъга.

Погледът на скелтира се плъзна обратно към Вейлин и очите му се избистриха, когато призова последните си остатъци от сила.

— Синът ми… се унижи пред онзи измамник — изпъшка той и потрепери от усилието да говори. — Молеше за прошка за… слабостта на баща си. Сега той стои… неотклонно до Мрачния меч… неговото най-вярно псе. Това… — Той стисна дръжката на сабята и се опита да я вдигне. — Не е… за него. Аз ти дадох чудесен… дар. Сега те моля да ми се отплатиш със същото. Намери подходяща десница… която да държи това. — И треперейки побутна сабята към Вейлин.

— Ще го направя — обеща той и посегна да докосне с пръсти дръжката. — Скелтир — добави и се примъкна по-наблизо. — Трябва да знам колко хора с Божествената кръв има Мрачния меч. Какви са дарбите им?

— По-големи… — Варнко оголи пак алените си зъби — от обикновен дим, приятелю…

Главата на скелтира клюмна за последен път и последният му дъх опръска с червени капчици ръката на Вейлин.

— Елеса — каза той, като стана и вдигна сабята.

— Вуйчо? — Тя изгледа любопитно оръжието, когато той ѝ го протегна с дръжката напред.

— Едно време майка ти имаше нещо подобно, доколкото си спомням — каза ѝ Вейлин. — Този мъж помоли за подходяща десница, която да го държи. Мисля, че твоята е много подходяща.

Тя му се усмихна със стиснати устни и хвана сабята.

— Мама ме е учила да въртя меч — каза и се прокашля, за да изчисти гласа си от внезапната дрезгава нотка. — Но винаги съм била по-добра с ножа и лъка.

— И при нея беше така.

— Хайде да го изпратим в последния му път — каза Норта и кимна към трупа на Варнко. — Знаеш ли нещо за погребалните им ритуали?

— Не — отвърна Вейлин и вдигна поглед към равнината, където още тела осейваха земята, покосени от дъжд арбалетни стрели, докато са бягали. Не беше лесно да ги преброят, което го накара да заключи, че повечето воини от скелда Остра трябва да са загинали тази нощ. „Може би той е искал точно това — помисли си и погледна пак отпуснатото безжизнено тяло на Варнко. — Да им спести превръщането в онова, което ще направи от тях Келбранд.“

— Просто го хвърли при другите — каза той. — Мисля, че така би предпочел.

30.

Цялата войска на Мрачния меч се появи на северния хоризонт два дни по-късно. Огромната маса ездачи се приближи на миля от града, преди да се разгърне на изток и на запад и да вдигне лагери с размери на градове. Пехотата пристигна, когато денят клонеше към вечер, в неравни редици, които говореха за липса на военна дисциплина, също както и разнородните им брони и оръжия. Мнозина носеха ризниците и копията на загинали войници на Търговския крал, докато други бяха облечени в тъмни нагръдници и ризници със сталхастка направа.

— Спасените — назова ги Луралин. — Бивши занаятчии от могилите и жители на завладените земи, убедени в божествеността на брат ми.

— Явно не са достатъчно убедени, че да маршируват в подреден строй — рече Шо Цай. Тримата стояха на бастиона на северната порта и гледаха войската, докато тя продължаваше да се разгръща. Лагери се появяваха на югоизток и запад, подсказвайки, че градът скоро ще бъде обкръжен.

— Повечето са новаци във войнишкия занаят — отвърна Луралин. — Но не се заблуждавай, мнозина вече са вкусвали битка и всички с радост ще умрат за Мрачния меч.

— Общият им брой? — попита генералът.

— Моят народ не си пада толкова по броенето като твоя. — Тя сви извинително рамене. — Много са.

— Бих казал, някъде над шейсет хиляди — обади се Вейлин. — Заедно със сталхастите и тулите имаме срещу себе си армия от близо триста хиляди души.

— Преброихме над две хиляди вражески трупа след първата им атака. Но и ние загубихме почти толкова, докато ги отблъсквахме. — Шо Цай се спогледа с Вейлин, докато двамата обмисляха мрачната аритметика и стигнаха до едно и също заключение. Защитниците на града щяха да губят сили при всяка атака, докато врагът им остава силен.

— Армия с такива размери ще опустоши Северната префектура — каза генералът. — Може дори да застраши сърцето на кралството.

— Келбранд не се интересува от опустошения — рече Луралин. — Нито пък ще спре, преди да е завладял всички земи на Търговските крале. Армията му само ще расте с напредване на завоеванията. Където и да стъпи, той намира нови привърженици, нови Спасени, които да увеличат войската му.

— Значи трябва да го спрем тук. Или поне да обезкървим ордата му, така че да няма шанс срещу пълната мощ на армиите на Търговските крале.

— Това означава да убием по шестима от тях за всеки загинал от нашите — каза Вейлин. — Трудна работа.

— Но не и невъзможна. Виждал съм армии да се разбиват в далеч по-малко внушителни стени от тези. — Шо Цай се изправи и обърна острия си поглед към Луралин. — Брат ти няма да се бави, предполагам? Ще атакува тази нощ.

Тя кимна.

— Навсякъде, където може.

— Значи ще го посрещнем навсякъде. Лорд Вейлин, от този момент ви назначавам на мястото на командир Дешай. Вие ще поемете командването на всички полкове по западната стена. Погрижете се хората ви да разберат, че отстъпление няма да има. Всеки, който направи дори крачка назад, на сутринта ще коленичи пред палача.

— Този град е построен така, че да позволява многократни отстъпления. — Вейлин кимна към второто ниво на Кешин-Хо. — Знаем, че там навън има още Надарени. Ако външната стена бъде пробита…

— Тактиката ни вече се доказа като ефективна. Нашите собствени Благословени от Небесата ще се изправят срещу техните. Вие се съгласихте да се подчинявате на заповедите ми. — Очите му станаха твърди, когато се задържаха върху Вейлин, и той каза бавно и ясно: — Нито крачка назад.

Вейлин почувства силно желание да спори, да изтъкне, че Джукар е ранен и едва ли ще се възстанови в близките дни. За да усетят присъствието на Надарените на Мрачния меч, трябваше да разчитат на песента на Ам Лин, която обаче не бе толкова точна като следотърсача. „Тук ти не си Военачалник — напомни си той. — А и непоколебимата защита винаги си има достойнства.“

— Както заповядате, генерале — отвърна с тържествен поклон.

Както бе предсказала Луралин, нямаше затишие пред бурята, първите атаки започнаха по-малко от час след залез-слънце. Първо връхлетяха откъм източния фланг, десет хиляди или повече Спасени се изляха от мрака, за да щурмуват стените със стълби. Предупреден за атаката от Ам Лин, Шо Цай бе пратил допълнителни подкрепления в сектора. Вейлин чуваше врявата на битката дори от другия край на града и забеляза странна ритмична нотка сред какофонията.

— Бойни молитви — обясни Ереса. — Спасените ги пеят във възхвала на Мрачния меч, докато атакуват. — Изсмя се кратко и пресилено на нелепото поведение на бившите си другари и нагласи ризницата си. Ризницата бе сериозно видоизменена, за да пасне на дребничката ѝ фигура, но пак ѝ пречеше непрекъснато. Бяха я сложили при Черепите, докато Джила бе разположена на северния бастион, а брат ѝ — на източната стена. Луралин, по настояване на Шо Цай, оставаше на върха на втората вътрешна стена с Вариж и Червените разузнавачи. Вейлин се бе погрижил да не остави у ефрейтор Чо-ка никакви съмнения, че главната задача на Черепите е да пазят Благословените от Небесата сред себе си.

— Само не се приближавайте твърде много, когато тя използва дарбата си — посъветва ги той.

Битката на изток продължи близо два часа. Вейлин постоянно очакваше някой от наблюдателите, които бе сложил на покривите между тях, да дотича с вестта, че Спасените са пробили. Но когато все пак пристигна съобщение, то бе донесено от един от личните вестоносци на Шо Цай, набрани от Имперската съобщителна служба.

— Каменоделецът предупреждава за атака от запад, милорд — докладва мъжът, след като се закова на място и падна на едно коляно.

Вейлин тъкмо се канеше да попита кога да очаква нападението, когато иззад стените се донесе свистенето на множество стрели. Той посегна и хвана ръката на вестоносеца, когато мъжът понечи да се надигне от поклона си, така че стрелата, която щеше да сложи край на живота му, вместо това само забърса косата му.

Ниско приведен, Вейлин отиде до бойниците и рискува да надникне иззад един зъбец. Видя множество ездачи да галопират успоредно на стената, на по-малко от петдесет крачки разстояние. Докато яздеха, пускаха стрели от лъковете си с бързина и точност, които биха впечатлили дори еорилите. Преди един залп от стрели със стоманени върхове да го накара да се скрие, той успя да различи кожените доспехи на нападателите.

— Уведоми генерала, че сме атакувани от тулите — каза той на вестоносеца. Мъжът се поклони и се спусна по най-близкото стълбище, за да хукне през улиците.

— Спести си стрелите! — сопна се Вейлин на един арбалетчик, който се бе надигнал, за да стреля по ездачите. — Долу главите.

Гласът му отекваше над бойниците, докато той вървеше сред събралите се роти.

— Това не е нищо повече от дребна досада — казваше им, като се стараеше да срещне погледите на колкото може повече мъже. Умишлено не гледаше към малцината, които лежаха със стрели, забити в лицето или в шията. Отдавна се бе научил, че командването в битка изисква известно безразличие към такива гледки.

Дъждът от стрели продължи още минута и после отслабна. Вейлин рискува да надникне още веднъж през стената и видя, че тулите са спрели, образувайки няколко групи в рядък строй. Те подържаха стрелбата, докато тълпа от Спасени пехотинци, носещи стълби, се втурна през пролуките между тях. Беше невъзможно да се прецени числеността им, при положение че стрелите на тулите продължаваха да валят, но той видя достатъчно, за да разбере, че си имат работа с атака, равна по мащаби на онази срещу източната стена.

— Вдигнете арбалетите! — извика той и командата бе повторена от сержантите и офицерите по цялата стена. — При първия залп се целете в ездачите, а после снижете прицела към пехотата!

Нямаше достатъчно време заповедта му да стигне до ушите на всеки арбалетчик, но достатъчно от тях я чуха, за да пратят гъст облак от стрели към спрелите тули. Ездачи и коне падаха с десетки, групите загубиха сплотеност и се пръснаха, като по този начин попречиха на атаката на Спасените. Дъждът от стрелите им спря напълно и между приближаващата се към стената пехота и хората зад тях зейна пролука.

Вейлин видя как един арбалетчик презареди оръжието си с впечатляваща ефективност. Далекозападните арбалети се различаваха от онези в Кралството, имаха по-дълго тяло, което им даваше обсег, подобен на този на дългия лък. Мъжът сложи крак в едно стреме на мястото, където ложата се съединяваше с приклада, стиснал между зъбите си нова стрела, докато използваше и двете си ръце, за да изтегли тетивата и да я закачи за спусъчния механизъм. После вдигна оръжието, опря приклада в рамото си, сложи стрелата на тетивата и стреля с едно натискане на спусъка, преди моментално да започне цикъла отначало. Вейлин проследи стрелата, докато тя летеше към напредващите Спасени, и видя как един от онези със стълбите рухна на земята. Стълбата бързо бе вдигната от десетината негови другари, които се скупчиха в основата на стената, за да я вдигнат.

Вейлин вече чуваше бойните им молитви; думите бяха на сталхастки, който винаги режеше слуха, а ставаше още по-грозен, когато го крещи някое фанатично гърло. Офицерите заповядаха да се излива масло и да се хвърлят камъни, когато стълбите започнаха да се издигат, и скоро молитвите се смениха с писъци. Повечето стълби изпопадаха, когато арбалетчиците снижиха още повече прицела си, някои даже се надвесваха навън, за да стрелят право надолу към струпаните в подножието пехотинци. От половин дузината стълби, които останаха по местата си, три бързо бяха разсечени от сержанти с брадви, които следваха указанията на Вейлин да отсекат последните две стъпки от дървото. Спасените, опитали се да се покатерят по другите стълби, откриха, че и от двете страни ги засипват стрели. Само шепа хора успяха да се доберат до върха на стената, само за да бъдат моментално намушкани с копия и съборени. Скоро всички други стълби също бяха избутани, което означаваше, че втората вълна Спасени няма да има по какво да се катери, след като се измъкне от хаотично препускащите тули.

Макар и подложени на непрестанния обстрел на арбалетчиците, Спасените не се оттеглиха, а вместо това вдигнаха падналите стълби и се опитаха да подновят атаката си. През цялото време пееха безумните си бойни молитви и Вейлин видя, че някои продължават да мълвят думите дори когато лежат проводени и кървящи. Горещото масло свърши, но всяка рота бе обилно запасена с тежки камъни, взети от къщите на долното ниво. Вейлин се втурна по стената, като лаеше заповеди да хвърлят камъните, и скоро върху нападателите се посипа лавина от трошляк, която чупеше стълби и размазваше черепи. Дори тогава Спасените показаха видима неохота да отстъпят и се задържаха като голяма уязвима тълпа недалеч от стените: някои хвърляха по-малки камъни по бранителите на града, а други крещяха безразсъдни предизвикателства.

— Напомнят ми малко на онази кумбраелска паплач от Високата твърд — отбеляза Норта и пусна една стрела, която описа висока дъга и улучи зейналата уста на един крещящ Спасен. — Но те поне бяха така любезни да умрат тихо.

Вейлин бе намерил брат си и Елеса на мястото, където стената завиваше към северния бастион. Ако се съдеше по малкото останали в колчаните им стрели, те май бяха поработили славно тази нощ. Скоро двамата изхабиха всички стрели, освен отровните, като добавиха още няколко трупа към растящата грамада от мъртъвци. Спасените обаче продължаваха да стоят и да беснеят срещу омразните неверници по стените, макар Вейлин да забеляза, че в равнината зад тях вече няма тули. Той устоя на импулса да заповяда на арбалетчиците да спрат стрелбата. Макар че за момента тези хора не представляваха вече заплаха, Вейлин виждаше мъдростта в тактиката на Шо Цай. Изходът на обсадата в крайна сметка щеше да се реши от числеността и колкото повече убиеха днес, толкова по-малко щяха да имат срещу себе си утре.

— Да не би да искат да умрат? — зачуди се Елеса, клатейки глава, докато групата на Спасените се топеше.

— Може би — отвърна Норта с предпазлив шепот, обърнал поглед към северния бастион. — Или просто искат да отклонят вниманието ни от нещо друго.

Вейлин проследи погледа му и видя, че върху бастиона има някаква суматоха — в една от добре строените редовни роти, разположени там, внезапно настъпи хаос. Войниците от двете им страни изглеждаха незасегнати и той не чуваше никакви викове или напеви, които биха могли да означават атака. Въпреки това инстинктивно разбра, че гледа биещи се мъже. Тъкмо се канеше да извика на някой от Черепите да отиде да провери какво става, когато изпадналата в безредие рота бе погълната от ярка огнена вълна. Писъци разцепиха нощта, хора падаха и се търкаляха сред пламъците и войниците от двете им страни бяха изтласкани назад от жегата.

— Приготви си отровните стрели — каза Вейлин на Норта и хукна нататък по стената. — Елеса, намери Ереса и я доведи на северния бастион.

Бяха принудени да си пробиват път през внезапно загубила дисциплината си тълпа войници, чиито редици се сгъстяваха, докато отстъпваха от огнения ад, глухи за заповедите на Вейлин да се върнат в строя. Той намери офицерите и сержантите, които също се взираха ошашавени в пламъците, поглъщащи ротата върху бастиона, но все пак реагираха на властния му глас след малко здравословно крещене. С тяхна помощ редът бързо бе възстановен и Вейлин забърза между подравнените редици, за да намери на бастиона Джила. Жената бе паднала на колене и се взираше с покрусено и мокро от сълзи лице към димящите останки на ротата на няколко метра от нея.

— Трябваше да го направя — прошепна тя. Вдигна към Вейлин очите си, които молеха за разбиране. — Те просто започнаха да се избиват взаимно. Някои понечиха да се обърнат и срещу другите войници. Трябваше…

Вейлин потисна напъна си за повръщане от силната воня на мъже, изпечени в броните си, и огледа касапницата, а Норта промълви едно име, което и двамата рядко изричаха:

— Кейнис.

— Какво? — попита Вейлин.

— Видях го да причинява същия хаос сред воларианците. — Лицето на Норта бе мрачно от нежелани спомени. — В деня, когато умря в онзи шибан храм. Той се изтощи докрай, за да спаси нас. — Веждите му се сбърчиха, докато продължаваше да оглежда сцената. — Трябва да е близо, за да подейства — добави и се обърна към Вейлин. — Достатъчно близо, че да ги вижда.

— Назад! — извика Вейлин на войниците около себе си. — Никой да не се показва над стената!

Дългите войнишки редици покорно отстъпиха, когато заповедта бе предадена по тях. Вейлин приклекна с Норта зад един от високите контрафорси, които бележеха най-външните точки на бастиона.

— Недей, братко — каза Норта, когато Вейлин започна да се промъква напред с надеждата да зърне нападналия ги Надарен. — Един поглед може да е достатъчен.

Вейлин се обърна при звука на тичащи нозе и видя как Елеса пристига начело на Черепите, с Ереса на опашката. Дребната жена веднага падна на колене до Джила и притисна насълзеното ѝ лице към рамото си.

— Чакай малко — каза Вейлин на Норта и отиде ниско приведен до Ереса. — Имам задача за теб — каза ѝ.

— Заедно сме успели да направим някои големи глупости през годините — каза Норта малко по-късно. Стоеше, опрял гръб в контрафорса, сложил стрела с отровен връх на полуизпънатия си лък. Лицето му бе напрегнато от противоречива смесица от решителност и дълбока неохота. — Но чак такава май не сме.

— Подобна сила би могла да разруши цялата ни отбрана — каза Вейлин. — Трябва да я ликвидираме, и то бързо.

Той се обърна през рамо към Ереса.

— Бъди готова — каза ѝ. — И не се колебай.

Нейната неохота бе само малко по-слаба от тази на Норта, тя стоеше пребледняла и с ококорени очи, но кимна и притисна ръка към ризницата на гърба му. Вейлин усети треперенето ѝ въпреки делящите ги метал и кожа. Пое си дъх, изправи се в цял ръст и излезе иззад контрафорса, за да застане напълно открит за всеки, чакащ оттатък стената. Премигна изненадано, като видя, че на земята пред бастиона няма врагове, макар че тъмната маса на готовата армия чакаше в сумрака по-нататък и остриетата и броните им улавяха лунната светлина. А после видя момчето.

Не можеше да е на повече от дванайсет, облечено в дрехите на граничния народ. Стоеше близо до мястото, където сиянието на факлите по стената чезнеше в сенчестата равнина. Като видя Вейлин, то сложи ръце на устата си и остър, радостен кикот отекна в иначе тихия въздух. Даже от това разстояние Вейлин можеше да види лудешкия блясък в очите му, радостното очакване, което съпътства получаването на нова играчка. Подскачайки от възбуда, то се стрелна напред, като продължаваше да се кикоти, вперило ясните си развълнувани очи във Вейлин.

Той усети как дарбата на момчето го пронизва като кама с тънко острие, потъва дълбоко в сърцевината му и поражда мигновен прилив на ярост. Тя започна като изгарящо зрънце в гърдите му, накара сърцето му да заблъска, а слепоочията му да затуптят. Вейлин ахна, усещайки как нещо като гнездо стършели изведнъж зажужа в главата му и спомени за всяка битка, която някога бе водил, потекоха през ума му в ослепителен порой. С всеки гръмотевичен удар на сърцето му той чувстваше болката и яростта на всяка получена и нанесена рана. Мечът бе в ръката му, макар че не помнеше да го е вадил. Усети как устните му се отдръпват и се озъбва, когато яростта се удвои и учетвори, докато го погълна целия. Светът се сви, превърна се в алена мъгла от неясни фигури, чийто вид пораждаше у него омраза и нужда… нужда да убива.

Той се съпротивляваше, бореше се да извика през мъглата всички спомени за радост и доброта, които можеше да събере. „Усмивката на Дарена, силата на Дентос, аспект Елера онзи ден в градината…“ Зрението му се избистри достатъчно, за да може да зърне Норта. Брат му стоеше, изпънал докрай лъка си, и се целеше оттатък бастиона. На лицето му обаче я нямаше дълбоката съсредоточеност на стрелец, готвещ се да пусне гибелна стрела. Вместо това Норта се взираше в момчето долу, вцепенен от ужас, и устните му мълвяха:

— То е още дете…

А после яростта отново го надви и върна света към онова подхранващо омразата състояние, озъбването разкриви отново лицето му и той се хвърли към брат си, изнесъл меча назад за смъртоносен удар…

Миг на най-чиста белота погълна света. Вейлин усети как гърбът му се извива в дъга, толкова силно, че по-късно се чудеше как гръбнакът му не се е прекършил. Пулсираща сила прониза сърцевината му и се вля в крайниците му и мечът се изплъзна от сгърчените му пръсти. Белотата помръкна и за кратката секунда, преди да рухне в мрака, той видя Елеса да се движи, сякаш през сгъстен въздух, да изблъсква Норта встрани и да изпъва лъка си, оголила зъби. В момента, когато пусна стрелата, всичко изчезна и Вейлин чу отчаяния вик на Норта, докато потъваше в чернотата.

31.

Събуди се с железния вкус на кръв в гърлото и болката на пренапрегнати мускули. Давейки се, се претърколи на някакъв твърд под и изкашля топчеста червена маса. Още известно време се дави и повръща, докато киселият вкус в устата му не се разсея. Отпусна се по гръб и замига, докато сълзите му се разчистиха и видя орнаментираната решетка на тавана на храма.

— Ето, пийни.

Той премигна пак и видя Шерин да коленичи до него с чаша вода в ръце. Взе я и пи, отмивайки последните остатъци кръв от езика си. Изстена и седна, и трепна, когато сякаш всяка жила в тялото му закрещя протестиращо.

— Ереса не можеше да повярва, че си жив — каза Шерин. — Изглежда, ти си първият, издържал на докосването ѝ.

Вейлин огледа тялото си. Ризницата и ботушите му бяха свалени, но ризата и панталоните си стояха. Не виждаше явни рани, а и болката бързо заглъхваше.

— Ти ли…? — започна той, но млъкна, когато Шерин поклати глава.

— Този път не. Въпреки мощните конвулсии пулсът ти оставаше силен, така че изглеждаше вероятно да се оправиш и без моята помощ. На гърба ти има странен белег с формата на ръка, който подозирам, че ще носиш до края на живота си. Но иначе…

Тя млъкна, щом се чу паническо скимтене, стана и отиде до един войник, който лежеше на съседното легло. Очите му бяха превързани и той размахваше ръце, опитваше се да хване нещо и ломотеше почти неразбираеми искания жена му да запали фенерите.

Вейлин стана, докато Шерин успокояваше войника, слагаше го да си легне отново и шепнеше тихи уверения, докато той не се кротна. Вейлин огледа храма. Вече всички легла бяха заети, а по-леко ранените лежаха на одеяла върху пода, както бе лежал и той. Монасите и монахините шетаха между тях и на всяко лице имаше признаци на умора, които говореха за дълга и тежка нощ. Видя Чиен да държи неподвижно крака на някакъв мъж, докато един от лечителите шиеше дълбок разрез на бедрото му.

— Колко? — попита Вейлин.

Шерин погали по челото ослепения войник, отдръпна се и отиде до спретната купчина навити превръзки.

— Генералът заповяда вече да не водим сметка на жертвите — каза тя и в тона ѝ се прокрадна добре овладяна горчивина. — Явно е лошо за бойния дух.

Взе една кошница и започна да я пълни с превръзки.

— Време е да си направя обиколката. Трябваше да наредя на другите да чакат отвън. Племенницата ти беше особено досадна.

— Типично за нея. — Той посегна и взе кошницата. — Обиколката може да почака. Трябваш ми за нещо.

Джукар лежеше на койка в една от монашеските килии, кожата му бе оросена с пот, а очите му се взираха мътно във Вейлин. Превръзката на бедрото му бе чиста и нашарена с няколко точици кръв, но тази на рамото му бе тъмна и ноздрите на Вейлин потръпнаха при познатата миризма на гниеща плът.

— Значи си видял сметката на още един — каза следотърсачът и бледите му устни се извиха в усмивка. — Май все пак нямаш нужда от мен.

Вейлин предпочете да не му казва, че Надарения, когото бяха убили предната нощ, беше дете — вярно, лудо и жестоко, но все пак дете.

— Глупости — рече той и го докосна окуражително по ръката. — Нужен си ни повече от всякога.

После отиде до Шерин и понижи глас.

— Рамото му?

— Гангрена — потвърди тя. — Имах ефективен цяр против нея, но използвах повечето, за да излекувам момчето на сталхаста, а останалото през последните няколко дни. Изпробвах няколко заместителя, но никой не върши толкова добра работа.

После разбра какво има предвид и килна глава.

— Искаш да го излекувам. — Нададе къс смях и поклати глава. — Заповядваш на онази престъпница да ме зашемети, ако се опитам да използвам дарбата си — не лъжи, тя ми каза, че е тук точно с тази цел, — а сега това. Защо?

— Защото се съмнявам, че този град ще има шанс без него — отвърна Вейлин с простичка искреност; знаеше, че само тази тактика може да я спечели.

Тя въздъхна и кимна.

— Добре, чакай отвън. Няма да отнеме дълго…

— Има и още нещо — прекъсна я Вейлин, когато тя тръгна към леглото. — Той е Надарен.

— Знам.

— Нещо винаги се връща. Плетача ми го каза веднъж. Всеки път, когато излекувал някого, той му давал частица от себе си в замяна. Докато дойде време да се разделим, той беше може би най-могъщият и опасен жив човек. Ако излекуваш този тук, вероятно вече няма да имаш само една дарба.

Тя спря, скръсти ръце и се взря настойчиво в разтрисания от треска Джукар.

— Защо ми го казваш? — попита тихо.

— Трябва да направиш този избор доброволно — каза ѝ той. — Като си съвсем наясно с последствията.

— След като вече си ми казал какви ще са последствията, ако не го направя. С теб винаги е така, само трудни избори. — Тя отпусна ръце, отиде до леглото, седна и хвана ръката на Джукар. — Чакай отвън — повтори.

— Ти си жив. — На дребничкото лице на Ереса бе изписано удивление, докато очите ѝ го оглеждаха от глава до пети.

— Така изглежда — отвърна Вейлин.

— Нали ти казах — каза Елеса и се приближи да прегърне вуйчо си. — Няколко искрици не биха могли да му видят сметката.

Вейлин видя на лицето ѝ най-вече облекчение, когато тя отстъпи назад, но също и нова сянка зад очите ѝ, която я нямаше преди. Вината, предположи той, е била рядко чувство за нея досега.

— Момчето? — попита я.

— Пъргаво дребно копеленце, стрелата само го одраска. — Тя сви рамене и се насили да се усмихне, но усмивката ѝ не трая дълго. — Е, това стигаше.

— Братко. — До Елеса се приближи Норта и Вейлин видя дълбокия срам на лицето му, по-голям дори от онзи след най-пиянските му изстъпления. — Аз…

— Всичко свърши — каза му Вейлин. — Ако имаме поне малко късмет, няма да се налага да го правим отново.

— Никога никой не остава жив — промълви Ереса, която продължаваше да зяпа Вейлин и в очите ѝ дори се прокрадна страх, преди Луралин да се прокашля многозначително. — Моите извинения, милорд. — Ереса се поклони, имитирайки недодялано далекозападния етикет.

— За какво? — Вейлин я хвана за рамото и я вдигна. — Ти направи каквото ти заповядах.

Семон пристъпи напред с доспехите и оръжията на Вейлин в ръце, а Алум стоеше отстрани и се мръщеше леко укорително.

— Поемаш много рискове — каза той, докато Вейлин си слагаше ризницата. — Едва ли ще открия децата ни, ако си мъртъв.

— Можеше да си тръгнеш — напомни му Вейлин, докато премяташе портупея си през рамо. — Да продължиш търсенето сам. Както съм ти казвал неведнъж, нямаш никакви задължения към мен.

— И двамата знаем, че не е вярно — отвърна мореската. — А аз все още вярвам на думата на братовчедка си.

Изпънаха се като един, когато през двора на храма отекна жалният, но еклив звук на множество сигнални рогове, тръбящи заедно.

— Атакуват посред бял ден — каза Вейлин и се обърна към Луралин. — Брат ти е сменил тактиката.

— Не — каза Ам Лин, присвил очи и наклонил глава във вече познатата поза, която говореше за нова мелодия в песента му. — Това не е атака.

— Какво друго може да бъде? — зачуди се Норта.

— Преговори — отвърна Луралин с тъжна въздишка. Пое си дъх и тръгна бързо към вратата на храма. — Брат ми иска да поговорим.

Келбранд Рейерик, местра-скелтир на сталхастите и Мрачен меч на Невидимите, яздеше сам към северната порта. Не носеше шлем, но бе облечен в неукрасена чисто черна броня, която улавяше светлината на пладнешкото слънце и по емайлирания метал нямаше нито едно петънце или драскотина. Зад гърба му стоеше неговата армия, тъмна линия от облечени в стомана хора и коне, която се протягаше на миля и в двете посоки. Цялата армия пееше молитви, докато той се приближаваше, и Вейлин забеляза как смаяният поглед на Луралин се плъзга от редиците на тулите към сталхастите.

— Значи вече всички са негови — рече тя. — Мрачния меч управлява без възражения и без пречки.

Тя яздеше на белия си жребец отляво на Шо Цай, а Вейлин яздеше Дерка отдясно. От начина, по който животното отмяташе глава и постоянно се опитваше да премине от тръс в галоп, Вейлин разбираше, че дългото затворничество в конюшните на гарнизона не му се е отразило добре.

Шо Цай вдигна ръка, за да ги накара да спрат на разстояние малко под един изстрел с лък от стените. Гъста редица арбалетчици бяха наредени по бойниците, готови да пуснат неизбежен и смъртоносен дъжд по сигнал на генерала.

Келбранд спря коня си току извън обсега на арбалетите, така че между тях оставаха не повече от десет крачки. Изражението му бе в подчертан контраст с понякога язвителната и често многознаеща физиономия, която Вейлин бе започнал да презира. Сега той изглеждаше досущ като сериозен решителен воин, с неохотната искрица в очите, която вероятно трябваше да създаде впечатление за човек, изправен пред страшен, но необходим дълг.

Напяваните молитви заглъхнаха, когато Келбранд вдигна ръка, и над армията му в миг се спусна пълна тишина.

— Малко конче — каза той на Луралин и думите му бяха отсечени, сякаш за да ги лиши от всякаква издайническа нотка, но въпреки това звучаха дълбоко емоционално. — Добре ли си?

— Не — отвърна тя с глас, предрезгавял от несдържана болка. — Брат ми полудя и изби сума ти хора, въобразявайки си, че е бог. Така че не, Келбранд, не съм добре.

Вейлин видя под маската на Келбранд да се мярва нещо, лека промяна в очите му и издуване на бузите му, което би могло да означава истинска болка или гняв. Но то изчезна почти веднага и маската на решителния воин се върна отново.

— Толкова много години — каза той и гласът му бе изпълнен със съжаление, което Вейлин знаеше, че е съвсем фалшиво — ние двамата разполагахме само един с друг. Единствената любов, която познавах, бе любовта към сестра ми. Какво съм направил, че да те тласна толкова далеч от мен? Да те пратя в това — той затвори очи за секунда и издиша треперливо — състояние на предател ска ерес.

— Всичко — каза тя. — Всяко твое действие, след като докосна камъка, ако не и преди това. Аз съм, каквато съм, защото ти ме направи такава. За да оцелее светът, трябваше да стана твой враг.

— Не мога да приема това. — Той вдигна ръка и я простря, за да обхване величието на своята армия. — Виждаш тук хиляди хора, спасени пред моя взор. Никой не е извън вниманието на Мрачния меч, всички могат да бъдат събрани в прегръдката на Невидимите. — Той протегна ръка към нея, с разтворени пръсти, като че ли искаше да я хване. — Дори жената, която сега наричат Предателката. Сред нашия народ вече е проклятие да се изрича името ти, това се смята за нещо долно и неприлично. Но аз няма да търпя такова нещо, Луралин. Няма да те оставя неспасена. Ела с мен. Недей да се петниш повече сред тези окаяници.

— Защо разиграваш този фарс? — попита Вейлин. — Не може да не знаеш колко е прозрачен той за нас.

За миг лицето на Келбранд потръпна от ярост, но той продължи да държи ръката си протегната към Луралин. Когато заговори пак, заговори на сталхастки, с мек, умоляващ глас. Единственият отговор на Луралин бе поклащане на глава, след което тя избърса сълзите от очите си.

Келбранд въздъхна и свали ръката си, преди да хвърли малко кисел поглед към Вейлин.

— Както виждам, наемният убиец на Огнената кралица е още жив. Ти изигра своята роля, Крадецо на имена. Защо не си намериш някое спокойно кътче, където да умреш?

— Ако желаеш смъртта ми, предизвикай ме — отвърна Вейлин. — След като вече нямаш поборник да се бие вместо теб.

Келбранд се засмя на подигравката.

— Все още не усещам песен в теб, така че си оставаш недостоен. Мисля да оставя на Бабукир да те убие, след като си изтърпи наказанието. Генерале — обърна се той към Шо Цай, — да не би този чуждестранен варварин вече да говори от твое име?

— Думите му са си лично негови — отвърна Шо Цай, — а моите принадлежат на Търговския крал.

— Значи си човек на дълга и като се има предвид колко добре се биха войниците ти, достоен за моето уважение. — Той се поклони в седлото и Шо Цай отговори на жеста му с явна неохота. — Ето защо искам да те помоля да изпълниш дълга си — продължи Келбранд — и да отведеш хората си оттук. Гарантирам ви безопасно пътуване чак до южната граница на Северната префектура. Можете да вземете със себе си оръжията и знамената си, в знак на чест.

Лицето на Шо Цай остана безстрастно, но той повдигна вежда.

— Просто така ще ни оставиш да си тръгнем? Като войник, ми се струва, че това противоречи на всякаква военна логика.

— Той загуби прекалено много Благословени от Небесата в битките с нас — каза Вейлин. — И иска да запази останалите за завладяването на Търговските кралства. — Усмихна се предизвикателно на сталхаста. — Нали така?

— Не позволявай на този чуждестранен измамник да те поведе към гибел, генерале — каза Келбранд, без дори да хвърли поглед към Вейлин. — Този град ще падне. Знам, че си наясно с това. Нямате достатъчно хора, за да ми попречите, и съпротивата ви тук няма да донесе на Достопочтеното кралство нищо, освен смъртта на войници, които то не може да си позволи да загуби. Разбираш ли, на мен ще са ми нужни войници. Когато завладея Достопочтеното кралство, някой ще трябва да поддържа реда, страховете на хората ще трябва да бъдат уталожени от мъже, които говорят техния език и познават обичаите им. Така те ще бъдат насочени в обятията на Невидимите. Човек като теб ще има високо положение в двора на Мрачния меч, ще води армии срещу южните кралства. Слава и известност ще са твоята награда и наградата на хората ти. Не си ли съгласен, че това е за предпочитане пред смъртта и позорния провал, което е единственото, което ги чака тук?

Шо Цай присви устни и насочи погледа си покрай Келбранд към армията зад него.

— Как е възможно — попита той — човек, чиито думи са толкова лишени от истина, че дори едно дете би го разпознало като измамник, да събере такава войска?

Келбранд сведе очи и маската му на искреност се смени с язвително примирение.

— Наистина ли ще ме накараш да го направя? — попита той, обръщайки се отново към сестра си. — Ти знаеш, че говоря истината, Луралин.

Ръцете на Луралин посегнаха към шията ѝ и тя свали през главата си една верижка. На нея имаше нещо като дълъг зъб, гравиран с някакви надписи.

— Ти ме излъга много преди да докоснеш камъка — каза тя и запрати верижката по него. Келбранд я улови и за миг в очите му припламна тъга, докато я оглеждаше.

— Исках в живота ти да няма страх — каза той. — И все още го искам. Ела с мен. Остави тези глупци на съдбата им.

— Сега тяхната съдба е и моя — отвърна тя и дръпна юздите, за да извърти коня си. — А ти вече получи отговора си.

После препусна в галоп обратно към града, последвана от Шо Цай, който не виждаше смисъл да се бави за официално сбогуване.

— Знаеш ли, ти наистина трябваше да докоснеш камъка — каза Келбранд на Вейлин, докато той се готвеше да пришпори Дерка след другите. — Не казвам, че щеше да имаш някакъв шанс — продължи и познатата усмивка се върна на устните му, — но това щеше да направи цялата работа много по-интересна.

— Ще те потърся на стените — увери го Вейлин. — Или прекалено те е страх…

Думите му бяха погълнати от внезапно подновените молитви на армията. Вейлин видя как бойците размахват копията и сабите си във въздуха в ритъм с напева. Скоро погледът му бе привлечен нагоре от висок тъмен силует, появил се над множеството. Приличаше на кула на замък, но с по-назъбени очертания, и растеше, докато се приближаваше. Пред погледа на Вейлин още две кули изникнаха от пладнешката мараня от двете страни на първата, а след тях още и още.

Скандиранията на армията станаха неистови, докато кулите се приближаваха, и редиците се разтвориха, за да разкрият впрягове от по петдесет вола, които ги теглеха през равнината. Огромните им колела сигурно оставяха дълбоки бразди. Вейлин видя как светлината заигра по страните на кулите, не с мътната лъскавина на дърво, а с яркия блясък на желязо.

— Да не би да си въобразяваше — извика Келбранд над вече животинския рев на войската си, — че няма на какво друго да разчитам, освен на Божествената кръв?

За миг през ума на Вейлин пробяга мисълта да изтегли меча си, но разстоянието между тях бе прекалено голямо. Сталхастът щеше да има време да избегне атаката, а Вейлин знаеше, че уменията на Келбранд са предостатъчни, за да отбива нападите му, докато армията се втурне напред.

Така че нямаше какво да направи, освен да погледне Келбранд в очите и да извика:

— Ти накара едно дете да докосне камъка и ни принуди да го убием! Ще си платиш за това!

После извъртя Дерка и препусна към града. Смехът на Мрачния меч, чуващ се дори над фанатичната врява, го преследва чак до портата.

— Железните кули няма да горят.

Шо Цай не реагира на думите на Вейлин, а продължи да се взира в кулите. Бяха общо дванайсет и ги теглеха дълги волски впрягове, които бавно, но неумолимо напредваха през равнината. Когато се приближиха, стана ясна конструкцията им: всяка се издигаше на осемдесет стъпки и стените ѝ се състояха от припокриващи се листове ковано желязо. Луралин ги обяви, с тон на ужасено възхищение, за най-забележителните съоръжения, излезли някога от работилниците на сталхастките могили.

— Трябва да са му отнели поне година — каза тя. — Още една тайна, която е крил от мен.

Кулите бяха групирани по двойки, три от които вече бяха спрели в широка дъга на север. Вейлин знаеше, че на другите ще им трябва остатъкът от деня, за да заемат нужните позиции, покривайки всички подходи към града. След смрачаване щяха да започнат едновременна атака, като не дадат на защитниците възможност да съсредоточат силите си. Вейлин не виждаше никаква военна хитрост, която би им попречила да превземат външната стена.

— Оттеглете се на второто ниво, генерале — каза той. — Запазете силите ни. Те никога няма да успеят да прекарат тези чудовища през улиците на долното ниво.

— Това означава да дадем на врага лесна победа — изтъкна Шо Цай. — И да подхраним куража им, докато нашите хора се оттеглят посрамени.

— Посрамените мъже могат да намерят достойнство да се бият отново. Мъртвите не могат.

В погледа на генерала блесна предупреждение, но очакваното сурово напомняне за ранга на двамата бе предотвратено от Цай Лин.

— Ще разрешите ли да говоря, генерале? — попита дай-ло, като направя дълбок поклон.

Очите на Шо Цай се преместиха от Вейлин към сина му и се присвиха още повече.

— Какво има? — сопна се той.

— Железните кули няма да горят, това е вярно — каза Цай Лин. — Но мъжете в тях ще горят. Мисля, че… — Той млъкна и си пое дълбоко дъх. — Лорд Вейлин е прав, външната стена не може да бъде удържана, но пък не бива и да позволим на врага да постигне безкръвен триумф. — Посочи предимно празните къщи на долното ниво. — Не и когато можем да ги посрещнем с ад, роден от Небесните огньове.

32.

Останалите часове до залез-слънце бяха изпълнени с трескава работа — набързо сформираните работни групи разбиваха вратите и прозорците на всяка къща на най-ниското ниво. Къщите бяха натъпкани с всевъзможни запалими материали в добавка към различните мебели, оставени от евакуираното население. Керемидите бяха свалени от покривите, за да се оголят гредите, и всяка ненужна дъска и греда от къщите на второто ниво бе пренесена на долното, а на всеки уличен ъгъл бяха струпани купчини въглища. Когато това бе свършено, Вариж се залови за работа и с помощта на дарбата си събори грижливо подбрани сгради на различни кръстовища, за да създаде теснини. Той се оказа неуморен работник и само залиташе малко, когато подрони основите на последната къща и цялата сграда рухна в купчина от тухли и дърво.

— Още? — попита той Вейлин и избърса с един парцал обилно течащата от носа и очите му кръв.

— Мисля, че това стига — увери го Вейлин. — По-добре върви при господарката си и стой до нея. Тя ще има нужда от твоята закрила, когато се започне.

Младият Надарен кимна уморено, но с благодарност, и пое към второто ниво, като поспря само колкото да добави:

— Много пъти съм използвал тази дарба, за да може Мрачния меч да завладее някой град. Харесва ми чувството да я използвам, за да спася един.

После се усмихна уморено и се отдалечи, с решително, пък макар и малко нестабилно подтичване.

Всяка непокътната сграда бе щедро напоена с масло и в теснините бяха сложени допълнителни глинени съдове, пълни до ръба със запалителна течност, готови да бъдат счупени, когато му дойде времето. Въпреки дисциплината и енергията, с които войниците на Търговския крал вършеха тази работа, Вейлин бе благодарен за дългия летен ден, който задържа кулите на Мрачния меч, докато и последното масло не бе лиснато и повечето войници не се изтеглиха на втората стена.

Кулите започнаха бавното си приближаване към външната стена точно когато слънцето докосна хоризонта. Вейлин предположи, че Келбранд или някой остър ум в негово подчинение е изчислил точния момент, така че кулите да опрат рампите си в стените точно когато падне мракът. Вече не ги теглеха волове, а бяха бутани от хора. Дълга колона Спасени се точеше зад всяка кула и бутаха пръти, стърчащи от огромна греда. Докато бутаха, напяваха и изтласкваха тежките съоръжения напред в ритъм с бойните си молитви. Зад бутащите вървяха още сототици Спасени и пеши сталхасти. Спряха на повече от един изстрел разстояние от стените, но кулите продължиха да се приближават. Вейлин предположи, че пехотата ще се втурне напред, за да се покатери по кулите, щом те стигнат до стената и спуснат рампите си.

— Арбалети напред! — излая той. Макар че грамадата на най-близката кула прикриваше бутащите я хора и ги пазеше от директен обстрел, те все пак можеха да бъдат обстрелвани откъм фланговете. Той отиде в предния край на западния бастион и застана до арбалетчиците. Няколко Спасени паднаха при първия залп, предимно тези към края на гредата, но техни другари се втурнаха да заемат местата им и ритъмът на напева почти не бе нарушен.

— Знаете плана — каза Вейлин на арбалетчиците. — Когато ви останат само по две стрели, бягайте към второто ниво! Не се бавете!

Приведе се, когато една стрела полетя от върха на най-близката кула и стоманеният ѝ връх изтръгна искра, отскачайки от каменния контрафорс. На върха на всяка кула имаше сталхастки стрелци. За щастие дъждът от арбалетни стрели ги принуждаваше да се показват само от време на време от прикритието си, така че не можеха да видят добре колко слабо е отбранявана стената тази вечер. Около десет хиляди войници бяха разположени по бойниците със заповед да сноват насам-натам под различни знамена, за да създадат илюзията, че Шо Цай е решил да брани външната стена с всичките си сили. Имаха заповед да се оттеглят бързо на второто ниво, когато кулите стигнат на десет крачки от стените.

Вейлин намери Елеса и Джила да чакат на върха на стълбището, с Черепите струпани по стълбите долу. Килен чакаше с Червените разузнавачи близо до западната порта, а Ереса, чиито искри можеха да подпалят напоеното с масло дърво не по-зле от всеки пламък, бе заела позиция на юг с Норта и група подбрани войници.

— Малко остава — увери Вейлин младата Надарена и получи в отговор насилена треперлива усмивка. Онова, което бе направила снощи, явно още ѝ тежеше, но той бе впечатлен от отказа ѝ да му се поддаде.

— Помни — каза на Елеса, — не се колебай, ако забележиш някакъв признак за…

— Знам, вуйчо — прекъсна го тя. Нейната усмивка не трепваше, но бе не по-малко насилена. — Да убивам всеки, който ми се стори, че може да е Надарен. Повтори ми го достатъчно пъти.

Вейлин бе устоял на изкушението да включи Джукар в това начинание. Макар че следотърсачът вече бе напълно здрав благодарение на Шерин, Вейлин знаеше, че е прекалено ценен, за да го излага на риск. Беше сигурен, че обсадата няма да свърши скоро, независимо какви загуби нанесат на противника тази нощ, и бе също толкова сигурен, че Келбранд им е подготвил още изненади.

Глухият тропот на множество ботуши по камък оповести изтеглянето на десетте хиляди войници от стената. Черепите отстъпиха, за да позволят на арбалетчиците да се оттеглят. Те се движеха бързо, но Вейлин бе доволен от липсата на паника по лицата им. Той клечеше на върха на стълбището и гледаше как кулата се показва над стената. Секундите сякаш се разтеглиха, докато тя се приближаваше все повече. Стрелците на върха ѝ оглеждаха с явно смущение голите бойници долу и един сложи шепи на устата си, за да извика към недрата на кулата, но каквото и предупреждение да бе смятал да даде, то бе погълнато от тръбенето на рог.

Рампата се отдели от кулата и падна с трясък върху стената, отеквайки като спукана камбана, когато желязото срещна камъка. Сталхастите вътре се втурнаха вкупом напред, надигнали гласове в очакване на битка. Вейлин изчака първите неколцина да стигнат до стената, където спряха, озадачени от липсата на врагове. Съсредоточи погледа си върху най-близкия и запрати метателен нож в една пролука на бронята над бедрото му. Острието бе намазано с отровата на Шерин и предизвика вече познатия ужасен ефект. Когато воинът рухна в кратка и кървава агония, вик на ярост изригна от останалите сталхасти и те се втурнаха към Вейлин като отмъстителна сган.

— Хайде — каза той, обърна се и хукна към стълбите.

Докато се отдалечаваха от стената, Черепите се разгърнаха напред, а Вейлин, Елеса и Джила останаха в тила. Докато тичаха, войниците разбиваха с копията си всяко гърне с масло, което видят. Запалителната течност напояваше въглищата и правеше улиците хлъзгави. Щом стигнаха до един кръстопът на петдесетина разкрача от западната порта, Вейлин даде заповед и всички спряха. Джила моментално се обърна и вдигна ръце към преследващите ги сталхасти, изпълнили улиците зад тях — те се носеха разярени напред, в пълно неведение за капана, който щеше да бъде задействан.

Огън изригна от въздуха току пред разперените длани на Джила и две струи се насочиха надолу и встрани, за да възпламенят маслото и въглищата, преди да подпалят къщите. Пожарът лумна почти мигновено. Червено-оранжева завеса обхвана улицата от край до край и сталхастите се превърнаха в тъмни гърчещи се фигури, които бързо рухваха и ставаха на пепел.

— Ела! — каза Вейлин и хвана Джила за ръка, докато тя се взираше в нанесеното от нея опустошение. Първоначалната огнена стихия отслабна и се видя улицата — претъпкана със свити на кълба почернели трупове, с горящи къщи от двете страни. Пожарът вече бе плъзнал към околните улици и нощното небе бе скрито от димен покров.

— Не можем да се бавим тук — каза той и повлече младата Надарена със себе си. Тя запали още четири огъня на кръстовищата, през които минаха, този път необезпокоявани от преследващи ги врагове. Вейлин вече бе минавал по този маршрут няколко пъти с Черепите с надеждата да го запамети, защото знаеше, че димът ще направи ориентирането почти невъзможно. Планът беше всяка от трите подпалвачески групи да върви навътре по спирала, за да си гарантират максимален брой запалени пожари. Както винаги, този план бързо се разпадна, щом се сблъска с реалността на битката. Огньовете се разпространяваха много по-бързо от очакваното, което наложи постоянно да сменят курса, избягвайки една горяща улица след друга. Гледката на пламъците, събиращи се в огнена стихия, която подпалваше дървета, докато се виеше в криволичещ танц през един малък парк, убеди Вейлин, че са причинили цялото унищожение, което искаха.

— Ефрейтор! — извика той на Чо-ка. — Насочете се към второто ниво!

Адският огън бе породил вихрушка от пламтящи останки и те трябваше да ги избягват, докато тичаха. Силата на вятъра растеше с всяка секунда и стана толкова голяма, че събори някои войници. Вейлин видя как един нещастник бе запратен във вътрешността на горяща къща, преди другарите му да успеят да го хванат за размаханите ръце. Чо-ка извика заповед да продължават, предотвратявайки всякакви опити за спасяването му, защото вече бе ясно, че всяко забавяне би означавало смърт.

Димът и горещината се разсеяха малко, когато наближиха северната порта на втората стена. Войниците вече кашляха непрекъснато, лицата им бяха оцапани с пот и пепел и неколцина рухнаха и започнаха да повръщат върху паветата. Вейлин ги накара да станат и ги подкара напред с ритници и удари. Сега не беше време за нежности.

Скоро димът се разреди до лютива мъгла и разкри гледка към отворената порта. Вейлин видя как въоръжени фигури се появиха от дима вдясно от тях, но тревогата му се стопи, щом зърна червените им брони.

— Гореща работа, милорд — изграчи ефрейтор Вей, като спря наблизо. — Загубих неколцина — добави и посочи към хората си. — Можеше да е и по-зле. Мисля, че изпекохме цял полк от ония копелета.

— Килен? — попита Джила с ококорени ярки очи върху почернялото си лице.

— Тук съм! — обади се Надареният и се появи от димния облак, почти носеше Цай Лин. Дай-ло едва се влачеше, почернялото му от сажди лице бе отпуснато, а очите му — размътени.

— Приближи се прекалено много до една аптека — обясни Килен. — Сярата има склонност да избухва при най-малкия допир с пламък.

— Вкарай го вътре — каза Вейлин и махна към портата.

Надареният кимна, обърна се, а после се вцепени със смаяно ахване, когато една брадва долетя от дима и се заби право в гърба му. Отчаяният писък на Джила прониза ушите на Вейлин и той се завъртя, за да се изправи срещу нещо, сякаш излязло от кошмар.

Сталхастът връхлетя от виещата се мъгла с вдигната сабя и оголени зъби. Беше висок, здраво сложен мъж и би представлявал внушителна гледка по всяко време, но сега изглеждаше ужасяващ заради факта че бе обвит от главата до петите в пламъци. Те се виеха от ръцете му, от разветите му плитки, от ботушите му. Вейлин виждаше разранената лъщяща плът на врата му, изгорен чак до гръкляна, така че ревът на мъжа излизаше като влажно гъргорене, докато се приближаваше. Вейлин парира замаха на сабята му само по инстинкт, пристъпи под последвалия удар и се насили да приеме реалността на ставащото. „Още един ужас — реши той и стовари меча си, за да отсече протегнатата ръка на сталхаста. — Виждал съм много.“

Но дори когато горящият крайник падна на земята, сталхастът продължи да се бие — хвърли се към Вейлин и останалата му ръка замахна като лапа на хищник. Вейлин се изплъзна с танцова стъпка и в същия момент ефрейтор Вей заби копието си в тила на воина. Извитото острие го разсече от гръбнака до оголеното му гърло. Мъжът издаде едно последно безгласно хъхрене и се срина.

— Сигурно са сложили нещо специално в грога на този шибаняк — изсумтя Вей, докато измъкваше копието си.

— Вуйчо — обади се Елеса, която бе изпънала лъка и се целеше в тъмната миазма, която сега покриваше цялото долно ниво. Вейлин забеляза в сумрака редица червени петънца, които постепенно растяха, докато не се приближиха достатъчно, за да се превърнат в атакуващи фигури — поне двайсет, всяка обвита в пламъци.

— Строй се в линия! — викна той на войниците наоколо. Те се раздвижиха бързо въпреки измъчващия ги дим и Черепи и Червени разузнавачи заедно образуваха преграда от брони и копия. Вейлин видя, че Джила продължава да вие над тялото на брат си, и я вдигна.

— Върви! — заповяда ѝ и я блъсна към портата. Тя направи няколко залитащи крачки, после спря и се втренчи с покрусена физиономия в бързо приближаващите се сталхасти. Пред очите на Вейлин скръбната ѝ маска се превърна в нещо ужасяващо по-грозно, устните ѝ се отдръпнаха назад в яростно зъбене, а в погледа ѝ запламтя ярост.

Вейлин отстъпи от нея и закрещя нови заповеди:

— Отдръпнете се!

— Милорд? — попита Вей. Недоумението му бързо се превърна в тревога, когато видя Джила да крачи напред с вдигнати ръце. — Мърдайте! — закрещя той и заизблъсква хората си настрани. — Мърдайте, туткави копелета!

Разузнавачите и Черепите се разбягаха, а Джила освободи пламъците си. Крещеше, докато огнените струи се устремиха напред, а от очите, носа и ушите ѝ шуртеше кръв. Водещата сталхастка стана на въглен, когато струята я докосна, а миг по-късно същата участ застигна и тези от двете ѝ страни. Джила разпери ръце и започна да ги плъзга насам-натам, за да порази всеки сталхаст, когото виждаше. След секунди цялата редица атакуващи воини се бе превърнала в черни петна върху паважа.

Джила рухна на колене, пламъците ѝ угаснаха и тя се сви на кълбо — малка ридаеща фигурка сред пепелището. Когато Вейлин я вдигна, тя увисна в ръцете му и той усети, че плътта ѝ е студена въпреки жегата на горящия град. Обърна се и хукна с Надарената към портата, като крещеше на другите да го последват. Портата се затръшна зад тях с гръмотевичен тътен.

— След Алтор се надявах никога повече да не видя горящ град.

Лицето на Норта бе сурово, докато оглеждаше огньовете долу. Те бяха продължили да горят цяла нощ, три отделни пожара, които накрая се сляха, за да образуват голям огнен обръч. Писъците бяха единственият признак за мащабите на загубите, които бяха нанесли на врага, и те достигнаха пронизително кресчендо, когато огньовете заобиколиха отвсякъде второто ниво. Тук-там Вейлин зърваше фигури, бягащи през дима, някои горящи, други не, но всички полудели, ако се съдеше по писъците им. На сутринта огньовете бяха отслабнали, но не и угаснали, големи части от долния град продължаваха да горят, докато слънцето се издигаше като мътен жълт диск през пушека.

— Изглежда, че унищожението — продължи Норта с отсянка от старата си усмивка на устните — е основният ни дар за света, братко.

Неговият отряд бе успял да отведе Ереса на второто ниво, след като бе подпалил по-голямата част от източния квартал, но бе загубил двайсет души, някои от огъня, други от обвити в пламъци сталхасти.

— И спасението също понякога — отвърна Вейлин и кимна към все още непокътнатите улици зад тях. Войниците се бяха събрали по площади и паркове, за да отпразнуват онова, което, изглежда, смятаха за голяма победа. Този път, както никога, генералът бе охлабил суровата войнишка дисциплина, за да им даде няколко свободни часа. Така че нощта бе пълна с песни, пиене и веселба, докато долното ниво гореше. Шумотевицата утихна призори, оставяйки множество пияни да си отспиват след гуляя, докато други се отправиха залитащи към квартирите си, за да си починат, колкото могат, преди офицерите им да ги свикат пак под знамената.

— Какво беше онова снощи? — попита Норта. — Виждал съм много неща, причинени от Мрачното, но никога не съм виждал мъже да продължават да се бият, докато огънят разяжда плътта им до кокал.

— И Джукар, и Ам Лин бяха на стените — каза Вейлин. — Те не усетиха Надарени сред пламъците, освен един. Той беше там.

— И това е било достатъчно, за да продължат да се бият? — Норта повдигна вежда и поклати глава. — Може би все пак той наистина е бог. Шегичка, братко — добави, като видя свирепия поглед на Вейлин. — Гледай го откъм хубавата му страна. Ако той наистина е бил сред всичко това — Норта посочи към опустошения град долу, — може да сме го убили, копелето му с копеле.

Погледът на Вейлин се плъзна по забулените в дим улици. Изпитваше същата сигурност, която някога му вдъхваше песента. „Вече нямам песен“, напомни си той и почувства старото болезнено съжаление, което знаеше, че вероятно никога няма да заглъхне. Но сигурността си оставаше.

— Не — каза той. — Не сме го убили.

Малко по-късно отидоха до храма; Вейлин искаше да види как е Джила, която бе оставил на грижите на Шерин. Щом мина през портата към най-горното ниво, спря, понеже забеляза Чо-ка и дузина Черепи да спорят с офицер от градския гарнизон. Офицерът имаше зад себе си взвод копиеносци, всички със същото презрително изражение като неговото, докато говореше с бившите затворници.

— Ще заповядам да те бичуват, чуваш ли! — изръмжа той, мушкаше с месестия си пръст Чо-ка в гърдите. — Безполезна крадлива отрепка!

Раздразнение пробяга по лицето на ефрейтора и ръката му посегна към ножа на колана му, но той спря, щом зърна приближаващия се Вейлин.

— Милорд! — каза той и се изпъна мирно заедно с другите Черепи. Гарнизонният офицер и другите последваха примера му, но с видимо по-малко усърдие.

— Проблем ли има? — поинтересува се Вейлин.

— Хванах тази паплач да се занимава със старите си навици, милорд! — каза офицерът. Вейлин позна в него един бивш сержант, наскоро произведен в капитан поради загубата на много офицери при първата атака. Мъжът притежаваше типичното мръщене и поведение на човек, прекарвал повечето си време в борба с престъпниците, вместо с чуждестранни нашественици. Такива хора винаги бяха полезни, но повече в мирно време, отколкото във война.

— Хванах ги да плячкосват този магазин — продължи капитанът и посочи с брадичка към сградата зад Черепите.

— Това е магазинът за подправки на старата ми баба, милорд — каза Чо-ка. — Само проверявам да видя дали е още непокътнат.

Погледът на Вейлин се плъзна по различните буркани и гърненца в ръцете на Черепите и издутите торби, преметнати през раменете на някои.

— Глупости на търкалета — сопна се капитанът. — Познавам собственичката от години и тя няма някакъв долен боклук за внук.

Като видя опасната искрица, появила се в очите на Чо-ка, Вейлин пристъпи между тях и се усмихна одобрително на капитана.

— Заслужавате похвала за своето усърдие, капитане. Бъдете сигурен, че генералът ще чуе за това. Засега ще съм ви благодарен, ако оставите работата в мои ръце. Тези мъже бяха набрани от мен, нали разбирате? Мой дълг е да ги накажа, като се има предвид колко опозорен се чувствам, че са предали щедростта ми.

Капитанът се изпъна, все така намръщен. На Вейлин му беше ясно, че нищо не би му харесало повече от това да задоволи инстинктите си на пазител на закона с бичуване или дори обесване. Все пак споменаването на генерала сякаш бе достатъчно да го убеди, защото той се поклони сковано и се отдалечи, като изръмжа на хората си да го последват.

— Това наистина ли е магазинът на баба ти? — попита Вейлин Чо-ка, след като отрядът на капитана сви зад един ъгъл.

— Всъщност на сестра ѝ — отвърна контрабандистът и сви рамене. — Но тя винаги ме е обичала. — И дари Вейлин с усмивка, която помръкна, когато не срещна отговор.

— Върнете тези неща — каза Вейлин и кимна към плячката им.

— Какво значение има сега? — попита един от Черепите, провлачваше уморено думите. — Магазинът така или иначе скоро ще бъде разру…

Думите му секнаха рязко, когато Чо-ка се завъртя и го зашлеви през лицето. Протестиращият залитна назад с окървавена физиономия, но ограничи отговора си до свиреп поглед и се изпъна мирно.

— Моите извинения, милорд — поклони се Чо-ка на Вейлин. На лицето му бе изписано заучено неутрално изражение, което не се хареса на Вейлин: липса на предизвикателство, която говореше за спешна нужда да се сложи край на тази конфронтация.

Погледът на Вейлин се стрелна към магазина, а после обратно към все още кланящия се ефрейтор.

— Там вътре има ли нещо, за което трябва да знам? — попита той.

— Само множество подправки, милорд. Докопахме две свински плешки, нали разбирате? Искаме да подправим малко месото.

Продължаваше да го човърка чувството, че тук има нещо повече, някаква тайна на престъпното братство, която той не можеше да проумее, не че имаше време или желание да се занимава с това сега.

— И все пак — каза той. — Върнете тези неща. Всичките.

Чо-ка се поклони отново.

— Веднага, милорд.

— Пази си гърба от този — посъветва го Норта, когато продължиха към храма. — Престъпниците са толкова любезни само когато лъжат.

— Стига хората му да продължават да се бият както досега, може да лъже, колкото си иска.

В храма майка Вен го заведе до килията, където бяха сложили Джила. Вейлин спря пред вратата, когато чу отвътре напрегнати гласове.

— Казах ти вече — говореше категорично Луралин. — Не знам!

— Моята песен пее друга мелодия — отвърна Ам Лин. Неговият глас бе по-овладян, но също настоятелен.

— Значи може би песента ти е размътена от възрастта. Сред моя народ човек на твоите години би трябвало досега да е имал благоприличието да загине в битка.

Гласът ѝ заглъхна, когато Вейлин влезе. Двамата стояха от двете страни на леглото, на което спеше неподвижно Джила. Луралин извърна глава, скръстила ръце и с някакво напрежение в раменете. Лицето на Ам Лин не издаваше да е засегнат от обидата ѝ, на него бе изписана само сурова решителност.

— Песента е ясна — каза той на Вейлин. — Нещо стърчи в ума ѝ като трън, но тя отказва да го извади.

— О, я ме остави на мира, дърт глупако! — изсъска Луралин, все още извърнала поглед.

Ам Лин понечи да заговори пак, но млъкна, когато Вейлин поклати глава и посочи към вратата. Когато каменоделецът излезе, Вейлин се приближи до леглото и сложи длан на челото на Джила. Кожата ѝ бе студена, но ѝ липсваше леденият мраз от предната нощ.

— Майка Вен ми каза, че сърцето ѝ поддържа постоянен ритъм — каза той на Луралин. — Що се отнася до това кога ще се събуди…

— Тя е дребна, но силна — отвърна Луралин. — Ще се събуди скоро. Макар че аз бих я оставила да спи още малко. Скръбта ѝ ще е трудно поносима.

Вейлин вдигна очи да срещне нейните и откри в тях предпазливост.

— Ам Лин е слушал песента си цял живот — каза той, като се стараеше да говори меко. — Познава я добре и аз вярвам на преценката му.

— Аз пък познавам Истинския сън. Казах ти всичко, което ми съобщи той.

— Виждал съм много неща, които ме карат да се съмнявам в стойността на пророчествата. Но легендите на моята родина говорят за тях като за нещо, което идва неканено, нежелан дар. Ти, изглежда, си различна. Защото можеш да го призоваваш, нали?

— Обикновено да. И както вече ти казах, той е… непостоянен в нещата, които избира да ми покаже.

— Опитвала ли си се, откакто дойдохме тук?

Тя отново извърна поглед и поклати лекичко глава.

— Защо? — попита той. — След като е заложено толкова много?

Тя се извърна настрани.

— Той ми показа много неща, които бих предпочела никога да не виждам — прошепна тихо.

— Значи се страхуваш какво може да ти покаже сега?

Тя премигна и една сълза се търкулна по иначе безизразното ѝ лице.

— Келбранд криеше толкова много от мен. Години наред ме лъжеше, докато аз го обичах. Ами… — Тя се поколеба, преглътна и продължи: — Ами ако това, всичко това, е точно каквото той иска, каквото винаги е искал? Това няма ли да ни направи просто негови марионетки? Той дърпа конците и ние танцуваме като последни глупаци.

— Не марионетки. Фигури на дъска за кешет.

— Кешет?

— Една игра от алпиранската империя, но моята кралица много я обича. Съмнявам се, че на света има човек, който може да я победи в нея, дори и брат ти. Веднъж я попитах къде е ключът към победата в кешет. Тя се засмя и каза, че няма такъв, защото всяка игра е различна, но ключът към загубата е винаги един и същ: предсказуемост.

— Искаш да потърся нов сън, за да разбера изхода от тази обсада.

— Искам да извадиш тръна от ума си. — Той отмахна един кичур от челото на Джила. — Така че нейната саможертва, саможертвата на брат ѝ и толкова много други да не е била напразна. Ще го направиш ли?

Тя избърса сълзите си и промърмори нещо на своя език.

— Какво каза? — попита я той.

— Милосърдието е слабост, състраданието е страхливост, мъдростта е лъжа. — Засмя се тихичко и сви рамене. — Мантрата на жреците на Невидимите, изричана като истина в продължение на векове и отхвърлена по прищявка на брат ми. Той не виждаше полза от нея, защото един бог не се нуждае от други слова, освен своите. Но аз я отхвърлих, защото знаех, че е лъжа. Милосърдието изисква сила, състраданието изисква смелост, а мъдростта задължава да говориш истината. — Смехът ѝ се стопи, тя седна на столчето до леглото на Джила и посегна да хване ръката ѝ. — Ще потърся съня, когато тя се събуди. Иначе умът ми ще е прекалено неспокоен.

33.

Нямаше никакви атаки до края на деня, нито през някой от следващите. Огньовете продължиха да горят безпрепятствено на долното ниво, но за щастие писъците отдавна бяха стихнали. Когато пожарите започнаха да гаснат, Цай Лин, вече възстановил се от срещата си с избухващата аптека, използва далекогледа на върха на кулата, за да извърши методично преброяване на мъртвите, които се виждаха по улиците.

— Четири хиляди триста осемдесет и трима — каза той на баща си. Генералът бе привикал него, Вейлин и губернатор Нешим в библиотеката, за да съставят план за отбраната на второто ниво. — Но — продължи дай-ло — бих казал, че броят спокойно може да бъде удвоен в светлината на това колко трупове са били направени неразпознаваеми от огъня.

— Значи да речем осем хиляди — каза Вейлин. Той цяла сутрин бе обучавал отрядите под свое командване, като от време на време оглеждаше овъглената шир оттатък стените. Само малко огньове все още горяха и скоро щяха да изтлеят, при което Келбранд щеше да предприеме следващия си ход. — Тежък удар, без съмнение, но в никакъв случай фатален за войска с такива размери.

— Те сигурно са обезкуражени — обади се губернатор Нешим. Още носеше неудобната си броня, макар че сега тя му стоеше по-добре, защото тлъстината му се бе стопила през последните дни. Но не и страхът му, и Вейлин усещаше как го залива потната воня на мъжа.

— Гледката как толкова много твои другари умират по ужасен начин — продължи Нешим — би подложила на изпитание и най-силното сърце.

— Бих се съгласил с вас — отвърна Шо Цай, — ако те бяха армия, която се бие за пари или за плячка. Но не са. Бият се за човек, когото смятат за жив бог, и се съмнявам, че той е приключил с нас.

— Тогава къде са ни подкрепленията? — Нешим се оказа неспособен да скрие хленчещата нотка в гласа си, докато се взираше в генерала с едва сдържано отчаяние. — Достопочтеното кралство може да свика безброй копия и въпреки това всеки ден осъмваме без и помен от тях.

— Напомням ви, че ние служим на желанията на Търговския крал — каза Шо Цай с безизразен глас. — А той действа единствено в интерес на кралството. Така че ако е решил да не праща подкрепления, сигурен съм, че има основателна причина.

— Не подлагам на съмнение мъдростта на великия Лиан Ша. Но апелирам към здравия разум. Вече направихме предостатъчно, за да задоволим честта си. — Губернаторът се опита да заеме решителна поза и да скрие треперенето в гласа си. — Като официално назначен губернатор на този град, мисля, че е време да планираме бягството си.

— Бягство ли? — попита Вейлин.

— Ами, да. „Когато всяка надежда за победа е изчезнала, няма срам в това да отстъпиш и да запазиш оставащите ти сили.“ Не е нужно да ви напомням, генерале, че тези думи принадлежат на Почитаемия Куан-Ши, най-великия философ на Изумрудената империя.

— Забележителен ум, наистина — каза Шо Цай. — Всъщност толкова велик, че след като отсякъл главата на Куан-Ши, императорът наредил да я мариноват.

Нешим почервеня, но продължи с решителност, която Вейлин сметна за странно възхитителна.

— И все пак — каза губернаторът — неговата мъдрост отеква през епохите и би трябвало да се вслушаме в нея. Позволих си волността да направя справка с книгите на бившия ни губернатор. — Той разви един свитък, на който имаше нещо като карта, нарисувана с не съвсем стабилна ръка. — Оказва се, че историята ни дава паралел за сегашната ни дилема. Падането на Джулун-Хо в края на трети век от Божествената династия. Командирът на града използвал кавалерия, за да прикрива силите му, които разделил на две колони — едната многобройна, но зле въоръжена и състояща се от най-слабо ефективните му войници, а другата по-малка, но състояща се от добре въоръжени ветерани. Първата, по прискърбна необходимост, била пратена по маршрут, който да я отведе близо до врага. Но последвалото им унищожение спечелило достатъчно време за по-ценните войски да осъществят бягството си.

Шо Цай запази външно спокойствие и взе свитъка от треперещата ръка на губернатора.

— Хитра стратегия, наистина — каза след кратък размисъл. — Готов съм да я взема предвид. Но — добави той и усмивката на облекчение замръзна върху лицето на губернатора — само ако се съгласите лично да оглавите по-слабата колона. Уверявам ви, че вестта за безкористната ви саможертва ще плъзне нашир и надлъж.

Гърлото на Нешим подскочи няколко пъти, преди той да отстъпи от масата с картите и да се поклони ниско.

— Грешката е моя — каза той, като не спираше да се кланя. — Военните дела, разбира се, са от вашата компетенция.

— Така е. — Шо Цай захвърли настрани картата на губернатора и нетърпеливо му даде знак да спре с поклоните. — Как стоят нещата с провизиите ни?

— Все още сме добре запасени. Дори може би си струва да увеличим дажбите на хората, защото част от храната вероятно ще се развали, ако не бъде изядена скоро.

Вейлин не видя задоволство у Шо Цай при тази вест и не бе трудно да се отгатне причината. Имаха излишна храна, защото бяха загубили твърде много хора.

— Добре — каза той все пак. — Идете и се погрижете за това.

Губернаторът се поклони отново и изпухтя с явно облекчение, докато излизаше.

— С цялото ми уважение, генерале — започна Цай Лин, — да имаме страхливец на такъв висок пост…

— Той беше достатъчно смел да остане, след като лесно би могъл да избяга, преди да затворим портите — прекъсна го Шо Цай. — Никой мъж не е защитен от слабости — мислех, че отдавна си научил този урок.

И се втренчи в сина си, докато Цай Лин не сведе поглед, сбърчил засрамено чело.

— Идеята за бягство не е съвсем лишена от достойнства — отбеляза Вейлин, като взе захвърления свитък от масата. — Поне за някои хора. При достатъчно голяма диверсия кавалерията би могла да се измъкне.

— Заедно с другарите ви, предполагам? — попита Шо Цай.

Вейлин не виждаше смисъл да крие.

— Съмнявам се, че те биха тръгнали, но да, ако мога да ги убедя. Следваха ме достатъчно далеч.

— Ще ми е нужен всеки меч на стените. — Генералът поклати глава. — Освен това всяка кавалерийска група, която успеем да съберем, ще бъде подгонена и избита от сталхастите или тулите, преди да е изминала и няколко мили.

— Да не говорим, че по-късно може да имаме нужда от конете — добави Цай Лин. — За месо.

— Нашата Благословена от Небесата съюзничка — каза Шо Цай. — Тя има ли да ни съобщи някаква нова информация относно намеренията на брат си?

„Трънът в ума ѝ си остава неизваден“, помисли Вейлин, но реши, че това няма да внесе нищо ценно в дискусията.

— Само, че ще атакува отново — каза той. — Всъщност тя изглежда изненадана, че още не го е направил.

— Стените на второто ниво са с десет стъпки по-високи от външните — каза Цай Лин. — Не е изключено те да строят по-високи стълби.

— Слаби места? — попита Вейлин. — Аз веднъж превзех един град, защото губернаторът му бе забравил да подсигури канализацията.

— Кешин-Хо е построен по-скоро като крепост, отколкото като град — отвърна Шо Цай. — Всички канали са прекалено тесни, за да мине през тях човек, дори дете. Ако Мрачния меч иска своята победа, ще трябва да изкачи стените и да ги удържи, което значи, че ще трябва да използва най-добрите си воини. Когато го направи, ще лишим армията му от най-смелите и опитни хора в нея. Нека после се опита да завладее Достопочтеното кралство с тълпа необучени фанатици.

Събуди го Алум малко след изгрева на луната. Ловецът направи предпазлива крачка назад, когато Вейлин се надигна сепнато с нож в ръка.

— Каменоделецът имаше сън — каза Алум. — Лош сън.

Вейлин стана от постелките си и посегна за ботушите. Той и другите се бяха настанили да спят в двора на храма, устройвайки си нещо като дом под покрива на вековен параклис. Другите се събудиха с ругатни или примирени въздишки, когато Алум отиде да ги разрита.

— Какво сънува? — попита Вейлин, приближавайки се към Ам Лин. Каменоделецът седеше с превити рамене, зареял поглед в далечината, и се размърда, когато Вейлин сложи ръка на рамото му.

— Тигър — каза той и Вейлин го усети как потрепери, но се овладя и заговори по-твърдо. — Тигър, който напада планина и я разкъсва със зъби и нокти. Той кървеше, докато се биеше с планината, зъбите му бяха изпочупени, ноктите — изтръгнати, плътта — разранена и кървяща. Но той продължаваше да къса камъка, никнеха му нови зъби, порастваха му нови нокти и накрая планината бе тази, която рухна.

— Не сме чували тревога цяла нощ, милорд — каза Семон, който бе стоял на пост с Елеса. Като гледаше раздърпания им вид, Вейлин заключи, че са правили нещо повече от просто бдение, но точно сега това не го интересуваше.

— Вземете си оръжията — каза той на всички. — Ще обиколим стените. Семон, намери Цай Лин и му кажи, че според мен ни предстои неспокойна нощ. Оставям на него да реши дали иска да го съобщи на генерала.

Стената на второто ниво имаше само две порти, едната гледаща на север, а другата на юг. Те бяха от дебел дъб, обкован с желязо. Допълнителна защита даваше тежката решетка, която стоеше постоянно спусната, откакто армията се оттегли от долното ниво. Също така, като предпазна мярка, Шо Цай бе разположил два полка в пълен състав близо до всяка порта. Те се състояха от ветерани вместо от новобранци като повечето други части.

Вейлин провери една след друга и двете врати, но не откри никакъв пропуск. После направи пълна обиколка на стените. Беше заповядал полковете да заемат боен строй, като разположи повечето арбалетчици на бойниците над всяка порта. След час крачене покрай редици от предимно млади мъже, които явно повече от всичко искаха да се върнат в леглата си, тигърът на Ам Лин още не се бе появил.

— Какво долавяш? — попита той, щом стигна до Джукар. Следотърсачът стоеше до Ам Лин над северната порта и двамата се взираха в тъмния лабиринт от руини долу. Тази нощ имаше пълнолуние и сребристосинята лунна светлина огряваше порутените стени и отломките, от които тук-там все още се издигаше дим.

— Само Мрачния меч — каза Джукар, шареше с поглед по руините. Беше сложил на лъка си отровна стрела и пръстите му стискаха напрегнато тетивата. — Той е някъде там и чака.

— Никой друг? — притисна го Вейлин.

Следотърсачът поклати глава.

— Каквото и да се размърда днес, ще е негово творение.

Отляво се разнесе хор от официални поздрави, което им показа, че генералът е пристигнал.

— Тези хора не могат да стоят нащрек цяла нощ — каза Шо Цай на Вейлин, щом дойде при тях. — Не и ако очакваме от тях да се бият утре.

— Нещо идва — увери го Вейлин и кимна към двамата Надарени, които продължаваха да се взират в мрака все така зорко.

Шо Цай въздъхна, поглади се по брадичката и погледът му се плъзна по събраните войски, без съмнение отбелязвайки многото оклюмали глави и как бойците се подпират на копията си.

— Тогава още един час — реши той. — После стражата ще бъде намалена наполовина…

— Започва се! — прекъсна го Ам Лин и посочи към нещо далеч сред руините. Вейлин се вгледа и видя голяма пехотна колона, приближаваща се към стените. Напяваните от тях молитви скоро стигнаха до бойниците, този път по-пискливи, което говореше, че са близо до истерия.

— Две хиляди? — предположи Шо Цай.

— Повече от три, бих казал — отвърна Вейлин. Взря се по-внимателно и премигна от изненада. — Не виждам никакви стълби. Нито тарани.

Колоната спря на двеста крачки от портата, прекалено далеч за всички, освен за най-добрите арбалетчици. Напевите им, и без това изпълнени с религиозна жар, добиха по-трескава тоналност. Вече бяха достатъчно близо, за да може Вейлин да ги разпознае като Спасени, мъже и жени с разнородни брони, които те, за негово изумление, започнаха да захвърлят. Нагръдници, ризници и бронирани ръкавици летяха във въздуха и молитвените им напеви се превръщаха в нещо, напомнящо животински вой. Голи до кръста, те засноваха насам-натам, прегръщаха се, преди да се хванат за ръце и да се строят отново, този път образувайки тясна колона по четирима, насочена като стрела право към портата.

— Не им трябва таран — чу Вейлин думите на Ам Лин. — Те са таранът.

Колоната се втурна напред, ускорявайки до спринт. Арбалетчиците над портата започнаха да стрелят още преди Вейлин да е дал заповед. Той видя стотина Спасени да падат при първия залп, но другите продължиха въпреки стрелите, стърчащи от раменете или ръцете им. Някои от падналите се надигнаха на крака и хукнаха да се върнат в колоната, докато тя се приближаваше към портата. Нов залп полетя надолу, преди да са стигнали до дъбовата врата, и Спасените падаха с десетки. Портата се изду под натиска, дървените греди потрепериха, но не се счупиха. Оцелелите Спасени отстъпиха, тъпчейки телата на убитите си събратя, а после се събраха с онези, които ги следваха, и се хвърлиха отново срещу портата.

— Това е чисто безумие — промълви Шо Цай в ужасена почуда, докато градушката от арбалетни стрели продължаваше да взима още жертви измежду Спасените. Колоната се топеше, докато блъскаше по портата, пред нея се трупаха тела, някои се надигаха, за да прибавят своята тежест към щурма, въпреки че бяха пронизани от множество стрели. Портата избумтя, когато юмрукът на плътното човешко множество я удари отново, но все още не даваше признаци да се чупи. Вейлин чуваше сред врявата острия пукот на трошащи се кости.

— Генерале! — извика един от сержантите наблизо и посочи друга колона, приближаваща се от север. Тя наброяваше също толкова хора като първата и също се състоеше от Спасени. Пронизителните им напеви вече бяха започнали и също като другарите си, те бяха захвърлили броните си. Въпреки явното си безумие поддържаха плътна формация, докато атакуваха, тичайки през дъжда от стрели, като му обръщаха не повече внимание, отколкото на лек ръмеж. Втората колона се вряза в останките от първата, портата избумтя отново и пак се чу пукот на строшени кости. Гъстата маса плът връхлиташе срещу портата и блъскаше все по-силно, атакуващите крещяха молитвите си и умираха.

Вейлин чу смаяната ругатня на някакъв арбалетчик, вдигна поглед и видя нова колона, втурнала се от мрака, и още две зад нея. Обърна се към Шо Цай, но генералът вече крещеше заповеди.

— Капитане, прехвърлете всички арбалети от южната порта към северната! Сержант, палете маслото и го изливайте през стената!

Третата колона претърпя същите загуби като първите две, чиито останки сега бяха струпани пред портата в грозна плетеница от смачкани обезобразени тела. Без да показват страх от горящото масло, което се сипеше отгоре, Спасените се врязаха в купчината от плът. Вейлин чу скърцането на протестиращо желязо и трясъка от удар по дъб.

— Поеми командването на полковете пред портата — заповяда Шо Цай на Вейлин. — Те не бива да пробият, независимо от цената.

Вейлин кимна и докато вървеше към най-близкото стълбище, поспря за момент до Алум и каза:

— Заведи каменоделеца в храма.

Мореската отговори с мрачно клатене на глава и вдигна копието си.

— Ще имаш нужда от мен тази нощ. Каменоделецът ще отиде с младите.

Семон и Елеса бързо бяха пратени на третото ниво с Ам Лин, макар и не без протести, които Вейлин бързо спря.

— Ще имаш предостатъчно мишени преди нощта да свърши — каза той на Елеса, пристъпи по-близо до нея и добави: — Освен това имам нужда от някой да пази Шерин. Оръжието на Чиен няма да е достатъчно, ако портата падне.

Тя се понамръщи, но после хукна след Семон и Ам Лин, като подвикна през рамо:

— Надявам се, че тя има подръка още от онази отрова!

Вейлин зае позиция по средата на Черепите, които бе строил непосредствено зад портата. Зад тях имаше разположен друг отряд и още два от двете страни на портата. Норта и Джукар стояха пред него с готови лъкове. Алум застана от дясната му страна.

— Що за бог — зачуди се на глас мореската, взирайки се замислено в треперещата порта — превръща последователите си в безумци?

— Някои биха казали: всичките — отвърна Вейлин и си позволи да се ухили при укорителното мръщене на Алум. Веселието му обаче помръкна, когато портата нададе най-силното си бумтене досега.

Големите дървени крила се издуха, а скобите, държащи ги за стените, нададоха скърцащо стенание на протестиращ метал, докато се измъкваха от камъка. Миг по-късно крилата се отпуснаха, когато натискът върху тях спадна, после се издуха с още по-голяма сила. Тежката напречна греда се огъна, а после се сцепи и между крилата се появи тясна пролука, която ту се свиваше, ту се разширяваше — първо два-три сантиметра, после цяла стъпка.

Ухиленото ококорено лице на един Спасен се появи в пролуката. Норта вдигна лъка си, но спря, щом видя кръвта, шуртяща от устата и очите на мъжа. Молитвените напеви се усилиха, докато блъскането по вратата я отваряше все по-широко, и всякакъв ритъм в тях изчезна, превръщайки ги в непрекъснат бесен рев. При един последен напън гредата се скърши и портата зейна. Труповете на Спасените нахлуха през нея, за да се блъснат в решетката, и потоци кръв заляха паветата и оцапаха ботушите на чакащите войници.

— Спокойно! — извика Вейлин, чул как няколко войници повръщат при гледката.

Решетката заприлича на мрежа от обикновена тел — изду се и мъртвата плът, притисната към нея, се пръскаше под натиска, освобождавайки съдържанието на червата и вените си. Труповете бяха накамарени толкова високо, че Вейлин изобщо не виждаше какво става оттатък портата, само чуваше непрестанния звън на тетиви и викове откъм бойниците, които показваха, че Спасените продължават да са подложени на смъртоносна атака отгоре. Но въпреки това натискът се усилваше, кръвта шуртеше като река, докато решетката се огъваше, напрягаше, а после изскочи от опорите си. Беше съборена за миг и затрупана от мъртви тела, които се изхлузиха през портата като риба, изсипана на кея — а подир тях дойдоха живите.

Първата бе жена, гола с изключение на няколко парцала, полепнали по окървавеното ѝ тяло. Косата и голяма част от скалпа ѝ бяха опърлени от горящото масло и от голия ѝ череп се виеше дим. Тя се хвърли в атака, прескачайки труповете на другите Спасени с животинска пъргавина. Не носеше оръжие, но ръцете ѝ бяха сгърчени хищно и посегнаха като нокти към лицето на Джукар, а после тя рухна мъртва с една от отровните му стрели в гърдите си.

Веднага я последваха още двайсетина души, всички осакатени и полудели като нея. Повечето бяха бързо повалени от стрелите на Джукар и Норта, а останалите срещнаха края си на върховете на копията на войниците.

За един кратък момент портата изглеждаше празна с изключение на кървавата каша от тела, струпани в основата ѝ. Вейлин понечи да даде заповед на Черепите да се втурнат напред и да препречат входа, но после го чу — звук, който помнеше от деня, когато Варинсхолд бе отвоюван обратно за кралицата. Тогава ренфаелските рицари бяха препуснали в атака по улиците и подковите на конете им биеха по паветата с екота на хиляда наковални.

— Пригответе се за кавалерия! — извика той и събралите се отряди се престроиха в нова формация. Войниците от двете страни на портата — движеха се с бързина и прецизност, които потвърждаваха статуса им на ветерани — образуваха триредни фаланги. Тези от първия ред коленичиха, навели ниско копията си, тези от втория опряха копията си в земята, за да ги държат диагонално, а тези от третия вдигнаха своите на височината на главите си, за да ги подадат между раменете на хората от втората редица. Черепите, на които им липсваше дългогодишната практика на ветеранските полкове, бяха по-бавни в образуването на тази стена от копия и третата редица едва успя да заеме местата си, преди първият сталхастки воин да нахълта през портата.

Яздеше висок сив жребец, който си проби път през труповете почти без да спира. Щом преодоля телата, сталхастът препусна право към Черепите; размахваше над главата си страховит топуз с шипове на верига. Норта, който стоеше на пътя му, изпъна лъка и се прицели, както се стори на Вейлин, ненужно дълго. Стреля, когато сталхастът бе на по-малко от двайсет стъпки от него, и стрелата му намери дупката за лявото око на шлема му. През наличника бликна гъста струя кръв и мъжът се катурна от седлото. Конят му обаче продължи напред и принуди Норта да отскочи встрани. Животното се надигна на задните си крака пред бодливата преграда на Черепите и размаха предните си копита, докато Алум не се стрелна напред, за да му пререже гърлото със светкавичен замах на копието си.

— Изравнете редиците! — изкрещя Вейлин и обърканият строй бе възстановен точно когато още десетина сталхасти нахлуха през портата. Норта и Джукар тръгнаха в различни посоки, като пускаха стрели със смъртоносна бързина, и отровните върхове повалиха четирима ездачи за нула време. Останалите се разгърнаха, за да нападнат отрядите от двете страни на портата. Повечето бързо бяха намушкани с копия, но един успя да проникне в редиците на десния отряд и да предизвика суматоха, така че войниците не бяха добре подготвени да посрещнат атаката на идещите зад него сталхасти. Само за секунди полкът бе разбит, трите му редици — разкъсани и хората се биеха сред хаос от тъпчещи копита и сечащи воини.

Погледът на Вейлин се стрелна вляво и той видя, че другият отряд е в малко по-добро положение: редиците му се държаха въпреки свирепата атака, макар да бе ясно, че скоро ще поддадат. В центъра двайсетина сталхастки ездачи се измъкваха от заформилото се меле и се строяваха за атака. Понеже знаеше, че Черепите нямат голям шанс да спрат такава маса от брони и конска плът, Вейлин виждаше само един вариант.

— Строй се за атака! — извика той и отиде да застане пред първата редица с вдигнат меч. Изчака само докато види, че трите редици се превръщат в две и всички войници застават с наведени напред копия, а после се обърна и се втурна към портата. За секунда заподозря, че Черепите не го следват, и се зачуди дали всички не са се обърнали да си плюят на петите, завладени отново в съдбовния момент от бандитските си инстинкти. Но после чу как ефрейтор Чо-ка крещи заповед за атака, последвана от тропота и дрънченето на тичащи бронирани мъже.

Сталхастите веднага забелязаха атаката им и пришпориха конете напред, за да ги посрещнат, но успяха да изминат само съвсем малко разстояние, преди Черепите да забият копията си в тях. Вейлин се приведе под една замахнала сабя и посече към крака на ездача. Острието се впи едновременно в хълбока на коня и глезена на сталхаста. Воинът изкрещя от болка и ярост, вдигна сабята си и се опита да я забие в лицето на Вейлин като кама. Той се мръдна рязко встрани и посегна нагоре да сграбчи стоманения предпазител на предмишницата на мъжа, после със силно дръпване го смъкна от седлото. Преди да е успял да се надигне, затисна с коляно нагръдника му, прикова го към земята и заби меча си през процепа на шлема му.

Усетил горещия полъх на конски дъх върху шията си, се претърколи встрани, измъквайки меча си от шлема на убития воин. Чу как копита бият по труповете и по плочника, изправи се и замахна с меча си. Острието остави дълбока резка върху устата на гонещия го кон. Животното се надигна на задните си крака, с кръв и пяна по бърните, и воинът на гърба му вдигна високо брадвата си, готов да я стовари, когато конят скочи. Но преди да успее да нанесе удара, мъжът с брадвата се вцепени и под брадичката му щръкна връх на копие. Докато той падаше от седлото, Вейлин видя Алум да издърпва копието си, преди да се завърти и да замахне към лицето на един спешен воин.

Вейлин се огледа и бързо стигна до извода, че атаката е успяла да възпре сталхастите току пред портата, но че битката съвсем не е свършила. Ездачи продължаваха да вършеят сред хаоса и да посичат към войниците, които ги нападаха от всички страни, докато групички спешени воини се сражаваха с Черепите.

Видя Чо-ка да лежи по гръб и да отбива сабите на двама пеши сталхасти с дръжката на пречупено копие и се втурна към него. Повали единия сталхаст с мушване в кръста — острието от звездно сребро сряза плетената ризница заедно с костите отдолу. Другият се завъртя да посрещне новата заплаха с впечатляваща бързина. Беше жена и не носеше шлем. Вейлин зърна развети червени плитки и озъбено лице, което му бе познато.

Сабята ѝ отскочи от меча му със силен звън. Жената се приведе под ответния удар на Вейлин и се приготви да мушне към корема му, но се строполи в несвяст на земята, когато Чо-ка я фрасна по тила с дръжката на счупеното си копие.

— Недей! — каза Вейлин, когато ефрейторът изтегли камата си, за да я довърши.

— Милорд?

Вейлин се позабави, взрян в отпуснатото лице на Тирус. Досега не бе осъзнавал колко привлекателно е то, защото по време на пътуването им през Степта постоянно бе разкривено от гняв и омраза. Той мислеше, че повечето, ако не и всички остраи са загинали при първата атака, което означаваше, че тя може да е последната от своя скелд.

— Дължа ѝ един живот — каза той на ефрейтора. — Ние убихме сестра ѝ в Степта.

Огледа се и видя как малкото останали сталхасти падат под копията на войниците. Дворът вече бе чист от неприятели, макар че портата продължаваше да зее като паст, през която се виждаше приближаваща се орда Спасени.

— Лорд Вейлин!

Вейлин вдигна очи и видя Шо Цай да го гледа от бойниците.

— Сталхастите са изкачили южната стена — извика генералът. Вейлин проследи сочещия му пръст и видя на източната стена войници, вкопчени в яростна битка със стотици врагове. Един поглед на запад го потвърди: второто ниво не можеше да бъде удържано.

— Отстъпвай към третото ниво! — извика Шо Цай. Аз ще организирам изтеглянето! Задръжте портата отворена колкото може по-дълго!

На Вейлин му се искаше да възрази, че генералът трябва да се погрижи за собствената си безопасност, но Шо Цай изчезна, преди да е успял да протестира. Той събра Черепите и каквото бе останало от двата ветерански отряда и им заповяда да се оттеглят през портата към третото и последно ниво.

— Джукар! — извика, като видя следотърсача да се тутка на осеяния с трупове площад. — Имаме нужда от лъка ти на горната стена.

Джукар не му обърна внимание, беше се намръщил съсредоточено, с хищническа искрица в очите.

— Джукар — повтори Вейлин и се приближи да хване Надарения за ръката. — Трябва да вървим.

— Той е тук — каза следотърсачът, оголил зъби в свирена усмивка. — Толкова близо… мога да усетя вонята му. Само да го одраскам с някоя стрела и всичко това ще свърши.

— Има прекалено много… — започна Вейлин, но Джукар се изтръгна, хукна към най-близката уличка и изчезна в нея. Вейлин се втренчи безпомощно подир него и потисна желанието си да го последва. Вместо това се обърна и се втурна към горната порта.

Третото ниво имаше само една порта, по-малка от другите и скрита в тунел, дълъг двайсетина стъпки. Щом мина през нея, Вейлин заповяда на един от Черепите да доведе Елеса от храма, защото знаеше, че отчаяно ще се нуждаят от лъка ѝ. После събра колкото арбалетчици можеше и ги разположи на бойниците директно над портата. Тези стени бяха най-високите от трите нива на града, а и най-дебелите. За армията на Мрачния меч щеше да е много трудно да изкачи такава преграда, но само ако има срещу себе си пълноценна защита.

Войниците се устремиха със стотици по улиците на второто ниво и съпротивата по стените започна да рухва. На портата се стълпиха толкова много, че Вейлин организира отряд от най-яките сержанти да ги издърпват през нея, за да не стане задръстване. Заповяда също да спуснат въжета, за да могат другите да се покатерят или да бъдат изтеглени. Чу Норта да го вика от бойниците и бързо се качи по най-близкото стълбище. Завари брат си да се взира в гледката долу с мрачно примирение.

— Те няма да успеят, братко.

Загледан в сцената, Вейлин не виждаше смисъл да спори. Стените на второто ниво вече бяха изцяло в ръцете на сталхастите, а през разбитата порта нахлуваха все повече Спасени. Оставаше само едно гнездо на съпротива — бойци, които се бяха строили във въртящ се кръг и се опитваха да си пробият път до третото ниво. В центъра се виждаше знамето на Червените разузнавачи и до него генералският щандарт. Кръгът се движеше със забележително постоянна скорост въпреки непрекъснатите атаки и от секунда на секунда се приближаваше все повече към горната стена, но също така губеше хора на всяка крачка.

— Имаш работа за мен ли, вуйчо? — попита Елеса, като се появи до Вейлин. — Къде е Джукар? — добави и се огледа за следотърсача.

— Той си има собствена мисия — каза Вейлин. Отиде до стената и посочи към центъра на обкръжените пехотинци. — Запазете генерала жив — нареди на Елеса и Норта. — Нищо друго няма значение.

Вейлин загледа как смаляващата се формация си пробива болезнено път, стъпка по стъпка, към портата, нападана от всички страни от все повече сталхасти и Спасени. Арбалетчиците се мъчеха да пращат непрекъснати залпове в редиците на атакуващите, но на мястото на всеки воин, повален от стрелите им, дотичваха трима нови от портата или от стените. Норта и Елеса стреляха в по-умерено темпо, като убиваха всеки воин, който изглеждаше, че може да пробие гъстите войнишки редици. По всичко личеше, че способността на Келбранд да вдъхва лудост у тези хора не е отслабнала. Бяха нужни две от стрелите на Елеса, за да повалят един едър като мечка мъж, който размахваме ковашки чук, за да си пробие път в кръга, преди да рухне.

Когато кръгът стигна на двайсетина крачки от портата, в центъра му затръбиха рогове. Ходът явно бе планиран предварително, защото кръгът се превърна в ромб и обърнатите на север редици се втурнаха към портата, докато другите отстъпваха заднешком след тях. Войниците отпред атакуваха със смъртоносната ярост на хора, изправени пред неминуема смърт, пробивайки си път през гъстата тълпа, за да стигнат до стената. Докато го правеха, задните редици се разгърнаха и образуваха около портата полукръг.

Вейлин заповяда да хвърлят камъни и да изливат масло от стената, за да разредят атакуващите от двете страни на полукръга, докато арбалетчиците продължаваха да обстрелват онези отпред. С минаването на войниците през тунела полукръгът започна да се смалява. Вейлин отново бе впечатлен от дисциплината във войската на Търговския крал: всеки взвод продължаваше да се бие, докато не му заповядат да мине през портата, и тогава нанасяха последен удар с копията си, преди да отстъпят, а войниците от двете им страни се преместваха, за да запушат пролуката.

Скоро полукръгът се бе свил до една трета от първоначалната си големина и все още не бе разкъсан. Вейлин виждаше Шо Цай и Цай Лин да се сражават рамо до рамо най-отпред на дъгата от биещи се войници. Генералът се биеше пестеливо и смъртоносно, мечът му се стрелкаше към лицата и шиите на нападателите, и през цялото време той лаеше заповеди към хората си. Цай Лин се бе сдобил с една сталхастка сабя в добавка към собствения си меч и се сражаваше едновременно с двете оръжия: сечеше наляво и надясно със смъртоносна прецизност, която Вейлин знаеше, че може да е резултат само от дълго обучение.

— Милорд!

Вейлин се обърна и видя как един от арбалетчиците отстъпи от стената и посочи безпомощно към празния си колчан. Един поглед към другарите му потвърди, че те или вече са свършили стрелите си, или скоро ще ги свършат.

— Генерале! — извика Вейлин надолу към Шо Цай, присвил длани до устата си, с надеждата Що Цай да го чуе през врявата на битката. — Нямаме повече време!

Шо Цай хвърли съвсем кратък поглед към него и един сталхаст се възползва от това разсейване, за да се втурне напред с вдигната сабя, преди да рухне мъртъв със стрелата на Норта, стърчаща от рамото му. Шо Цай изкрещя заповеди на останалите войници да хукнат към портата. Дисциплинираното отстъпление бе забравено и всички затичаха да се спасят. Шо Цай и Цай Лин продължиха да отстъпват, сражавайки се под прикритието на стрелите на Норта и Елеса, и убиха още неколцина врагове, преди да стигнат до тунела. Дотогава група Спасени вече си бе пробила път сред войниците, опитващи се да стигнат до портата, уби много от тях и нахлу в прохода.

Вейлин не се поколеба да извика следващата си заповед. Нямаше избор, ако искаше да удържи третото ниво.

— Залостете портата!

Докато заповедта се предаваше надолу към войниците, пазещи тунела, Вейлин се втурна към най-близкото въже, хвана го и го хвърли през парапета. Краят му падна точно между Шо Цай и Цай Лин. Те отстъпиха към стената вляво от тунела, заобиколени от двайсетина оцелели войници, предимно Червени разузнавачи, сред които и ефрейтор Вей. Вейлин видя как генералът побутна въжето към сина си и издаде строга, непреклонна заповед, когато дай-ло поклати глава. Цай Лин се забави само за миг, за да парира със сабята си мушкането на един Спасен, а мечът му замахна, за да отсече ръката на мъжа над лакътя. После младият воин захвърли сабята, прибра меча, хвана въжето и се закатери по него.

Генералът се обърна към ефрейтор Вей и кимна към въжето. Ефрейторът заби юмрук в лицето на един озъбен Спасен, поклони се на генерала си, а после извика на другарите си и се хвърли във вражеските редици. Войниците образуваха щит около своя генерал, копията и мечовете им сечаха с бясна енергия. Като видя, че Шо Цай се колебае, Вейлин извика:

— Без теб градът ще падне!

Генералът хвърли последен поглед към хората си, а после прибра меча и се хвана за въжето. Той и синът му се държаха здраво, докато Вейлин и двайсетина арбалетчици ги изтеглиха горе.

— Портата е залостена — каза Вейлин на Шо Цай, докато му помагаше да се прехвърли през парапета. — Трябваше да…

— Знам. — Генералът се обърна да погледне какво става долу и видя как последните Червени разузнавачи падат под вълната мушкащи и сечащи Спасени.

Когато касапницата свърши, войската на Мрачния меч нададе животински вой на триумф, толкова силен, че човек го заболяваха ушите. Бяха изпълнили второто ниво от край до край — море от обърнати нагоре лица, оцапани с кръвта и саждите на битката, всички крещящи своята омраза към мълчаливите оцелели на последната стена. После, със стряскаща внезапност, ревящото множество потъна в почти пълна тишина, ако се изключеше тежкото им дишане.

— Той е тук — чу Вейлин думите на Луралин. Тя стоеше на стената с Вариж до нея, а лицето ѝ бе бледо и безизразно. Войската се разстъпи, за да пропусне един самотен ездач да мине със своя жребец по хлъзгавите от кръв улици.

Келбранд спря коня си близо до стената, сякаш изобщо не се боеше от стрелците горе. Постоя неподвижен известно време, със също толкова безизразно лице като сестра си и тих като армията наоколо. После вдигна ръка, за да покаже онова, което държеше.

Вейлин чу как Вариж изсъска яростно, но самата Луралин не показа никаква реакция при гледката на главата на Джукар, въртяща се бавно в хватката на брат ѝ. Той я запрати към стената; тя описа червена дъга във въздуха и тупна точно пред портата, след което се претърколи, за да се взре нагоре с невиждащи очи.

Келбранд и Луралин се гледаха втренчено само за миг, но Вейлин знаеше, че поне на нея трябва да ѝ се е сторило цяла вечност. Накрая брат ѝ премигна, отклони поглед, извърна коня си и препусна обратно откъдето бе дошъл, а армията му зарева отново, още по-силно и яростно отпреди.

34.

По смрачаване, след като нямаше и помен от нова атака, Шо Цай заповяда да срутят тунела към горното ниво. Ам Лин надзираваше работата с майсторското си око, определяше камъните, които могат да бъдат измъкнати, без да отслабят стената над тях. След часове зад портата бяха струпани толкова камъни, че никакъв брой обладани от лудост Спасени не биха имали надежда да я разбият.

— Сега той ще трябва да копае — заяви Шо Цай. — Да си пробие път през древния паваж и основите и да прокопае тунел до стените. Няма друг начин да ги събори, а те са прекалено високи, за да ги изкатери.

Той седеше на масата, където Шерин се бе грижила за най-тежко ранените. Всяка повърхност в стаята бе изтъркана с оцет, а по пода бе посипан талаш, но дъхът на разкъсана плът и човешки нечистотии си оставаше. Генералът почти не трепна, когато Шерин се зае да шие раните му, най-лошата от които бе дълбока резка на тила му.

— Той може да ни е затворил тук — добави Шо Цай, после млъкна и заскърца със зъби, докато Шерин връзваше последния шев. — Но ще му отнеме месеци да ни победи.

Генералът говореше уверено, макар да бе капнал след ужасите на деня; Вейлин обаче не споделяше неговата увереност.

— Досега той ни изненадва на всяка крачка — каза той. — Би било лудост да приемем, че не е приготвил още някоя изненада. А загубите ни…

— Нямам нужда да ми се напомня, милорд. — В погледа на Шо Цай имаше тъмна сянка и Вейлин разбра, че загубата на Червените разузнавачи тежи на плещите му. Двамата с Цай Лин бяха единствените останали от Разузнавачите — и това не бе единствената унищожена част. Губернатор Нешим, усърден във воденето на сметки, ако не в друго, бе докладвал, че пълната им мощ възлиза на малко над десет хиляди души. Със сигурност загиналите сталхасти и Спасени бяха много повече, но армията на Мрачния меч си оставаше силна и неестествената ѝ всеотдайност не бе прекършена.

— Това е капан и за него, не го забравяй — продължи Шо Цай. — Ако беше трезвомислещ човек, щеше да продължи нататък или поне да остави достатъчно хора да ни държат зад стените, докато той напредва на юг. Но ето че стои тук с цялата си армия само и само да докопа сестра си, която го мрази.

„Сестра с трън в ума — помисли си Вейлин. — А може би затова толкова отчаяно иска да си я върне? Да не би да се страхува какви негови тайни може да издаде тя, когато трънът бъде изскубнат?“

— Дръж — каза Шерин и подаде на Шо Цай малко шишенце. — За болката. Две капки в чаша вода три пъти дневно.

— Не мога да позволя сетивата ми да бъдат притъпени… — започна генералът и понечи да ѝ върне шишенцето.

— Просто го вземи и ми спести фасоните си — заповяда Шерин с уморена въздишка. Отиде до една купа с вода и почна да си търка ръцете. — Отвън чака сержант на носилка с рана от брадва в корема. Стаята ми е нужна.

Вейлин усещаше, че болката на лицето на Шо Цай няма много общо с раните му. Той не направи опит да стане, а продължи да се взира в неотстъпчивия гръб на Шерин. На Вейлин му бе ясно, че в тази стая ще има още говорене, но той не желаеше да слуша, затова промърмори някакво извинение, че трябвало да провери постовете, и излезе.

Намери Ереса и Джила да пазят вратата на килията на Луралин. По-младата жена изненада Вейлин с топла прегръдка, докато Ереса продължаваше да го гледа с озадаченото мръщене, което бе станало типично за нея, откакто бе оцелял от докосването ѝ.

— Съжаляваме, че не можем да ви пуснем, милорд — каза Джила. Като се изключеха тъмните кръгове под очите ѝ и леката бледност, тя изглеждаше напълно оздравяла, макар че насилената ѝ усмивка говореше за дълбока скръб. — Заповед на господарката.

— Не бива да я наричаш така — напомни ѝ Вейлин и погледна към затворената врата. — Да не би тя да търси Истинския сън?

— Да — потвърди Ереса. — Това може да отнеме часове, дори ден или повече. Няма начин да се каже.

— Добре дошъл сте да останете с нас — предложи Джила. — Вариж отиде да донесе храна.

Той отказа учтиво и отиде в параклиса, където другарите му седяха и ядяха яхния, забъркана от Елеса; миришеше изненадващо апетитно.

— Оказва се, че обилните подправки се отразяват добре на конското месо — каза тя и му подаде една паничка.

— Конско? — попита той и изгледа яхнията със съмнение.

— Губернаторът забравил да прехвърли осоленото свинско на горното ниво — обясни Норта. — Месото ни е кът. Яж, братко. Определено сме яли и по-лоши работи.

Като видя Цай Лин да седи встрани от другите, Вейлин накара Елеса да сипе още една паничка яхния и му я занесе.

— Раните на баща ти са леки — каза той, докато подаваше паничката на дай-ло, а после седна до него на стъпалата на параклиса.

Цай Лин кимна и се взря безмълвно в яхнията, преди да я остави. Още не бе свалил бронята си, която продължаваше да е покрита с праха на битката, също както и лицето му.

— Тежко е да губиш хора… — започна Вейлин.

— Живот, загубен в името на право дело, трябва да се слави, а не да се оплаква — прекъсна го Цай Лин. Гласът му бе почти безизразен, но Вейлин долови тържествената нотка, която издаваше, че това е цитат.

— Куан-Ши? — попита той.

Цай Лин поклати глава.

— Това е строфа от един от Загадъчните свитъци: сбор от знания, които датират дълго отпреди възхода на Изумрудената империя. Моят учител обичаше да ги използва в уроците си. Загадъчните свитъци споменават за човешка раса със странен цвят на косата и кожата, която някога прекосила западните морета с могъща флота. Говори се, че те почитали безименни богове и имали толкова жестоки обичаи, че останалите племена от онази епоха побягнали в ужас пред тях. С времето пришълците се заселили в Желязната степ, започнали да добиват метал от могилите и станали известни на южните народи като Стоманената орда. Разбираш ли, сталхастите са почти толкова древни като нас.

— Значи в Храма на копията не учат само на бойни умения.

— О, учат на много други неща. „Дори касапинът не върти ножа без помощта на знание.“ Ето това е Куан-Ши. — На устата на Цай Лин трепна съвсем лека извивка, но бързо изчезна и очите му потъмняха от чувство на вина. — Аз не харесвах хората си, лорд Вейлин. Мислех ги за груби и невежи. Но те без колебание дадоха живота си за моя баща. Техният пример ме срами.

— Мъжете не обичат да ги водят посрамени лидери, а тук има други хора, които ужасно се нуждаят от водачество. На сутринта ще съставиш нов полк от останките на унищожените днес.

— Само капитан може да командва полк.

— Така е. — Вейлин свали от колана си малка посребрена звезда и я подаде на Цай Лин. — Заповед на баща ти. Честито, дай-шин. Ще трябва да им измислиш име и знаме — продължи той, докато Цай Лин се взираше в звездата в ръката му. — Войниците имат нужда от такива неща…

Млъкна при звука на паничка, разбила се върху каменния под на параклиса. Обърна се и видя, че Ам Лин е на крака. Лицето на каменоделеца бе застинало в смайване, а ококорените му очи мигаха срещу Вейлин.

— Тя не можеше да го види досега — каза той. — Песента… той бе скрит за нея. Не мисля, че е знаел…

— Кой? — попита Вейлин, изправи се и тръгна към него.

Каменоделецът премигна и Вейлин видя ужасно примирение да плъзва по лицето му, увереност в неизбежната катастрофа.

— Каменотрошачът — каза той и поклати глава, а гласът му спадна до шепот, когато повтори: — Не мисля, че е знаел…

— Къде е Вариж? — попита Вейлин. Двете Надарени пред вратата на стаята на Луралин се спогледаха объркано.

— Още не се е върнал — каза Ереса. — Какво…?

Вейлин мина покрай нея, изрита вратата и влезе.

Луралин лежеше на едно тясно легло. Тревогата му се усили, щом видя отпуснатото ѝ лице и отворената ѝ уста, но като я пипна по гърдите, се убеди, че е още жива, макар че дишането ѝ бе плитко и тя не издаде никакъв звук, когато я разтърси.

— Това не е Истинският сън — каза Ереса и се приближи да сложи ръка на челото на Луралин. Следващите ѝ думи бяха задавени от объркване и страх. — Упоена е.

— Отнесете я при Шерин — нареди Вейлин. — Кажете ѝ да направи всичко възможно да я събуди. Вие вървете с тях — обърна се той към Семон и Алум. — Кажете на генерала да вдигне целия гарнизон.

Излезе навън и погледна Ам Лин за напътствия.

— Там — каза той и посочи към южния участък от стената. Вейлин забеляза, че обреченото изражение не слиза от лицето му.

— Дай-шин Цай, поеми командването на Черепите — каза Вейлин на Цай Лин. — Доведи тях и всеки свободен мъж на южната стена.

Заповяда на Ам Лин да остане при Алум и хукна към стената, следван по петите от Елеса и Норта с готови лъкове. Не чу никакви викове от бойниците, когато се приближиха, което говореше, че от другата страна няма приближаващ се враг, но той вече бе научил, че привидностите не означават нищо, когато е замесен Мрачния меч.

— Там — каза Норта и вдигна лъка си, за да посочи една самотна фигура в подножието на стената.

Вариж стоеше и се взираше в зидарията, отпуснал ръце край тялото си, без с нищо да показва, че е усетил приближаването им.

— Вариж — извика Вейлин. — Дръпни се от стената.

Надареният изви леко глава и Вейлин зърна съжалителна усмивка на лицето му, преди да върне погледа си върху камъка.

— Крадецо на имена — каза той. — Надявах се да умра от по-достойни ръце.

— Дръпни се от стената — повтори Вейлин. И Норта, и Елеса бяха насочили лъковете си към Надарения, а намазаните с отрова върхове на стрелите им блестяха под лунната светлина.

— Защо се опитваш да ме пощадиш, Крадецо на имена? — попита Вариж и вдигна лице към тях. На лицето му бе изписано леко любопитство, но Вейлин забеляза познат блясък в очите му. Беше го виждал в очите на всеки Спасен, срещу когото се бе сражавал. Вариж принадлежеше на Мрачния меч. — За моята господарка ли се тревожиш? — продължи той. — Как предателското ѝ сърце ще се сломи…

— Казаха ми, че не си знаел, че изпълняваш повелите на Мрачния меч — прекъсна го Вейлин. — Ето те тук, готов да умреш за един фалшив бог, когото презираше съвсем доскоро. Искам да знам как е станало това.

— Любов — отвърна простичко Вариж. — Аз винаги съм му принадлежал. От момента, в който ме освободи, спаси ме от камшика и безкрайната робия. Още когато заговори, разбрах, че говори от името на божественото. Човекът, когото виждате пред себе си, е истинският, Вариж бе лъжата. Беше ми възложено да я наблюдавам още преди години, беше ми казано, че един ден тя ще предаде Мрачния меч, но че предателството ѝ е необходимо. Затова той накара Сехга да заплете лъжи в главата ми, да породи съмненията, които ще спечелят доверието на Предателката — и всичко това само за да ме доведе тя тук. — Вариж се усмихна с широката и ведра усмивка на доволен човек. — И ключалката към Търговските кралства ще бъде отключена, така че всички там да познаят милостта му.

Като чу как тетивата на Елеса се изпъва, Вариж се засмя.

— Убий ме, приемам го с радост. Защото знам, че само в смъртта има спасение. Не можете да спрете онова, което вече е сторено.

И тогава Вейлин ги видя — мрежа от пукнатини в паветата в подножието на стената, които се разширяваха.

— Убийте го! — викна той.

Двете стрели улучиха Вариж право в гърдите и щръкнаха от гърба му и той се строполи. Докато всичките му телесни течности се изливаха на воля като тъмен поток, доволната усмивка оставаше на устните му.

Пред очите на Вейлин пукнатините в основата на стената плъзнаха със светкавична скорост, бликнаха струи разпрашен камък и земята доловимо затрепери.

— Назад! — извика Вейлин и заблъска Норта и Елеса точно когато отдолу се разнесе гръмотевичен тътен. Дълбока цепнатина зейна в основата на стената и се устреми към върха толкова бързо, че окото не успяваше да я проследи. Чу се стържене на камък в камък и участък от стената с дължина поне петдесет стъпки сякаш се превърна във водопад от падащи канари. При срутването се вдигна гъст задушаващ облак прах и се разлетяха ситни режещи парченца, които ги накараха да закрият лицата си.

Когато Вейлин свали ръка от очите си, пред него се разкри пробив, който знаеше, че няма никаква надежда да запуши. Вече можеше да види как сталхастките ездачи се строяват за атака сред къщите на второто ниво, с гъсти формации от Спасени, тълпящи се по фланговете им.

— Лорд Вейлин!

Шо Цай спря наблизо и зад него се разгърнаха три пехотни полка. Вейлин видя, че другите войници бързо се спускат от стените, за да се строят на улиците. Генералът бе стигнал до очевидното заключение, че единствената важна битка сега ще се води при този пробив.

— Вървете в храма — каза Шо Цай на Вейлин. Пристъпи към него, изгледа го твърдо, неумолимо, и заговори тихо. — Спаси я, ако можеш. Ако не можеш, дай ѝ милост.

Извърна се и направи знак на Цай Лин да се приближи.

— Върви с лорд Вейлин.

— Генерале, аз трябва…

— Няма време! — Очите на Шо Цай пламнаха срещу сина му, принуждавайки го да застане мирно. — Когато ни връхлетят, ще настъпи хаос — добави Шо Цай и изражението му омекна до съжаление. — Може би достатъчно голям, за да прикрие едно бягство. Това е последната ми заповед към теб, синко. Оживей и се върни в Храма на копията. Последвай техния съвет, защото виждам, че епохата на кралете е към края си.

Обърна се към пробива и изтегли меча си тъкмо когато отекна тътенът на сталхастките копита.

— Хайде, тръгвай!

Шумът на битката ги следваше по време на бягството им към храма, по-силен от всяка буря, толкова силен, че Вейлин не чу вика на ефрейтор Чо-ка, докато той не се втурна от сенките да му препречи пътя. Придружаваха го неколцина Черепи, които Вейлин знаеше, че са членове на Зелените усойници.

— Милорд — каза Чо-ка с небрежен поклон. — Бих искал да ви покажа нещо.

— Какво „нещо“? — Вейлин не бе особено изненадан, че Чо-ка и хората му са предпочели да не остават с генерала в последната му битка, нито пък имаше сили да се ядосва. Та нима и той самият не се държеше като страхливец тази нощ?

— Нещо в магазина за подправки на сестрата на баба ми — каза Чо-ка, като се огледа предпазливо.

— Говори направо! — сопна се Вейлин, търпението му вече се изчерпваше.

— Път за измъкване — каза престъпникът. — Такъв, който не можеше да се използва досега.

— Но можеше да ни помогне по-рано.

— Аз дължа вярност единствено на Зелените усойници. Не на някакъв си крал, който може да ме обеси по своя прищявка, или на някакъв генерал, чието име не бях чувал допреди месец. Ние се бихме за живота си и няма да го профукаме, за да браним купчина почернели тухли. Но между нас има дълг, който държа да уредя.

Вейлин се обърна към Елеса и Норта.

— Вървете с тях. Ние с дай-ло имаме работа в храма. Когато нахлуят през пробива, битката ще се промени. Стане ли това, не чакайте и секунда повече.

Извърна се, преди те да са започнали да спорят, и забърза към храма.

Намери Шерин в лечебницата да размахва шишенце с ароматни соли под носа на Луралин, докато Чиен държеше главата ѝ неподвижно. Ереса и Джила стояха в ъгъла с угрижени лица и гледаха как господарката им стене и ноздрите ѝ потръпват, но не се буди.

— Махаме се оттук — каза Вейлин на Шерин. — Вдигни я — обърна се той към Чиен и кимна към Луралин. — Капитанът ще ти помогне.

— Накъде? — попита престъпницата, като преметна едната ръка на Луралин през раменете си, а в същото време Цай Лин хвана другата.

— Магазинът за подправки на улицата вляво от портата. Зелените усойници са пазили тайни от нас.

— Винаги можеш да разчиташ на един плъх да намери мръсен канал за измъкване — изпъшка Чиен, докато вдигаха Луралин.

— Тръгвайте — каза им Вейлин, гледаше как Шерин, без да бърза, прибира шишенцето с ароматни соли в сандъчето си с лекарства. — Ние ей сега идваме.

Чиен и Цай Лин покорно изнесоха Луралин от стаята, следвани по петите от Ереса и Джила.

— Време е — каза Вейлин на Шерин и откри, че му е трудно да преглътне, преди да продължи. — Съжалявам.

— Ти си го оставил — каза тя с равен, лишен от изненада глас, без да се обръща.

— Той ми заповяда, както ми заповяда и да те спася. И аз ще го направя.

— Имам пациенти. — Тя затвори капака на сандъчето и поспря за момент да огледа ръцете си, пръстите ѝ потрепваха. — И дарба, която да споделя…

— Ако трябва да те зашеметя, за да те измъкна от този град, ще го направя!

Тя се вцепени при вика му, очите ѝ се насълзиха и чертите ѝ станаха остри, докато се бореше с болката си.

— Видя ли го как умира?

Той отиде до нея, хвана я за китката и я задърпа към вратата.

— Няма време.

Тя изтръгна ръката си и втренчи обвинително в него насълзените си очи.

— Видя ли го как умира?!

Щеше да му е лесно да я излъже, нещо крайно необходимо, но лъжата угасна на езика му. Вече достатъчно я бе лъгал.

— Бие се — каза той. — И ще се бие до смърт, за да можеш ти да живееш. Не лишавай смъртта му от смисъл.

Тя се извърна, пое си пресекнато дъх и вдигна сандъчето. Без да казва нищо повече, излезе от стаята.

Отвън ги чакаха Ам Лин, Семон и Алум.

— Стойте наблизо — каза им Вейлин. — И се движете бързо.

Чу как шумът на битката се променя, когато бяха изминали половината път до магазина: хаотичният звън на метал притихна за един кратък миг, преди да изригне ревът на хиляди триумфиращи гласове.

— Какво е това? — попита Семон.

— Пробили са — отвърна Вейлин и хвърли поглед на юг. Шерин изхлипа, докато ревът се превръщаше в ломотене, прорязвано от остри писъци, които говореха за клане.

— Казах ви да не чакате — извика Вейлин на Норта, когато свиха зад един ъгъл и видя, че брат му и Елеса ги чакат на улицата.

— И съм сигурен, че си знаел, че няма да го направим — отвърна Норта. Въведе ги в магазина, където по средата на пода зееше отворен капак. — Престъпниците обаче нямаха подобни скрупули. Цай Лин и жените току-що минаха.

— Накъде води това? — попита Семон, взираше се със съмнение в тъмния отвор.

— Стига да не е тук, на кого му пука, малоумнико? — каза Елеса и скочи в дупката. Вейлин бутна след нея Шерин и изчака другите да ги последват, преди да хване веригата от вътрешната страна на капака и да го затръшне на слизане.

Стълбите бяха стръмни, озарени от една-единствена факла в скоба на грубо изсечената стена, вероятно оставена от Чо-ка. Алум взе факлата и ги поведе надолу. Слизаха колкото можеха по-бързо по влажните тесни стъпала. Тунелът криволичеше, докато се спускаше, което правеше невъзможно определянето на посоката им. Накрая свърши в широка кухина с нисък сводест таван. Лунната светлина се отразяваше във водите на канала, течащ през нея, и хвърляше сребристи отблясъци по стените. Светлината проникваше през множество дупки на тавана и озаряваше водния път, който се протягаше поне на миля под земята.

— Милорд! — отекна в кухината гласът на Цай Лин, който го викаше от една лодка във водата. Седеше на кърмата, хванал едно гребло, а трите жени се бяха сгушили по средата ѝ. Наблизо бе привързана още една лодка, също с две гребла.

— Онези негодници отказаха да чакат — каза Цай Лин, когато Вейлин се качи в лодката и хвана другото гребло. Ам Лин се качи след него, а другите се качиха във втората лодка.

— Ние сме живи благодарение на тези негодници — напомни Вейлин на Цай Лин и се отблъсна с греблото от каменния бряг, за да прати лодката по средата на канала.

Загребаха ритмично и Вейлин погледна назад, за да се увери, че другата лодка ги следва. Алум и Норта бяха хванали греблата и напредваха добре. Погледът на Вейлин постоянно отскачаше към свитата фигура на Шерин във втората лодка, навела глава и прегърбила скръбно рамене.

— Вариж? — Луралин гледаше към Вейлин от пода на лодката, очите ѝ бяха като тъмни дупки в сива маска. С каквото и вещество да я бяха упоили, то явно се бе разнесло, но той знаеше, че страданията ѝ съвсем не са свършили.

— Мъртъв е — отвърна Вейлин, насочил поглед напред.

— Той беше трънът — настоя Луралин. — Нали?

Вейлин просто кимна и продължи да гребе.

— Той каза ли нещо? — Гласът на Луралин ѝ изневери и минаха няколко секунди, преди тя да заговори отново. — Обясни ли нещо?

„Беше ми възложено да я наблюдавам още преди години… предателството ѝ бе необходимо.“

— Нищо смислено — отвърна Вейлин. — Беше съвсем луд. Съжалявам.

Гребаха близо час, докато стигнат края на тунела, който бе частично скрит от завеса висящи растения. Вейлин и Цай Лин забавиха лодката, когато наближиха отвора, и се подадоха бавно през завесата.

Пред тях се простираше дългата сребриста лента на Големия северен канал. Тя се протягаше на мили вляво и вдясно, макар че в южна посока сякаш нямаше край, докато на север свършваше с тъмната грамада на Кешин-Хо.

Вейлин прецени, че са на не повече от пет мили от града, но шумът се чуваше дори тук — хиляди гласове, извисени в ритмичен напев, който прославяше победата на Мрачния меч.

С мощно загребване Вейлин изтласка лодката в канала и я насочи на юг.

Зарадва се, че полята покрай канала са обгърнати в мъгла. Всичко, което можеше да прикрие бягството им, бе добре дошло. Радостта му обаче помръкна, когато Ам Лин прошепна:

— Това не е естествена мъгла, братко.

И кимна отсечено в отговор на въпросителния поглед на Вейлин.

Още един поглед към мъглата бе достатъчен, за да го убеди. Мъглата се виеше на гъсти пипала, сякаш без да се влияе от посоката на вятъра. Вейлин пусна греблото и вдигна ръце да сигнализира на втората лодка със стария жест на Ордена, предупреждаващ за врагове наблизо. Видя как Норта показа, че е разбрал предупреждението, с бързо махване с ръка, преди да вдигне лъка. Елеса направи същото.

Вейлин се наведе да хване пак греблото, но спря, понеже погледът му бе привлечен от бледо видение на брега на канала. Дерка отметна грива в знак, че го е познал, докато тичаше през тревата — дъхът му се смесваше с мъглата. Усмивка заигра на устните на Вейлин, докато се мъчеше да си представи как жребецът е успял да се измъкне от конюшните в Кешин-Хо, а после помръкна, щом видя седлото на гърба му — сталхастко седло.

Тирус се надигна от високата трева с вече изпънат лък и стрелата литна — оставяше диря в мъглата, докато летеше право към него. Нечия ръка блъсна силно Вейлин в гърдите и викът на Ам Лин се смеси с ругатнята, която Тирус изкрещя след стрелата си. Двата звука секнаха едновременно, когато стрелата срещна плът.

Вейлин видя как Тирус рухна, обляна в кръв — стрелата на Елеса бе пронизала шията ѝ, а после погледът му се плъзна към Ам Лин. Каменоделецът се усмихна уморено, сведе очи към щръкналия от гърдите му връх на стрела, а после се олюля и се катурна през борда.

Вейлин скочи във водата след него, подхвана го и заплува към брега. Въздухът се изпълни с бръмчене на множество тетиви, съсъка на облак стрели и глухите удари на желязо в дърво.

— Не! — извика Вейлин, като видя, че Елеса се готви да го последва във водата — беше се надигнала напук на продължаващия дъжд от стрели. Тя понечи да се хвърли от лодката, но Норта се метна към нея и я хвана през кръста.

— Пусни ме! — изпищя тя и Вейлин зърна размаханите ѝ ръце, преди мъглата да се сгъсти дотолкова, че двете лодки да се превърнат само в смътни силуети.

Елеса извика още няколко пъти, преди виковете ѝ да бъдат заглушени, вероятно от ръката на Норта. Бурята от стрели утихна и откъм двата бряга загърмяха копита. Тирус не бе сама.

След кратко пляскане във водата Вейлин успя да стигне до брега и посегна по-нагоре да улови стиска трева и да ги изтегли на сушата. Завлече Ам Лин във високите треви и извади меча си, наострил уши за звуците, носещи се из мъглата. Тропотът на копита вече бе утихнал до пръхтене и глухи тупкания, което означаваше, че конете или са спрели, или се движат ходом. Не можеше да се каже колко са.

— Песен… та… — изпъшка Ам Лин.

Вейлин поклати глава и приведе устни до ухото на каменоделеца.

— Лежи неподвижно.

Очите на Ам Лин срещнаха неговите и Вейлин видя на лицето му същата уморена усмивка.

— Песента… — започна пак той с дрезгав глас и върху зъбите му изби кръв. — Беше ясна, братко. От… самото начало…

— Пести си силите — прошепна в отговор Вейлин. — Шерин ще те излекува…

— Не… — Усмивката на Ам Лин се превърна в смях, пропит с ирония. — Песента… беше ясна. Затова отпратих… Шоала. Затова… те чаках. Всички песни… си имат край, братко. Принцесата… знаеше това…

Посегна към ръката на Вейлин и я хвана с треперещи пръсти, после я насочи към стрелата в гърдите си и я притисна към бликащата от раната кръв.

— Моят дар — каза Ам Лин. — За теб.

Кръвта бе топла под пръстите на Вейлин, но той понечи да дръпне ръка, сякаш се е опарил.

— Не! — Погледът на Ам Лин стана яростен, каменоделската му хватка стискаше Вейлин като менгеме и задържа ръката му на място. — Трябва! — изграчи той през оцапаните си с кръв зъби. — За да се биеш с него… имаш нужда от песен. Ако не го направиш… той ще победи!

Последните му думи излетяха като вик и Вейлин чу цвиленето на разтревожени коне, последвано от викове. Сталхастки викове.

Образи нахлуха в съзнанието му, докато се взираше в умоляващите очи на Ам Лин. Убитите пратеници в кулата. Намеренията на принцесата. Дуелът с Обвар. Обсадата. Скритата истина на Вариж. Стрелата на Тирус. Ако той още имаше песен, колко от тези неща изобщо нямаше да се случат?

„Да се бия с теб, какъвто си сега, ще е все едно да се бия с дете“, беше казал Келбранд. Мрачния меч. И поне за това Вейлин знаеше, че не лъже.

И все пак погрешността на всичко това го възпираше, отвращаваше го. Воларианците бяха станали роби на Съюзника точно по този начин. Какво ли щеше да стане с него?

Чу пак гласа на Елеса — далечен, жален вик, донесъл се през мъглата, скоро погълнат от звука на галопиращи отново коне. Развълнувани викове изпълниха въздуха, докато сталхастите се приближаваха, жадни за славата, която щяха да получат, ако поднесат главата на Крадеца на имена на обичния си жив бог.

— Моля те, братко… — Кръв пръсна от устните на Ам Лин и очите му помътняха. — Моля те…

Чул съсъка на излитаща от ножница стомана, Вейлин наведе уста към смъртоносната рана на приятеля си и отпи дълбоко.

Действащи лица

Северните предели на Обединеното кралство

Вейлин Ал Сорна — граничен лорд на Северните предели

Норта Ал Сендал — бивш брат от Шестия орден; Меч на кралството и герой от Освободителната война; баща на Лорен и Артис; брат на Керан; известен пияница

Керан Ал Верин — търговка и собственичка на Почитаемата търговска къща на Ал Верин и господарка на Търговската гилдия на Северните предели; сестра на Норта; леля на Лорен и Артис

Ерлин — бивш безсмъртен Надарен; жител на Нериново

Лорен Ал Сендал — дъщеря на Норта; сестра на Артис; Надарена ясновидка

Артис Ал Сендал — син на Норта; брат на Лорен

Елеса Мустор — приемна дъщеря и наследница на кумбраелската губернаторка Рева Мустор

Орвен Ал Мелна — лорд-командир на Северната гвардия

Алум Ви Мореска — ловец от клана Мореска; приятел на Вейлин

Семон Век — бивш бандит и слуга на Алум

Високото копие — кумбраелски стрелец, приет за член на Мечия клан

Железнооката — шаманка на Мечия клан

Брат Келан — брат от Петия орден; лечител на Северна кула

Кара — Надарена жителка на Нериново; жена на Лоркан, с когото са разделени

Лоркан Денса — съпруг на Кара, с която са разделени; бивш Надарен жител на Нериново

Кон Шен — посланик на Двора на Достопочтеното кралство в Обединеното кралство

Джиян Нуйшин — командир на Седма кохорта на войската на Достопочтеното кралство и посланик в Обединеното кралство Вайзер Мортин — капитан на „Морска оса“, търговски съд, собственост на Почитаемата търговска къща на Ал Верин

Сталхастите

Келбранд Рейерик — велик лорд на Хаста

Луралин Рейерик — сестра на Келбранд и Бабукир; Надарена ясновидка от Божествената кръв

Бабукир Рейерик — по-малък брат на Келбранд и Луралин

Обвар Нагерик — прочут сталхастки воин; поборник и брат по седло на Келбранд; ухажор на Луралин

Варнко Матерк — скелтир на скелда Остра

Тирус — жена воин от скелда Остра

Ереса — Надарена бивша робиня и приятелка на Луралин

Вариж — Надарен бивш роб и приятел на Луралин

Джукар — Надарен бивш роб и приятел на Луралин

Джила — Надарена бивша робиня и приятелка на Луралин Килен — Надарен бивш роб и приятел на Луралин

Достопочтеното кралство

Лиан Ша — Търговски крал на Достопочтеното кралство

Шо Цай — капитан от войската на Търговския крал; командир на Червените разузнавачи

Цай Лин — кандидат-офицер от Червените разузнавачи; син на Шо Цай

Нефритената принцеса — безсмъртна обитателка на Високия храм Шерин Унса — бивша инструкторка по лекарствата от Петия орден на вярата; прочута лечителка, известна като Небесната благословия, бивша любовница на Вейлин

Ам Лин — каменоделец и Надарен притежател на кръвна песен; приятел на Вейлин и Шерин

Пао Лен — собственик на чайна и главатар на Алената лента Чиен — членка на Алената лента; дъщеря на Пао Лен Рака — лодкар и член на Алената лента

Хушан Ши — губернатор на Кешин-Хо, столицата на Северната префектура на Достопочтеното кралство.

Нешим Ли — заместник-губернатор на град Кешин-Хо; по-късно повишен в губернатор

Ефрейтор Вей — ефрейтор от Червените разузнавачи

Чо-ка — контрабандист и член на бандата Зелените усойници; по-късно ефрейтор в пехотна рота Черепите

Content

Антъни Райън
Зовът на вълка
Острието на гарвана #1

Благодарности

Първа част

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

Втора част

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

Трета част

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

Действащи лица