Ан Апълбаум

ГУЛаг. Лагерите на смъртта

Посвещавам тази книга на онези,

които описаха случилото се

В страшните години на ежовщината[1] прекарах седемнайсет месеца на опашките пред затворите в Ленинград. Веднъж някой ме „разпозна“. Тогава стоящата зад мен жена с посинели устни, която, разбира се, никога не беше чувала името ми, се сепна от присъщото на всички ни вцепенение и ме попита на ухото (там всички шепнеха):

– А това можете ли да опишете?

И аз отвърнах:

– Мога.

Тогава нещо като усмивка пробяга по онова, което някога е било нейно лице…

Анна Ахматова, „Реквием“,

1935-1940 г., „Вместо предговор“

Въведение

И изравнени от закона

получиха еднакъв дял –

син на кулак и на наркома,

синът на поп и генерал. […]

Тук в лагера те бяха сродни,

бяха събратя по съдба

с клеймото „врагове народни“.

Александър Твардовски „По силата на паметта“[2]1

Това е история на ГУЛаг: история на огромната мрежа от трудови лагери, някога разпръснати надлъж и нашир из Съветския съюз – от островите в Бяло море до бреговете на Черно море, от Арктическия кръг до равнините на Централна Азия, от Мурманск до Воркута и Казахстан, от центъра на Москва до предградията на Ленинград. Думата „ГУЛаг“ е съкращение от Главное управление лагерей, или Централно управление на лагерите. С течение на времето обаче тя не само обозначава администрацията на концентрационните лагери, но започва да символизира и системата на съветския принудителен труд във всичките ѝ форми и варианти: трудови лагери, наказателни лагери, криминални и политически лагери, женски лагери, детски лагери, транзитни лагери. Постепенно думата придобива и по-широк смисъл – съветската репресивна система, сбора от процедури, който затворниците някога наричали „месомелачка“: арестите, разпитите, превозването в неотоплени товарни вагони, принудителния труд, унищожаването на семейства, прекараните в изгнание години, преждевременната и неоправдана смърт.

ГУЛаг има предистория в царска Русия – още от XVII до началото на XX в. в Сибир работят принудителни трудови бригади. После, почти веднага след Руската революция, той придобива своята съвременна и по-позната форма и става неразделна част от съветската система. Масовият терор срещу реални и предполагаеми опоненти е част от Революцията от самото начало – и към лятото на 1918 г. нейният лидер Ленин нарежда „ненадеждните елементи“ да бъдат затваряни в концентрационни лагери край големите градове.2 Много благородници, търговци и други хора, определяни като потенциални „врагове“, бързо се озовават в тях. Към 1921 г. вече има осемдесет и четири лагера в четиресет и три района от страната и основната им цел е да „превъзпитат“ тези първи врагове на народа.

След 1929 г. лагерите придобиват ново значение. През тази година Сталин решава да използва принудителния труд за ускоряване индустриализацията на страната и за експлоатиране на природните ресурси в слабо заселения Далечен север на Съветския съюз. Пак през тази година тайните служби поемат контрола над съветската наказателна система и постепенно изземват правомощията над всички лагери и затвори от юридическата институция. В резултат на масовите арести от 1937 и 1938 г. лагерите навлизат в период на бързо разрастване. В края на 30-те години ги има във всичките дванайсет времеви зони на Съветския съюз.

Противно на всеобщото мнение, ГУЛаг не престава да се разраства през 30-те години, напротив – продължава да се разширява по време на цялата Втора световна война, през 40-те години и достига разцвета си в началото на 50-те. По това време лагерите вече играят централна роля в съветската икономика. Те произвеждат една трета от златото на страната, голяма част от въглищата и дървения материал, както и от почти всичко останало. В хода на съществуването на Съветския съюз възникват поне 476 добре обособени лагерни комплекса, съставени от хиляди отделни лагери, във всеки от които има от няколкостотин до няколко хиляди души.3 Затворниците работят почти във всички индустрии – дърводобив, рудодобив, строителство, във фабриките, земеделието, самолетостроенето и оръжейната промишленост – и всъщност обитават държава в държавата, почти отделна цивилизация. ГУЛаг има свои собствени закони, свои собствени обичаи, свой собствен морал и дори собствен жаргон. Той създава своя собствена литература, собствени злодеи, собствени герои и оставя отпечатъка си върху всички, минали през него, независимо дали като затворници, или като пазачи. Години по-късно освободените често успяват да разпознаят на улицата бившите обитатели на ГУЛаг само по „погледа им“.

Такива срещи не са редки, тъй като в лагерите има голямо текучество. Въпреки че постоянно се извършват арести, други пък биват освобождавани – поради изтичане на присъдите, поради постъпване в Червената армия, защото са инвалиди или жени с малки деца, или пък защото са издигнати от затворници в пазачи. В резултат на това броят на затворените в лагерите обикновено се поддържа на около 2 млн. души, но общият брой на миналите през тях съветски граждани – като политически или криминални затворници – е далеч по-висок. Най-точните изчисления показват, че между 1929, когато започва най-мащабното разрастване на ГУЛаг, и 1959 г., когато умира Сталин, някъде към 18 млн. души са минали през тази огромна система. Други близо 6 млн. са изселени и депортирани в казашките пустини или сибирските гори. Тъй като законът им забранява да напускат своите изгнанически села, те също извършват принудителен труд, макар и не зад бодливата тел.4

Като система за масов принудителен труд, засегнала милиони хора, лагерите изчезват след смъртта на Сталин. До края на живота си той остава убеден във важността на ГУЛаг за съветското икономическо развитие, но политическите му наследници добре знаят истината: лагерите са лоша инвестиция и отживелица. Броени дни след смъртта на Сталин приемниците му започват да ги опразват. За ускоряването на този процес помагат три големи бунта, както и множество не толкова мащабни, но не по-малко опасни инциденти.

Но лагерите не изчезват напълно. Вместо това те претърпяват развитие. През 70-те и 80-те години на XX в. няколко от тях са преустроени и се използват за ново поколение демократи, антисъветски националисти и криминални престъпници. Благодарение на съветските дисиденти и на международното движение за човешки права на Запад редовно се появяват новини за тези постсталински лагери. Постепенно те започват да играят своята роля в дипломацията на Студената война. Даже през 80-те години американският президент Роналд Рейгън и неговият съветски колега Михаил Горбачов продължават да обсъждат съветските лагери. Едва през 1987 г. Горбачов – самият той внук на затворници в ГУЛаг – се заема с окончателното ликвидиране на съветските политически лагери.

Но въпреки че съществуват паралелно със самия Съветски съюз и през тях преминават милиони хора, истинската история на съветските концентрационни лагери доскоро не беше добре известна. Според някои стандарти тя все още не е известна. И макар горепосочените факти към този момент да са известни на повечето западни изследователи на съветската история, те не са проникнали в масовото западно съзнание. „Човешкото познание – пише веднъж Пиер Ригуло, френският историк на комунизма – не нараства планомерно като тухлена стена в резултат от работата на зидаря. Неговото развитие, но също така и застоят или упадъкът му зависят от социалната, културната и политическата среда“.5

Би могло да се каже, че досега не е съществувала подходяща социална, културна и политическа среда за опознаването на ГУЛаг.

За пръв път си дадох сметка за този проблем преди няколко години, докато преминавах по Карловия мост – основна туристическа атракция в тогава новодемократизирана Прага. Целият мост бе осеян с улични музиканти и амбулантни търговци и през четири-пет метра някой продаваше тъкмо онова, което човек би очаквал да се продава на подобно живописно място – пейзажи на достатъчно хубави улици, наред с изгодно продавани бижута и ключодържатели с изгледи от Прага. Сред дребните антикварни предмети човек можеше да намери и съветски военни джунджурии: шапки, емблеми, токи на колани и малки игли, тенекиени значки с образите на Ленин и Брежнев, които съветските деца някога забождали на униформите си.

Гледката ми се стори странна. Предимно американци и западноевропейци си купуваха съветски джунджурии. На всички тях би им призляло само от мисълта да си сложат свастика. Но като че ли нямаха нищо против да носят сърпа и чука върху тениската или шапката си. Беше обикновено наблюдение, но понякога именно такива обикновени наблюдения най-добре улавят културната атмосфера. Защото изводът е от ясен по-ясен: докато символът на едно масово убийство ни изпълва с ужас, символът на другото масово убийство предизвиква усмивки.

Липсата на особени чувства към сталинизма сред пражките туристи отчасти се дължи на липсата на образи в западната масова култура. Студената война роди Джеймс Бонд и трилъри, както и схематични руснаци като участващите във филмите за Рамбо, но нищо толкова амбициозно, колкото „Списъкът на Шиндлер“ или „Изборът на Софи“. Стивън Спилбърг, вероятно един от водещите холивудски режисьори (все едно дали ви харесва, или не), се заема да прави филми за японските концентрационни лагери („Империя на слънцето“) и за нацистките концентрационни лагери, но не и за концентрационните лагери на Сталин. Холивуд не проявява към тях същия интерес.

Интелектуалната култура не е по-отворена за темата. Репутацията на немския философ Мартин Хайдегер силно пострадва в резултат на краткотрайната му, открита подкрепа за нацизма – ентусиазъм, който той проявява преди Хитлер да извърши най-големите си зверства. От друга страна, репутацията на френския философ Жан-Пол Сартър не пострадва ни най-малко в резултат на агресивната му подкрепа за сталинизма през всичките следвоенни години, когато всеки, който иска, може да намери изобилие от доказателства за жестокостите на Сталин. „Тъй като не сме членове на Партията – пише той, – не е наше задължение да пишем за съветските трудови лагери; ние сме свободни да останем настрана от споровете за природата на системата, стига да не възникнат социологически значими събития“.6 При друг случай той казва на Албер Камю: „И аз като теб намирам тези лагери за противни, но намирам за също толкова противен начина, по който буржоазната преса всекидневно се възползва от тях“.7

След разпадането на Съветския съюз някои неща се промениха. През 2002 г. например британският писател Мартин Амис бе достатъчно развълнуван от темата за Сталин и сталинизма, за да ѝ посвети цяла книга. Това накара други писатели да се зачудят защо толкова малко членове на политическата и литературна Левица са повдигали темата.8 От друга страна, някои неща не са се променили. Все още е възможно американски академик да публикува книга, в която да изказва предположението, че чистките от 30-те години са били полезни, тъй като са спомогнали за еволюирането и така са положили основата за перестройката.9 Все още е възможно британски литературен редактор да отхвърли статия, защото е „прекалено антисъветска“.10 Но далеч по-често темата за Сталиновия терор предизвиква отегчение и безразличие. Една иначе сериозна рецензия за моя книга, посветена на западните републики от бившия Съветски съюз, съдържаше следното: „Тук върлува ужасяващият глад от 30-те години, когато убитите от Сталин украинци са повече от избитите от Хитлер евреи. И все пак колцина на Запад го помнят? В крайна сметка убийствата са толкова […] скучни и лишени от драматизъм“.11

Всичко това са дребни неща: покупката на дрънкулката, репутацията на философа, наличието или липсата на холивудски филми. Но събери ги – и получаваш история. На интелектуално равнище американците и западноевропейците знаят какво се е случило в Съветския съюз. Шумно приветстваната книга на Александър Солженицин за живота в лагерите „Един ден от живота на Иван Денисович“ през 1962-1963 г. бе публикувана на няколко западни езика. При появата си през 1973 г. – отново на няколко езика – неговата история за лагерите „Архипелаг ГУЛАГ“ предизвика много коментари. Всъщност „Архипелаг ГУЛАГ“ доведе до малка интелектуална революция в някои държави, най-вече във Франция, предизвиквайки антисъветски настроения у цели групи от френската левица. През 80-те години – годините на гласността – бяха направени още много разкрития за ГУЛаг и те също получиха необходимата публичност в чужбина.

Въпреки това у много хора престъпленията на Сталин не предизвикват същата дълбока реакция като престъпленията на Хитлер. Кен Ливингстън, бивш британски парламентарист, понастоящем кмет на Лондон, веднъж се опита да ми обясни разликата. Да, нацистите са били „зли“, каза той. Но Съветският съюз е бил „деформиран“. Този възглед отразява отношението на много хора, дори и такива, които не са старомодни привърженици на левицата: просто Съветският съюз някак си е тръгнал по лош път, но не е бил фундаментално лош по същия начин като хитлеристка Германия.

Доскоро можехме да обясним масовото безразличие към трагедията на европейския комунизъм като логичен резултат от редица обстоятелства. Едно от тях е изминалото време: с годините комунистическите режими наистина стават по-малко осъдителни. Никой не се плаши особено от генерал Ярузелски или дори от Брежнев, макар и двамата да носят доста голяма отговорност за разрухата. Липсата на достоверна информация, почиваща върху архивни изследвания, също изиграва ролята си. Оскъдният брой академични трудове по темата дълго време се дължеше на оскъдния брой източници. Архивите бяха затворени. Достъпът до местонахожденията на лагерите беше забранен. Съветските лагери и техните жертви никога не са били заснемани от телевизионни камери, както в Германия в края на Втората световна война. А липсата на образи на свой ред води до недостатъчно разбиране.

Но идеологията също изкривява разбирането ни за съветската и източноевропейската история.12 След 30-те години малка част от западната левица се опитва да обясни и понякога дори да извини лагерите и създалия ги Терор. През 1936 г., когато милиони съветски селяни вече работят в лагерите или живеят в изгнание, британските социалисти Сидни и Беатрис Уеб публикуват мащабно изследване на Съветския съюз, в което – освен всичко друго – се обяснява как „потъпканият руски селянин постепенно започва да се чувства политически свободен“.13 По времето на московските показни процеси, когато Сталин своеволно изпраща в лагерите хиляди невинни партийни членове, драматургът Бертолт Брехт казва на философа Сидни Хук: „Колкото по-невинни са, толкова повече заслужават да умрат“.14

Но дори и през 80-те години все още има академици, които продължават да описват предимствата на здравеопазването в Източна Германия или полските мирни инициативи, все още има активисти, които се дразнят от суетнята и шумотевицата около дисидентите в източноевропейските лагери. Може би причината за това е, че основополагащите философи на западната левица – Маркс и Енгелс – са същите като тези на Съветския съюз. Общи неща има и в използвания език: масите, борбата, пролетариатът, експлоататорите и експлоатираните, собствеността върху средствата за производство. Да заклеймят Съветския съюз твърде категорично би означавало да заклеймят и част от онова, което някога е било скъпо на западната левица.

Но не само крайната левица и не само западните комунисти са се изкушавали да намират за престъпленията на Сталин извинения, каквито никога не биха намерили за Хитлер. Просто комунистическите идеали – социална справедливост, равенство за всички – са много по-привлекателни за повечето западни хора, отколкото проповядвания от Хитлер расизъм и триумф на силните над слабите. Дори и на практика комунистическата идеология да се оказва нещо съвсем различно, за интелектуалните наследници на Американската и Френската революция е далеч по-трудно да заклеймят система, която поне е привидно изглежда подобна на тяхната. Може би това донякъде обяснява защо още от самото начало разказите на оцелелите за ГУЛаг често са пренебрегвани или омаловажавани от същите онези хора, които никога не биха си и помислили да се усъмнят в достоверността на разказите за Холокоста на Примо Леви и Ели Визел. След Руската революция официалната информация за съветските лагери е достъпна за всеки, който я иска: най-прочутият съветски разказ за един от първите лагери – този на Беломорканал – дори е публикуван на английски. Склонността на западните интелектуалци да избягват темата не може да се обясни само с неведението.

Западната десница, от друга страна, наистина се опитва да заклейми съветските престъпления, но понякога използва методи, които вредят на собствената ѝ кауза. Човекът, нанесъл най-голяма вреда на каузата на антикомунизма, несъмнено е американският сенатор Джо Маккарти. Макар по-новите документи да потвърждават справедливостта на обвиненията му, това не променя ефекта от твърде ревностното му преследване на комунистите в американския обществен живот: в крайна сметка неговите публични „процеси“ срещу симпатизанти на комунизма опетняват каузата на антикомунизма с елемент на шовинизъм и нетърпимост.15 В крайна сметка действията му не допринасят за неутралното историческо изследване повече от тези на опонентите му.

И все пак нагласите ни спрямо съветското минало не са обусловени единствено от политическата идеология. Всъщност много от тях по-скоро са остатъчен резултат от спомените ни за Втората световна война. Понастоящем ние сме твърдо убедени, че Втората световна война е била изцяло справедлива война и малцина биха искали тази убеденост да се разклати. Помним деня на освобождаването на нацистките концентрационни лагери, децата, приветстващи по улиците американските войски. Никой не желае да чува, че в победата на Съюзниците има и друга, мрачна страна или че лагерите на Сталин, нашия съюзник, са започнали да се разрастват точно когато лагерите на Хитлер, нашия враг, са били освободени. Ако допуснем, че западните съюзници са спомогнали за извършването на престъпления срещу човечеството – като са изпратили хиляди руснаци на сигурна смърт чрез насилственото им репатриране след войната или като са предали милиони хора на съветско управление в Ялта – това би подкопало моралната яснота на спомените ни за тази епоха. Никой не желае да приеме, че сме победили един масов убиец с помощта на друг. Никой не желае да си спомня колко добре се е разбирал със западните държавници този масов убиец. „Наистина харесвам Сталин – казва на свой приятел английският министър на външните работи Антъни Идън, – той винаги държи на думата си“.16 Има много, много снимки на Сталин, Чърчил и Рузвелт – всички заедно, всички усмихнати.

И накрая, съветската пропаганда също изиграва ролята си. Съветските опити да се хвърли съмнение върху писаното от Солженицин – например да бъде обрисуван като луд или като антисемит, или като пияница – оказват известно въздействие.17 Съветският натиск върху западни учени и журналисти също спомага за изопачаването на фактите в творбите им. Когато през 80-те години като студентка в Съединените щати учех руска история, мои познати ми казаха да не си правя труда да продължавам темата като аспирантка, тъй като това било свързано с много трудности: в онези дни пишещите „благосклонно“ за Съветския съюз получаваха по-лесен достъп до архивите и официалната информация и по-дълги визи за страната. Останалите рискуваха експулсиране и спъване на работата. От само себе си се разбира, че никакви външни хора нямаха достъп до материалите за сталинските лагери или за постсталинската система на затворите. Темата просто не съществуваше и онези, които си пъхаха носа твърде надълбоко, биваха лишавани от право на престой в страната.

Взети заедно, всички тези обяснения някога звучаха горе-долу разумно. Когато за първи път се замислих сериозно върху тази тема при рухването на комунизма през 1989 г., дори прозрях логиката им: изглеждаше естествено, обяснимо, че знаех толкова малко за Сталиновия Съветски съюз, чиято тайна история го правеше още по-интригуващ. Сега, след повече от десетилетие, се чувствам доста по-различно. Втората световна война вече принадлежи на предишно поколение. Студената война също приключи и създадените от нея обединения и разделителни линии изчезнаха завинаги. Днес западната левица и западната десница се конкурират по други въпроси. Същевременно появата на нови терористични заплахи за западната цивилизация прави изучаването на старите комунистически заплахи още по-необходимо.

С други думи, сега „социалната, културната и политическата рамка“ се е променила – както и достъпът ни до информация за лагерите. В края на 80-те години в Съветския съюз на Михаил Горбачов започна да се появява море от документи за ГУЛаг. За първи път вестниците публикуваха разкази за живота в съветските концентрационни лагери. Нови разкрития продаваха списанията. Съживиха се старите спорове за броя – колко са умрели, колко са хвърлени в затвора. Руските историци и исторически дружества, предвождани от дружество „Памет“ в Москва, започнаха да публикуват монографии, истории на отделни лагери и хора, изчисления на жертвите, списъци с имената на починалите. Техните усилия намериха отзвук и последователи сред историците от бившите съветски републики и държавите от някогашния Варшавски договор, а по-късно и от западните историци.

Въпреки множеството пречки руското изследване на съветското минало продължава и днес. Вярно, първото десетилетие на XXI в. е много различно от последните десетилетия на XX в. и ровенето в историята вече не е нито основна част от руския обществен диалог, нито е толкова сензационно, колкото изглеждаше някога. До голяма степен работата на руски и чуждестранни историци е робски труд, свързан с пресяването на хиляди отделни документи, с часове, прекарани в студени и ветровити архиви, с дни, посветени на търсенето на факти и цифри. Но тя започва да дава резултати. Бавно и търпеливо „Памет“ не само състави първия справочник за имената и местонахожденията на всички известни лагери, но публикува и поредица разтърсващи исторически книги и събра огромен архив с устни и писмени разкази на хора, оцелели от лагерите. Със съдействието на института „Сахаров“ и издателство „Возврашчение“ (името означава „завръщане“), както и други, те отпечатаха някои от тези спомени. Руските академични списания и журнали също започнаха да отпечатват монографии, почиващи върху нови документи, както и самите сбирки от документи. Подобна работа се извършва и на други места, особено в „Карта“ в Полша, както и в историческите музеи в Литва, Латвия, Естония, Румъния и Унгария, и от шепа американски и западноевропейски учени, които имат време и енергия да работят в съветските архиви.

Докато правех проучванията си за настоящата книга, се запознах с работата им, както и с два други източника, недостъпни преди десет години. Първият е вълната от нови мемоари, които през 80-те години започнаха да излизат в Русия, Америка, Израел, Източна Европа и на други места. Щедро съм черпала от тях при писането на тази книга. В миналото някои съветски учени се въздържаха да се осланят на мемоари за ГУЛаг и изтъкваха, че съветските мемоаристи са имали политически причини да изопачават историите си, че мнозинството от тях са ги написали дълго след освобождаването си и че мнозина са заимствали истории един от друг, когато собствената им памет им е изневерявала. Въпреки това след като изчетох няколкостотин лагерни мемоара и интервюирах около две дузини оцелели, реших, че мога да отсея онези, които ми се струваха неправдоподобни, плагиатски или политизирани. Реших също, че макар на мемоарите да не може да се разчита относно имена, дати и цифри, те все пак са безценен източник на друг вид информация, особено що се отнася до важни аспекти от живота в лагерите: отношенията между затворниците, конфликтите между групите, поведението на пазачите и администраторите, ролята на корупцията, дори съществуването на любов и страст. Съвсем съзнателно използвах особено много един автор – Варлам Шаламов – описал художествено живота си в лагерите – защото историите му почиват върху истински събития.

Доколкото беше възможно подкрепях мемоарите с мащабно използване на архивите – източник, който, колкото и парадоксално да е, не всички обичат да използват. Както ще стане ясно в хода на настоящата книга, силата на пропагандата в Съветския съюз беше такава, че често променяше възприемането на реалността. Поради тази причина в миналото историците съвсем оправдано не разчитаха на официални съветски документи, често съзнателно скриващи истината. Но функцията на секретните документи – документите, които сега се съхраняват в архиви – е била напълно различна. За да ръководи лагерите си, администрацията на ГУЛаг е трябвало да поддържа известни архиви. Москва е трябвало да знае какво се случва в провинциите, провинциите е трябвало да получават инструкции от главното управление, трябвало е да се води статистика. Това не означава, че тези архиви са напълно надеждни – бюрократите са си имали собствени причини да изопачават дори и най-обикновените факти – но ако се използват разумно, те могат да обяснят някои неща от живота в лагерите, които мемоарите не могат. И най-вече те изясняват причините за създаването на лагерите – или поне надеждите, които им е възлагал режимът на Сталин.

Вярно е също, че архивите са далеч по-разнообразни, отколкото мнозина очакваха и че разказват историята на лагерите от много различни гледни точки. Аз например получих достъп до архива на администрацията на ГУЛаг с рапорти на инспекторите, счетоводни сметки, писма от директорите на лагери до техните началници в Москва, разкази за опити за бягство и списъци на музикалните продукции, поставяни от лагерните театри, всички съхранявани в Руския държавен архив в Москва. Прегледах също протоколи от партийни заседания, както и документи, събрани в част от архива на Сталин особая папка – неговия „специален архив“. С помощта на други руски историци успях да използвам някои документи от съветските военни архиви и от архивите на конвойните пазачи, в които има списъци на нещата, които арестуваните можели или не можели да вземат със себе си. Извън Москва получих достъп и до някои местни архиви – в Петрозаводск, Архангелск, Сиктивкар, Воркута и Соловецките острови – където са описани всекидневни събития от лагерния живот, както и до архивите на Дмитлаг – лагера, построил канала Москва-Волга – които се съхраняват в Москва. Всички съдържат документи за всекидневния живот в лагерите, заповеди, досиета на затворници. В един момент ми дадоха купчина документи от архива на Кедровий Шор, малко подразделение на Инта – миньорски лагер северно от Арктическия кръг – и любезно ме попитаха дали искам да го купя.

Взети заедно, тези източници позволяват да се пише за лагерите по нов начин. В тази книга вече не ми се налагаше да сравнявам „твърденията“ на шепа дисиденти с „твърденията“ на съветското правителство. Не трябваше да търся някаква среда между разказите на бегълците от Съветския съюз и разказите на официалните съветски власти. Вместо това, за да опиша случилото се, можех да използвам езика на различни хора – пазачи, милиционери, затворници, излежаващи различни видове присъди по различно време. Емоциите и политизацията, които дълго време обграждаха историографията на съветските концентрационни лагери, не са в сърцевината на настоящата книга. Вместо това пространството е запазено за преживяванията на жертвите.

Това е история на ГУЛаг, т.е. история на съветските концентрационни лагери: тяхното възникване след болшевишката революция, превръщането им им в основна част от съветската икономика и премахването им след смъртта на Сталин. Това е и книга за наследството на ГУЛаг: режимите и обичаите в съветските политически и криминални лагери от 70-те и 80-те години несъмнено са пряка последица от създадените в по-ранна епоха и поради тази причина реших да им отредя място в тази книга.

Същевременно това е и книга за живота в ГУЛаг и като такава разказва историята на лагерите по два начина. Първата и третата част са хронологични. Те описват белетристично еволюцията на лагерите и тяхната администрация. Централната част разглежда живота в лагерите тематично. Макар че повечето от примерите и цитатите в нея се отнасят до 40-те години – десетилетието, през което лагерите достигат разцвета си – съм прескачала назад и напред – а исторически – към други епохи. Определени аспекти от живота в лагерите са се променяли с течение на времето и сметнах за важно да обясня как е станало това.

След като изясних какво е настоящата книга, бих искала да кажа и какво не е: тя не е история на СССР, история на чистките или история на репресиите като цяло. Не е история на управлението на Сталин, нито на неговото Политбюро, нито на тайните му служби, чиято комплексна административна история съзнателно се опитвах максимално да опростя. Въпреки че използвам написаното (често под голям стрес и с огромна смелост) от съветските дисиденти, настоящата книга не съдържа цялостна история на съветското движение за човешки права. Нито пък описва изчерпателно историите на определени нации и категории затворници – сред които поляците, балтийците, украинците, чеченците, немските и японските военнопленници – които страдат при съветския режим – както в лагерите, така и извън тях. Тя не разглежда обстойно масовите убийства от 1937-1938 г., извършвани предимно извън лагерите, нито пък масовото избиване на полски офицери в Катин и на други места. Тъй като книгата е предназначена за обикновения читател и не предполага специални познания за съветската история, всички тези събития и феномени ще бъдат споменати. Въпреки това би било невъзможно да им се отдаде справедливост в една-единствена книга.

И – може би най-важното – тази книга не отдава заслуженото внимание на историята на „специалните изгнаници“ – милионите хора, които често са арестувани по същото време и поради същите причини като затворниците в ГУЛаг, но които след това са изпращани не в лагерите, а в отдалечени изгнанически селища, където хиляди измират от глад, студ и преумора. Някои са прогонени по политически причини, включително кулаците (заможните селяни) през 30-те години. Други са прокудени заради етническата си принадлежност, например поляци, балтийци, украинци, волжки германци и чеченци, през 40-те години. Тяхната съдба в Казахстан, Централна Азия и Сибир е различна – твърде голямо разнообразие, за да бъде обхванато в разказ за системата на лагерите. Реших да ги спомена, може би идиосинкратично, когато техните преживявания ми се струваха особено близки или важни за преживяванията на затворниците в ГУЛаг. Но макар историята им да е тясно свързана с историята на ГУЛаг, за изчерпателното ѝ разказване е необходима отделна книга със същия обем. Надявам се скоро някой да я напише.

Въпреки че това е книга за съветските концентрационни лагери, все пак е невъзможно те да бъдат разглеждани като изолиран феномен. ГУЛаг се разраства и развива в определено време и място съвместно с други събития и в частност – в рамките на три контекста. Всъщност ГУЛаг е част от съветската история; от международната и руската история на затвори и заточения; и от конкретния интелектуален климат на континентална Европа в средата на XX в., който ражда и нацистките концентрационни лагери в Германия.

Под „част от съветската история“ имам предвид нещо съвсем конкретно: ГУЛаг не се появява напълно оформен от нищото, а по-скоро отразява общите стандарти на заобикалящото го общество. Ако лагерите са били мизерни, ако пазачите са били брутални, ако работническите бригади са били немарливи, отчасти причината за това е, че мизерията, бруталността и немарливостта са били достатъчно разпространени и в други сфери от съветския живот. Ако животът в лагерите е бил кошмарен, непоносим, нечовешки, ако смъртността е била висока – това също едва ли е учудващо. В определени периоди животът в Съветския съюз също е бил кошмарен, непоносим и нечовешки, а смъртността е била също толкова висока извън лагерите, колкото и в тях.

Определено не е съвпадение и че първите съветски лагери възникват непосредствено след кървавата, жестока и хаотична Руска революция. По време на революцията, на наложения след това терор и на последвалата гражданска война мнозина имат чувството, че самата цивилизация е рухнала завинаги. „Смъртните наказания се издават произволно – пише историкът Ричард Пайпс – хората са разстрелвани без причина и също толкова безпричинно освобождавани“.17 След 1917 г. ценностната система на цяло общество е преобърната наопаки: трупаните цял живот богатство и опит са негатив, грабежът се възславя като „национализация“, убийството е приемлива част от борбата за диктатура на пролетариата. В тази обстановка едва ли изглежда странно или нередно, когато Ленин хвърля в затвора хиляди хора заради предишната им заможност или благородническите им титли.

По същата причина високата смъртност в лагерите през определени години също отчасти отразява осъществяващите се в цялата страна събития. Тя се покачва в началото на 30-те години, когато гладът измъчва целия Съветски съюз. Отново се покачва по време на Втората световна война: германската инвазия в Съветския съюз води не само до смъртта на милиони в битка, но и до епидемии от дизентерия и тиф, както и – отново – до глад и в лагерите, и извън тях. През зимата на 1941-1942 г., когато четвърт от населението на ГУЛаг умира от гладна смърт, около един милион от жителите на Ленинград вероятно също са умрели от гладна смърт, попаднали в капана на немската блокада.18 Хроникьорката на блокадата Лидия Гинзбург пише за глада от онова време като „перманентно състояние […] беше постоянен и правеше присъствието си осезаемо […] най-отчайващото и мъчително нещо в процеса на хранене беше, че храната свършваше с ужасна бързина, без да доведе до ситост“.19 Думите ѝ зловещо напомнят разказите на бивши затворници, както читателят ще открие.

Вярно е, разбира се, че ленинградчаните са умирали у дома, докато ГУЛаг е съсипвал животи, разрушавал е семейства, откъсвал е деца от родителите им и е обрекъл милиони да живеят в далечна пустош на хиляди километри от семействата си. И все пак ужасяващите преживявания на затворниците могат оправдано да се сравнят с ужасните спомени на „свободни“ съветски граждани като Елена Козина, евакуирана от Ленинград през февруари 1942 г. По време на пътуването тя гледала как брат ѝ, сестра ѝ и баба ѝ умират от гладна смърт. Докато германците приближавали, тя и майка ѝ вървели през степите и виждали „сцени на необуздана разруха и хаос. […] Светът се разхвърчаваше на хиляди парченца. Навсякъде имаше дим и ужасен мирис на изгоряло; степта беше изпотъпкана и задушаваща, сякаш стегната в горещ, покрит със сажди юмрук“. Въпреки че никога не е била в лагерите, Козина се сблъсква с ужасния студ, глад и страх още преди десетия си рожден ден и тези спомени я преследват до края на живота ѝ. Тя пише: „Нищо не може да изтрие спомените за тялото на Вадик, което отнесоха, покрито с одеяло; за задушаващата се в агония Таня; за това как аз и мама, последните оцелели, се влачехме сред дима и пукота на горящата степ“.20

Между обитателите на ГУЛаг и населението на останалата част от СССР има още много общи неща освен страданието. И в лагерите, и извън тях има едно и също немарливо отношение към работата, една и съща престъпно глупава бюрокрация, една и съща корупция и мрачно незачитане на човешкия живот. Докато пишех тази книга, описах на един приятел поляк системата на туфта – маменето за трудовите норми – създадена от съветските затворници и описана по-нататък в книгата. Той избухна в гръмогласен смях: „Смяташ, че затворниците са я създали? Целият съветски блок практикуваше туфта“. В Сталиновия Съветски съюз разликата между живота зад бодливата тел и извън нея не е фундаментална, а по-скоро въпрос на степен. Може би поради тази причина често описват ГУЛаг като квинтесенция на съветската система. Дори на затворническия жаргон светът извън бодливата тел не се нарича „свобода“, а болшая зона, „голямата затворническа зона“, по-голяма и по-малко смъртоносна от „малката зона“ на лагера, но не и по-човешка – и определено не по-хуманна.

И ако ГУЛаг не може напълно да се отдели от живота в останалата част от Съветския съюз, то и историята на съветските лагери не може да бъде напълно отделена от дългата, многонационална, транскултурна история на затвори, изгнания и концентрационни лагери. Прогонването на затворниците в някое отдалечено място, където могат да „платят дълга си към обществото“, да бъдат полезни и да не заразяват другите с идеите си или престъпните си деяния, на практика е стара, колкото самата цивилизация. Управниците на Древен Рим и Древна Гърция изпращат дисидентите си в далечни колонии. Сократ избира смъртта пред изгнанието от Атина. Поетът Овидий е прокуден в зловонно пристанище на Черно море. Англия от времето на крал Джордж изпраща джебчиите и крадците в Австралия. През XIX в. Франция изселва осъдените престъпници в Гвиана. Португалия праща нежеланите в Мозамбик.21

През 1917 г. на новото съветско ръководство не му се налага да търси прецедент чак в Гренландия. От XVII в. нататък Русия има своя собствена система на изгнания: в руското законодателство за първи път се споменава за изгнание през 1649 г. По онова време изгнанието се смята за нова, по-хуманна наказателна мярка – далеч по-предпочитана от смъртното наказание или от жигосването и осакатяването – и е прилагана при най-разнообразни по-дребни и по-сериозни престъпления, като се започне от пушенето на емфие и гадаенето и се стигне до убийството.22 Множество руски интелектуалци и писатели, сред които и Пушкин, са преживели някаква форма на изгнание, докато други са се тормозели от самата възможност за изгнание: в апогея на литературната си слава през 1890 г. Антон Чехов учудва всички свои познати и се заема да посети и опише наказателните колонии на остров Сахалин по руското крайбрежие на Тихия океан. Преди да отпътува, той пише на озадачения си издател, обяснявайки мотивите си:

Допуснали сме милиони хора да гният в затворите, да гният безпричинно, без капка съчувствие и по варварски начин; изпратили сме други на десетки хиляди километри – през студа, в окови, заразили сме ги със сифилис, извратили сме ги, увеличили сме броя на престъпниците […], но като че ли това няма нищо общо с нас, просто не ни е интересно.23

В ретроспекция лесно можем да намерим в историята на царската система от затвори много практики, по-късно прилагани в съветския ГУЛаг. Също като в ГУЛаг например на изгнание в Сибир никога не са осъждали единствено криминални престъпници. Според един закон от 1736 г., ако селото решало, че някой в него влияе зле на останалите, старейшините можели да разделят собствеността на нещастника и да му наредят да се пресели другаде. Ако той не успеел да намери къде да се засели, държавата можела да го изпрати в изгнание.24 Всъщност през 1948 г. Хрушчов цитира този закон като част от своя (успешен) аргумент за изселването на колхозници, смятани за недостатъчно ентусиазирани и трудолюбиви.25

Практиката да се прокуждат хора, които просто се отличават от останалите, продължава и през целия XIX в. В своята книга „Сибир и системата на изгнания“ Джордж Кенън – чичо на американския държавник – описва системата на „административния ред“, който наблюдавал в Русия през 1891 г.:

Омразният човек може да не е извършил никакво престъпление […], но ако – по мнението на местните власти – присъствието му в даденото селище е „вредно за обществения ред“ или „несъвместимо с общественото спокойствие“, той може да бъде арестуван без съдебно разпореждане, да бъде държан от две седмици до две години в затвора и след това да бъде насилствено изпратен на всяко място в границите на империята и поставен под полицейски надзор за период от една до десет години.26

Административното прокуждане – което не изисква съдебен процес и присъда – е идеално наказание не само за размирниците като такива, но също и за политическите опоненти на режима. Отначало много от тях са полски благородници, протестиращи срещу руската окупация на своята територия и собственост. По-късно в изгнание изпращат религиозни опоненти, както и членове на „революционни“ групи и тайни организации, включително болшевики. Въпреки че не са административни заточеници – те са съдени и осъдени – най-прочутите от „принудителните заселници“ в Сибир през XIX в. също са политически затворници: това са декабристите – група знатни аристократи, организирали вял бунт срещу цар Николай I през 1825 г. С отмъстителност, по онова време шокирала цяла Европа, царят осъжда петима от тях на смърт. На останалите отнема титлите и ги изпраща, оковани във вериги, в Сибир, където към неколцина от тях се присъединяват изключително смелите им съпруги. Малцина живеят достатъчно дълго, за да бъдат помилвани от наследника на Николай, Александър II, трийсет години по-късно и да се върнат у дома в Санкт Петербург, вече като уморени старци.27 Фьодор Достоевски, осъден през 1849 г. на четиригодишна каторга, е друг добре известен политически затворник. След като се завръща от изгнанието си в Сибир, той пише „Записки от мъртвия дом“ – най-четеното и до днес повествование за живота в царската система от затвори.

Също като в ГУЛаг целта на изгнанията в царска Русия не е единствено да бъдат форма на наказание. Чрез своите изгнаници – криминални и политически – руските владетели искат да решат един отдавнашен икономически проблем: слабата населеност на руския Далечен изток и Далечен север, пречеща на Руската империя да експлоатира природните си ресурси. Поради тази причина още през XVIII в. руската държава започва да осъжда някои от затворниците си на принудителен труд – форма на наказание, станало известно като каторга, от гръцката дума kateirgon – „принуждавам“. Каторгата има дълга руска предистория. В началото на XVIII в. Петър Велики използва затворници и крепостници за строежа на пътища, крепости, фабрики, кораби и на самия Санкт Петербург. През 1722 г. той издава по-конкретна директива – криминалните престъпници да бъдат изселвани заедно с жените и децата си близо до сребърните мини в Даурия, Източен Сибир.28

Използването на принудителен труд от страна на Петър Велики е смятано за голям икономически и политически успех по онова време. Всъщност историята на стотиците хиляди крепостници, прекарали живота си в строенето на Санкт Петербург, оказва огромно влияние върху бъдещите поколения. Мнозина умират по време на строежа му – и въпреки това градът се превръща в символ на прогреса и европеизацията. Методите са жестоки – и въпреки това нацията печели. Вероятно примерът на Петър Велики обяснява защо последвалите го царе толкова бързо възприемат каторгата. Несъмнено Сталин също е горещ почитател на строителните му методи.

Въпреки това през XIX в. каторгата е сравнително рядко наказание. През 1906 г. има само около 6000 каторжници; през 1916 г., в навечерието на Революцията, те са едва 28 600.29 Отдалеч по-голямо икономическо значение е една друга категория затворници: принудително заселените, осъдени да живеят в изгнание, но не в затвор, а в слабо заселените райони на страната, избрани заради икономическия си потенциал. Само между 1824 и 1889 г. около 720 000 души са принудително заселени в Сибир. Мнозина са придружени от семействата си. Те – затворниците без вериги – постепенно заселват безлюдните, богати на минерали, пустеещи руски територии.30

Присъдите им в никакъв случай не са леки и някои от заселниците смятат съдбата си за по-тежка от тази на каторжниците. Изпратени в отдалечени райони с неплодородна земя и малко съседи, мнозина умират от гладна смърт през продължителните зими или се наливат до смърт с алкохол от скука. Жените са много малко – броят им никога не надхвърля 15%, книгите – още по-малко и няма никакви развлечения.31

При пътуването си през Сибир до Сахалин Антон Чехов среща и описва някои от тези принудително заселени: „Повечето от тях са бедни, немощни, без практическа подготовка и не притежават нищо освен способността си да пишат, от която често няма никаква полза. Някои от тях започват да продават една по една ризите си от холандски лен, чаршафите си, шаловете си и носните си кърпи и след две или три години умират в ужасяваща бедност“.32

Но не всички изгнаници са нещастни и деградират. Сибир е много далеч от европейска Русия и в Изтока чиновниците са по-благосклонни, а аристокрацията далеч по-малобройна. По-заможните изгнаници и бивши затворници понякога построяват големи имения. По-образованите стават лекари и адвокати или откриват училища.33 Княгиня Мария Волконска, съпруга на декабриста Сергей Волконски, спонсорира изграждането на театър и концертна зала в Иркутск: въпреки че тя, също като съпруга си, технически е лишена от титлата си, поканите за соаретата ѝ и частните вечери са силно желани и обсъждани чак в Москва и Санкт Петербург.34

Към началото на XX в. системата донякъде е смекчила предишната си суровост. Модата за реформиране на затворите, обхванала през XIX в. Европа, най-сетне достига и Русия. Режимите стават по-леки и поддържането на полицейския контрол отслабва.35 Всъщност, за разлика от случилото се по-късно, по онова време пътят към Сибир изглеждал, ако не точно приятен, то поне не и тежко наказание за малката група мъже, които след това ще поведат Руската революция. В затвора болшвиките получавали по-добро отношение като „политически“, а не криминални затворници и им се разрешавало да имат книги, хартия и пособия за писане. Орджоникидзе, един от болшевишките лидери, по-късно си спомня как по време на престоя си в Шюселбергската крепост на Санкт Петербург четял Адам Смит, Рикардо, Плеханов, Уилям Джеймс, Фредерик У. Тейлър, Достоевски и Ибсен, както и други.36 Според по-късните стандарти болшевиките са били хранени и обличани добре и дори са били красиво сресани. На снимката, направена в Петропавловската крепост през 1906 г., Троцки е с очила, костюм, вратовръзка и риза с впечатляващо бяла яка. Единствено шпионката на вратата зад него подсказва местонахождението му.37 На друга снимка – от заточението му в Източен Сибир през 1900 г. – Троцки е с кожена шапка и тежко палто, заобиколен от мъже и жени също с ботуши и кожи.38 Половин век по-късно всички тези неща са рядък лукс в ГУЛаг.

Ако в царска Русия животът в изгнание станел непоносимо неприятен, винаги имало изход. Самият Сталин е арестуван и заточван четири пъти. Три пъти бяга – веднъж от района на Иркутск и два пъти от района на Вологда, който по-късно е осеян с лагери.39 Оттук и безграничното му презрение към „беззъбието“ на царския режим. Руският му биограф Дмитрий Волкогонов характеризира мнението му така: „Не се налагаше да работиш, можеше да четеш до насита и дори да избягаш – достатъчно беше да имаш желание“.40

Така сибирският опит на болшевиките им дава модел, на който да се опрат, както и урок за нуждата от изключително строги наказателни режими.

ГУЛаг е неразделна част не само от съветската и руската история, но и от тази на Европа: Съветският съюз не е единствената европейска страна, която през XX в. развива тоталитарен режим или създава система от концентрационни лагери. Въпреки че целта на настоящата книга не е да сравнява и противопоставя съветските и нацистките лагери, темата не може да бъде и напълно пренебрегната. Двете системи са изградени приблизително по едно и също време, на един и същ континент. Хитлер е знаел за съветските лагери, а Сталин – за Холокоста. Имало е затворници, които са били в лагерите и на двете системи и са ги описали. На много дълбоко равнище двете системи са свързани.

Преди всичко ги свързва това, че както нацизмът, така и съветският комунизъм възникват от варварските преживявания през Първата световна война и последвалата непосредствено след нея гражданска война в Русия. Индустриализираните военни методи, широко използвани по време и на двата конфликта, предизвикват огромен интелектуален и художествен отзвук по онова време. По-незабележима – освен, разбира се, за милионите жертви – е широката употреба на индустриализирани методи за хвърляне в затвора. След 1914 г. и двете държави изграждат концентрационни и военнопленнически лагери из цяла Европа. През 1918 г. на руска територия има 2,2 млн. военнопленници. Новата технология – масовото производство на оръжия, танкове и дори бодлива тел – прави възможни тези и по-късните лагери. Всъщност някои от първите съветски лагери са създадени на местата на военнопленническите лагери от Първата световна война.41

Съветските и нацистките лагери са свързани и като част от една по-всеобхватна история на концентрационни лагери, възникнали в края на XIX в. Под концентрационни лагери имам предвид лагери, в които хората са затваряни не заради деянията си, а заради същността си. За разлика от криминалните затвори или военнопленническите лагери, концентрационните лагери са създавани за определен вид некриминални цивилни затворници, членове на „вражеска“ група или във всеки случай хора, които поради расовата си принадлежност или предполагаемите си политически убеждения са смятани за опасни или чужди за обществото.42

Според тази дефиниция, първите съвременни концентрационни лагери са създадени не в Германия или Русия, а в колониална Куба през 1895 г. През тази година в опит да сложи край на поредица от местни бунтове империална Испания започва да подготвя политика на reconcentración, предназначена да прогони кубинските селяни от земята им и да ги „реконцентрира“ в лагери, по този начин лишавайки бунтовниците от храна, подслон и подкрепа. Към 1900 г. испанският термин reconcentración вече е преведен на английски и е използван за описание на подобен британски проект, започнат по подобни причини по време на Бурската война в Южна Африка: цивилните бури са „концентрирани“ в лагери, за да бъдат лишени бурските воини от подслон и подкрепа.

Оттам идеята се разпространява по-нататък. По всичко личи например че терминът концлагер за първи път се появява на руски като превод от английското „концентрационен лагер“ може би благодарение на запознатостта на Троцки с историята на Бурската война.43 През 1904 г. немските колонисти в немска Югозападна Африка също възприемат британския модел – с една разлика. Вместо само да затворят местните обитатели на района, племето хереро, те ги принуждават да работят в полза на немската колония.

Има редица странни и зловещи връзки между тези първи немско-африкански трудови лагери и построените в нацистка Германия три десетилетия по-късно. Благодарение на южноафриканските трудови колонии например думата Konzentrationslager се появява за първи път в немския език през 1905 г. Първият имперски комисар на немска Югозападна Африка е д-р Хайнрих Гьоринг, бащата на Херман, който създава първите нацистки лагери през 1933 г. В тези африкански лагери се провеждат и първите немски медицински експерименти върху хора: двама от учителите на Йосиф Менгеле – Теодор Молисон и Юген Фишер – провеждат изследване върху хереро, вторият в опит да докаже теориите си за превъзходството на бялата раса. Но те не са единствени в убежденията си. През 1912 г. в немския бестселър „Немската мисъл в света“ се твърди, че

нищо не може да убеди разумните хора, че запазването на племе южноафрикански кафири е по-важно за бъдещето на човечеството от експанзията на великите европейски нации и бялата раса като цяло […] едва когато туземците се научат да произвеждат нещо ценно в полза на висшата раса […], тогава ще може да се каже, че имат моралното право да съществуват.44

Макар тази теория рядко да е излагана толкова ясно, подобни емоции често лежат непосредствено под повърхността на колониалната практика. Със сигурност някои форми на колониализъм подкрепят мита за превъзходството на бялата раса и легитимират употребата на жестокост от страна на една раса спрямо друга. Затова можем да кажем, че покваряващият опит на някои европейски колонизатори е помогнал да се утъпче пътят на европейския тоталитаризъм от XX в.45 И не само европейският: Индонезия е пример за постколониална държава, чиито управници отначало затварят критиците си в концентрационни лагери точно както са правили колониалните им господари.

Руската империя, която доста успешно покорява собствените си туземни племена в напредването си на изток, не е изключение.46 По време на едно от вечерните събирания в романа на Лев Толстой „Анна Каренина“ съпругът на Анна – който официално отговоря за „местните племена“ – изтъква необходимостта по-висшите култури да погълнат по-низшите.47 В известна степен болшевиките като всички образовани руснаци не може да не са си давали сметка, че Руската империя е унищожила киргизите, бурятите, тунгусите, чукчите и други. Фактът, че това не ги притеснява особено – тях, които иначе толкова се интересуват от съдбата на онеправданите – говори красноречиво за премълчаваните им убеждения.

Но пък и едва ли за развитието на европейските концентрационни лагери е било необходимо ясно съзнание за историята на Южна Африка или на Източен Сибир: идеята, че определени хора са по-висши от други, е достатъчно разпространена в Европа в началото на XX в. И тъкмо това в крайна сметка свързва лагерите в Съветския съюз с тези в нацистка Германия в най-дълбокия смисъл: и двата режима се легитимират отчасти, създавайки категории като „врагове“ и „по-низши хора“, които преследват и унищожават в големи мащаби.

В нацистка Германия първите мишени са сакатите и умствено изостаналите. По-късно нацистите се съсредоточават върху циганите, хомосексуалистите и най-вече върху евреите. В СССР отначало жертвите са „бившите хора“ – предполагаемите поддръжници на стария режим – и по-късно „враговете на народа“ – неясно дефиниран термин, който ще включи не само предполагаемите политически опоненти на режима, но и определени национални групи и етноси, ако изглеждат (по също толкова неясни причини) опасни за Съветската държава или властта на Сталин. В различни моменти Сталин провежда масови арести на поляци, балтийци, чеченци, татари и – в навечерието на смъртта си – евреи.48

Въпреки че тези категории никога не са напълно произволни, те никога не са и напълно категорични. Преди половин век Хана Аренд пише, че и нацисткият, и болшевишкият режим създава „обективни опоненти“ или „обективни врагове“, чиято „самоличност се променя според дадените обстоятелства – така че веднага щом една категория бъде ликвидирана, да може да се обяви война на друга“. По същата причина, добавя тя, „задачата на тоталитарната полиция е не да разкрива престъпления, а да бъде под ръка, когато правителството реши да арестува определена категория от населението“.49 Отново: хората са арестувани не заради деянията си, а заради същността си.

И в двете общества създаването на концентрационни лагери всъщност е последният етап от дългия процес на дехуманизиране на тези обективни врагове – процес, който започва с реторика. В своята автобиография „Моята борба“ Хитлер пише как внезапно осъзнал, че евреите са виновни за проблемите на Германия, че всяко „тъмно начинание, всяка форма на низост“ в обществения живот е свързана с евреите: „опирайки изследващия нож до подобен абсцес, човек мигновено открива като личинка в загниващо тяло малко еврейче, което често бива заслепено от неочакваната светлина“.50

Ленин и Сталин също започват с обвиняване на „враговете“ за безбройните икономически провали на Съветския съюз: те са „вредители“, „саботьори“ и чужди агенти. В края на 30-те, когато вълната на арестите започва да се разраства, Сталин стига до по-големи крайности в реториката и нарича „враговете на народа“ паразити, мръсотия и „отровни бурени“. Освен това той обявява опонентите си за „нечистотия“, която трябва да бъде „подлагана на постоянно прочистване“ – точно както нацистката пропаганда ще свърже евреите с образите на вредители, паразити, заразна болест.51

След демонизацията започва сериозната законова изолация на врага. Преди да бъдат арестувани и депортирани в лагери, евреите първо са лишени от статута си на немски граждани. Забранено им е да работят като държавни чиновници, като адвокати, като съдии; забранено им е да се женят за арийци; забранено им е да посещават арийски училища; забранено им е да окачват немското знаме; принудени са да носят златната звезда на Давид; и ги подлагат на побои и унижения по улиците.52 Преди да арестуват „враговете“ в Сталиновия Съветски съюз, обикновено също ги унижават на публични събрания, уволняват ги, изключват ги от Комунистическата партия, отвратените им съпрузи се развеждат с тях, а разгневените им деца ги осъждат.

Вътре в лагерите процесът на дехуманизация се задълбочава и става още по-краен, което не само сплашва жертвите, но и затвърждава убедеността на палачите в законността на действията им. В пространното си интервю с командира на Треблинка Франц Стангъл писателката Гита Серени го пита, защо преди да ги убият, са биели и унижавали обитателите на лагерите и са ги събличани голи. Стангъл отговаря: „Като подготовка за онези, които в действителност трябваше да провеждат курса. За да могат да извършат онова, което вършеха“.53 В „Орденът на ужаса: концентрационният лагер“ немският социолог Волфганг Софски също посочва, че дехуманизацията на затворниците в нацистките лагери е насаждана методично във всеки аспект от лагерния живот – като се започне от окъсаното, еднакво облекло, лишаването от уединение и суровия режим и се стигне до постоянното очакване на смъртта.

Както ще видим, в съветската система процесът на дехуманизация също започва от момента на ареста, когато лишават затворниците от собствените им дрехи и самоличност, отказват им контакт с външния свят, измъчват ги, разпитват ги и ги подлагат на нелепи съдебни процеси, ако изобщо ги съдят. Една типично съветско нововъведение е умишленото „изключване“ на затворниците от съветския живот – забраняват им да се обръщат един към друг с „другарю“ и – от 1937 г. нататък – да получават така желаното звание „ударник“, независимо колко добре са се държали или колко усърдно са работили. Според разказите на много затворници портретите на Сталин, които украсяват домовете и служебните помещения из целия СССР, почти никога не се появяват в лагерите и затворите.

Но всичко това не означава, че съветските и нацистките лагери са идентични. Както запознатите с Холокоста читатели ще открият в хода на настоящата книга, животът в съветските лагери се отличава от живота в нацистките лагери в много отношения – както очевидни, така и не толкова явни. Има разлики в организацията на всекидневния живот и работата, различни са пазачите и наказанията, както и пропагандата. ГУЛаг съществува далеч по-дълго и преминава през периоди на относителна жестокост и относителна човечност. Историята на нацистките лагери е по-кратка и по-еднородна: те просто стават все по-жестоки и по-жестоки, докато оттеглящите се германци ги ликвидират или настъпващите съюзници ги освобождават. Освен това в ГУЛаг лагерите са доста разнообразни – от смъртоносните златни мини в региона на Колима до „луксозните“ тайни институти край Москва, където учени затворници създават оръжия за Червената армия. Въпреки че в нацистката система също има различни видове лагери, диапазонът им е далеч по-ограничен.

Но като че ли две от разликите между системите ми се струват най-важни. Първо, в Съветския съюз дефиницията за „враг“ винаги е била далеч по-неопределена от дефиницията „евреин“ в нацистка Германия. С много малък брой необичайни изключения в нацистка Германия никой евреин не можел да промени статута си, в лагерите никой евреин не можел оправдано да очаква да избегне смъртта и това е било ясно за всички евреи във всеки един момент. Въпреки че милионите съветски затворници също са се страхували, че може да умрат – и милиони наистина са умрели – няма нито една категория затворници, чиято смърт да е била абсолютно сигурна. Понякога определени затворници можели да подобрят съдбата си, работейки на сравнително благоприятни постове като инженери или геолози. Във всеки лагер имало затворническа йерархия, в която някои успявали да се изкачат за сметка на други. В други моменти – когато ГУЛаг се оказвал твърде пренаселен с жени, деца и старци или когато имало нужда от войници за фронта – освобождавали затворниците с масови амнистии. Понякога се случвало цели категории „врагове“ изведнъж да се облагодетелстват от промяна в статута. През 1939 г. например в началото на Втората световна война, Сталин арестува стотици хиляди поляци – и после внезапно ги освобождава от ГУЛаг през 1941 г., когато Полша и СССР временно стават съюзници. В съветския съюз важи и обратното – самите палачи могат да станат жертви. Пазачите, администраторите на ГУЛаг и дори висшите офицери в тайните служби също можели да бъдат арестувани и изпратени в лагер. С други думи – не всеки „отровен бурен“ оставал отровен и нито една група съветски затворници не живеела в постоянно очакване на смъртта.54

Второ, както отново ще стане ясно в хода на настоящата книга, основната цел на ГУЛаг – както според личните коментари, така и според обществената пропаганда на основателите му – е икономическа. Това не означава, че е хуманен. В рамките на системата затворниците са третирани като добитък или по-скоро като буци желязна руда. Пазачите ги влачат насам-натам, както им хрумне, качват ги в товарни вагони и ги свалят, теглят ги и ги мерят, хранят ги, ако има вероятност да бъдат полезни, ако ли не – оставят ги да гладуват. Те са, ако използваме марксистката терминология, експлоатирани, материализирани и превръщани в стока. Ако не били продуктивни, животът им не струвал нищо за господарите им.

Въпреки това животът им е доста различен от този на евреите и другите затворници, изпращани от нацистите в специална група лагери, наричани не Konzentrationslager, a Vernichtungslager – лагери, които всъщност изобщо не били „трудови лагери“, а по-скоро фабрики за смърт. Има четири такива: Белзек, Челмно, Собибор и Треблинка. В Майданек и Аушвиц има както трудови лагери, така и лагери на смъртта. След пристигането в тези лагери подлагали затворниците на „подбор“. Много малко от тях изпращали на няколко седмици принудителен труд. Останалите отивали направо в газовите камери, където ги убивали и веднага след това ги кремирали.

Според моите проучвания тази форма на убийство, практикувана в апогея на Холокоста, няма съветски еквивалент. Съветският съюз наистина намира други начини за масовото изтребление на стотици хиляди свои граждани. Обикновено ги откарвали в някоя гора през нощта, подреждали ги в редица, разстрелвали ги в черепа и ги заравяли в масови гробове, преди изобщо да стигнат до концентрационен лагер – форма на убийство не по-малко „индустриализирана“ и анонимна от нацистката. Всъщност според някои разкази съветските тайни служби използвали отработени газове – примитивна форма газ – за убиването на затворници точно както са правели немците в началото.55 В ГУЛаг съветските затворници също умират, но обикновено не в резултат на ефикасната работа на пазачите, а тъкмо поради бездействието и немарливостта им.56 В някои съветски лагери и в дадени моменти смъртта на избраните да секат дървета в зимните гори или да работят в най-опасните златни мини на Колима е буквално гарантирана. Освен това можели да изпратят затворниците в карцера, където те умирали от студ и от глад, да ги оставят без лечение в неотоплени болници или просто да ги разстрелят поради „опит за бягство“. Въпреки това като цяло съветските лагери не са преднамерено създадени за масовото производство на мъртъвци – макар че понякога правят точно това.

Това са дребни разлики, но те не са без значение. ГУЛаг и Аушвиц наистина са част от една и съща интелектуална и историческа традиция, но все пак те се различават – както помежду си, така и от лагерите на други режими. Идеята за концентрационния лагер може да е достатъчно обща, за да се използва в множество различни култури и ситуации, но дори и повърхностното проучване на междукултурната история на концентрационния лагер разкрива, че специфичните детайли – как е организиран животът в лагерите, как са се развили лагерите с времето, колко сурови или дезорганизирани са станали, колко жестоки или либерални са останали – зависи от конкретната държава, от културата и от режима.57 Тези детайли са от огромно значение за живота, здравето и оцеляването на затворените зад бодливата тел.

Всъщност, като чете разказите на оцелелите от лагерите на двете системи, човек се изненадва не толкова от различията в двете системи от лагери, колкото от разликите в преживяванията на жертвите. Всеки разказ има своите собствени неповторими качества, всеки лагер крие своите собствени ужаси за различните по характер хора. В Германия човек можел да умре от жестокостите, в Русия – от отчаяние. В Аушвиц можел да умре в газова камера, в Колима – да замръзне до смърт в снега. Човек можел да умре в немска гора или в сибирска пустош, да загине при инцидент в мината или в товарен вагон. Но в крайна сметка историята на живота ти си е твоя собствена.

Първа част

Възникването на ГУЛаг,

1917-1939 г.

Глава 1

Раждането на болшевизма

Но мой жалък век прекрасен,

ти си с потрошен гръбнак.

И с усмивка глуповата,

както звяр, бил гъвкав млад,

ти на лапите следата

гледаш слаб, жесток назад[3]

Осип Манделщам „Век“1

Една от целите ми е да унищожа мита, че епохата на най-жестоките репресии започна през 1936-1937 г, В бъдеще статистиката със сигурност ще покаже, че вълната на арести, присъди и заточения вече беше започнала в началото на 1918 г., дори и преди официалното обявяване същата есен на „Червения терор“. От този момент нататък вълната просто се разрастваше и разрастваше чак до смъртта на Сталин…

Дмитрий Лихачов, „Спомени“2

През 1917 г. – Русия е разтърсена от две революционни вълни, които помитат имперското руско общество като къща от карти. След абдикирането на цар Николай II през февруари като че ли никой не е в състояние да спре или контролира събитията. Александър Керенски, лидерът на първото следреволюционно Временно правителство, по-късно пише, че в празнината след рухването на стария режим „всички съществуващи политически и тактически програми, колкото и смели и добре замислени да бяха, сякаш увисваха безцелно и безполезно в пространството“.3

Но въпреки че Временното правителство е слабо, въпреки че общественото недоволство е масово, въпреки че гневът към касапницата, предизвикана от Първата световна война е силен, малцина очакват властта да попадне в ръцете на болшевиките – една от няколкото радикални социалистически партии, които агитират за дори още по-бърза промяна. В чужбина болшевиките са почти неизвестни. Един апокрифен разказ много добре илюстрира международното отношение: през 1917 г., гласи историята, един бюрократ нахълтал в кабинета на австрийския министър на външните работи, крещейки: „Ваше Превъзходителство, в Русия е извършена революция!“. А министърът изсумтял: „Кой би могъл да извърши революция в Русия? Със сигурност не и безобидният хер Троцки, по-надолу в Café Central?“.

Ако природата на болшевиките е мистериозна, техният лидер, Владимир Илич Улянов – човекът, когото светът ще познава с революционния му псевдоним „Ленин“ – е дори още по-тайнствен. През дългите години, прекарани като революционер емигрант, Ленин получава признание за блестящия си ум, но същевременно не е харесван заради невъздържаността и фракционизма си. Той често влиза в конфликти с други социалистически лидери и е склонен да превръща дребни разногласия по видимо маловажни въпроси в огромни спорове.4

През първите месеци след Февруарската революция Ленин е много далеч от позицията на безспорен авторитет дори и в собствената си партия. Чак до средата на октомври 1917 г. няколко водещи болшевики продължават да се противопоставят на плана му за извършване на coup d'état[4] срещу Временното правителство и изтъкват, че партията не е готова да вземе властта и че все още няма народната подкрепа. Но той спечелва спора и на 25 октомври превратът е извършен. Под влияние на Ленин тълпата разграбва Зимния дворец. Болшевиките арестуват министрите от Временното правителство. След броени часове Ленин се превръща в лидер на държавата, преименувана от него в Съветска Русия.

И все пак, макар че Ленин успява да вземе властта, критиките на опонентите му не са били напълно неоснователни. Болшевиките наистина са ужасно неподготвени. В резултат на това много от първите им решения, включително за създаването на еднопартийна държава, са взимани в зависимост от моментните потребности. Народната подкрепа наистина е слаба и почти веднага им се налага да водят кървава гражданска война просто за да запазят властта си. След 1918 г., когато Бялата армия на стария режим се прегрупира, за да воюва с новосъздадената Червена армия – предвождана от другаря на Ленин, хер Троцки от Café Central – по територията на Русия се разразяват някои от най-бруталните сражения в европейската история. Но жестокостта не се ограничава само до бойните полета. Болшевиките правят всичко по силите си, за да смажат интелектуалната и политическата опозиция във всяка нейна форма и атакуват не само представителите на стария режим, но и други социалисти: меншевиките, анархистите, социалреволюционерите. В новосъздадената Съветска държава няма да има относителен мир чак до 1921 г.5

На фона на импровизациите и жестокостта се раждат първите съветски трудови лагери. Също като много други болшевишки институции те са създадени ad hoc[5], набързо, като спешна мярка в разгара на гражданската война. Което не означава, че идеята не е съществувала отпреди. Три седмици преди Октомврийската революция самият Ленин вече чертае смътни планове да наложи „задължителна трудова повинност“ за богатите капиталисти. Към януари 1918 г., разгневен от дълбочината на антиболшевишкия отпор, той е дори още по-рязък и пише, че приветства „арестуването на милионерите саботьори, пътуващи в купетата първа и втора класа. Предлагам да бъдат осъждани на половин година принудителен труд в някоя мина“.6

Представата на Ленин за трудовите лагери като специална форма на наказание за определен вид буржоазни „врагове“ е в тон с останалите му виждания за престъпленията и престъпниците. От една страна, първият съветски лидер е раздвоен по отношение на хвърлянето в затвора и наказването на традиционните престъпници – крадци, джебчии, убийци – които възприема като потенциални съюзници. Според него основната причина за „обществената ексцесия“ (което ще рече престъпление) е „експлоатацията на масите“. Премахването на причината, вярва той, „ще доведе до изчезването на ексцесиите“. Следователно не са необходими специални наказания за превъзпитаването на престъпниците: с времето самата Революция ще ги изкорени. Затова езикът на първия болшевишки наказателен кодекс би стоплил сърцата на най-радикалните, най-прогресивните криминални реформатори на Запад. Наред с другото кодексът провъзгласява, че „няма такова нещо като индивидуална вина“ и че наказанието „не бива да се възприема като възмездие“.7

От друга страна, Ленин – също като следващите примера му болшевишки законотворци – смята, че създаването на Съветската държава ще доведе до възникването на нов вид престъпник: „класовия враг“. Класовият враг се противопоставя на Революцията и работи открито или по-често тайно за унищожаването ѝ. Класовият враг е по-труден за установяване от обикновения престъпник и далеч по-труден за превъзпитаване. За разлика от обикновения престъпник, няма никаква вероятност класовият враг да започне да сътрудничи на съветския режим и затова трябва да му се налага по-сурово наказание, отколкото на обикновения убиец или крадец. И така през май 1918 г. първият болшевишки „декрет за подкупността“ гласи, че: „Ако индивидът, виновен във взимането или предлагането на подкуп, принадлежи към заможните класи и използва подкупа за запазването или придобиването на привилегии, свързани с права върху собствеността, той трябва да бъде осъден на най-суровия и най-неприятен принудителен труд и цялата му собственост трябва да бъде конфискувана“.8

С други думи, още от първите дни на новосъздадената Съветска държава хората е трябвало да бъдат съдени не заради деянията си, а заради същността си.

За съжаление, никой никога не дава ясна дефиниция какво точно би трябвало да представлява „класовият враг“ В резултат на това арестите от всякакъв вид се увеличават драстично непосредствено след болшевишкия преврат. От ноември 1917 г. революционните трибунали, съставени от съмнителни „поддръжници“ на Революцията, започват да осъждат също толкова съмнителни „врагове“ на Революцията. На затвор, принудителен труд и дори на смърт произволно са осъждани банкери, съпруги на търговци, „спекуланти“ (т.е. всеки, занимаващ се с независима икономическа дейност), тъмничари в царските затвори и всеки, който изглежда подозрителен.9

Дефиницията за това кой е и кой не е „враг“ варира и по места и понякога се припокрива с дефиницията на „военнопленник“. След окупирането на нов град Червената армия на Троцки често взимала буржоазни заложници, за да ги разстреля в случай на завръщане на Бялата армия, както често се случвало по променящата се фронтова линия. Междувременно понякога ги принуждавали да работят – обикновено да копаят окопи или да строят барикади.10 Разликата между политически затворници и обикновени престъпници е също толкова неясна. Необразованите членове на временните комисии и революционните трибунали можели например изведнъж да решат, че човекът, хванат да се вози в трамвая без билет, е навредил на обществото, и да го осъдят за политически престъпления.11 И накрая, тези решения често са оставяни на милиционерите или войниците, извършващи ареста. Феликс Дзержински, основател на Чека – тайните служби на Ленин и предшественик на КГБ – лично си води малко черно тефтерче, в което надрасква имената и адресите на случайни „врагове“, с които се е сблъскал по време на работата си.12

Тези разлики ще останат мъгляви чак до рухването на самия Съветски съюз осемдесет години по-късно. Въпреки това съществуването на две категории затворници – „политически“ и „криминални“ – оказва дълбоко въздействие върху формирането на съветската наказателна система. През първото десетилетие на съветското управление съветските затвори дори се разделят на две категории – по една за всеки вид затворници. Разделението става спонтанно като реакция на хаоса в съществуващата система от затвори. В първите дни на Революцията всички затворници са под юрисдикцията на „традиционните“ юридически министерства (първо – Комисариата на правосъдието, а по-късно – Комисариата на вътрешните работи) и са изпращани в „обикновени“ затвори. Тоест – хвърлят ги в наследените от царската система мръсни и мрачни каменни затвори, които заемат централно място във всеки по-голям град. През революционните години от 1917 до 1920 в тези институции цари пълно безредие. Затворите са били нападани от тълпите, самоназначили се комисари са уволнили пазачите, затворниците са получавали вариращи в широки граници амнистии или просто са си тръгвали.13

Когато болшевиките взимат властта, няколкото действащи затвори са пренаселени и неадекватни. Броени седмици след Революцията самият Ленин изисква „драстични мерки за незабавното подобряване на хранителните доставки в петроградските затвори“.14 Няколко месеца по-късно член на московската Чека посещава Таганския градски затвор и докладва за „ужасен студ и мръсотия“ както и за тиф и глад. Повечето затворници не са в състояние да изпълняват принудителния труд, на който са осъдени, тъй като нямат дрехи. Един вестникарски репортаж твърди, че в московския затвор „Бутирка“, построен за 1000 затворници, вече има 2500. Друг вестник се оплаква, че червените пазачи „безсистемно арестуват стотици хора всеки ден и после не знаят какво да правят с тях“.15

Пренаселеността води до „творчески“ решения. Поради липсата на нещо по-добро новите управници държат затворниците в мазета, тавани, празни дворци и стари църкви. Един от оцелелите по-късно си спомня, че заедно с още петдесет души е бил затворен в мазето на празна къща в помещение без мебели и с малко храна: онези, които не получавали колети от семействата си, просто гладували.16 През декември 1917 г. комисия на Чека обсъжда съдбата на петдесет и шест затворници – „крадци, пияници и различни „политически““ – които били държани в приземието на Смолни, главната квартира на Ленин в Петроград.[6]

Но хаосът не засяга всички. Робърт Брус Локхарт, английски дипломат, обвинен в шпионаж (правилно, както се оказва), през 1918 г. е затворен в една стая в Кремъл. Той прекарвал времето си в редене на пасианси и четене на Тукидит и Карлайл. От време на време бивш императорски прислужник му носел горещ чай и вестници.18

Но дори и в запазените традиционни затвори режимите са непостоянни, а пазачите – неопитни. Един затворник в северния руски град Виборг открил, че в хаотичния следреволюционен свят бившият му шофьор е станал пазач в затвора. Човекът с радост помогнал на бившия си господар да се премести в по-хубава, по-суха килия и впоследствие да избяга.19 Един белогвардейски полковник си спомня как през декември 1917 г. в петроградския затвор затворниците идвали и си тръгвали своеволно, а нощем в килиите спели бездомни. Спомняйки си тази епоха, един съветски държавен чиновник казва: „Единствените, които не бягаха, бяха прекалено мързеливите“.20

Безредието принуждава Чека да търси нови решения: болшевиките не биха могли да позволят на „истинските“ си врагове да влязат в обикновените затвори. Хаосът и мързеливите пазачи можело да са подходящи за джебчиите и малолетните престъпници, но за саботьорите, паразитите, спекулантите, белогвардейските офицери, свещениците, буржоазните капиталисти и останалите, добиващи застрашителни размери в болшевишкото въображение, бил необходим по-творчески подход.

Решението е намерено още на 4 юни 1918 г., когато Троцки нарежда група непокорни чешки военнопленници да бъдат усмирени, обезоръжени и поставени в концлагер: концентрационен лагер. Дванайсет дни по-късно в меморандум до съветското правителство Троцки отново говори за концентрационни лагери – затвори на открито, в които „градската и селската буржоазия […] ще бъде мобилизирана и организирана в батальони в тила, които ще вършат черната работа (почистване на казармите, лагерите, улиците, копаене на окопи и пр.). Отказващите ще бъдат глобявани и държани под арест до заплащането на глобата“.21

През август Ленин също използва този термин. В телеграма до комисарите на Пенза, място на антиболшевишки бунт, той призовава към „масов терор срещу кулаците [богати селяни], свещениците и белогвардейците“ и нарежда „ненадеждните“ да бъдат „затворени в концентрационен лагер извън града“.22 Съоръженията вече са налице. През лятото на 1918 г. – веднага след Брест-Литовския мирен договор, който слага край на участието на Русия в Първата световна война – режимът освобождава 2 млн. военнопленници. Празните лагери веднага са предоставени на Чека.[7]

Вероятно по онова време Чека е изглеждала като идеалната институция за осъществяването на задачата да затваря „враговете“ в „специални“ лагери. Чека е напълно нова организация, чието предназначение е да бъде „мечът и щитът“ на Комунистическата партия. Тя не е подчинена нито на официалното съветско правителство, нито на който и да било от отделите му, няма законови традиции, не е длъжна да спазва, да се консултира с милицията, съдилищата или с министъра на правосъдието. Самото ѝ име говори за специалния ѝ статут: Общоруска извънредна комисия за борба с контрареволюцията и саботажа – или ако използваме руското съкращение за „извънредна комисия“ – ЧК, или Чека. Тя е „извънредна“ именно защото съществува извън „обичайното“ законодателство.

Почти веднага след създаването си Чека получава специална задача. На 5 септември 1918 г. нареждат на Дзержински да проведе Лениновата политика на Червен терор. Задействана непосредствено след опита за покушение върху живота на Ленин, тази вълна на терор – арести, хвърляне в затвора, убийства – по-организиран от случайния терор от предишните месеци, всъщност е важен компонент на гражданската война, насочен срещу заподозрените, че работят за унищожаване на Революцията на „вътрешния фронт“. Той е кървав, той е безмилостен и жесток – какъвто го искат авторите му. „Красная газета“ органът на Червената армия, го описва така: „Без милост, без пощада, ние ще избиваме враговете си със стотици. Нека бъдат хиляди, нека се удавят в собствената си кръв. За кръвта на Ленин […] нека има потоп от буржоазна кръв – много кръв, колкото е възможно повече“.23

Червеният терор играе важна роля в борбата на Ленин за власт. Концентрационните лагери, т.нар. специални лагери, са жизненоважни за Червения терор. Те се споменават още в първия декрет на Червения терор, който призовава не само за арестуването и затварянето на „видни представители на буржоазията, земевладелците, индустриалците, търговците, контрареволюционните свещеници, антисъветските офицери“, но също и за „изолирането им в концентрационни лагери“.24 Въпреки че няма надеждни цифри за броя на затворниците, към края на 1919 г. в Русия са регистрирани 21 лагера. В края на 1920 г. те са 107, пет пъти повече.25

Въпреки това на този етап предназначението на лагерите остава неясно. Затворниците трябва да работят – но с каква цел? Дали трудът трябва да ги превъзпита? Или пък да ги унизи? Различните съветски лидери и различните институции имат различни отговори. През февруари 1919 г. самият Дзержински произнася емоционална реч в защита на ролята на лагерите за идеологическото превъзпитаване на буржоазията. Новите лагери, казва той, щели

да впрегнат труда на арестуваните; на онези господа, които не вършат нищо; и на онези, които не са в състояние да работят, без да бъдат принудени да го правят. Такова наказание трябва да се прилага спрямо онези, които работят в съветските институции и демонстрират безотговорно отношение към работата, мудност и пр. […] По този начин ние ще създадем школи по трудолюбие.26

Но когато през пролетта на 1919 г. са публикувани първите официални декрети за специалните лагери, като че ли се дава предимство на малко по-различни приоритети.[8] Декретите – учудващо пространен списък от правила и предписания – препоръчват всяка областна столица да създаде лагер за не по-малко от 300 души „в околността на града или в разположени в близост сгради, като манастири, имения, ферми и т.н.“. Те постановяват осемчасов работен ден, като извънредният и нощният труд се позволяват само „в съгласие с кодекса на труда“. Колетите с храна са забранени. Срещите с роднини са позволени, но само в неделя и на празници. Присъдите на направилите опит за бягство можели да се увеличават десетократно, а повторният опит за бягство да се наказва със смърт – изключително сурова мярка в сравнение със снизходителните царски закони за бягството, които болшевиките познавали доста добре. И което е по-важно, от декретите става ясно, че трудът на затворниците не е предназначен да ги превъзпита, а да плаща разноските по издръжката на лагера. Затворниците с недъзи трябвало да се изпращат другаде. Лагерът трябвало да се самоиздържа. Създателите на лагерите оптимистично вярвали, че те ще са в състояние сами да плащат разходите си.27

Поради нередовността на държавното финансиране управниците на лагерите бързо проявяват интерес към идеята за самофинансирането или поне към извличането на практическа полза от затворниците. През септември 1919 г. авторът на секретен доклад, показан на Дзержински, се оплаква, че хигиената в един транзитен лагер е „под всякаква критика“ предимно защото принуждавали твърде много прекалено болни хора да работят: „При влажните есенни условия това няма да бъдат места за събирането на хора и използване на труда им, а по-скоро ще се превърнат в развъдник на епидемии и други болести“. Наред с всичко останало авторът предлага нетрудоспособните да бъдат изпращани другаде, така че лагерът да е по-ефективен – тактика, която по-късно многократно ще се използва от управата на ГУЛаг. Още на този етап болестите и гладът тревожат отговарящите за лагерите – предимно защото болните и гладни затворници не са полезни затворници. Достойнството и човешката им същност, още по-малко пък оцеляването им, не са важни за управляващите ги.28

На практика не всички лагерни командири се интересуват от превъзпитанието или пък от самофинансирането. Те предпочитат да наказват бившите богаташи, като ги унижават и ги карат да усетят на свой гръб работническата участ. Доклад от украинския град Полтава, изготвен от инспектиращата белогвардейска комисия след временното повторно завземане на града, отбелязва, че буржоазните пленници, арестувани по време на болшевишката окупация, били принуждавани да работят неща, „замислени като гавра, като опит да бъдат унизени. Например принудили един арестант […] да почисти дебел слой мръсотия от пода с голи ръце. Другиго накарали да почисти тоалетната и за целта му дали покривка за маса“.29

Всъщност тези неуловими различия в намеренията едва ли са били от особено значение за десетките хиляди затворници, за които самият факт на безпричинното арестуване е бил достатъчно унизителен. Те едва ли са се отразявали и върху битовите условия, които повсеместно са били ужасяващи. Един свещеник, изпратен в сибирски лагер, по-късно си спомня направена от вътрешности супа, неелектрифицирани бараки и буквално никакво отопление през зимата.30 Видният царски политик Александър Изгоев бил изпратен в лагер на север от Петроград. По време на пътуването затворниците спрели в град Вологда. Вместо да получат обещаната топла храна и удобни квартири, те трябвало да обикалят от място на място в търсене на подслон. Нямало подготвен транзитен лагер. Накрая ги настанили в бивше училище, обзаведено с „голи стени и пейки“. Онези, които имали пари, накрая сами си купили храна в града.31

Но не само затворниците страдат от подобни злоупотреби. В решителни моменти от гражданската война належащите нужди на Червената армия и съветската държава взимат връх над всичко останало – от превъзпитаването до отмъщението и съображенията за справедливост. През октомври 1918 г. командирът на северния фронт изпраща до Петроградската военна комисия искане за 800 работници, спешно необходими за построяването на път и копаенето на окопи. В отговор „редица граждани от бившата търговска класа били приканени да се явят в съветската главна квартира уж за да бъдат регистрирани за възможна трудова повинност в неопределено бъдеще. Когато се явили за регистрация, въпросните граждани били арестувани и изпратени в Семьоновската казарма, за да чакат изпращането си на фронта“. Когато дори по този начин не били набрани достатъчно работници, местният съвет – местният управляващ орган – просто обградил част от булевард „Невски“ главната търговска улица на Петроград, арестувал всички хора без партийни книжки или документ, който доказвал, че работят за правителствена институция, и ги изпратил в близката казарма. По-късно освободили жените, но мъжете изпратили на север: „На нито един от странно мобилизираните по този начин мъже не било разрешено да уреди семейните си дела, да се сбогува с роднините си или да получи подходящи дрехи и обувки“.32

Макар несъмнено да е бил шокиращ за арестуваните по този начин пешеходци, инцидентът не би се видял толкова странен на петроградските работници. Защото още на този ранен етап от съветската история границата между „принудителен“ и „задължителен“ труд е размита. Троцки открито говори за превръщането на цялата страна в „работническа армия“ по всички фронтове на Червената армия. Работниците още от самото начало са принуждавани да се регистрират в централни бюра по труда, откъдето можели да ги изпратят навсякъде в страната. Приети са специални декрети, които забраняват на определени категории работници – на миньорите например – да напускат работата си. А и свободните работници в този начален период на революционен хаос не се радват на много по-добри битови условия от тези на затворниците. Страничният наблюдател едва ли би отгатнал с лекота кое е работно място и кое – концентрационен лагер.33

Но и тук виждаме зачатъците на бъдещото развитие: в дефинициите на „лагер“, „затвор“ и „принудителен труд“ ще цари неяснота и през по-голямата част от следващото десетилетие. Контролът върху наказателните институции ще бъде обект на постоянни промени. Управляващите ги институции постоянно ще бъдат преименувани и реорганизирани в резултат на опитите на различни бюрократи и комисари да получат контрол над системата.34

Въпреки това е ясно, че към края на гражданската война моделът е налице. Съветският съюз вече е създал две отделни системи от затвори с различни правила, различни традиции, различни идеологии. Комисариатът на правосъдието и по-късно Комисариатът на вътрешните работи ръководи „нормалната“ система от затвори, която се занимава предимно с т.нар. от съветския режим криминални престъпници. Въпреки че на практика в тази система също цари хаос, затворниците са държани в традиционни затвори и целите, очертани от администраторите във вътрешния меморандум, биха били напълно разбираеми в „буржоазните“ държави: превъзпитаване на престъпниците чрез изправителен труд – „затворниците трябва да работят с цел да усвоят умения, които ще им бъдат от полза, за да водят честен живот“ – и предотвратяване извършването на нови престъпления.35

Същевременно Чека – по-късно преименувана на ГПУ, ОГПУ, НКВД и накрая КГБ – контролира другата система от затвори, отначало известна като система от „специални лагери“ или „извънредни“ лагери. Въпреки че в тях Чека донякъде също използва реториката за „превъзпитаването“ и „реформирането“ всъщност предназначението на тези лагери не е да наподобяват обикновените наказателни институции. Те не попадат под юрисдикцията на останалите съветски органи и са извън общественото полезрение. Те имат специални правила, по-сурови наказания при опит за бягство, по-строги режими. Затворниците в тях невинаги са съдени в обикновени съдилища, ако изобщо са били осъждани от някакъв съд. Създадени като извънредна мярка, те неизбежно се разрастват и стават все по-могъщи, тъй като дефиницията за „враг“ се разширява и властта на Чека се увеличава. И когато накрая двете наказателни системи, обикновената и извънредната, се обединяват, те се обединяват по правилата на втората. Чека поглъща съперниците си.

От самото начало предназначението на „специалната“ система от затвори е да се занимава със „специални“ затворници: свещеници, бивши царски служители, буржоазни философи, врагове на новия ред. Това са членове на неболшевишки, революционни социалистически партии, главно анархисти, леви и десни социалреволюционери, меншевики и всеки друг, който се е сражавал за Революцията, но не е проявил далновидността да се присъедини към болшевишката фракция на Ленин и не е взел активно участие в преврата през октомври 1917 г. Като бивши съюзници в революционната борба срещу царския режим те заслужават специално отношение. Централният комитет на Комунистическата партия неведнъж ще обсъжда съдбата им чак до края на 30-те години, когато повечето от онези, които все още са живи, биват арестувани или разстреляни.36

Тази особена категория затворници донякъде тревожи Ленин, защото като всички лидери на затворени секти той запазва най-силната си омраза за изменниците. При една типична кавга Ленин нарича един от критикуващите го социалисти „мошеник“, „сляпо пале“, „буржоазен подлизурко“ и „угодник на кръвопийците и измамниците“, годен само за „помийната яма на ренегатите“.37

Всъщност много преди Революцията Ленин е знаел какво ще направи с онези от другарите си социалисти, които му се противопоставят. Един от революционните му съратници си спомня следния разговор по въпроса:

Аз му казах:

– Владимир Илич, ако дойдеш на власт, още на следващия ден ще започнеш да бесиш меншевиките.

А той ме погледна и отвърна:

– Едва след като обесим последния социалист революционер, ще обесим първия меншевик. – После се смръщи и се изсмя.38

Но затворниците, които спадат към тази специална категория „политически“ са и много по-трудни за контролиране. Голяма част от тях са прекарали дълги години в царските затвори и имат опит в обявяването на гладни стачки, в оказването на натиск върху пазачите, в комуникирането между килиите, за да си разменят информация, и в организирането на съвместни протести. И което е още по-важно – те знаят как да осъществяват връзки с външния свят и с кого да се свържат. Повечето от неболшевишките руски социалистически партии все още имат емигрантски клонове, обикновено в Берлин или Париж, чиито членове могат много да навредят на международния имидж на болшевиките. На третата среща на Комунистическия интернационал през 1921 г. представителите на емигрантския клон на социалреволюционерите – партията, най-близка в идеологическо отношение до болшевиките (някои от членовете ѝ всъщност за кратко работят в коалиция с тях) – публично прочитат писмо от свои другари, хвърлени в руските затвори. Писмото предизвиква сензация на Конгреса предимно защото в него се твърди, че условията в затворите в революционна Русия са по-лоши, отколкото са били при царя. „Другарите ни едва не умират от глад – огласява то – много от тях от месеци са в затвора, без да им се позволява да се срещнат с роднините си, без писма, без разходки“.39

Емигрантите социалисти могат и се застъпват за затворниците точно както са правили преди Революцията. Непосредствено след болшевишкия преврат няколко прочути революционери, сред които и Вера Фигнер, авторка на мемоари за живота в царските затвори, и Екатерина Пешкова, съпругата на писателя Максим Горки, помагат за възстановяването на политическия Червен кръст – организация за подпомагане на затворниците, работила нелегално преди Революцията. Пешкова добре познава Дзержински и води с него редовна и сърдечна кореспонденция. Благодарение на нейните контакти и авторитет политическият Червен кръст получава правото да посещава затворите, да разговаря с политическите затворници, да им изпраща колети и дори да отправя петиции за освобождаването на болните – привилегии, които запазва през по-голямата част от 20-те години.40 Тези неща изглеждат толкова странни на писателя Лев Разгон, затворен през 1937 г., че той слуша разказите на втората си съпруга за политическия Червен кръст – баща ѝ е бил един от затворниците социалисти – сякаш са някаква „невероятна вълшебна приказка“.41

Лошата публичност, създавана от западните социалисти и политическия Червен кръст, доста тревожи болшевиките. Много от тях години наред са живели в изгнание и затова са чувствителни към мнението на някогашните си другари в чужбина. Мнозина продължават да вярват, че всеки момент Революцията може да се разпространи на Запад, и не желаят прогресът на комунизма да бъде забавян от лошия имидж. Към 1922 г. репортажите в западната преса са ги разтревожили достатъчно, за да предприемат първия от многото си опити да прикрият комунистическия терор чрез атакуване на „капиталистическия терор“. С тази цел те създават „алтернативна“ организация за подпомагане на затворниците – Международната организация за подпомагане жертвите на революцията (МОПР, съгласно руското съкращение) – която ще твърди, че подпомага „100 000 затворници на капитализма“.42

Въпреки че берлинският клон на политическия Червен кръст веднага порицава МОПР за опитите да „заглуши стоновете на умиращите в руските затвори, концентрационни лагери и места за заточение“ други се поддават на заблудата. През 1924 г. МОПР твърди, че има 4 млн. членове и дори провежда първата си международна конференция с представители от целия свят.43 Пропагандата оказва влияние. Когато молят френския писател Ромен Ролан да коментира публикувания сборник с писма от социалисти в руските затвори, той отвръща: „Почти същите неща се случват в полските затвори; има ги и в калифорнийските затвори, където изтезават работниците на ИРС[9]; има ги и в английските подземни затвори на Андаманските острови“.44

Чека се опитва да смекчи лошите отзиви в пресата и като изпраща създаващите проблеми социалисти надалеч от хората, които им служат за контакт. Някои са изпратени по административен ред в далечно изгнание точно както някога по време на царския режим. Други са изпратени в отдалечени лагери край северния град Архангелск и особено в един, създаден в бившия Холмогорски манастир на стотици километри северно от Петроград, близо до Бяло море. Въпреки това изгнаниците дори и в най-отдалечените места намират начини за комуникация. От Нарим, отдалечена област на Сибир, малка група „политически“ в миниатюрен концентрационен лагер успява да изпрати писмо до емигрантски социалистически вестник с оплакване, че са „така откъснати от останалия свят, че единствено свързаните със здравето на роднините ни или със собственото ни здраве писма има вероятност да достигнат адресата си. Всички други послания […] не пристигат“. Сред тях, отбелязват те, била Олга Романова, осемдесетгодишна анархистка, изпратена в особено отдалечено място на региона, „където в продължение на три месеца я хранили с хляб и гореща вода“.45

Но далечното изгнание не гарантира спокойствието на тъмничарите. Където и да ги изпратели, затворниците социалисти, свикнали с привилегированото отношение, което политическите затворници някога получавали в царските затвори, настоявали за вестници, книги, разходки, неограничено право на кореспонденция и най-вече – за правото да си изберат говорител за комуникиране с властите. Когато неориентираните местни служители на Чека им отказвали – те несъмнено не можели да направят разликата между анархист и подпалвач – социалистите протестирали, понякога яростно. Според едно описание на лагера в Холмогорни група затворници открили, че

се налагало да водят схватка дори и за най-елементарни неща, като това социалистите и анархистите да получат обичайните права на политически затворници. При тази борба те били подлагани на всички известни наказания, като карцер, побой, гладуване, хвърляне върху бодливата тел, организирана стрелба от военната рота в сградата и пр. Достатъчно е да се каже, че в края на годината повечето холмогорски затворници можели да добавят към предишните си постижения и гладни стачки, продължаващи до трийсет – трийсет и пет дни.46

В крайна сметка същата тази група затворници е преместена от Холмогори в Петроминск – отново превърнат в лагер манастир. Както пишат в изпратената по-късно до властите петиция, там ги посрещнали с „груби викове и заплахи“, заключили ги по шестима в миниатюрни бивши монашески килии, дали им „бъкащи от паразити койки“, забранили им всякакви разходки, книги или хартия за писане.47 Командирът на Петроминск, другарят Бачулис, се опитал да сломи затворниците, като ги лишил от светлина и топлина – и от време на време нареждал да стрелят по прозорците им.48 В отговор те започнали нова безкрайна поредица от гладни стачки и протестни писма. Накрая поискали да ги преместят от лагера, като твърдели, че в него има малария.49

И други шефове на лагери се оплакват от подобни затворници. В писмо до Дзержински един от тях пише, че в неговия лагер „белогвардейците, които се смятат за политически затворници“, са се организирали в „храбра дружина“, което спъвало работата на пазачите: „те хулят администрацията, очернят я […], презират честното и благородно име на съветския труженик“.50 Някои пазачи взимат нещата в свои ръце. През април 1921 г. група затворници в Петроминск отказва да работи и настоява за по-големи дажби. Вбесени от това неподчинение, местните власти в Архангелск издават смъртна присъда за всичките 540 души. Те са надлежно разстреляни.51

На други места властите се опитват да запазят мира, като поемат противоположния курс и удовлетворяват всички искания на социалистите. Социалреволюционерката Берта Бабина помни пристигането си в „социалистическото крило“ на затвора „Бутирка“ в Москва като радостно събиране с приятели, хора „от петербургското нелегално движение, от студентските ми години и от многото различни малки и големи градове, където бяхме живели по време на скиталчествата си“. На затворниците било позволено свободно движение из затвора. Те организирали сутрешни гимнастически занимания, създали оркестър и хор, основали „клуб“, снабден с чуждестранни списания и добра библиотека. Съгласно традицията от дореволюционните времена при освобождаването си всички затворници оставяли книгите си. Затворнически съвет разпределял килиите, някои от които били добре обзаведени и с килими – по пода и по стените. Друг затворник си спомня: „Разхождахме се по коридорите, сякаш бяха булеварди“.52 На Бабина животът в затвора ѝ изглеждал нереален: „Не могат ли дори да ни затворят сериозно?“.53

Ръководството на Чека си задава същия въпрос. В доклад до Дзержински от януари 1921 г. един инспектор на затворите гневно се оплаква, че в затвора „Бутирка“ „мъжете и жените се разхождат заедно, по стените на килиите са окачени анархистки и контрареволюционни лозунги“.54 Дзержински препоръчва по-строг режим – но при въвеждането на по-строгия режим затворниците отново протестират.

Идилията в „Бутирка“ свършва скоро след това. През април 1921 г. според писмо, което група социалреволюционери пише до властите, „между 3 и 4 ч. сутринта въоръжена група мъже влезе в килиите и започна атакува […], жените бяха издърпани от техните килии за ръцете, за краката и косите, други бяха пребити“. В по-късни доклади Чека описва „инцидента“ като излязъл извън контрол бунт – и решили никога повече да не позволят струпването на толкова много политически затворници в Москва.55 Към февруари 1922 г. „социалистическото крило“ на затвора „Бутирка“ е разпуснато.

Репресиите не вършат работа. Отстъпките не вършат работа. Дори и в специалните си лагери Чека не съумява да контролира специалните си затворници. Нито пък успява да попречи новините за тях да достигат до външния свят. Очевидно е необходимо друго решение – и за тях, и за всички останали непокорни контрареволюционери, събрани в специалната затворническа система. До пролетта на 1923 г. решението е намерено: Соловецки.

Глава 2

„Първият лагер на ГУЛаг“

Монаси има и отци,

и проститутки, и крадци.

Тук има принцове, барони –

но вече те са без корони. […]

Това е остров без богати –

дворци те нямат, ни палати.

Стихотворение на анонимен затворник, написано на Соловецките острови, 1926 г.1

И днес, когато погледнеш надолу от върха на камбанарията в далечния ъгъл на стария Соловецки манастир, очертанията на соловецкия концентрационен лагер все още се виждат. Дебела каменна стена обгражда Соловецкия кремъл[10] – централните сгради и църкви, построени през XV в., в които по-късно са главната администрация на лагера и централните ѝ бараки. Малко на запад са доковете, сега подслоняващи няколко рибарски лодки, а някога препълнени със затворниците, пристигащи тук всяка седмица по време на краткия плавателен сезон в Далечния север. Отвъд тях се простира безкрайния простор на Бяло море. Оттук корабът изминава разстоянието до Кем – континенталния транзитен лагер, от който затворниците са се впускали, в път – за няколко часа. Пътуването до Архангелск, областната столица и най-голямото пристанище на Бяло море, продължава цяла нощ.

Като погледнеш на север, можеш да видиш неясните очертания на Секирка, построената на върха на хълма църква, в чиито мазета някога са се помещавали, прословутите наказателни килии на Соловецки. На изток се възправя построената от затворниците електроцентрала, която и до днес енергично се използва. Точно зад нея е ивицата земя, където е била ботаническата градина. Там в ранните дни на лагера някои, от затворниците са отглеждали експериментални растения в опит да установят какво, ако изобщо имало такова нещо, би могло да дава реколта в Далечния север.

Соловецки архипелаг, в Бяло море

И накрая, зад ботаническата градина са останалите острови от Соловецката верига. Разпръснати из Бяло море са Болшая Муксалма, където затворниците някога отглеждали сребърни лисици заради козината им; Анзер – място на специални лагери за инвалиди, за жени с бебета и за бивши монаси; Заяцки остров – местонахождение на женския наказателен лагер.2 Неслучайно Солженицин избира метафората на „архипелага“ за да опише съветската система от лагери. Соловецки, първият съветски лагер, планиран и построен с очакване за перманентност, се развива върху истински архипелаг, разраства се, заема остров след остров и завладява старите църкви и сгради на древна монашеска общност в хода на разширяването си.

Манастирският комплекс е служил за затвор и преди. Соловецките монаси, предани служители на царя, още от XVI в. са помагали за затварянето на политическите му опоненти – своенравни свещеници и по някой бунтовен аристократ.3 Усамотението, високите стени, студените ветрове и чайките, някога привличали особена порода самотни монаси, вълнуват и болшевишкото въображение. Още през май 1920 г. статия в архангелското издание на правителствения вестник „Известия“ описва островите като идеално място за трудов лагер: „Суровата обстановка, трудовият режим, борбата с природните сили ще бъдат добра школа за всички престъпни елементи“. Същото лято започват да пристигат първите затворници.4

Други, по-нагоре в йерархията на властта, също проявяват интерес към островите. Изглежда, самият Дзержински убеждава съветското правителство да повери конфискуваната манастирска собственост, заедно със собствеността на Петроминския и Холмогорския манастир, на Чека – по това време вече преименувано в ГПУ после в ОГПУ или Обединена държавна политическа администрация – на 13 октомври 1923 г. Събирателното им име е „лагери със специално предназначение“.5 По-късно ще станат известни като „северни лагери със специално предназначение“: Северные лагери особого назначения, или СЛОН. Това име става източник на шеги, ирония и страх.

Във фолклора на оцелелите Соловецки винаги ще се помни като „първия лагер на ГУЛаг“.6 Въпреки че учените неотдавна изтъкнаха, че по това време е съществувал и широк кръг от други лагери и затвори, очевидно Соловецки играе особена роля не само в спомените на оцелелите, но също така и в спомените на съветските тайни служби.7 Соловецки може да не е бил единственият затвор в Съветския съюз през 20-те години, но е бил техният затвор, затворът на ОГПУ където ОГПУ се научава как да използва принудителния труд за извличане на облаги. В една лекция през 1945 г. върху историята на системата от лагери другарят Наседкин, тогава главен администратор на системата, не само твърди, че системата от лагери е възникнала на Соловецки през 1920 г., но и че цялата съветска система на „принудителен труд като метод за превъзпитаване“ започва там през 1926 г.8

На пръв поглед това твърдение звучи странно, като се има предвид, че принудителният труд е разпространена форма на наказание в Съветския съюз още от 1918 г. Но няма да ни изглежда чак толкова странно, ако проследим развитието на идеята за принудителния труд на самия Соловецки. Защото, макар че всички на острова са работили, в началото затворниците не са били организирани в нищо дори и слабо наподобяващо „система“. Нито пък има данни трудът им да е бил полезен по някакъв начин.

Първо, на Соловецки едната от двете категории затворници отначало изобщо не работи. Това са близо 300 „политически“ затворници социалисти, които започват да пристигат на острова през юни 1923 г. Изпратени тук от лагера в Петроминск, от „Бутирка“ и други московски и петроградски затвори, веднага след пристигането си те биват отвеждани в по-малкия Саватиевски манастир – на няколко километра северно от главния манастирски комплекс. Там соловецките пазачи можели да ги изолират от останалите затворници, така че да не ги заразяват с ентусиазма си за гладни стачки и протести.

Първоначално социалистите получават отдавна исканите „привилегии“ на политически затворници: вестници, книги и – в рамките на огражденията от бодлива тел – свобода на придвижването и свобода от труд. Всяка от големите политически партии – левите социалреволюционери, десните социалреволюционери, анархистите, социалдемократите и по-късно социалистите ционисти – избира собствен лидер и заема стаи в собственото си крило на бившия манастир.

За Елеонора Олитска, млада лява социалреволюционерка, арестувана през 1924 г., отначало Саватиево „изобщо не прилича на затвор“ и е шок след месеците, прекарани в мрачния затвор на „Лубянка“ в Москва. Стаята ѝ, бивша монашеска килия, в превърнатото в женска част крило на социалреволюционерите, е

светла, чиста, скоро измита, с два големи, широки, отворени прозореца. Килията беше пълна със светлина и въздух. На прозорците, разбира се, нямаше решетки. В средата на килията имаше малка маса, покрита с бяла покривка. Покрай стената бяха наредени четири легла, спретнато покрити с чаршафи. До всяко от тях стоеше малко нощно шкафче. Върху шкафчетата имаше книги, тетрадки и писалки.

Докато се възхищавала на обстановката, на сервирания в чайници чай и на захарта в захарниците, съкилийничките ѝ обяснили, че затворниците създали приятната атмосфера нарочно: „Ние искаме да живеем като човешки същества“.10 Олитска скоро научила, че макар да страдали от туберкулоза и от други болести и рядко да имали достатъчно храна, политическите затворници на Соловецки били особено добре организирани, като „старшият“ във всяка партийна килия отговарял за съхранението, приготвянето и разпределението на храната. Тъй като все още имали специален „политически“ статут, позволявало им се да получават колети – както от роднини, така и от политическия Червен кръст. Въпреки че политическият Червен кръст започва да има затруднения – през 1922 г. офисите му са нападнати и собствеността му е конфискувана – на Екатерина Пешкова, неговата лидерка с много връзки, все още ѝ е позволено да изпраща помощи на политическите затворници. През 1923 г. тя изпраща цял вагон с храна на политическите затворници в Саватиево. Пратката с дрехи поема на север през октомври същата година.11

Тогава това е решението на създадения от политическите затворници проблем с публичността: дай им горе-долу каквото искат, но ги изпрати възможно най-далеч от всички останали. Това решение няма да бъде трайно: съветската система няма дълго да търпи изключения. Междувременно илюзията лесно рухва – защото на Соловецки има и друга, далеч по-голяма група затворници. „След стъпването си на Соловецка земя всички ние усещахме, че навлизаме в нова и непозната фаза от живота си – пише един политически. – От разговорите с криминалните научихме за шокиращия режим, който администрацията прилагаше спрямо тях…“.12

С далеч по-малка помпозност и церемонии централните бараки на Соловецкия кремъл бързо се напълват със затворници, чийто статут не е толкова гарантиран. От няколкостотин през 1923 броят им нараства до 6000 през 1925 г.13 Сред тях има офицери и симпатизанти на Бялата армия, „спекуланти“, бивши аристократи, моряци, които са се сражавали в Кронщатското въстание, и истински обикновени престъпници. На тези обитатели им е много по-трудно да получат чай в чайници и захар в захарници. Или по-скоро за някои е по-трудно, за други – по-лесно; защото онова, което най-вече характеризира живота в „криминалните“ бараки на Соловецкия специален лагер в онези първи години, е ирационалността и непредсказуемостта, започваща още от момента на пристигането. През първата си нощ в лагера, пише мемоаристът и бивш затворник Борис Ширяев, той и останалите новопристигнали били поздравени от другаря А. П. Ногтев, първия командир на Соловецкия лагер. „Поздравявам ви с добре дошли“, казал им той с – по думите на Ширяев – ирония: „Както знаете, тук няма съветска власт, само Соловецка власт. Можете да забравите правата, които сте имали преди. Тук си имаме собствени закони“. Фразата „няма съветска власт, има Соловецка власт“ ще се повтаря отново и отново, както свидетелстват много мемоаристи.14

През следващите няколко дни и седмици повечето затворници ще усетят „Соловецката власт“ като съчетание от престъпно нехайство и необоснована жестокост. Условията в преобразените църкви и монашески килии са примитивни и за подобряването им не се полагат почти никакви грижи. През първата си нощ в соловецката барака писателят Олег Волков получава място върху сплошные нары – койки, които всъщност представляват широки дъски (за които ще чуем повече по-нататък), на които няколко мъже спят в редица. Когато легнал, върху него започнали да падат дървеници „като мравки, една след друга. Не можех да спя“. Той излязъл навън, където мигновено бил обгърнат от „рояк комари. […] Гледах завистливо онези, които спяха дълбоко, покрити с паразити“.15

Извън централния кремълски лагер нещата едва ли биха могли да се нарекат по-добри. Официално СЛОН поддържа девет отделни лагера върху архипелага, всеки от които се подразделял на батальони. Но някои затворници са държани в дори още по-примитивни условия в горите, близо до местоработата си в дърводобива.16 Дмитрий Лихачов, който по-късно ще стане един от най-прочутите руски литературни критици, се смятал за привилегирован, тъй като не бил изпратен в някой от многото безименни лагери в гората. Той посетил един от тях и казва: „Разболях се от ужас само при вида му: хората спяха в рововете, които бяха изкопали през деня, понякога с голи ръце“.17

Централната лагерна администрация упражнява дори още по-слаб контрол върху поведението на пазачите и шефовете в лагерите по околните острови. В мемоарите си затворникът Кисельов описва лагер на Анзер – един от по-малките острови. Командван от чекиста Ванка Потапов, лагерът се състоял от три бараки и главна квартира на пазачите, разположена в стара църква. Работата на затворниците била да режат дърва без почивки, без отдих и с малко храна. Копнеейки за няколко дни почивка, те режели ръцете и стъпалата си. По думите на Кисельов Потапов пазел тези „бисери“ на голяма купчина, показвал ги на посетителите и също така се хвалел, че лично е убил повече от 400 души със собствените си ръце. „Никой не се връщаше оттам“, пише за Анзер Кисельов. Дори и разказът му да е преувеличен, той разкрива истинския ужас, който външните лагери са предизвиквали у затворниците.18

Естествено, невъзможните хигиенни условия, преумората и лошата храна на всички острови водят до болести и най-вече до тиф. Около една четвърт от 6000 затворници на СЛОН през 1925 г. умират през зимата на 1925-1926 г. вследствие на особено тежка епидемия. Според някои изчисления смъртността е дори още по-висока: възможно е от една четвърт до половината от затворниците да са умирали от тиф, гладна смърт и други епидемии всяка година. Един документ посочва 25 552 случая на тиф през зимата на 1929-1930 г. в (към този момент много по-многобройните) лагери на СЛОН.19

Но за някои затворници Соловецки означава нещо много по-лошо от неудобства и болест. На островите затворниците са подлагани на садистични и безсмислени мъчения, каквито по-рядко се срещат в ГУЛаг през по-късните години, когато – по думите на Солженицин – „експлоатирането на робите се е превърнало в утвърдена система“.20 Въпреки че тези деяния са описани в много мемоари, най-подробният им каталог откриваме в доклада на изпратената от Москва инспекторска комисия в края на десетилетието. В хода на разследванията си ужасените московски държавни служители открили, че през зимата соловецките пазачи редовно оставяли в старите, неотоплени катедрални камбанарии голи затворници, чиито длани и стъпала завързвали зад гърбовете им с въже. Освен това те наказвали затворници „на пейката“, което ще рече, че ги принуждавали да седят върху стълбове до осемнайсет часа, без да помръдват, а понякога и с прикачени към краката им тежести и без стъпалата им да докосват пода – поза, гарантираща осакатяването им. Понякога през леденостудената зима карали затворниците да вървят голи до отстоящите на два километра бани. Или умишлено им давали развалено месо. Или им отказвали медицинска помощ. Друг път поставяли на затворниците безсмислени, ненужни задачи: да пренесат огромни количества сняг от едно място на друго например или да скачат от моста в реката, щом пазачът викнел „Делфин!“.[11]

Друго специфично за островите мъчение, споменавано и в архивите, и в мемоарите, е „изпращането при комарите“ – Клингер, офицер от Бялата армия, който по-късно осъществява едно от малкото успешни бягства от Соловецки, пише, че веднъж видял да налагат това мъчение на затворник, защото се оплакал, че изпратеният му от дома колет е бил реквизиран. В отговор разгневените пазачи му свалили всичките дрехи, включително бельото, и го завързали към един стълб в гората, която в северното лято гъмжала от комари. „След половин час цялото му нещастно тяло беше покрито с подутини от ухапванията“, пише Клингер. Накрая мъжът припаднал от болка и загуба на кръв.21

Масовите екзекуции като че ли се извършвали по прищявка и много затворници си спомнят изпитвания ужас от перспективата за произволна смърт. По думите на Лихачов той се отървал на косъм от екзекуцията при едно масово убийство в края на октомври 1929 г. Архивните документи наистина потвърждават, че около 50 души (не 300, както пише той) са били екзекутирани по това време по обвинение в опит за организиране на бунт.22

Изпращането в Секирка – църквата, чиито мазета били превърнати в карцер на Соловецки – било почти равносилно на директната екзекуция. Но въпреки че за случвалото се в мазетата на църквата се разправят много истории, от Секирка са се връщали толкова малко хора, че е трудно да бъдем сигурни какви са били условията в действителност. Един очевидец все пак описва изпращането на бригадите на работа: „колона от ужасени хора с нечовешки вид, някои облечени в чували, всички боси, заобиколени от силна охрана“.23

Според соловецката легенда дългата стълба с 365 дървени стъпала, която води надолу по стръмния хълм от църквата Секирка, също играела роля в груповите убийства. Когато лагерните власти забранили на пазачите да разстрелват затворниците в Секирка, те започнали да инсценират „злополуки“ – и ги хвърляли надолу по стъпалата.24 Неотдавна потомци на затворниците в Соловецки издигнаха в подножието на стълбата дървен кръст, за да отбележат предполагаемото място на смъртта им. Сега там е спокойно и доста красиво – толкова красиво, че в края на 90-те години Соловецкият местен исторически музей отпечата коледна картичка със Секирка, стъпалата и кръста.

Макар че царуващата в лагерите на СЛОН в началото на 20-те години ирационалност и непредсказуемост води до смъртта на хиляди, същата ирационалност и непредсказуемост помага на други не само да оцелеят, но и в буквалния смисъл да пеят и да танцуват. През 1923 г. шепа затворници вече са се заели със създаването на първия лагерен театър. Отначало „актьорите“ (много от които прекарвали по десет часа на ден в рязане на дървета в горите, преди да отидат на репетиция) не разполагат със сценарии и затова играят класически творби по памет. Театърът значително се подобрява през 1924 г., когато пристига цяла група бивши професионални актьори (всички осъдени като членове на „контрареволюционно движение“). През същата година те поставят „Чичо Ваня“ на Чехов и „Деца на слънцето“ от Горки.25

По-късно в соловецкия театър се изпълняват опери, оперети, акробатични спектакли и се прожектират филми. Една музикална вечер включвала изпълнение на оркестър, квинтет, хор и арии от руска опера.26 Репертоарът за март 1924 г. включвал пиеса от писателя Леонид Андреев, чийто син Данил, също писател, по-късно щял да бъде затворник в ГУЛаг, пиеса от Гогол и вечер в памет на Сара Бернар.27

Но театърът не е единствената достъпна културна дейност. Соловецки разполага и с библиотека, в която накрая има 30 000 книги, както и с ботаническа градина, в която затворниците експериментират с арктически растения. Соловецките затворници, сред които много бивши учени от Санкт Петербург, създават и музей на местната флора, фауна, изкуство и история.28 Някои от по-елитните затворници имат достъп до „клуб“, който – поне на снимките – определено има буржоазен вид. Вижда се пиано, покрит с паркет под и портрети на Маркс, Ленин и Луначарски – първия съветски министър на културата. Всичко изглежда много уютно.29

Използвайки старата литографска техника на монасите, соловецките затворници издават и ежемесечни списания и вестници с карикатури, изключително носталгична поезия и изумително откровена белетристика. В декемврийския брой от 1925 г. на „Соловецкие острова“ един къс разказ описва бивша актриса, която пристигнала на Соловецки, била принудена да работи като перачка и не успяла да свикне с новия си живот. Разказът завършва с изречението: „Соловецки е прокълнат“.

В друг къс разказ бивш аристократ, който някога прекарвал „интимни вечери в Зимния дворец“ намира утеха в новото си положение само като посещава друг аристократ и разговаря за миналите времена.30 Очевидно клишетата на социалистическия реализъм все още не са задължителни. Не всички разкази имат щастливия край, който по-късно става задължителен, и не всички герои щастливо се адаптират към съветската действителност.

Соловецките списания отпечатват и по-научни статии, вариращи от анализите, които Лихачов прави на престъпническия комарджийски етикет, до разработки за изкуството и архитектурата на порутените соловецки църкви. Между 1926 и 1929 г. печатницата на СЛОН дори успява да отпечата двайсет и девет издания на книгата на Соловецкото дружество за местно познание. Дружеството изследва островната флора и фауна, като се съсредоточава върху определени видове – северния елен, местните растения – и публикува статии върху производството на тухли, въздушните течения, полезните минерали и отглеждането на животни заради кожите им. Някои затворници проявяват такъв интерес към последното, че през 1927 г., когато икономическата активност на острова е в своя разцвет, група от тях внасят породисти сребристочерни лисици от Финландия, за да подобрят качеството на местните стада. Освен това Дружеството за местно познание провежда геологическо проучване, което директорът на местния исторически музей на острова използва и до днес.31

Също така тези по-привилегировани затворници участват и в новите съветски ритуали и тържества – събития, от които следващите поколения обитатели на лагерите ще бъдат умишлено изключвани. Статия в септемврийския брой от 1925 г. на „Соловецкие острова“ описва тържеството на острова по случай 1 май. Уви, времето било лошо:

На 1 май из целия Съветски съюз цъфтят цветя, но на Соловецки морето все още е сковано от лед и има много сняг. Въпреки това ние се подготвяме да отпразнуваме пролетарския празник. От ранна сутрин в бараките цари оживление. Едни перат. Други се бръснат. Някой поправя дрехите си, друг лъска ботушите си.32

Още по-учудващи – от гледна точка на следващите години – са просъществувалите дълго време на островите религиозни ритуали. Един бивш затворник, В. А. Казачков, си спомня „грандиозния“ Великден на 1926 г.:

Малко преди празника новият шеф на дивизията нареди всички, които желаят да отидат на църква, да му представят декларация. Отначало почти никой не го стори – хората се бояха от последствията. Но точно преди Великден огромен брой хора подготвиха декларациите си. […] Към Онуфриевската църква – гробищния параклис – крачеше огромна процесия. Хората вървяха в няколко колони. Разбира се, не успяхме всички да се поберем в параклиса. Тълпите стояха отвън и закъснелите дори не успяваха да чуят службата.33

Даже майският брой от 1924 г. на „Соловецкие лагеря“, друго затворническо списание, се изказва предпазливо, но положително по въпроса за Великден, „древен празник, отбелязващ настъпването на пролетта“, който „може да продължава да се чества под червено знаме“.34

Наред с религиозните празници и някои от монасите оцеляват чак до втората половина на десетилетието – за изумление на много затворници. Те изпълняват функцията на „монаси инструктори“, които уж преподавали на затворниците необходимите умения за обработването на по-рано преуспяващите си земеделски и рибовъдни стопанства – соловецката херинга някога неизменно присъствала на царската трапеза, както и тайните на системата от канали в комплекса, която те в продължение на векове използвали за връзка между църквите на острова. През годините към монасите се присъединяват десетки съветски свещеници и членове на църковната йерархия (както православни, така и католици), които са се противопоставили на конфискуването на църковното имущество или са нарушили „декрета за разделение между църква и държава“. На духовенството, също като на политическите затворници социалисти, разрешавали да живее отделно в определена кремълска барака, както и да провежда служби в малкия параклис на бившето гробище чак до 1930-1931 г. – лукс, забранен на останалите затворници освен в специални случаи.

Изглежда, тези „привилегии“ предизвикват известно негодувание и на моменти между духовенството и обикновените затворници възниква напрежение. Една затворничка, която след раждането преместили в колонията за майки на остров Анзер, си спомня следното за монахините на острова: „Те страняха от нас, невярващите. […] бяха гневни, не харесваха децата и ни мразеха“. Други духовници, както свидетелстват много мемоари, възприемат тъкмо противоположното отношение и се посвещават на активни проповеди и социална работа както сред криминалните, така и сред политическите.35

Парите също можели да купят на онези, които ги имали, почивка от работата в горите и застраховка срещу мъчения и смърт. На Соловецки имало ресторант, който (незаконно) обслужвал затворници. Способните да си позволят необходимите подкупи можели да си внасят и собствена храна.36 В един момент лагерната администрация дори отваря на острова „магазини“, където затворниците можели да си купят дрехи на цени, два пъти по-високи от тези в обикновените съветски магазини.37 Един от онези, за които се твърди, че се е откупил от страданията, е „граф Виоларо“ – авантюристична фигура, чието име се появява (с множество произношения) в няколко мемоара. Графът, обикновено описван като „мексиканския посланик в Египет“, направил грешката да посети семейството на съпругата си в съветска Грузия непосредствено след Революцията. И той, и съпругата му били арестувани и депортирани на север. Въпреки че отначало ги хвърлили в затвора и графинята била принудена да работи като перачка, лагерната легенда гласи, че срещу сумата от 5000 рубли графът откупил правото двамата да живеят в отделна къща с кон и прислужник.38 Други си спомнят присъствието на богат индийски търговец от Бомбай, който по-късно си тръгнал с помощта на британското консулство в Москва. По-късно мемоарите му са публикувани в емигрантската преса.39

Тези и други примери за заможни затворници, които живеели добре – и си тръгвали бързо – са толкова поразителни, че през 1926 г. група по-малко привилегировани затворници пише писмо до Президиума на Централния комитет на Комунистическата партия, в което порицава „хаоса и жестокостта, царящи в соловецкия концентрационен лагер“. Използвайки фрази, предназначени да се харесат на комунистическото ръководство, те се оплакват, че „разполагащите с пари могат да се уредят, като прехвърлят всички трудности върху раменете на работниците и селяните, които нямат пари“. Докато богатите си купуват по-лесна работа, пишат те, „бедните работят по 14-16 часа на ден“.40 Както се оказва, те не са единствените недоволни от своеволието на комендантите в соловецкия лагер.

Ако произволното насилие и несправедливото отношение тревожи затворниците, то онези по-нависоко в съветската йерархия са притеснени от малко по-различни въпроси. Към средата на десетилетието става ясно, че лагерите на СЛОН, също като останалите „обикновени“ затвори, не успяват да постигнат най-важната от първоначалните си цели: да се самоиздържат.41 Всъщност съветските концентрационни лагери, както „специални“ така и „обикновени“ не само не носят печалба, но и командирите им постоянно искат още пари.

В това отношение Соловецки прилича на останалите съветски затвори от онова време. Вероятно на острова крайностите на жестокостта и спокойствието са по-изразени, отколкото на другите места, но същите нередности характеризира и останалите лагери и затвори из целия Съветски съюз по това време. На теория системата на обикновените затвори също се състои от трудови „колонии“, свързани със земеделски стопанства, работилници и фабрики, и икономическата им дейност също е зле организирана и нерезултатна.42 Докладът на един инспектор от 1928 г. за един такъв лагер в селска Карелия – петдесет и девет затворници плюс седем коня, две прасета и двайсет и една крави – се оплаква, че само половината от затворниците имали одеяла; че конете били в лошо състояние (и единият бил продаден на циганин без официално разрешение); че останалите коне редовно се използвали за изпълняване на поръчки на пазачите; че когато освободили ковача затворник, той си тръгнал с всичките инструменти; че никоя от сградите в лагера нямала отопление или дори изолация с изключение на резиденцията на главния администратор. И нещо още по-лошо – същият този главен администратор прекарвал три или четири дни седмично извън лагера; често освобождавал затворници преждевременно без разрешение; „упорито отказвал“ да обучава затворниците на агрономство; и открито заявявал убедеността си в „безполезността“ на превъзпитаването им. Някои от съпругите на затворниците живеели в лагера; други идвали на продължителни посещения и изчезвали в гората със съпрузите си. Пазачите се отдавали на „дребнави разправии и пиянство“.43 Нищо чудно, че през 1929 г. висшите власти порицават местното правителство на Карелия за „неспособността да разбере важността на принудителния труд като мярка за социална защита, както и ползата от него за държавата и обществото“.44

Очевидно тези лагери са недоходоносни и са били такива от самото начало, както показват докладите. Още през юли 1919 г. лидерите на Чека в Гомел, Белорусия, изпращат на Дзержински писмо с искане за спешна субсидия от 500 000 рубли: изграждането на местния лагер спряло на половината поради липса на средства.45 През следващото десетилетие различните министерства и институции, които си съперничат за правото да контролират затворническите лагери, продължават да се карат както за финансирането, така и за властта. За облекчаването на системата от затвори периодично се обявяват амнистии, чиято кулминация е масовата амнистия през есента на 1927 г. по случай десетата годишнина от Октомврийската революция. От обикновените затвори са освободени 50 000 души предимно поради нуждата да се реши проблемът с пренаселеността и да се спестят пари.46

На 10 ноември 1925 г. необходимостта „затворниците да бъдат използват по-ефикасно“ е призната на най-високо равнище. По това време Г. Л. Пятаков, болшевик, който ще заема редица влиятелни икономически постове, пише на Дзержински. „Стигнах до извода – обяснява писмото му, – че за да изградим най-елементарните условия на трудовата култура, в определени региони трябва да бъдат създадени поселища за задължителен труд. Тези поселища могат да облекчат пренаселеността в затворите. На ГПУ трябва да се нареди да проучи тези въпроси“. След това той изброява четири региона, които се нуждаят от спешно развитие, и всички те – остров Сахалин в Далечния изток, земята в устието на река Енисей в Далечния север, Казашката степ и областта около сибирския град Нерчинск – по-късно се превръщат в лагери. Дзержински одобрява паметната записка и я препраща на двама други колеги, за да я доразвият.47

Отначало не се случва нищо може би защото самият Дзержински умира малко след това. Все пак паметната записка се оказва предвестник на промяната. До малко след средата на 20-те години съветското ръководство не е наясно дали първостепенната задача на затворите и лагерите му е да превъзпитава затворниците, да ги наказва, или да извлича печалба за режима. Сега множеството институции с участие в съдбата на концентрационните лагери бавно стигат до консенсус: затворите трябва да се самоиздържат. Към края на десетилетието обърканият свят на следреволюционните съветски затвори ще се трансформира и от хаоса ще възникне нова система. Соловецки ще се превърне не само в организиран икономически концерн, но също и в образец за лагер – пример, който ще се възпроизвежда хиляди пъти по цялата територия на СССР.

Дори и навремето никой да не си е давал сметка, значението на Соловецки ще стане достатъчно ясно в ретроспекция. По-късно, разказвайки за Партийно събрание на Соловецки през 1930 г., местният командир, другарят Успенски, ще заяви, че „опитът от работата на соловецкия лагер убеди партията и правителството, че системата от затвори в Съветския съюз трябва да бъде заменена със система от трудовоизправителни лагери“.48

Някои от тези промени са предвиждани от самото начало и на най-високо равнище, както показва паметната записка на Дзержински. Въпреки това техниките на новата система – методите за управление на лагерите, за организиране на затворниците и техния трудов режим – се създават на самия остров. В средата на 20-те години на Соловецки може да е царял хаос, но от хаоса се е родила бъдещата система на ГУЛаг.

Обяснението за това как и защо се променя СЛОН поне отчасти е свързано с личността на Нафталий Аронович Френкел – затворник, който постепенно се издига, за да стане един от най-влиятелните соловецки командири. Първо, в „Архипелаг ГУЛАГ“ Солженицин твърди, че лично на Френкел му хрумнала идеята затворниците да бъдат хранени според количеството свършена работа. Тази смъртоносна трудова система, която унищожава по-слабите затворници за броени седмици, по-късно – както ще видим – ще стане причина за безброй смъртни случаи. Второ, широк кръг руски и западни историци обсъждат важността на Френкел и отхвърлят множеството разкази за всемогъществото му като чиста легенда.49

Всъщност Солженицин вероятно наистина отдава твърде голямо значение на Френкел: затворниците в ранните, досоловецки болшевишки лагери също споменават, че са им давали допълнителна храна за допълнителната работа и във всеки случай идеята в известен смисъл е очевидна и не е задължително да е измислена от определен човек.50 Въпреки това разсекретените неотдавна архиви и особено регионалните архиви на Карелия – съветската република, към която по онова време принадлежи Соловецки – наистина изясняват важността му. Дори и да не е автор на всички аспекти от системата, Френкел все пак е намерил начин да превърне затворническия лагер в очевидно печеливша икономическа институция и го е направил на място и по начин, който като нищо може да е привлякъл вниманието на Сталин към идеята.

Но в объркването също няма нищо чудно. Името на Френкел се появява в много от мемоарите за ранните дни на системата от лагери и от тях става ясно, че дори приживе самоличността му е била митологизирана. Официалните снимки показват преднамерено зловещ на вид мъж с кожена шапка и грижливо подрязани мустаци; един мемоарист си го спомня „облечен като денди“.51 Негов колега от ОГПУ който много му се възхищава, се изумява от съвършената му памет и способността му да смята наум: „Той никога не записваше нищо“.52 По-късно съветската пропаганда също многословничи за „забележителните способности на паметта му“ и говори за „превъзходното познаване на лесовъдната и дърводобивната работа като цяло“, за вещината му в земеделието и инженерството и за широката му обща култура:

Един ден например той се заговори с двама работници от завода за производство на сапун, парфюми и козметика. Много скоро ги накара да замлъкнат, защото показа огромни познания за парфюмерията и дори се оказа познавач на световния пазар и особеностите в обонятелните предпочитания на жителите на Малайските острови!53

Други го мразят и се страхуват от него. В поредица от специални срещи на соловецката партийна организация през 1928 г. колегите на Френкел го обвиняват в организиране на собствена шпионска мрежа, „така че да научава всичко за всички преди останалите“.54 Още през 1927 г. разказите за него са стигнали чак до Париж. В една от първите книги за Соловецки френски антикомунист пише за Френкел, че „благодарение на ужасяващо безчувствените му инициативи милиони нещастни хора изнемогват от непосилен труд, от ужасно страдание“.55

Съвременниците му не са наясно и относно произхода му. Солженицин го нарича „турски евреин, роден в Константинопол“.56 Друг го описва като „унгарски фабрикант“.57 Ширяев твърди, че е от Одеса, а според други е от Австрия или от Палестина, или пък е работил в заводите на Форд в Америка.58 Историята донякъде се изяснява от регистрационната му затворническа карта, която недвусмислено показва, че е роден през 1883 г. в Хаифа – по времето, когато Палестина е част от Отоманската империя. Оттам той достига (може би през Одеса, може би през Австро-Унгария) до Съветския съюз, където се представя като „търговец“.59 През 1923 г. властите го арестуват за „нелегално преминаване на границите“, което може да означава, че е бил търговец, занимаващ се с контрабанда, или просто че е бил твърде преуспяващ търговец, за да бъде търпян в Съветския съюз. Осъждат го на десет години тежък труд на Соловецки.60

Как точно Нафталий Френкел осъществява метаморфозата от затворник в командир на лагер също остава мистерия. Според легендата след пристигането си в лагера той останал толкова шокиран от лошата организация, от чистото прахосване на пари и труд, че седнал и написал много конкретно писмо, в което описвал точно какво не е наред във всяко едно от лагерните производства, сред които дърводобивът, земеделието и тухларството. После пуснал писмото в затворническата „кутия за оплаквания“, където то привлякло вниманието на някакъв администратор и той го изпратил като любопитен факт на Хенрих Ягода – чекиста, който тогава бързо се издигал в бюрокрацията на тайните служби, за да стане накрая неин лидер. Твърди се, че Ягода незабавно поискал да се срещне с автора на писмото. Според един съвременник (както и според Солженицин, който не назовава източник) самият Френкел твърдял, че в един момент го отвели в Москва, където обсъдил идеите си със Сталин и Каганович, един от привържениците на Сталин.61 Ето къде легендата става по-мъглява: макар документите да показват, че Френкел наистина се е срещнал със Сталин през 30-те години и макар Сталин да го закриля в годините на партийната чистка, все още не са открити документи за посещение през 20-те години. Това не означава, че такова не е имало: възможно е документите просто да не са оцелели.62

Някои случайни сведения подкрепят тези разкази. Нафталий Френкел например се издига от затворник в пазач за изумително кратко време, дори и според хаотичните стандарти на СЛОН. Към ноември 1924 г., когато Френкел е обитавал лагера по-малко от година, администрацията на СЛОН вече е подала искане за преждевременното му освобождаване. Искането накрая е удовлетворено през 1927 г. Междувременно лагерната администрация редовно внася в ОГПУ доклади с бляскави отзиви за Френкел: „В лагера той се проявява като такъв изключително талантлив работник, че спечели доверието на администрацията на СЛОН, към него се отнасят с уважение […], той е един от малкото отговорни работници“.63

Знаем също, че Френкел създава и след това управлява Экономическая комерческая часть, Икономико-търговския отдел на СЛОН, и в това си качество се опитва да направи соловецките лагери не просто самоиздържащи се, както изискват декретите за концентрационните лагери, но и наистина печеливши – до степен да започнат да отнемат поръчки от други предприятия. Въпреки че това са държавни, а не частни предприятия, през 20-те години в съветската икономика все още има елементи на конкуренция и Френкел се възползва от тях. През септември 1925 г. с Френкел начело на икономическия си отдел СЛОН получава правото да изсече 130 000 куб.м дървесина в Карелия, измествайки едно цивилно дърводобивно предприятие. СЛОН става акционер и в Карелската комунална банка и се домогва до правото да построи път от Кем до град Ухта в Далечния север.64

От самото начало карелските власти са изнервени от цялата тази дейност, особено след като по принцип са били против строежа на лагер.65 По-късно оплакванията им стават още по-шумни. На среща, свикана за обсъждане разрастването на СЛОН, местните власти се оплакват, че лагерът има несправедлив достъп до евтин труд и така ще остави обикновените дърводобивни предприятия без работа. Още по-нататък настроението на срещите се променя и присъстващите издигат по-сериозни възражения. На среща на карелския Съвет на народните комисари – правителството на Карелската република – през февруари 1926 г. няколко местни лидери атакуват СЛОН за това, че взима прекалено скъпо и иска твърде много пари за строежа на пътя от Кем до Ухта. „Стана ясно – сърдито обобщава другарят Юзнев, – че СЛОН е комерсант, търговец с огромни, ненаситни ръце и основната му цел е да трупа печалби“.66

Карелското търговско предприятие (държавна компания) също разгорещено възразява срещу решението на СЛОН да отвори собствен магазин в Кем. Държавното предприятие не е в състояние да си позволи да започне подобен бизнес, но СЛОН, който може да налага на затворниците по-продължителен работен ден и да им плаща далеч по-малко или на практика – нищо, успява да го направи.67 И нещо още по-лошо – властите се оплакват, че специалните връзки на СЛОН с ОГПУ му позволяват да не се съобразява с местните закони и да не внася пари в местния бюджет.68

Спорът за доходността, ефикасността и справедливостта на затворническия труд ще продължи през следващия четвърт век (и ще бъде разгледан по-подробно по-нататък в настоящата книга). Но в средата на 20-те години карелските местни власти не го спечелват. В докладите си от 1925 г. за икономическите условия в соловецкия лагер другарят Фьодор Айхманс – в този момент заместник на Ногтев, въпреки че по-късно ще управлява лагера – се хвали с икономическите постижения на СЛОН и твърди, че тухларската му фабрика, по-рано в „окаяно състояние“, сега процъфтявала, дърводобивните предприятия преизпълнявали годишния си план, електроцентралата била завършена и рибната продукция се удвоила.69 Варианти на тези доклади по-късно се появяват както в соловецките списания, така и на други места в Съветския съюз за масова консумация.70 Те съдържат прецизни изчисления: един доклад изчислява средните дневни дажби на 29 копейки, годишната цена на облеклото на 34 рубли и 57 копейки. Твърди се, че общите разходи за един затворник, включително медицинското обслужване и транспортът, възлизали на 211 рубли и 67 копейки годишно.71 Макар чак до 1929 г. лагерът всъщност да има дефицит от 1,6 млн. рубли^72 – напълно възможно, тъй като ОГПУ краде от касата – предполагаемият икономически успех на Соловецки се разтръбява надлъж и нашир.

Този успех скоро се превръща в основен аргумент за преструктурирането на цялата съветска система от затвори. Дори ако това трябвало да стане за сметка на по-малките дажби и по-лошите битови условия за затворниците, никой не се вълнувал особено.73 Дори ако трябвало да стане с цената на лошите отношения с местните власти, пак никой не се тревожел.

Вътре в самия лагер почти никой не се съмнява кой е отговорен за този предполагаем успех. Всички твърдо идентифицират Френкел с комерсиализацията на лагера и мнозина също толкова твърдо го ненавиждат заради това. На едно бурно събрание на соловецката комунистическа партия през 1928 г. – толкова бурно, че част от протоколите са обявени за твърде секретни, за да се пазят в архива, и са недостъпни – един лагерен командир, другарят Яшенко, се оплаква, че Икономико-търговският отдел на СЛОН се е сдобил с твърде голямо влияние: „Всичко е в неговата компетенция“. Той атакува и Френкел – „бивш затворник, освободен след три години работа, защото по онова време нямаше достатъчно хора [пазачи], които да работят в лагера“. Френкел станал толкова важен, оплаква се Яшенко (чийто език съдържа силен привкус на антисемитизъм), че „когато плъзна слух за евентуалното му напускане, хората казваха не можем да работим без него“.

Яшенко си признава, че мрази Френкел толкова силно, че дори му минавало през ум да го убие. Други питат защо бившият затворник Френкел е обслужван с предимство и на по-ниски цени в магазините на СЛОН – сякаш той е собственикът. Трети пък казват, че СЛОН така се е комерсиализирал, че е забравил останалите си задачи: цялата превъзпитателна дейност в лагера била преустановена и затворниците били подлагани на несправедливи трудови стандарти. Когато работниците се самоосакатявали, за да се спасят от трудовите норми, случаите им не се разследвали.74

Но точно както СЛОН ще спечели спора с карелските власти, така и Френкел ще спечели спора вътре в СЛОН – може би благодарение на връзките си в Москва – за това какъв лагер трябва да бъде Соловецки, как работниците трябва да работят в него и как трябва да бъдат третирани.

Както вече споменах, вероятно не Френкел е създал прословутата система „ще-ядеш-според-изработеното“, според която работниците получават дажби в зависимост от свършената работа. Въпреки това той наистина оглавява развитието и процъфтяването на тази система, която прераства от неясна уговорка, при която понякога работата се „заплаща“ с храна, в много точен, урегулиран метод за разпределяне на храната и организиране на затворниците.

Всъщност системата на Френкел е доста проста. Той разделя затворниците в СЛОН на три групи в зависимост от физическото им състояние: способни на тежък труд, способни на лек труд и инвалиди. Всяка група получава различни задачи и трудови норми. След това ги хранят в съгласие с тях – и разликите в дажбите им са доста драстични. Една таблица, разработена между 1928 и 1932 г., определя 800 грама хляб и 80 грама месо на първата група; 500 грама хляб и 40 грама месо на втората група; и 400 грама хляб и 40 грама месо на третата група. С други думи, най-ниската категория работници получава двойно по-малко храна от най-високата.75

На практика системата много бързо разделя затворниците на такива, които ще оцелеят, и такива, които няма да оцелеят. Хранени сравнително добре, силните затворници стават още по-силни. Лишавани от храна, слабите затворници стават още по-слаби и накрая се разболяват или умират. Процесът става още по-бърз и още по-краен, тъй като често нормите са твърде високи – непосилно високи за някои затворници, особено за градските хора, които никога не са копали торф и не са секли дървета. През 1928 г. централната власт наказва група пазачи за това, че са принудили 128 души да работят цяла нощ в гората през зимата, за да изпълнят нормата си. Месец по-късно 75% от затворниците все още са сериозно болни с висока степен на измръзване.76

Под ръководството на Френкел характерът на работата в СЛОН също се променя: той не се интересува от дреболии като отглеждането на животни заради кожите им, нито от култивирането на екзотични арктически растения. Вместо това той изпраща затворниците да строят пътища и да секат дървета, като се възползва от безплатната, неквалифицирана работна ръка, която СЛОН притежава в изобилие.77 Характерът на работата бързо променя характера на лагера или по-скоро на лагерите, тъй като сега СЛОН започва да се разраства доста отвъд Соловецкия архипелаг. Френкел вече не се интересува особено дали затворниците ще бъдат държани в затворническа обстановка, в затворнически сгради, зад бодлива тел. Той изпраща бригади от осъдени труженици по цялата територия на Карелската република и Архангелската област на Русия, на хиляди километри от Соловецки – там, където са най-необходими.78

Подобно на консултант по мениджмънт, поел ръководството на западаща компания, Френкел „рационализира“ и други страни от живота в лагера и постепенно отхвърля всичко, което не допринася за икономическата продуктивност. Всякакви преструвки за превъзпитаване бързо са изоставени. Както се оплакват хулителите на Френкел, той е закрил списанията и вестниците и е прекратил събиранията на Соловецкото дружество за местно познание. Соловецкият музей и театър продължават да съществуват, но с единствената цел да впечатляват посещаващите лагера важни клечки.

Същевременно произволната жестокост става по-рядко явление. През 1930 г. на острова пристига Шанинската комисия, специална делегация на ОГПУ за да разследва слуховете за лошо отношение към затворниците. Докладите им потвърждават разказите за жестоки побои и мъчения на острова. В изумителен разрез с предишната политика комисията осъжда и екзекутира деветнайсет нарушители от ОГПУ.79 Сега подобно поведение се смята за неуместно в институция, която цени трудоспособността повече от всичко.

И накрая, под ръководството на Френкел идеята за „политически затворник“ се променя завинаги. През есента на 1925 г. изкуствените граници, прокарани между осъдените за криминални престъпления и осъдените за контрареволюционна дейност, са заличени, тъй като и двете групи са изпратени заедно на континента да работят в мащабните дърводобивни проекти и дървообработващи заводи на Карелия. СЛОН вече не зачита привилегировани затворници, а по-скоро гледа на всички затворници като на потенциални труженици.80

Обитателите социалисти на Саватиевските бараки създават по-сериозен проблем. Очевидно политическите затворници социалисти не отговарят на ничия представа за икономическа продуктивност, тъй като отказват по принцип да изпълняват каквато и да било форма на принудителен труд. Отказват дори да секат собствените си дърва за отопление. „Изпратени сме в заточение административно – оплаква се един от тях – и администрацията е длъжна да ни осигури всичко необходимо“.81 Нищо чудно, че тази позиция започва да буди негодувание у лагерната администрация. Въпреки че лично е преговарял с политическите в Петроминск през пролетта на 1923 г. и лично им е обещал по-свободен режим на Соловецки, ако се съгласят да отидат там мирно, командирът Ногтев, изглежда, изпитва силно негодувание от постоянните им искания. Той спори с политическите за тяхната свобода на придвижване, за достъпа им до лекари и за правото им на кореспонденция с външния свят. Накрая, на 19 декември 1923 г. в разгара на особено горчив спор за затворническия вечерен час войниците, охраняващи Саватиевските бараки, откриват огън срещу група политически и убиват шестима от тях.

Инцидентът предизвиква брожение в чужбина. Политическият Червен кръст прекарва доклади за стрелбата през границата. В западната преса се появяват статии по въпроса още преди такива да са се появили в Русия. Между острова и ръководството на Комунистическата партия прехвърчат телеграми. Отначало лагерните власти оправдават стрелбата като твърдят, че затворниците са нарушили вечерния час и че войниците са ги предупредили три пъти, преди да стрелят.

По-късно, през април 1924 г., макар да не признава открито, че войниците са стреляли без всякакво предупреждение – с което затворниците са съгласни – лагерната администрация прави по-изтънчен анализ на случилото се. Политическите и охраняващите ги войници, се обяснява в доклада, били „с различна класова принадлежност“. Затворниците прекарвали времето си в четене на книги и вестници; войниците нямали книги и вестници. Затворниците ядели бял хлаб, масло и мляко; войниците нямали никое от тези неща. Ситуацията била „ненормална“. Натрупало се естествено негодувание – негодувание на работещите срещу неработещите – и когато затворниците нарушили вечерния час, неизбежно се проляла кръв.82 За да подкрепят заключенията си, лагерните администратори прочели пред заседание на Централния комитет на Комунистическата партия в Москва писма от затворници: „Чувствам се добре, храня се добре […], вече не е необходимо да ми изпращаш дрехи и храна“. Други писма описвали красивите гледки.83 Когато по-късно някои от тези писма се появили в съветската преса, затворниците заявили, че целта на идиличните описания на живота на острова била да успокоят страховете на близките им.84

Възмутен, Централният комитет взима мерки. Комисия, оглавявана от Глеб Боки, шефа на отговарящото за концентрационните лагери ОГПУ посещава соловецките лагери и транзитния затвор в Кем. Следва поредица от статии в „Известия“ през октомври 1924 г. „Онези, които вярват, че Соловецки е потискащ, мрачен затвор, където хората седят и си губят времето в претъпкани килии, дълбоко грешат – пише Н. Красиков. – Целият лагер е една огромна икономическа организация от 3 000 труженици, работещи в най-различни производства“. След като възхвалява индустрията и земеделието на Соловецки, Красиков продължава с описание на живота в социалистическите саватиевски бараки:

Животът, който водят, може да се определи като анархо-интелектуален с всички отрицателни страни на тази форма на съществувание. Безкрайна леност, разнищване на политически разногласия, семейни кавги, фракционерски диспути и – най-вече – агресивно и враждебно отношение към правителството като цяло и към местната администрация и червеноармейските пазачи в частност. […] Всичко това заедно прави тези около триста души враждебни към всяка мярка и към всеки опит на местните власти да въведат ред и дисциплина в живота им.85

В друго списание съветските власти твърдят, че затворниците социалисти получавали по-добри дажби от тези на Червената армия. На тези затворници били позволени и свиждания с роднини – как иначе щели да успяват да предават информация? Те имали и много лекари – повече, отколкото в обикновените работнически селища. Също така статията презрително отбелязва, че въпросните затворници настоявали за „редки и скъпи маркови препарати“ както и за поставянето на златни коронки и мостове на зъбите им.86

Това е началото на края. След поредица от дискусии, по време на които членовете на Централния комитет обмислят и отхвърлят идеята за прогонването на политическите в чужбина (те се тревожат от въздействието им върху западните социалисти и по някаква причина особено върху британската лейбъристка партия), решението е взето.87 Призори на 17 юни 1925 г. войниците обграждат Саватиевския манастир и дават на затворниците два часа, за да си съберат багажа. След това ги отвеждат до пристанището, натикват ги в лодки и ги изпращат в отдалечените затвори в Централна Русия – Тоболск в Западен Сибир и Верхнеуралск в Урал – където условията са много по-лоши, отколкото в Саватиево.88 Един затворник пише за

заключени килии, чийто въздух е отровен от старата, смърдяща кофа, служеща за тоалетна; политическите са изолирани един от друг […], дажбите ни са по-лоши, отколкото на Соловецки. Администрацията на затвора отказва да признае нашия староста [старши на групата]. Няма нито болница, нито медицинска помощ. Затворът има два етажа: килиите на долния етаж са влажни и тъмни. В тях държат болните другари, някои от които са с туберкулоза.89

Макар да продължават да се борят за правата си и да изпращат писма в чужбина, макар да продължават да комуникират помежду си през стените с послания на морзовата азбука и да организират гладни стачки, болшевишката пропаганда заглушава протестите на социалистите. В Берлин, Париж и Ню Йорк старите дружества за подпомагане на затворниците изпитват затруднения в събирането на пари.90 „След събитията от 19 декември – пише един затворник на свой приятел извън Русия, имайки предвид разстрела на шестимата затворници през 1923 г. – на нас ни се струваше, че „светът ще бъде разтърсен“ – нашият социалистически свят. Но като че ли той не забеляза соловецките събития и после в трагедията се вмъкна нотка на ирония“.91

В края на 20-те години политическите затворници социалисти вече не се радват на особен статут. Те делят килиите си с болшевики, троцкисти и обикновени престъпници. През следващото десетилетие политическите – или по-скоро „контрареволюционерите“ – ще бъдат възприемани не като привилегировани затворници, а като по-низши и стоящи по-надолу в лагерната йерархия от криминалните затворници. Лишени от дълго отстояваните права, политическите ще интересуват пазачите си само доколкото са способни да работят. И само доколкото са способни да работят, те ще бъдат хранени достатъчно, за да останат живи.

Глава 3

1929 г.: Великата повратна точка

Когато дойдоха на власт, болшевиките бяха меки и толерантни към враговете си […], ние започнахме с грешка. Снизходителността към подобни сили беше престъпление срещу работническата класа. Скоро това стана ясно.

Йосиф Сталин^1

На 20 юни 1929 г. корабът „Глеб Боки“ акостира на малкото пристанище под Соловецкия кремъл. Високо горе, затворниците наблюдават сцената с голям интерес. Вместо смълчаните, изтощени, затворници, които обикновено слизат от палубите на „Глеб Боки“ група здрави и енергични мъже – и една жена – разговарят и жестикулират по пътя към брега. На направените същия ден снимки повечето са облечени с униформи: сред тях са няколко водещи чекисти, включително самият Глеб Боки. Един от тях, по-висок от останалите и с гъсти мустаци, е облечен по-просто – с плоско работническо кепе и невзрачно палто. Това е писателят Максим Горки.

Сред наблюдаващите през прозорците затворници е Дмитрий Лихачов, който си спомня някои от останалите пътници: „Виждаше се могилата, върху която Горки стоя дълго време заедно със странна на вид личност, облечена с кожено яке, кожени бричове, високи ботуши и кожен каскет. Това беше снахата на Горки, съпругата на сина му Максим. Очевидно тя смяташе, че е облечена като истинска чекистка. След това групата се качва в манастирска каруца, теглена от „взет Бог знае откъде“ кон и се впуска да обикаля острова“.2

Лихачов добре разбира, че Горки не бил обикновен посетител. В този момент от живота си той е възхваляваният и дълбоко почитан блуден син на болшевиките. Ревностен социалист и близък съратник на Ленин, Горки все пак се противопоставя на преврата през 1917 г. В последвалите статии и речи той с истински плам порицава преврата и последвалия терор и говори за „лудата политика“ на Ленин и за „помийната яма“ в която се е превърнал Петроград. В крайна сметка през 1921 г. Горки емигрира от Русия в Соренто, откъдето в началото продължава да засипва приятелите си в родината с обвинителни ноти и гневни писма.

С времето тонът му се променя дотолкова, че през 1928 г. решава да се завърне по немного ясни причини. Солженицин доста злорадо твърди, че се е върнал, защото на Запад не е станал толкова известен, колкото е очаквал, и просто е останал без пари. Орландо Фигес отбелязва, че Горки бил крайно нещастен в изгнание и не можел да понася компанията на останалите руски емигранти, повечето от които били далеч по-фанатични антикомунисти от самия него.3 Каквито и да са били мотивите му, след като взима решението да се върне, той, изглежда, е твърдо решен да помага максимално на съветския режим. Почти незабавно се отправя в поредица триумфални пътувания из Съветския съюз, като умишлено включва Соловецки в маршрута си. Отдавнашният му интерес към затворите датира от собствения му опит като малолетен нарушител.

Редица мемоаристи си спомнят посещението на Горки в Соловецки и всички са единодушни, че преди това имало специални приготовления. Някои си спомнят, че специално за случая лагерните правила били променени и че на съпрузите разрешили да се видят със съпругите си – вероятно за да изглеждат всички по-весели.4 Лихачов пише, че около трудовата колония засадили напълно израснали дървета, за да не изглежда толкова гола, и че преместили някои затворници от бараките, за да не изглеждат толкова претъпкани. Но мемоаристите са на различни мнения за това какво точно е правил Горки след пристигането си. Според Лихачов писателят прозрял всички опити да го измамят. Докато му показвали болничното крило, в което целият персонал бил облечен с нови престилки, Горки изсумтял презрително: „Не обичам парадите“ и си тръгнал. Прекарал само десет минути в трудовата колония – пак според Лихачов – и после се уединил с един четиринайсетгодишен затворник, за да чуе „истината“. След четиресет минути излязъл разплакан.5

От друга страна, Олег Волков, който също е на Соловецки по това време, твърди, че писателят гледал „само накъдето му кажат“.6 И макар историята за четиринайсетгодишното момче да се появява и на други места – според една версия го разстреляли веднага след заминаването на Горки – някои твърдят, че опитите на затворниците да заговорят писателя били отклонявани.7 По всичко личи, че всички писма на затворниците до Горки са били спирани и – според един източник – поне един от авторите им впоследствие е бил екзекутиран.8 В. Е. Канен, изпаднал в немилост агент на ОГПУ който става затворник, дори твърди, че Горки посетил наказателните килии в Секирка и се подписал в журнала на затвора. Един от шефовете на московското ОГПУ който придружавал Горки, написал следното: „След като посетих Секирка, установих, че всичко е наред, точно каквото трябваше да бъде“. Под него според Канен Горки добавил следния коментар: „Бих казал – превъзходно е“.9

Но макар че няма как да сме сигурни какво точно е правил и видял на острова, можем да прочетем написаното след това есе под формата на пътепис. Горки възхвалява красотата на островите и описва живописните сгради и техните живописни обитатели. Докато плавал към острова, той дори се запознал с някои от старите соловецки монаси. „И как се отнася администрацията с монасите?“ попитал ги той. „Администрацията иска всички да работят. Ние работим“ отвърнали те.10

Горки пише възторжено и за битовите условия, очевидно желаейки читателите му да разберат, че съветският трудов лагер изобщо не прилича на капиталистическия трудов лагер (или на царските трудови лагери), а е напълно нова институция. В някои от стаите, пише той, видял „четири или шест легла, всяко украсено с лични вещи […], на первазите има цветя. Нищо не подсказва, че животът е ограничен по някакъв начин. Не, нищо не напомня за затвор, по-скоро стаите сякаш се обитават от пътници, спасени от потънал кораб“.

На работните площадки той вижда „здрави момци“ в ленени ризи и солидни ботуши. Среща малко политически затворници и когато това става, ги отхвърля като „контрареволюционери, емоционални типове, монархисти“. Когато те му казват, че са ги арестували несправедливо, той предполага, че лъжат. В един момент като че ли намеква за легендарната среща с четиринайсетгодишното момче. По време на посещението си при група малолетни нарушители, пише той, един от тях му връчил протестна нота. В отговор се разнесли „силни викове“ и децата нарекли младежа „доносник“.

Но – по думите на Горки – не само битовите условия превръщали Соловецки в нов тип лагер. Неговите обитатели, „спасените пътници“, били не само щастливи и здрави, но също така играели важна роля в един грандиозен експеримент: превръщането на криминални и асоциални индивиди в полезни съветски граждани. Горки възражда идеята на Дзержински, че лагерите трябва да бъдат не просто изправителни домове, а и „трудови школи“ специално предназначени да създават работника, необходим на новата съветска система. Според него крайната цел на експеримента била да осигури „премахването на затворите“ – и той бил успешен. „Ако някое така наречено културно европейско общество посмее да проведе експеримент като в тази колония – заключава Горки – и ако този експеримент даде плодове като нашите, тази държава ще тръби и ще се хвали с постиженията си“. Само „скромността“ на съветските лидери, смята той, им пречела да го направят.

По-късно Горки уж казал, че нито едно изречение от есето му за Соловецки не останало „недокоснато от писалката на цензорите“. Всъщност ние не знаем дали е написал всичко това поради наивност, умишлено желание да заблуждава, или защото цензорите са го принудили.11 Каквито и да са били мотивите му, есето на Горки за Соловецки от 1929 г. ще се превърне във важна основа за формирането на общественото и официалното отношение към новата и далеч по-мащабна система от лагери, чието начало е поставено през същата година. Предишната болшевишка пропаганда представя революционното насилие като необходимо, макар и временно зло, като преходна пречистваща сила. Горки, от друга страна, превръща институционализираното насилие в соловецките лагери в логична и естествена част от новия ред и помага за примиряването на обществеността с нарастващата, тоталитарна власт на държавата.12

Както се оказва, 1929 г. ще бъде запомнена и с много други неща, освен с есето на Горки. По това време Революцията вече е съзряла. Изминало е почти десетилетие от края на гражданската война. Ленин отдавна е мъртъв. Различните икономически експерименти – новата икономическа политика, военният комунизъм – са изпробвани и изоставени. Точно както дезорганизираният концентрационен лагер на Соловецките острови се е превърнал в мрежа от лагери, известна като СЛОН, така и произволният терор от първите години на Съветския съюз е стихнал, отстъпвайки място на по-систематично преследване на предполагаемите опоненти на режима.

Към 1929 г. Революцията вече се е сдобила и с доста различен тип лидер. В хода на 20-те години Йосиф Сталин побеждава или отстранява първо враговете на болшевизма, а после и собствените си врагове – отчасти като поема контрола над кадровите решения на Партията и отчасти като свободно използва секретната информация, събирана за него от тайните служби, към които той проявява особен личен интерес. Сталин лансира поредица от партийни чистки, които първоначално се свеждат до изключване от Партията, и урежда огласяването им на емоционални, изпълнени с взаимни обвинения общи събрания. През 1937 и 1938 г. тези чистки стават смъртоносни: след изключването от Партията често идва изпращане в лагер – или смърт.

Със забележителен финес Сталин довършва и най-важния си съперник за властта – Леон Троцки. Първо го дискредитира, после го депортира на един остров край брега на Турция, а след това го използва, за да създаде прецедент. Когато Яков Блюмкин – агент на ОГПУ и ревностен поддръжник на Троцки – посещава своя герой в заточението му край Турция и донася послание до привържениците му, Сталин се погрижва след завръщането си Блюмкин да бъде осъден и екзекутиран. По този начин той показва готовността на държавата да използва цялата мощ на репресивните си органи не само срещу членовете на други социалистически партии и привържениците на стария режим, но и срещу дисиденти вътре в самата болшевишка партия.13

Но през 1929 г. Сталин все още не е диктаторът, в който ще се превърне до края на следващото десетилетие. Ще е по-точно, ако кажем, че през тази година Сталин създава политиката, която в крайна сметка ще съхрани собствената му власт и същевременно ще преобрази до неузнаваемост съветската икономика и съветското общество. Понякога западните историци определят тази политика като „революция отгоре“ или „Сталинска революция“. Самият Сталин я нарича „Великата повратна точка“.

В сърцевината на Сталиновата революция е новата програма за изключително – почти истерично – бърза индустриализация. По това време Съветската революция все още не е донесла реално материално подобрение в живота на повечето хора. Напротив, годините на Революцията, гражданската война и икономическите експерименти са предизвикали още по-голямо обедняване. Сега Сталин, вероятно усещайки нарастващото обществено недоволство от Революцията, се заема да промени бита на обикновените хора – радикално.

С тази цел през 1929 г. съветското правителство одобрява нов „петгодишен план“ – икономическа програма, която изисква двайсетпроцентов годишен ръст в индустриалното производство. Купонната система за храните се връща. За известно време седемдневната седмица – пет дни работа, два дни почивка – е изоставена. Вместо това работниците почиват на смени, така че никоя фабрика да не спира работа. При проектите от първостепенно значение трийсетчасовите смени не са нещо непознато и някои работници се трудят средно по 300 часа месечно.14 Наложеният отгоре, но ентусиазирано възприет и отдолу дух на епохата е форма на чувство за превъзходство, в което управители на фабрики и бюрократи, работници и чиновници, се съревновават за изпълнението на плана, за преизпълнението на плана или поне в предлагането на по-нови и по-бързи начини за преизпълнение на плана. Същевременно на никого не е позволено да се съмнява в мъдростта на плана. Това важи и за най-високите равнища: партийните лидери, които се съмняват в смисъла на ускорената индустриализация, не запазват дълго постовете си. Същото важи и за най-ниските равнища. Един съвременник на тази епоха си спомня как марширувал из стаята в детската градина, носел малък лозунг и повтарял:

Пет за четири,

пет за четири,

пет за четири,

а не за пет!

Уви, значението на тази фраза – че петгодишният план трябвало да се изпълни за четири години – напълно му убягвало.15

Както ще бъде и с всички останали важни съветски инициативи, началото на масовата индустриализация създава цели нови категории престъпници. През 1926 г. съветският наказателен кодекс е променен, за да включи освен всичко останало разширена дефиниция на член 58, който се отнасял до „контрареволюционните“ престъпления. Докато по-рано е включвал само една-две алинеи, сега член 58 има осемнайсет точки – и ОГПУ използва всички до една, особено за арестуването на технически специалисти.16 Както може да се очаква, високото темпо на промяната е неосъществимо. Примитивната технология, прилагана твърде бързо, води до грешки. Някой трябва да понесе вината. Оттук и арестите на „вредителите“ и „саботьорите“ чиято злонамереност пречела на съветската икономика да оправдае пропагандата. Някои от първите показни процеси – Шахтинският процес от 1928 г., Индустриалният партиен процес от 1930 г. – всъщност са процеси срещу инженери и представители на техническата интелигенция. Такъв е и процесът Метро-Викерс от 1933 г., който привлича голямо международно внимание, защото е насочен не само срещу руски, но и срещу британски граждани, всички обвинени в „шпионаж и саботаж“ в полза на Великобритания.17

Но ще има и други начини за набиране на затворници. Защото през 1929 г. съветският режим ускорява и процеса на принудителна колективизация в провинцията – огромен катаклизъм, който в известен смисъл е по-дълбок и от самата Руска революция. В рамките на невероятно кратък период от време селските комисари принуждават милиони селяни да се откажат от малкото си земя и да се присъединят към колхозите, като често ги прогонват от земя, която семействата им са обработвали в продължение на векове. Преобразованието трайно отслабва съветското земеделие и създава условия за ужасен, опустошителен глад в Украйна и Северна Русия през 1932 и 1934 г. – глад, причинил смъртта на между 6 и 7 млн. души.18 Колективизацията унищожава – завинаги – и усещането на селска Русия за приемственост с миналото.

Милиони се съпротивляват на колективизацията, крият житото си в мазетата или отказват да сътрудничат на властите. Тези хора са наричани кулаци (богати селяни) – термин, който (подобно на дефиницията за „вредител“) е толкова неясен, че би могъл да квалифицира почти всекиго. Притежаването на една крава повече или на една стая повече от иначе очевидно бедни селяни е достатъчно основание за това, както и обвинението от страна на завистлив съсед. За да сломи съпротивата на кулаците, режимът всъщност възражда старата царска традиция на депортиране по административен ред. Един ден в селото просто пристигат камиони и вагони и откарват цели семейства. Някои кулаци са разстрелвани, други са арестувани и осъждани на лагери. Но в крайна сметка режимът депортира повечето от тях. Между 1930 и 1933 г. над 2 млн. кулаци са заточени в Сибир, Казахстан и други слабо заселени райони на Съветския съюз, където прекарват остатъка от живота си като „специални заточеници“ на които е забранено да напускат селото. Арестувани са още 100 000 и са изпратени в ГУЛаг.19

С настъпването на глада, за който допринасят и слабите валежи, следват нови арести. Всичкото налично жито е иззето от селата и умишлено е отказвано на кулаците. Хванатите да крадат миниатюрни количества дори и за да изхранват децата си, също завършват в затвора. Един закон от 7 август 1932 г. постановява смъртно наказание или продължителна присъда в лагер за всички подобни „престъпления срещу държавната собственост“. Скоро след това в лагерите се появяват „хората, събиращи баберки“: селянки, вдигнали недосъбрано жито, за да оцелеят. Към тях се присъединяват други, като например гладуващи хора, получили десетгодишна присъда, загдето са откраднали няколко картофа или шепа ябълки.20 Тези закони обясняват защо през 30-те години селяните са най-многочислените затворници в съветските лагери и защо ще останат значителна част от населението на затворите чак до смъртта на Сталин.

Отражението на тези масови арести върху лагерите е огромно. Почти веднага след влизането на новите закони в сила лагерните администратори започват да апелират за бърза и радикална ревизия на цялата система. „Обикновената“ система от затвори, все още управлявана от Комисариата на вътрешните работи (и все още далеч по-голяма от Соловецки, който се управлява от ОГПУ), е пренаселена, дезорганизирана и с бюджетен преразход през цялото предходно десетилетие. В национален мащаб положението е толкова лошо, че в даден момент Комисариатът на вътрешните работи се опитва да намали броя на затворниците, като осъжда повече хора на „принудителен труд без лишаване от свобода“ – отрежда им работни места, но не ги затваря – и по този начин облекчава натиска върху лагерите.21

Но когато ходът на колективизацията и силата на репресията нарастват – когато милиони кулаци са прогонени от домовете си – подобни решения започват да изглеждат политически несвоевременни. Властите отново решават, че за подобни опасни престъпници – врагове на силното желание на Сталин за колективизация – е необходима по-сигурна форма на изолиране и ОГПУ се приготвя да я създаде.

Тъй като знае, че системата от затвори запада паралелно с нарастващия брой на затворниците, през 1928 г. Политбюрото на Комунистическата партия назначава комисия за решаването на проблема. Комисията уж е неутрална и включва представители на комисариатите на вътрешните работи и на правосъдието, както и на ОГПУ. Оглавява я другарят Янсон, комисар на правосъдието. Нейната задача е да създаде „система от концентрационни лагери, организирани по подобие на лагерите на ОГПУ“ и дебатите ѝ се осъществяват в рамките на ясно определени граници. Въпреки лиричните отстъпления на Максим Горки за значението на труда в превъзпитанието на престъпниците, всички участници говорят на пламенен икономически език. Всички изразяват една и съща загриженост за „доходността“ и често-често споменават „рационалното използване на труда“.22

Все пак протоколът от заседанието на комисията от 15 май 1929 г. регистрира няколко практически възражения срещу създаването на масова система от лагери: построяването на лагерите ще е твърде трудно, липсват пътища до Далечния север и т.н. Според комисаря на труда е погрешно дребни престъпници да получават същото наказание като рецидивистите. Комисарят на вътрешните работи Толмачев изтъква, че системата няма да се приеме добре в чужбина: „белогвардейските емигранти“ и буржоазната преса ще твърдят, че „вместо да създадем наказателна система, предназначена да превъзпита затворниците чрез изправителен труд, ние сме издигнали чекистки крепости“.23

И все пак той иска да каже, че системата няма да се приеме добре, а не че не е добра. Никой от присъстващите не възразява въз основа на аргумента, че лагерите „от соловецки тип“ са жестоки или смъртоносни. Нито пък споменават алтернативните теории за наказателна справедливост, които Ленин така обича – идеята, че престъпността ще изчезне заедно с капитализма. И определено никой не говори за превъзпитаването на затворниците, за „трансформирането на човешката природа“ което Горки възхвалява в есето си за Соловецки и което ще играе такава важна роля в огласяването на първата група лагери. Вместо това Хенрих Ягода, представителят на ОГПУ в комисията, съвсем ясно очертава истинските интереси на режима:

Преместването на 10 000 затворници от затворите в Руската република вече е и възможно, и напълно наложително, така че трудът им да бъде по-добре организиран и използван. Освен това получихме сведения, че лагерите и затворите в Украинската република също са пренаселени. Очевидно съветската политика няма да позволи построяването на нови затвори. Никой няма да даде пари за нови затвори. Изграждането на големи лагери, от друга страна – лагери, които рационално ще използват работната ръка – е нещо различно. Имаме големи затруднения с привличането на работници в Севера. Ако изпратим там хиляди затворници, ще можем да експлоатираме природните ресурси на Севера […], опитът на Соловецки показва какво може да се направи в тази област.

След това Ягода обяснява, че преселването ще бъде перманентно. След освобождаването си затворниците ще останат там: „Чрез различни мерки, както административни, така и икономически, можем да принудим освободените затворници да останат в Севера и по този начин да заселят най-крайните ни области“.24

Идеята, че затворниците трябва да станат колонисти – така подобна на царския модел – не е случайна. Докато комисията на Янсон провежда дебатите си, друга комисия на съветското правителство също се е заела с разглеждането на трудовата криза в Далечния север и предлага там да се изпратят безработни хора или китайски имигранти, за да се реши проблемът.25 И двете комисии търсят решението на един и същ проблем по едно и също време и в това няма нищо чудно. За да изпълни петгодишния план на Сталин, Съветският съюз се нуждае от огромни количества въглища, петрол и дървесина, а такива има в изобилие в Сибир, Казахстан и Далечния север. На страната ѝ е необходимо и злато, за да купи от чужбина нови машини, а геолозите неотдавна са открили златни залежи в далечния североизточен регион на Колима. Въпреки изключително ниските температури, примитивните битови условия и недостъпността тези ресурси трябвало да бъдат експлоатирани с главоломна скорост.

В съгласие с ожесточения дух на конкуренция между министерствата по онова време Янсон първоначално предлага собственият му комисариат да оглавява системата и да създаде поредица от разположени в горите лагери, за да увеличи съветския експорт на дървесина – основен източник на чужда валута. Този проект е отклонен вероятно защото не всички искат другарят Янсон и неговите бюрократи да контролират нещата. Наистина, когато проектът изведнъж е възроден през пролетта на 1929 г., заключенията на комисията на Янсон са малко по-различни. На 13 април 1929 г. комисията предлага създаването на нова, унифицирана система, елиминираща разграничението между „обикновени“ и „специални“ лагери. И, което е по-важно, комисията предава управлението на новата унифицирана система в ръцете на ОГПУ.26

ОГПУ поема контрола над съветските затворници с изумителна бързина. През декември 1927 г. специалният отдел на ОГПУ е контролирал 30 000 затворници – около 10% от обитателите на затворите, главно в соловецките лагери. В него работят не повече от 1000 души и бюджетът му не надхвърля 0,05% от държавните разходи. За сравнение, в системата от затвори на Комисариата на вътрешните работи има 150 000 затворници и за него отиват 0,25% от държавния бюджет. Между 1928 и 1930 г. обаче положението се обръща. Докато останалите правителствени институции бавно отстъпват своите затворници, своите затвори, своите лагери и прикрепените към тях индустриални предприятия, броят на затворниците под юрисдикцията на ОГПУ набъбва от 30 000 на 300 000.27 През 1931 г. тайните служби получават контрол и над милионите „специални заточеници“ – предимно депортирани кулаци – които успешно са накарани да извършват принудителен труд, тъй като им е забранено да напускат отредените им поселища и работни места под заплахата от смърт или арест.28 До средата на десетилетието ОГПУ ще контролира цялата огромна затворническа работна ръка в Съветския съюз.

За да се справи с новите си отговорности, ОГПУ реорганизира своя специален отдел за лагерите и го преименува в Главно управление на изправителните трудови лагери и трудовите селища. Накрая това неудобно наименование ще бъде съкратено до Главно управление на лагерите, или на руски – Главное управление лагерей. Оттук и акронимът, с който ще стане известен отделът, а в крайна сметка и самата система: ГУЛаг.29

Още от момента на мащабното разрастване на съветските концентрационни лагери техните обитатели и техните хроникьори спорят за мотивите зад създаването им. Дали са възникнали случайно, като страничен продукт на колективизацията, индустриализацията и останалите осъществяващи се в страната процеси? Или Сталин грижливо е замислял разрастването на ГУЛаг и е планирал предварително арестуването на милиони хора?

В миналото някои учени твърдяха, че зад създаването на лагерите нямало особен замисъл. Историкът Джеймс Харис изтъква, че не московските бюрократи, а местните лидери са водили кампанията за построяването на нови лагери в района на Урал. Принудени, от една страна, да се съобразяват с непосилните изисквания на Петгодишния план, и от друга, изправени пред критичния недостиг на работна ръка, уралските власти ускоряват хода и жестокостта на колективизацията, за да направят невъзможното: всеки път, когато прогонват някой кулак от земята му, те създават още един робски труженик.30 Друг историк, Михаил Якобсон, в същия дух твърди, че произходът на масовата съветска система от затвори е „банален“: „Бюрократите преследват непостижими цели, като самоиздръжката на затворите и превъзпитанието на обитателите им. Чиновниците търсят работна ръка и средства, разширяват бюрократизма и се опитват да осъществят нереалистични цели. Администраторите и пазачите прилежно изпълняват правила и разпоредби. Теоретиците рационализират и оправдават. Накрая всичко е преобърнато, променено или изоставено“.31

Всъщност, ако ГУЛаг наистина е възникнал случайно, в това не би имало нищо учудващо. В началото на 30-те години съветското ръководство като цяло и Сталин в частност постоянно променят курса, лансират политики и после ги отменят и правят публични изявления, специално предназначени да скрият реалността. Когато четеш историята на тази епоха, не е лесно да откриеш зъл грандиозен план, създаден от Сталин или от някой друг.32 Самият Сталин например дава тласък на колективизацията само за да промени мнението си през март 1930 г., когато атакува прекалено усърдните селски чиновници, които са се „главозамаяли от успеха“. Каквото и да е имал предвид с това изказване, то не оказва никакво влияние и унищожаването на кулаците продължава с неотслабваща сила години наред.

Бюрократите от ОГПУ и тайните служби, които планират разрастването на ГУЛаг, изглежда – първоначално – също не са по-наясно относно крайните цели. Самата комисия на Янсон взима решения и после ги отменя. ОГПУ също провежда политики, които изглеждат противоречиви. В хода на 30-те години например ОГПУ често обявява амнистии, целящи да намалят пренаселеността в затворите и лагерите. След тези амнистии неизменно следват нови вълни на репресии и се строят нови лагери, сякаш Сталин и поддръжниците му никога не са съвсем сигурни дали искат разрастването на системата, или не – или сякаш различни хора дават различни нареждания в различни моменти.

По същия начин системата от лагери ще премине през много цикли: в един момент по-репресивни, в друг – по-либерални, после отново по-репресивни. Дори след 1929 г., когато лагерите твърдо поемат по пътя на икономическата ефективност, в системата остават няколко аномалии. Чак до 1937 г. например някои политически затворници остават в затворите, където изрично им е забранено да работят – практика, която несъмнено противоречи на масовата кампания за ефективност.33 Много от бюрократичните промени също не са особено смислени. Въпреки че през 30-те години разделението между лагери под юрисдикцията на тайните служби и лагери под юрисдикцията на други институции наистина отпада, остава остатъчно разделение между „лагери“ предназначени за уж по-опасните и политическите престъпници, и „колонии“ – за по-дребни престъпници с по-кратки присъди. На практика организацията на работата, храната и всекидневния живот в лагерите и колониите е доста сходна.

И все пак сега се стига до нарастващ консенсус, че самият Сталин е имал ако не грижливо обмислен план, то поне твърда убеденост в огромната полза от затворническия труд, която запазва до края на живота си. Защо?

Някои, като Иван Чухин, бивш служител в тайните служби и историк на ранната система от лагери, предполага, че Сталин е поощрил свръхамбициозната ранна строителна дейност на ГУЛаг, за да издигне престижа си. По това време той едва започва да се утвърждава като лидер на страната след дълга и горчива борба за власт. Може би е смятал, че новите индустриални успехи, постигнати с помощта на затворническия труд, ще му помогнат да затвърди властта си.34

Възможно е Сталин да се е вдъхновил и от един по-стар исторически прецедент. Наред с други, Робърт Тъкър щедро илюстрира маниакалния интерес на Сталин към Петър Велики – друг руски владетел, който мащабно използва крепостнически и затворнически труд, за да постигне огромни успехи в машиностроенето и строителството. В реч пред пленума на Централния комитет, произнесена непосредствено преди да лансира своята индустриална програма през 1928 г., Сталин с възхищение отбелязва:

Когато Петър Велики търгува с най-развитите западни държави и трескаво строи мелници и фабрики, за да снабдява армията и да подсили отбраната на страната, това е специално усилие да се освободи от оковите на изостаналостта.35

Курсивът е мой – той подчертава връзката между Сталиновата „Велика повратна точка“ и политиката на предшественика му от XVIII в. В руската историческа традиция Петър се помни като велик, но и жесток водач и това не се възприема като противоречие. В крайна сметка никой не помни точно колко крепостници са умрели при строежа на Санкт Петербург, но всички се възхищават от красотата на града. Нищо чудно Сталин да е взел примера му присърце.

Но пък изобщо не е задължително интересът на Сталин към концентрационните лагери да е имал рационален източник: възможно е маниакалният му интерес към мащабните строителни проекти и изнурителния принудителен труд да са свързани по някакъв начин със специфичната му мегаломанска лудост. Веднъж Мусолини казва за Ленин, че той е „художник, който работел с хора, както други са работили с мрамор или метал“.36 Това описание е по-подходящо за Сталин, който в буквалния смисъл се наслаждава на гледката на множество човешки тела, маршируващи или танцуващи в пълен синхрон.37 Той е запленен по балета, от гимнастическите спектакли и по парадите, оформящи гигантски пирамиди, изградени от анонимни, извити човешки тела.38 Също като Хитлер Сталин е очарован и от киното, особено от холивудските мюзикъли с техните синхронизирани изпълнения на множество певци и танцьори. Възможно е да е извличал различна, но подобна форма на удоволствие и от многобройните затворнически бригади, копаещи канали и строящи железопътни линии по негова заповед.

Каквото и да е било вдъхновението му – политическо, историческо или физиологично – едно е ясно: още от първите дни на ГУЛаг Сталин проявява дълбок личен интерес към лагерите и оказва огромно въздействие върху развитието им. Важното решение за прехвърлянето на всички съветски лагери и затвори от обикновената юридическа система към ОГПУ например почти със сигурност е взето по заповед на Сталин. Към 1929 г. Сталин е проявил огромен личен интерес към тази институция. Той се интересува от кариерите на висшите кадри в тайните служби и надзирава строежа на удобни домове за тях и семействата им.39 От друга страна, администрацията на затворите в Комисариата на вътрешните работи далеч не се радва на благоразположението му: нейните лидери са подкрепяли опонентите на Сталин в горчивата, вътрешнопартийна фракционерска борба от онова време.40

Всички участници в комисията на Янсон сигурно много добре са знаели тези подробности, което вероятно е било достатъчно, за да ги убеди да предадат затворите в ръцете на ОГПУ. Но Сталин се намесва и пряко в дебатите на Янсоновата комисия. В един момент от заплетените разисквания Политбюро всъщност отменя първоначалното си решение, огласявайки намерението си отново да отнеме системата от затвори от тайните служби и да я върне в ръцете на Комисариата на вътрешните работи. В писмо от 1930 г. до своя близък сътрудник Вячеслав Молотов Сталин нарича тази идея „интрига“, аранжирана от комисаря на вътрешните работи, който бил „покварен до мозъка на костите си“. Той нарежда на Политбюро да изпълни първоначалното си решение и изобщо да закрие Комисариата на вътрешните работи.41 Решението на Сталин да даде лагерите на ОГПУ предопределя бъдещия им характер. То ги изважда от обичайното правораздаване и твърдо ги поставя в ръцете на бюрокрацията на тайните служби, които водят началото си от мистериозния, извън законов свят на Чека.

Макар да няма твърди доказателства в подкрепа на тази теория, възможно е постоянният акцент върху нуждата да се строят „лагери от типа на Соловецки“ също да е идвал от Сталин. Както вече споменахме, соловецките лагери никога не са били печеливши – нито през 1929 г., нито когато и да било. Между юни 1928 и юни 1929 г. СЛОН отново получава от държавния бюджет субсидия от 1,6 млн. рубли.42 Въпреки че СЛОН може да е изглеждал по-преуспяващ от останалите местни предприятия, всеки, който разбира от икономика, би разбрал, че това не е била честна конкуренция. Използващите затворнически труд дърводобивни лагери например винаги биха изглеждали по-продуктивни от обикновените дърводобивни предприятия, просто защото наетите в тях селяни работели само през зимата, когато не можели да се занимават със земеделие.43

И все пак соловецките лагери се възприемат като доходоносни – или поне Сталин ги възприема като такива. Освен това той вярва, че са доходоносни именно благодарение на „рационалните“ методи на Френкел – разпределянето на храната в зависимост от свършената работа и елиминирането на излишните „екстри“. Доказателство, че системата на Френкел е спечелила одобрение на най-високо равнище, са резултатите: системата не само много бързо се копира из цялата страна, но самият Френкел е назначен за шеф на строежа на Беломорканал, първия мащабен проект на ГУЛаг от епохата на Сталин – изключително висок пост за един бивш затворник.44 По-късно, както ще видим, той е спасен от арест и вероятна екзекуция чрез намеса на най-високо равнище.

Доказателство, че Сталин е предпочитал затворническия труд пред обикновения, можем да намерим и в неспирния му интерес към интимните подробности на лагерната администрация. През целия си живот той изисква редовна информация за нивото на „продуктивността“ в лагерите, често чрез конкретна статистика: колко въглища и нефт са добити, какъв е броят на работещите затворници, колко медали са получили шефовете им.45 Той проявява особен интерес към златните мини в Далстрой – комплекса от лагери в далечния североизточен регион на Колима – и изисква редовна и точна информация за геологията на Колима, за минната технология на Далстрой и за точното качество на добитото злато, както и за количеството му. За да се увери, че декретите му се изпълняват и в най-отдалечените лагери, той изпраща инспектори и често привиква в Москва шефовете на лагерите.46

Когато даден проект привличал вниманието му, Сталин понякога взимал нещата още по-присърце. Каналите например владеели въображението му и на моменти като че ли искал да ги строи почти безразборно. Веднъж Ягода се принудил да му пише и внимателно да възрази срещу нереалистичното му желание да построи чрез затворнически труд канал в Москва.47 След като получава по-голям контрол над органите на властта, Сталин принуждава и колегите си да съсредоточат вниманието си върху лагерите. През 1940 г. Политбюро почти всяка седмица ще обсъжда един или друг от проектите на ГУЛаг.48

И все пак интересът на Сталин не е чисто теоретичен. Той проявява пряк интерес и към хората, свързани с работата в лагерите: кой е бил арестуван, къде ще излежава присъдата си, каква е съдбата му. Лично чете и понякога коментира петициите за освобождаване, изпратени до него от затворниците или от съпругите им, и често отговаря с дума или две („да остане на работа“ или „освободете го“).49 По-късно той редовно изисква информация за интересуващи го затворници или групи затворници, като например западноукраинските националисти.50

Има и данни, че интересът на Сталин към определени затворници невинаги е чисто политически и не се ограничава само до личните му врагове. Още през 1931 г., преди да консолидира властта си, Сталин прокарва през Политбюро резолюция, която му дава огромно влияние върху арестите на определени категории технически специалисти.51 И – неслучайно – арестуването на инженери и специалисти в тази ранна епоха наистина говори за планиране на високо равнище. Вероятно не е чиста случайност, че в първата група затворници, изпратени в новите лагери в златните полета на Колима, има седем известни минни инженери, двама експерти по организация на труда и един опитен хидравличен инженер.52 Нито пък – както ще видим – е случайно, че ОГПУ арестува един от водещите съветски геолози в навечерието на планирана експедиция за строежа на лагер край нефтените залежи в Република Коми.53 Подобни съвпадения не може да са били планирани от местните партийни шефове, реагиращи под натиска на момента.

И накрая, съществуват косвени, но въпреки това интересни данни, които говорят, че масовите арести от края на 30-те и 40-те години също може до известна степен да са били извършвани, за да се утоли желанието на Сталин за принудителен труд, а не – както повечето хора винаги са смятали – за да бъдат наказани въображаемите му или потенциални врагове. Авторите на най-влиятелната руска история на лагерите към днешния момент изтъкват „пряката връзка между успешната икономическа дейност на лагерите и броя на изпратените в тях затворници“. Със сигурност не е случайност, заявяват те, че присъдите за дребни престъпления изведнъж стават много по-сурови точно когато лагерите се разрастват и точно когато спешно са необходими повече работещи затворници.54

Няколко разпръснати архивни документи намекват за същото. През 1934 г. например Ягода пише писмо до подчинените си в Украйна с искане за 15 000 до 20 000 затворници, всички „трудоспособни“: те са необходими спешно за завършването на канала Москва-Волга. Писмото е с дата 17 март и в него Ягода настоява местните шефове на ОГПУ „да вземат допълнителни мерки“, за да осигурят пристигането на затворниците до 1 април. Но не става ясно откъде трябва да дойдат тези 15 000 до 20 000 затворници. Дали са ги арестували, за да бъдат изпълнени исканията на Ягода?55 Или пък – както смята историкът Тери Мартин – Ягода просто се е опитвал да подсигури хубав, постоянен приток на работна ръка в своята система от лагери – цел, която всъщност никога не постига?

Ако целта на арестите е била населването на лагерите, тогава те са я осъществявали с почти смехотворна нерезултатност. Мартин и други изтъкват също, че всяка вълна на масови арести неизменно заварвала командирите на лагерите напълно неподготвени и им пречела да постигнат дори и бледо подобие на икономическа ефективност. Извършващите арестите също никога не подбират жертвите си логично: вместо да се ограничат до здравите, млади мъже, от които биха станали най-добри работници в Далечния север, те арестуват и голям брой жени, деца и възрастни хора.56 Нелогичността на масовите арести като че ли сама по себе си говори срещу тезата за внимателното планиране на принудителния труд и това кара мнозина да заключат, че арестите са се извършвали главно за да бъдат елиминирани враговете на Сталин и едва второстепенната им цел е била напълването на лагерите.

Но в крайна сметка нито едно от тези обяснения за разрастването на лагерите не изключва напълно останалите. Съвсем възможно е чрез арестите Сталин да е искал да елиминира враговете си и да създаде каторжници. Може да е бил мотивиран както от собствената си параноя, така и от нуждата на местните лидери от работна ръка. Вероятно формулата е проста: Сталин предлага на своите тайни служби „соловецкия модел“ на концентрационни лагери, Сталин избира жертвите – и подчинените му използват възможността да му угодят.

Глава 4

Беломорканал

Сред мъхести скали и дремещи води

трудът ще построи заводи

и ще израснат градове.

Комини ще се извисят

под северните небеса,

и в сградите ще блеснат светлини

на клубове, театри и библиотеки.

Медведков, затворник от Беломорканал, 1934 г?1

В крайна сметка само едно от възраженията, направени на заседанията на Янсоновата комисия, все пак предизвиква някакви притеснения. Макар да са сигурни, че великата съветска нация ще превъзмогне липсата на пътища, макар да нямат почти никакви угризения, че използват затворниците като роби, Сталин и поддръжниците му остават изключително докачливи по отношение на езика, с който чужденците описват лагерите им.

Всъщност – противно на всеобщото убеждение – през тази епоха в чужбина доста често се пише за съветските лагери. В края на 20-те години на Запад се знаят много неща за съветските концентрационни лагери, може би повече, отколкото в края на 40-те години. Обширни статии се появяват в немската, френската, британската и американската преса, особено в лявата, която поддържа контакти с руските затворници социалисти.2 През 1927 г. френският писател Раймонд Дугет публикува изумително точна книга за Соловецки, Un Bagne еп Russie Rouge („Един затвор в Червена Русия“), в която се описва всичко – от личността на Нафталий Френкел до ужасното мъчение с комарите. С. А. Малсагов, грузински белогвардейски офицер, успял да избяга от Соловецки и да премине границата, през 1926 г. публикува в Лондон „Острови Ад“ – още един разказ за Соловецки, В резултат на широко разпространените слухове за злоупотреби със затворническия труд в Съветския съюз Британското дружество за борба с робството дори започва разследване по въпроса и изготвя доклад, където изнася данните за скорбут и малтретиране.3 Един френски сенатор пише черно цитирана статия, почиваща върху разказите на руски бежанци, и сравнява положението в Съветския съюз със заключенията на разследването, проведено от Лигата на нациите, за наличието на робство в Либерия.4

Беломорканал, Северна Русия, 1932-1933 г.

Но след експанзията на лагерите през 1929 и 1930 г. чуждестранният интерес към лагерите се променя, измества се от съдбата на затворниците социалисти и се насочва към икономическата заплаха, която лагерите сякаш представляват за западните бизнес интереси. Застрашените компании и застрашените профсъюзи започват да се организират. Засилва се натискът, особено във Великобритания и Съединените щати, за бойкот на по-евтините съветски стоки, за които се твърди, че са произведени, с принудителен труд. Парадоксалното е, че инициативата за бойкот отклонява вниманието на западната Левица, която продължава да подкрепя Руската революция, особено в Европа, макар и много от лидерите ѝ да се притесняват за съдбата на своите социалистически събратя. Британската лейбъристка партия например се противопоставя на ветото върху съветските стоки, тъй като изпитва подозрения относно мотивите на предложилите го компании.5

Но в Съединените щати профсъюзите и най-вече Американската федерация на труда подкрепят бойкота. За кратко те имат успех. В Америка Митническият акт от 1930 г. повелява: „Всички стоки […], добити, произведени или получени […] чрез затворнически или/и принудителен труд […], не могат да влизат през никое пристанище на Съединените щати“.6 На тази основа Държавната хазна на САЩ забранява вноса на съветска дървесинна каша и кибрит.

Въпреки че Държавният департамент на САЩ не подкрепя ветото, което продължава само една седмица, обсъждането на въпроса продължава.7 През януари 1931 г. Комисията по методите и средствата за производство към Конгреса на САЩ се събира, за да обсъди законопроект, „свързан със забраната на стоки, произведени чрез затворнически труд в Русия“.8 На 18,19 и 20 май 1931 г. лондонският „Таймс“ публикува поредица от учудващо подробни статии за принудителния труд в Съветския съюз, която завършва с уводна статия, заклеймяваща неотдавнашното решение на британското правителство да възстанови дипломатически отношения със Съветския съюз. Като дава на Русия заеми, изтъкват авторите на уводната статия, британското правителство само „засилва властта на онези, които открито работят за свалянето му от власт и за унищожаването на Британската империя“.

Съветският режим приема заплахата от бойкот много сериозно и взима редица мерки, за да предотврати прекратяването на притока на твърда валута в държавата. Някои от тези мерки са повърхностни: комисията на Янсон например най-сетне изоставя термина концлагер, или „концентрационен лагер“, във всичките си публични изявления. След 7 април 1930 г. всички официални документи описват съветските концентрационни лагери като исправительно-трудовые лагеря (ИТЛ), или „изправително трудови лагери“. В бъдеще няма да се използва друг термин.9

Лагерните власти правят още повърхностни промени по места, особено в дърводобивната индустрия. В един момент ОГПУ променя договора си с „Карелис“, карелския дърводобивен концерн, за да изглежда сякаш вече не се използва затворнически труд. По това време 12 090 затворници технически са „извадени“ от лагерите на ОГПУ. Всъщност те продължават да работят, но присъствието им е прикрито чрез бюрократичен трик.10 За пореден път основната грижа на съветското ръководство е не реалността, а привидностите.

На други места затворниците, работещи в дървосекачески лагери, са заменени със свободни работници – или по-често с депортирани „заселници“ – кулаци, които нямат по-голям избор по въпроса от затворниците.11 Според мемоаристите понякога тази промяна се извършвала за една нощ. Георг Китчин, финландски бизнесмен, прекарал четири години в лагерите на ОГПУ преди да бъде освободен с помощта на финландското правителство, пише, че непосредствено преди посещението на чуждестранна делегация

от главната квартира в Москва пристигна секретна кодирана телеграма, която ни инструктираше за три дни напълно да ликвидираме лагера, и то по такъв начин, че да не остане дори и следа. […] До всички трудови постове бяха разпратени телеграми работата да се прекрати в рамките на двайсет и четири часа, затворниците да се съберат в евакуационни центрове, да се заличат белезите за наказателни лагери, като например огражденията с бодлива тел, наблюдателниците и табелите; всички служители да се облекат в цивилно облекло, пазачите да се обезоръжат и да се чакат по-нататъшни инструкции.

Китчин и още няколко хиляди затворници били изведени от гората. Според него при тази и други провеждани за една нощ евакуации са умрели над 1300 затворници.12

Към март 1931 г. Молотов, тогава председател на Съвета на народните комисари, е сигурен, че в съветската дърводобивна индустрия вече не работят затворници – или поне не явни затворници – и кани всички интересуващи се чужденци да дойдат и да се уверят сами.13 Някои вече са го направили: архивите на Карелската комунистическа партия свидетелстват за посещението на двама американски журналисти през 1929 г., „другаря Дюрант и другаря Уулф“ – американски сътрудници на ТАСС, съветската телеграфна агенция, както и на „радикални вестници“. Двамата били посрещнати с изпълнение на „Интернационала“, химна на работниците, и другарят Уулф обещал да „разкаже на американските работници как съветските работници живеят и градят нов живот“. Това няма да е последното режисирано събитие от този род.14

Но макар че към 1931 г. натискът за бойкот вече е стихнал, западната кампания срещу съветския принудителен труд не е била напълно безрезултатна: Съветският съюз е и ще остане много чувствителен към имиджа си в чужбина дори и по времето на Сталин. Някои, сред които и историкът Михаил Якобсон, днес предполагат, че заплахата от бойкот може да е изиграла важна роля за друга, по-значима промяна в политиката. Дърводобивната промишленост, в която имало голяма нужда от неквалифициран труд, била идеалното приложение на затворниците. Но за Съветския съюз износът на дървесина бил един от основните източници на твърда валута, поради което не можел да се поема риска от нов бойкот. Затворниците трябвало да бъдат изпратени другаде – за предпочитане там, където присъствието им щяло да бъде приветствано, а не прикривано. Възможности не липсвали, но една от тях особено се харесала на Сталин: строежът на голям канал – от Бяло до Балтийско море през терен, съставен главно от чист гранит.

В контекста на онова време Беломорканал – или накратко Беломор – не е уникален. Към момента на започване на строежа Съветският съюз вече се е заел с изпълнението на няколко също толкова мащабни, също толкова трудоемки проекти, включително най-големия в света стоманолеярен завод в Магнитогорск, огромни нови заводи за трактори и автомобили и огромни нови „социалистически градове“, разположени насред блата. Но Беломорканал изпъква дори и на фона на останалите рожби на гигантоманията, характерна за 30-те години.

Първо, както много руснаци знаят, каналът осъществява една много стара мечта. Първите планове за построяването на такъв канал датират от XVIII в., когато царските търговци търсели начин да прекарат носещите дървесина и минерали кораби от студените води на Бяло море до търговските пристанища на Балтийско море, без да изминават 600 километра през Арктическия океан покрай дългото крайбрежие на Норвегия.15

Но също така проектът е изключително, дори безразсъдно амбициозен и вероятно това е причината до този момент никой да не се заеме с него. За създаването на канал трябвало да се изкопаят 225 километра, 5 язовира и 19 шлюза. Съветските инженери възнамерявали да го построят чрез най-примитивната технология в един неразвит в индустриално отношение регион в Далечния север, който никога не е бил добре изследван и по думите на Горки бил „terra incognita в хидрологично отношение“.16 Но е възможно всичко това само да е засилвало привлекателността на проекта в очите на Сталин. Той желаел технологичен триумф – какъвто старият режим никога не бил постигнал – и го искал възможно най-бързо. Сталин не само нарежда каналът да бъде построен, но и това да стане в рамките на двайсет месеца. След завършването си щял да носи неговото име.

Сталин е основният вдъхновител за строежа на Беломорканал – и пак Сталин изрично настоява каналът да бъде построен от затворници. Преди построяването му той яростно заклеймява онези, които поставят под въпрос дали – като се има предвид ненатоварения трафик в Бяло море – такъв скъп проект наистина е необходим. „Казват ми – пише той на Молотов, – че Риков и Квиринг желаят да спрат проекта за северния канал, противно на решенията на Политбюро. Те трябва да бъдат поставени на мястото им и ударени през ръцете“. На заседание на Политбюро, където се обсъжда каналът, Сталин отново пише гневна, набързо надраскана бележка, която показва вярата му в затворническия труд: „Що се отнася до северната част на канала, мисля да разчитаме на ГПУ [затворнически труд]. Същевременно трябва да възложим на някого отново да изчисли разходите за построяването на тази първа част […] Твърде много“.17

Предпочитанията на Сталин не са тайна. След завършването на канала неговият главен администратор хвали Сталин както за „смелостта“ да се заеме със строежа на този „хидротехнически гигант“, така и за „прекрасния факт, че тази работа не беше извършена от обикновени работници“.18 Влиянието на Сталин личи и в бързината, с която започва строежът. Решението да се строи е взето през февруари 1931 г. и работата започва през септември – само след седем месеца инженерна дейност и предварителни проучвания.

В административно, физическо и дори в психологическо отношение първите затворнически лагери, свързани с Беломорканал, са рожба на СЛОН. Те са организирани по модела на СЛОН, използват оборудване на СЛОН и са запълнени с кадри на СЛОН. Веднага след започването на работата шефовете на канала пренасочват към новия проект много от обитателите на континенталните лагери на СЛОН и на Соловецките острови. Дори е възможно известно време бюрократичният апарат на СЛОН и на новия Беломорканал да са се състезавали за контрол над проекта – но каналът печели. В крайна сметка СЛОН губи независимостта си. Соловецкия кремъл е превърнат в затвор със засилени мерки за сигурност и Соловецкият архипелаг става просто едно от подразделенията на Беломорско-балтийския изправителен трудов лагер, известен като Белбалтлаг. Редица пазачи и видни администратори в ОГПУ също се преместват от СЛОН на канала. Сред тях, както отбелязахме, е Нафталий Френкел, който ръководи работата по канала от ноември 1931 г. до завършването му.19

Хаосът, който съпътства строежа на канала, придобива почти митологично измерение в мемоарите на оцелелите. Натискът да се пестят пари принуждава затворниците да използват дървесина, пясък и камъни вместо метал и цимент. Ъглите се изрязват, където падне. След дълги обсъждания каналът е изкопан на дълбочина едва 12 фута[12], което едва ли е достатъчно за плавателни съдове. Тъй като модерната технология е или твърде скъпа, или недостъпна, архитектите на канала разчитат на огромни количества неквалифицирана работна ръка. Приблизително 170 000 затворници и „специални изгнаници“, които работят по проекта през продължилия двайсет и един месеца строеж, използват дървени лопати, примитивни триони, кирки и ръчни колички, за да изкопаят канала и да построят огромните язовири и шлюзове.20

На направените по онова време снимки тези инструменти определено изглеждат примитивни, но само по-внимателното вглеждане разкрива точно колко са примитивни. Някои от тях все още са изложени в град Медвежегорск, някога врата към канала и „столица“ на Белбалтлаг. Днес затънтено карелско село, Медвежегорск е известен само с огромния си, празен, пълен с хлебарки хотел и с малкия си местен исторически музей. Изложените там кирки всъщност са парчета едва наточен метал, прикрепени към дървените дръжки с кожени ремъци или въжета. Трионите представляват плоски листове метал с грубо изрязани зъбци. Вместо с динамит затворниците раздробявали големите камъни с помощта на „чукове“ (големи парчета метал, завинтени в дървени дръжки), с които забивали железните пръти в камъка.

Всичко – от ръчните колички до скелите – било ръчно направено. Един затворник си спомня: „Нямаше никаква техника. Дори обикновените автомобили бяха рядкост. Всичко се правеше на ръка, понякога с помощта на коне. Копаехме земята ръчно и я изнасяхме с ръчни колички, изкопавахме на ръка и тунелите в хълмовете и изнасяхме камъните“.21 Дори съветската пропаганда се хвали, че камъните се извозвали от канала с „беломорски фордове […], тежка платформа на четири малки, солидни колела, изработени от пънове“.22

Битовите условия са не по-малко импровизирани въпреки усилията на шефа на ОГПУ Хенрих Ягода, който носи политическата отговорност за проекта. Изглежда, той искрено е вярвал, че на затворниците трябва да се осигурят прилични битови условия, за да завършат канала навреме, и често инструктирал командирите на лагерите да се държат по-добре със затворниците, да „полагат максимални грижи затворниците да са добре нахранени, облечени и обути“. Командирите следват примера му, както прави и шефът на Соловецката дивизия, работеща на канала през 1933 г. Наред с другите неща, той нарежда на подчинените си да се справят с вечерните опашки за храна, да овладеят краденето от кухните и да ограничат вечерната проверка до един час. Като цяло официалните дажби са по-големи, отколкото ще бъдат няколко години по-късно, и сред препоръчителните продукти са включени наденица и чай. На теория затворниците всяка година трябвало да получават нов комплект работно облекло.23

Въпреки това прекомерното бързане и липсата на планиране неминуемо пораждат големи страдания. С напредването на работата се налага да се изграждат нови лагери по протежение на канала. На всяко от тези места затворниците и изгнаниците пристигат – и не намират нищо. Преди да се захванат с работата, те трябва да построят собствените си дървени бараки и да организират снабдяването с храна. Междувременно понякога леденият студ на карелската зима ги убива, преди да изпълнят задачите си. Според някои изчисления са умрели над 25 000 затворници, макар че в тази цифра не са включени освободените поради болест или злополука, които умират скоро след като ги пускат.24 Един затворник, А. Ф. Лосев, пише на съпругата си, че направо мечтаел да се върне в дълбините на затвора „Бутирка“, защото тук му се налагало да спи на толкова претъпкани нарове, че „ако през нощта се завъртиш от едната страна на другата, поне още четири или пет души трябва да направят същото“. Още по-отчаяно звучи писмото на едно младо момче, син на прокудени кулаци, което било депортирано заедно с цялото си семейство в едно от току-що построените покрай канала поселища:

Живеем в барака с нарове на два етажа. Тъй като в семейството ни има малки деца, ни дадоха долния етаж. Бараките са дълги и студени. Печките горят по двайсет и четири часа благодарение на факта, че в Карелия дърва за горене има в изобилие. […] Нашият баща и основен източник на прехрана получи за всички ни кофа, една трета от която беше пълна със зеленикава супа, в чиято тъмна вода плуваха два или три зелени домата или краставица, няколко парченца замръзнал картоф, разбъркани със 100-200 грама ечемик или нахут.

Освен това момчето си спомня, че баща му, чиято работа била да строи нови къщи за заселниците, получавал 600 грама хляб. Сестра му получавала 400 грама. Това трябвало да стига за всичките девет члена на семейството.25

Тогава, както е и по-късно, някои от проблемите са отразени в официалните доклади. На събрание на партийната организация на Комунистическата партия в Белбалтлаг през август 1932 г. има оплаквания от лошата организация по разпределението на храната, мръсните кухни и увеличаващите се случаи на скорбут. Партийният секретар песимистично пише: „Нямам съмнения, че каналът няма да бъде построен навреме“.26

Но за мнозинството няма място за съмнения. Наистина, докато каналът се строи, в писмата и докладите на администраторите му се долавя съкрушителна паника. Сталин е наредил каналът да бъде построен за двайсет месеца и строителите добре разбират, че прехраната, а може би и животът им зависят от завършването му в срок. За да ускорят работата, командирите започват да прилагат методи, които вече се използват в „свободния“ работнически свят, включително „социалистически съревнования“ между трудовите бригади (коя бригада първа ще изпълни нормата или ще премести камъните, или ще изкопае дупката), както и продължаващи по цяла нощ „щурмове“, при които затворниците „доброволно“ работели по двайсет и четири или четиресет и осем часа без прекъсване. Един затворник си спомня как покрай работната площадка били окачени електрически крушки, за да може работата да продължава по двайсет и четири часа на денонощие.27 Друг затворник получил 10 килограма бяло брашно и 5 килограма захар като награда за добра работа. Той дал брашното на лагерните пекари. Те му изпекли няколко самуна бял хляб, които той изял наведнъж – сам.28

Наред със съревнованията, властите използват и култа към ударника. По-късно ударниците са прекръстени в „стахановци“ в чест на Алексей Стаханов, изключително свръхпродуктивен миньор. Ударници и стахановци са затворниците, които преизпълняват нормата и съответно получават допълнителна храна и специални привилегии, включително правото (немислимо през следващите години) на нов костюм всяка година в добавка към новия комплект облекло на всеки шест месеца.29 Най-добрите получават и значително по-хубава храна. В столовите те се хранят на отделни маси под плакати, на които пише: „За най-добрите работници – най-хубавата храна“. По-незаслужилите от тях седят под плакати от рода на: „Тук получават по-лоша храна: кръшкачи, безделници, мързеливци“.30

И накрая, най-добрите работници са освобождавани предсрочно: за всеки три дни работа със стопроцентово изпълнение на нормата присъдата на всеки затворник била намалявана с един ден. Когато каналът най-сетне е завършен – в срок – през август 1933 г., 12 484 затворници са освободени. Много други получават медали и награди.31 Един затворник отпразнувал предсрочното си освобождаване на тържество с традиционното за руснаците поднасяне на хляб и сол, докато наблюдаващите викали: „Ура за строителите на канала!“. Поради приповдигнатото настроение той започнал да целува непозната жена. Те прекарали нощта заедно на брега на канала.32

Строежът на Беломорканал е забележителен в много отношения: с невероятния си хаос, с изключителната си бързина и със значимостта си за Сталин. Но реториката, с която го описват, е наистина уникална: Беломорканал е първият, последният и единственият проект на ГУЛаг, показан в пълната светлина на съветската пропаганда – както у дома, така и в чужбина. И избраният да обясни, похвали и оправдае канала пред Съветския съюз и пред света е не друг, а Максим Горки.

И никак не е чудно, че изборът пада върху него. По това време Горки вече е неразделна и истинска част от сталинската йерархия. След като през август 1933 г. Сталин триумфалното минава с параход по завършения канал, Горки се отправя в подобно пътешествие заедно със 120 съветски писатели. Те били толкова развълнувани от това преживяване (или поне така твърдели), че едва държали тетрадките си: пръстите им „треперели от изумление“.33 Онези от тях, които решават да напишат книга за строежа на канала, получават и доста материални стимули, включително „превъзходен обяд в ресторанта на „Астория““, грандиозен ленинградски хотел от царско време, за да отпразнуват участието си в проекта.

Дори и според ниските стандарти на социалистическия реализъм появилата се в резултат на усилията им книга – Канал имени Сталина („Каналът, носещ името на Сталин“) – е забележително доказателство за корумпирането на писателите и интелектуалците в тоталитарните общества. Също като посещението на Горки на Соловецки, Канал имени Сталина оправдава нещо, което не може да бъде оправдавано, и претендира не само че документира духовната трансформация на затворниците в бляскави представители на homo sovieticus, но и че създава нов тип литература. Въпреки че предговорът и заключението са написани от Горки, останалата част от книгата е дело не на един автор, а на колектив от трийсет и шест писатели. Чрез словоизлияния, хиперболи и внимателно изопачаване на фактите те съвместно се опитват да уловят духа на новата епоха. Една от снимките в книгата обобщава темата й: на нея се вижда облечена в затворнически дрехи жена, решително хванала в ръце бормашина. Под снимката пише: „Променяйки природата, човек променя себе си“. Контрастът с използвания от комисията на Янсон хладнокръвен език и с икономическата програма на ОГПУ едва ли може да бъде по-поразителен.

Някои аспекти на написаната в духа на социалистическия реализъм книга може да се сторят малко странни на незапознатите с жанра. Първо, няма никакви опити да се скрие истината – авторите описват проблемите, предизвикани от липсата на техника и опитни специалисти. На едно място в книгата цитират Матвей Берман, по онова време командир на ГУЛаг:

– Ще получиш хиляда здрави мъже – казва Берман на свой подчинен от ОГПУ. – Съветското правителство им е дало присъди с различен срок. С тези хора трябва да свършиш работата.

– Но позволете да попитам, къде са пазачите? – отвръща човекът от ОГПУ.

– Пазачи ще си намериш на място. Сам ще си ги избереш.

– Много добре; но аз нищо не разбирам от нефт.

– Вземи за свой помощник-инженера затворник Духанович.

– Че каква полза от него? Специалността му е студено закаляване на метали.

– Ти какво искаш? Да осъдим нужните ти професори на концентрационни лагери? В Наказателния кодекс няма такава клауза. И ние не сме Нефтеният синдикат.

С тези думи Берман изпраща агента от ОГПУ да си върши работата. „Откачена работа“ отбелязва авторът на „Канала“. Но след „месец или два“ човекът от ОГПУ и колегите му се хвалят един на друг какви успехи са постигнали със своята сбирщина от затворници. „Имам един полковник, който е най-добрият дървар в целия лагер“, тържествува един; „Аз пък имам минен инженер – бъркал е в касата“, казва друг.35

Посланието е ясно: материалните условия са трудни, човешкият материал е необработен – но всезнаещата, непобедима съветска политическа милиция въпреки всичко успява да ги превърне в добри съветски граждани. Така действителните факти – примитивната техника, липсата на компетентни специалисти – се използват, за да придадат правдоподобност на иначе нереалистичното изображение на живота в лагерите.

Всъщност голяма част от книгата е запълнена със задушевни, почти религиозни истории на затворници, които работата на канала е „преобразила“. Много от „преродилите се“ са криминални престъпници, но не всички. За разлика от есето на Горки за Соловецки, което отрича или омаловажава съществуването на политически затворници, „Каналът“ описва няколко забележителни политически превъплъщения. Скован от „кастови предразсъдъци, инженер Маслов, бивш „вредител““, се опитва да „прикрие онези тъмни и дълбоки процеси на трансформация на съзнанието, които постоянно бушуват в него“. Инженер Зубрик, бивш работник саботьор, „честно си спечелва правото да се върне при цвета на работническата класа, в която е роден“.36

Но Канал имени Сталина в никакъв случай не е единствената литературна творба от онова време, която възславя трансформиращата сила на лагерите. Пиесата на Николай Погодин „Аристократи“ – комедия за Беломорканал – е друг забележителен пример най-малкото защото продължава една по-ранна болшевишка тема: „обичливостта“ на крадците. Изпълнена за първи път през декември 1934 г., пиесата на Погодин (по-късно превърната във филм със заглавието „Затворници“) игнорира кулаците и политическите, които съставляват по-голямата част от работещите на канала, и вместо това описва веселите шеги на лагерните бандити („аристократите“ от заглавието), използвайки омекотена форма на престъпническия жаргон. Да, в пиесата наистина има няколко зловещи нотки. В даден момент един престъпник „спечелва“ на карти девойка, което означава, че опонентът му трябва да я хване и да я принуди да му се подчини. В пиесата девойката избягва; в истинския живот едва ли би имала този късмет.

Но накрая всички признават предишните си престъпления, виждат светлината и започват да работят с ентусиазъм. Изпълнява се следната песен:

Да, бях жесток бандит,

крадях от хората, мразех да работя,

животът ми беше черен като нощта.

Но после ме изпратиха на канала,

сега миналото прилича на лош сън.

Сякаш съм се преродил.

Искам да работя, да живея и да пея.

По онова време подобни творби са приветствани като нова и радикална форма на театър. Полският социалист Иржи Гликсман, който през 1935 г. гледа представление на „Аристократи“ в Москва, описва преживяването:

Вместо да бъде на обичайното си място, сцената беше издигната в центъра на помещението, а публиката седеше в кръг около нея. Целта на режисьора беше да доближи публиката до действието на пиесата, да преодолее пропастта между актьор и зрител. Нямаше завеса и декорите бяха изключително прости, почти като в елизабетинския театър. […] Темата – животът в трудов лагер – беше вълнуваща сама по себе си.38

Извън лагерите тази литература има двойна функция. От една страна, тя играе роля в неспирната кампания за оправдаване бързото разрастване на затворническите лагери пред скептичната чуждестранна общественост. От друга – вероятно служи и за успокояване на съветските граждани, разтревожени от жестокостта на колективизацията и индустриализацията, като им обещава щастлив край: дори жертвите на Сталиновата революция получават шанс отново да изградят живота си в трудовите лагери.

Пропагандата свършва работа. След като гледа „Аристократи“, Гликсман пожелава да посети истински трудов лагер. За известно негово учудване, скоро го завеждат в „показния“ лагер в Болшово, недалеч от Москва. По-късно той си спомня „хубави бели легла и завивки, приятни умивални. Всичко – безупречно чисто“ и срещата с група по-млади затворници, които разказват същите приповдигнати лични истории, които Погодин и Горки описват. Запознава се с крадец, който сега учи за инженер. Запознава се с хулиган, който е осъзнал грешките си и сега отговаря за склада на лагера. „Колко хубав може да бъде светът!“ – прошепва в ухото на Гликсман френски филмов режисьор. Уви, Гликсман само след пет години се озовава на пода на претъпкан вагон, поел към лагер, който няма да има нищо общо с образцовия лагер в Болшово, в компанията на затворници, много различни от онези в пиесата на Погодин.39

Тази пропаганда има своята роля и вътре в лагерите. Лагерните издания и „стенвестници“ – окачени върху табла листа, които затворниците четат – съдържат същите истории и стихотворения, разказвани на външните хора, но с малко по-различен акцент. Вестникът „Перековка“ („Трансформиране“), списван и издаван от работещите на канала Москва-Волга – проект, започнат веднага след „успеха“ на Беломорканал – е типичен пример в това отношение. Изпълнен с хвалебствия за ударниците и описания на техните привилегии („Те не трябва да се редят на опашка, храната им се сервира на масата от сервитьорка!“), „Перековка“ отделя по-малко време от авторите на Канал имени Сталина, за да възпява ползите от духовната трансформация, и обръща по-голямо внимание на конкретните привилегии, които затворниците биха могли да получат, ако работят по-усърдно.

Няма и толкова преструвки относно висшата справедливост на Съветската система. Броят от 18 януари 1933 г. препечатва реч на Лазар Коган, един от шефовете на лагера: „Ние не можем да съдим дали някой е бил осъден справедливо, или несправедливо. Това е работа на прокурора. […] Ти си длъжен да създаваш нещо полезно за държавата с труда си и ние сме длъжни да направим от теб човек, който да е ценен за държавата“.40

В „Перековка“ има и забележителна с откровеността и изключителната си прямота рубрика за жалби. В нея затворниците се оплакват от „разправиите и ругатните“ в женските бараки, от една страна, и „пеенето на химни“, от друга; от неизпълнимите норми; от недостига на обувки и чисто бельо; от безсмисления побой над конете; от черноборсаджийския пазар в центъра на Дмитров – главната квартира на лагера; и от неправилното използване на машините („няма лоши машини, само лоши работници“).

Когато днес се разхожда по бреговете на Беломорканал, човек трудно може да си представи онази почти истерична атмосфера. Посетих мястото през един ленив августовски ден на 1999 г. в компанията на няколко местни историци. Отбихме се в Повенец да разгледаме малък паметник на жертвите на канала. На него имаше кратък надпис: „На невинните, загинали при строежа на Беломорканал, 1931-1933“. Докато стояхме там, един от спътниците ми настоя да изпушим ритуално по цигара „Беломор“. Той обясни, че цигарата с марка „Беломор“, някога една от най-популярните в Съветския съюз, десетилетия наред била единственият паметник на строителите на канала.

Наблизо имаше стар трудпоселок, или „изгнаническо селище“, сега буквално празно. Големите, някога солидни дървени къщи, построени в карелски стил, бяха заковани с дъски. Няколко се рушаха. Един местен човек, някога пристигнал от Белорусия (дори говореше малко полски), ни каза, че преди няколко години се опитал да купи една от къщите, но местното правителство не пожелало да му я продаде. „Сега цялата се разпада“, рече той. В малка градинка зад къщата той отглеждаше тикви, краставици и дребни плодове. Предложи ни домашен алкохол. С градината си и пенсията от 550 рубли – по онова време около 22 долара месечно – имал достатъчно, каза той, за да преживява. Разбира се, на канала не можеше да се намери работа.

И нищо чудно: покрай самия канал се къпеха момчета и хвърляха камъчета. Крави газеха в тъмната, плитка вода и от процепите в цимента се подаваха бурени. По протежение на един от шлюзовете, в малка будка с розови перденца и оригиналните сталински колони отвън, самотната жена, контролираща повишаването и понижаването в нивото на водата, ни каза, че на ден преминавали най-много седем кораба, а много често – само три или четири. Това е повече, отколкото е видял Солженицин през 1966 г., когато прекарал цял ден край канала и видял само два шлепа – и двата натоварени с дърва за огрев. И тогава както в наши дни повечето товари пътували по железницата – и както му казал работник на канала, водният път бил толкова плитък, че „дори подводници не могат да минат по него на собствен ход; трябва да ги натоварят на шлепове“.42

В крайна сметка плавателният път от Балтийско до Бяло море, изглежда, не е бил чак толкова жизнено необходим.

Глава 5

Лагерите се разрастват

Начело ние крачим в този час,

отзад бригадата – за труд готова.

С триумфа си стахановци пред нас

посочиха пътеката ни нова, […]

Животът ни предишен е забравен,

защото чухме призива в затвора –

по пътя на стахановците славен

ще се превърнем във свободни хора.

Из списание „Кузница“, публикувано в Сазлаг, 1936 г.1

От политическа гледна точка Беломорканал е най-важният проект на ГУЛаг за онази епоха. Благодарение на личната намеса на Сталин за построяването му не са пестени никакви налични ресурси. Разточителната пропаганда също се погрижва успешното му завършване да бъде разтръбено надлъж и нашир. И все пак каналът не е типичен за новите проекти на ГУЛаг и не е нито първият нито най-мащабният.

Всъщност още преди строежът на канала да започне, ОГПУ вече тихомълком използва затворнически труд из цялата страна с далеч по-малка врява и пропаганда. Към средата на 30-те години в системата на ГУЛаг вече има 300 000 затворници, разпределени в около дузина лагерни комплекса и няколко по-малки поселища. 15 000 души са изпратени на работа в Даллаг – нов лагер в Далечния изток. Повече от 20 000 души строят и работят в химическите заводи във Вишлаг – лагер, създаден върху основата на вишерското подразделение на СЛОН, от западната страна на Урал. В Сиблаг, в Западен Сибир, затворниците строят северните железници, правят тухли и режат дървета, докато 40 000 затворници на СЛОН са заети със строеж на пътища, рязане на дървета за износ и опаковане на 40% от уловената в Бяло море риба.2

За разлика от Беломорканал, тези нови лагери не са за показ. Макар със сигурност да имат огромно икономическо значение за Съветския съюз, никакви писатели не са изпращани да ги описват. Съществуването им не е напълно тайно – не още – но и никой не ги рекламира: „истинските“ постижения на ГУЛаг не са за чуждестранна или дори за домашна консумация.

С разрастването на лагерите се променя и природата на ОГПУ. Както и преди тайните служби продължават да шпионират враговете на режима, да разпитват заподозрени дисиденти и да разкриват „заговори“ и „конспирации“. От 1929 г. нататък тайните служби поемат и част от отговорността за икономическото развитие на Съветския съюз. През следващото десетилетие те ще станат дори своего рода пионери, като организират изследването и експлоатацията на съветските природни ресурси. Те планират и екипират геологически експедиции, които търсят каменни въглища, нефт, злато, никел и други метали под замръзналата тундра на арктическия и субарктическия регион на съветския Далечен север. Те решават кой от огромните дървесни масиви ще бъде изсечен за така важния износ на необработена дървесина. За да транспортират тези ресурси до големите градове и индустриални центрове на Съветския съюз, те създават огромна мрежа от пътища и железопътни връзки, създавайки елементарна транспортна мрежа през хиляди километри ненаселена пустош. Понякога лично участват в тези рисковани начинания, кръстосват тундрата, облечени в тежки кожуси и дебели ботуши, и телеграфират за откритията си в Москва.

Затворниците получават нови роли паралелно с надзирателите си. Макар някои да продължават да се трудят зад бодливата тел и да копаят въглища или ровове, през цялата първа половина на 30-те години затворниците карат и канута по реките северно от Арктическия кръг, носят екипировката за геологическите проучвания и копаят земята за нови мини и нефтени кладенци. Те строят бараките, развиват бодливата тел и поставят наблюдателниците за новите лагери. Те строят рафинериите, необходими за обработването на ресурсите, поставят основите на железниците и изливат цимента за пътищата. И накрая, пак те се установяват в новите територии, заселвайки девствената пустиня.

По-късно съветските историци лирично ще нарекат този епизод от съветската история „отваряне на Далечния север“ и това в действителност е истинско скъсване с миналото. Дори и през последните десетилетия на царското управление, когато закъснялата индустриална революция най-сетне избухва в цяла Русия, никой не се опитва интензивно да изследва и населва далечно северните райони на страната. Климатът е твърде суров, потенциалното човешко страдание – твърде голямо, руската техника – твърде примитивна. Но съветският режим не е толкова податлив на подобни тревоги. Въпреки че техниката му не е много по-добра, той не цени особено живота на хората, които изпраща да осъществят „отварянето“. А ако някои от тях умрат – е, ще се намерят други.

Трагедиите са многобройни, особено в началото на новата епоха. Неотдавна достоверността на един особено ужасяващ инцидент – отдавнашна част от фолклора на оцелелите от лагерите – беше потвърдена от документ, открит в архивите на Новосибирск. Подписан от инструктора на партийния комитет в Нарим, Западен Сибир, и изпратен лично до Сталин през май 1933 г., той подробно описва пристигането на група депортирани селяни – характеризирани като „назадничави елементи“ – на остров Назино в река Об. Селяните били изгнаници и трябвало да се заселят на острова, като от тях се очаквало да обработват земята:

Първият конвой се състоеше от 5070 души, а вторият – от 1044; общо: 6114. Условията на транспортирането бяха ужасяващи: малкото налична храна беше негодна за ядене и депортираните бяха натъпкани в почти херметически пространства. […] Резултатът беше дневна смъртност от 35-40 души. Но тези битови условия се оказаха направо луксозни в сравнение с онова, което ги очакваше на остров Назино. […] Остров Назино е напълно пустинен, без никакви поселища. […] Нямаше инструменти, нямаше жито, нямаше храна. Ето как започна новият им живот. В деня след пристигането на първия конвой, на 19 май, отново заваля сняг и вятърът се усили. Гладуващи, изтощени от месеци недохранване, без подслон и без инструменти […], те попаднаха в капан. Не можеха дори да накладат огньове, за да се спасят от студа. Все повече и повече хора умираха. […]

През първия ден погребаха 295 души. Едва на четвъртия или на петия ден след пристигането на конвоя на острова властите изпратиха малко брашно с лодка – наистина не повече от няколко фунта[13] на човек. Щом получиха оскъдния си пай, хората мигом се втурнаха към водата и се опитаха да смесят малко от брашното с вода в шапките, панталоните или куртките си. Повечето се опитаха да го ядат направо и някои дори се задавиха и умряха. Тези малки количества брашно бяха единствената храна, която депортираните получиха за целия си престой на острова.

Към 20 август, три месеца по-късно, продължава партийният функционер в писмото, почти 4000 от първоначалните 6114 „заселници“ били мъртви. Останалите оцелели, защото се хранели с телата на починалите. Според друг затворник, който се срещнал с някои от тези оцелели в затвора на Томск, те приличали на „ходещи трупове“ и до един били арестувани по обвинение в канибализъм.3

Дори и когато смъртта не е чак толкова ужасна, битовите условия в много от най-известните ранни проекти на ГУЛаг вероятно са също толкова непоносими. Бамлаг – лагер, създаден покрай строежа на железопътната линия от Байкал до Амур в руския Далечен изток, част от Транссибирската експресна железопътна система – е забележителен пример за това колко лоши могат да станат нещата поради липсата на всякакво планиране. Също като Беломорканал строежът на железопътната линия се извършва с голямо бързане и без каквато и да било предварителна подготовка. Лагерните инженери изследват терена, проектират железопътната линия и я строят едновременно; строенето започва, преди проучванията да са приключили. И дори землемерите са принудени да изготвят доклада си за 2000-километровото трасе за по-малко от четири месеца – без подходящи обувки, облекло и инструменти. Съществуващите карти са лоши, което води до скъпи грешки. Според един оцелял „две работнически бригади [всяка изследваща отделна част от трасето] открили, че не могат да се съберат и да завършат работата, защото двете реки, по чието протежение вървели, се събирали само на картите, а всъщност били доста отдалечени“.4

Веднага след започване на работата в главната квартира на лагера в град Свободни започват постоянно да пристигат конвои. Между януари 1933 и януари 1936 г. броят на затворниците нараства от няколко хиляди до над 180 000. Мнозина още при пристигането си са немощни, боси и зле облечени, болни от скорбут, сифилис, дизентерия, сред тях има и оцелели от гладовете, измъчвали Съветския съюз в началото на 30-те години. Лагерът е напълно неподготвен. След пристигането си един конвой е разквартируван в студени, тъмни бараки и получава покрит с мръсотия хляб. Шефовете на Бамлаг не са в състояние да се справят с хаоса, както признават в докладите си до Москва, и са особено неподготвени, за да се оправят с болни затворници. В резултат на това онези, които са твърде болни, за да работят, са поставени на дисциплинарни дажби и са оставени да гладуват. Един конвой от двайсет и девет души умира в рамките на трийсет и седем дни след пристигането си.5 Напълно възможно е до завършването на железопътната линия да са умрели десетки хиляди затворници.

Подобни истории се повтарят из цялата страна. На ръководения от ГУЛаг железопътен строеж в Севлаг, североизточно от Архангелск, през 1929 г. инженерите изчисляват, че броят на отпуснатите им за проекта затворници ще трябва да се увеличи шесткратно. Между април и октомври същата година надлежно започват да пристигат конвои със затворници, за да заварят – нищо. Един затворник си спомня: „Нямаше нито бараки, нито село. Отстрани имаше палатки за пазачите и техниката. Нямаше много хора, може би хиляда и петстотин. Повечето бяха селяни на средна възраст, бивши кулаци. И престъпници. Не личеше да има интелигенция“.6

И все пак, макар че повечето създадени в началото на 30-те години лагерни комплекси са дезорганизирани – и никой от тях не е готов да приеме изтощените затворници, които пристигат в тях от гладуващите райони – не всички допускат безразборната смъртност. При наличието на подходящи обстоятелства – относително плодородна почва и солидна подкрепа от Москва – някои успяват да се разраснат. С учудваща бързина създават по-стабилни бюрократични структури, строят по-издръжливи сгради, дори излъчват местен елит на НКВД. Няколко от лагерите в крайна сметка окупират обширни територии и превръщат цели райони от страната в огромни затвори. Два от създадените по това време лагери – Ухтинската експедиция и Далстрой – накрая придобиват размера и статута на индустриални империи. Тяхното възникване заслужава да бъде разгледано по-подробно.

За ненаблюдателния пътник пътуването с автомобил по изронената циментова магистрала, която води от град Сиктивкар – административната столица на Република Коми – до град Ухта, един от основните индустриални центрове на Коми, не би предложило нищо интересно. Двестакилометровият път, на няколко места по-износен, преминава през безкрайни борови гори и през блатисти полета. Въпреки че пътят пресича няколко реки, гледката иначе не е нищо особено: това е тайгата – изключително монотонният субарктически пейзаж, с който е известна Република Коми (както всъщност и цяла Северна Русия).

Но макар гледките да не са ефектни, по-внимателното вглеждане разкрива някои странности. Ако знаеш къде да търсиш, на определени места непосредствено покрай пътя ще забележиш вдлъбнатини в земята. Това са единствените оцелели свидетелства за лагера, който някога се е простирал по цялата дължина на шосето, и за затворническите бригади, които са го построили. Тъй като строителните площадки били временни, тук затворниците често били настанявани не в бараки, а в землянки: оттук и следите в земята.

В друга част от пътя лежат останките на по-солиден лагер, някога прикрепен към малко нефтено находище. Днес бурени и шубраци покриват мястото, но те могат лесно да бъдат отстранени, за да разкрият гниещи дъски – вероятно запазени от нефта, който се е стичал от обувките на затворниците – и парченца бодлива тел. Тук няма паметник, но пък в Бограждино има – транзитен лагер за около 25 000 души по-нататък по пътя. От Бограждино не е останала нито следа. На друго място по пътя – зад модерна газостанция, собственост на руската компания „Лукойл“ – има стара дървена наблюдателница, заобиколена от метални отломки и парченца ръждясала тел.

Ако продължиш към Ухта в компанията на някой, който добре познава града, тайната му история бързо ще се разкрие пред теб. Всички водещи към града пътища някога са били построени от затворници, както и всички административни и жилищни сгради в центъра на Ухта. В самия център на града има парк, планиран и изграден от архитекти затворници; театър, в който са играли актьори затворници; и солидни дървени къщи, където някога са живели ръководителите на лагера. Днес мениджърите на „Газпром“ друга нова съветска компания, обитават модерни сгради на същата пълна с дървета улица.

Но в Република Коми Ухта не е изключение. Макар че отначало трудно се забелязват, следи от ГУЛаг могат да се видят навсякъде в републиката – този обширен регион от тайга и тундра, разположен североизточно от Санкт Петербург и на запад от Урал. Затворниците проектират и построяват всички големи градове в Коми – не само Ухта, но и Сиктивкар, Печора, Воркута и Инта. Затворниците построяват железниците и пътищата, както и първоначалната им индустриална инфраструктура. За затворниците, изпратени там през 40-те и 50-те години, Република Коми наподобява нещо като огромен лагер – какъвто е всъщност. Много от селата и днес са наричани с имената от Сталиновата епоха: „Чайнатаун“ например където държали група затворници китайци; или „Берлин“, някога обитаван от немски военнопленници.

Възникването на тази огромна република от затвори се дължи на една от най-ранните експедиции на ОГПУ – Ухтинската експедиция, която през 1929 г. се впуска да проучи по онова време празната пустош. Според съветските стандарти експедицията е сравнително добре подготвена. В нея са включени голям брой специалисти, повечето от които вече са затворници в соловецката система: само през 1928 г. шейсет и осем минни инженери са изпратени в СЛОН – жертви на тогавашната кампания срещу „вредителите“ и „саботьорите“, които уж забавяли индустриализацията на Съветския съюз.7

През ноември 1928 г., учудващо навреме, ОГПУ арестува и Н. Тихонович, известен геолог. Но хвърлянето му в московския затвор „Бутирка“ не е последвано от обикновен разпит. Вместо това го отвеждат на заседание за планиране. Без да губят време в предварителни обяснения, спомня си по-късно Тихонович, осемте присъстващи – не му съобщили кои са – го попитали решително как да подготвят експедиция в Коми. Ако трябвало да отиде, какви дрехи щял да вземе? Колко провизии? Какви уреди? Какъв транспорт? Тихонович, който за първи път посещава района през 1900 г., предлага два маршрута. Геолозите можели да отидат по земя, влачейки се пеша или на кон през калта и горите на необитаемата тайга до село Сиктивкар, тогава най-голямото в района. Или пък можели да изберат водния маршрут: от пристанище Архангелск на Бяло море покрай северния бряг до река Печора и после да продължат навътре по притоците на Печора. Тихонович препоръчва втория маршрут с аргумента, че корабите могат да носят по-тежко оборудване. По негова препоръка експедицията поема по море. Тихонович, все още затворник, е назначен за неин главен геолог.

Нито се губи време, нито се пестят средства, тъй като експедицията е важен приоритет за съветското ръководство. През май администрацията на ГУЛаг в Москва избира двама висши служители от тайните служби, които да оглавяват групата: Е. П. Ская – бивш шеф на сигурността в „Смолни“, първата главна квартира на Ленин по време на Революцията, и по-късно шеф на сигурността в самия Кремъл – и С. Ф. Сидоров, главен икономически плановик на ОГПУ. Горе-долу по същото време шефовете на експедицията избират своите „служители“ – 139 от най-силните, най-здрави затворници в транзитния лагер на СЛОН в Кем, сред които политически, кулаци и криминални. След още два месеца подготовки те са готови. На 5 юли 1929 г. в 7 ч. сутринта затворниците започват да товарят екипировката на парахода на СЛОН „Глеб Боки“. След по-малко от двайсет и четири часа отплават.

Никак не е чудно, че плавателната експедиция се сблъсква с много трудности. Явно някои от пазачите са изплашени и един от тях дори избягва, когато спират в Архангелск. Малки групи затворници също успяват да избягат на различни места по пътя. Когато експедицията накрая стига до устието на река Печора, не е лесно да се намерят местни пазачи. Жителите на Коми не желаят да имат нищо общо със затворници или с тайните служби дори и срещу заплащане и отказват да помогнат на кораба да поеме нагоре по течението. Въпреки всичко след няколко седмици корабът най-сетне стига до крайната си дестинация. На 21 август експедицията построява базовия си лагер в село Чибю – по-късно прекръстено на Ухта.

След уморителното пътуване общото настроение сигурно е било доста мрачно. Пропътували са голямо разстояние – и къде са пристигнали? Чибю не предлага почти никакви утехи. Един от затворниците специалисти, географ на име Кулевски, си спомня първото си впечатление от мястото: „Сърцето ми се сви при вида на дивия, пуст пейзаж: абсурдно голямата, черна, самотна наблюдателница, двете бедни колиби, тайгата и калта“.8

Едва ли е имал време за по-нататъшни размишления. В края на август въздухът вече миришел на есен. Нямало време за губене. Веднага след пристигането си затворниците започват да работят по дванайсет часа на ден, за да построят лагера и работните си площадки. Геолозите се отправят да търсят най-подходящите места, за да сондират за нефт. По-късно през есента пристигат още специалисти. Започват да идват и нови конвои със затворници, отначало всеки месец, а после всяка седмица, през целия „сезон“ на 1930 г. До края на първата година броят на затворниците в експедицията е нараснал почти до хиляда.

Въпреки предварителното планиране условията в тези първи дни – както за затворниците, така и за изгнаниците – са ужасяващи, каквито са навсякъде. Повечето трябва да живеят в палатки, тъй като няма бараки. Няма и достатъчно зимни дрехи и ботуши, храната не достига. Брашното и месото пристигат в по-малки количества от поръчаните, както и лекарствата. Броят на болните и изнемощели затворници нараства, както признават ръководителите на експедицията в подаден по-късно доклад. Изолацията е не по-лесно поносима. Тези нови лагери са толкова отдалечени от цивилизацията – толкова отдалечени дори от пътищата, да не говорим за железницата, че в Коми не се използва бодлива тел чак до 1937 г. Бягството се счита за безсмислено.

Въпреки всичко пристигат още затворници – и допълнителните експедиции продължават да се впускат в път от базовия лагер в Ухта. При успех всяка от тези експедиции на свой ред основава нов базов лагер – лагпункт – понякога на невъзможно отдалечени места, на няколко дни или седмици път от Ухта. Те на свой ред създават още подлагери, за да строят пътища или колхози, обслужващи нуждите на затворниците. По този начин лагерите се разпространяват като бързорастящи бурени из пустите гори на Коми.

Маршрутът на Ухтинката експедиция, Република Коми, 1929 г.

Ухтпечлаг, Република Коми, 1937 г.

Някои от експедициите се оказват временни. Такава е съдбата на една от първите, която тръгва от Ухта през лятото на 1930 г. за остров Вайгач в Северния ледовит океан. Предишни геологически експедиции вече са открили на острова залежи от олово и цинк, макар че Вайгачката експедиция, както ще започнат да я наричат, е добре подсигурена и с геолози затворници. Някои от тези геолози се представят по такъв образцов начин, че ОГПУ ги награждава: позволява им се да извикат при себе си на острова съпругите и децата си. Местоположението на лагера е толкова отдалечено, че ръководителите на лагера явно не се боят от бягства и позволяват на затворниците да ходят където искат в компанията на други затворници или на свободни работници без специално разрешение или пропуски. За да насърчи „ударната дейност в Арктическия регион“, Матвей Берман, тогава шеф на ГУЛаг, намалява присъдите на затворниците на остров Вайгач с по два дни за всеки такъв ден ударен труд.9 Но през 1934 г. мината се напълва с вода и през следващата година ОГПУ изтегля затворниците и екипировката от острова.10

Други експедиции се оказват по-постоянни. През 1931 г. група от трийсет и трима души се отправя с кораб на север от Ухта към вътрешността с намерението да започне експлоатацията на огромни залежи от каменни въглища във Воркутския каменовъглищен басейн, открит предишната година в арктическата тундра в северната част на Коми. Както при всички подобни експедиции начело са геолозите, затворниците попълват екипажа на корабите, а малък контингент от ОГПУ командва операцията и те гребат и крачат сред рояците насекоми в тундрата през летните месеци. Прекарват първите нощи на открито, после някак си построяват лагер, оцеляват през зимата и изграждат примитивна мина през следващата пролет: Рудник №1. С помощта на кирки, лопати и дървени колички и без всякакви механизирани машини затворниците започват да копаят въглища. Само за шест месеца Рудник №1 ще прерасне в град Воркута и главна квартира на Воркутлаг – един от най-големите и важни лагери в цялата система на ГУЛаг. Към 1938 г. Воркутлаг наброява 15 000 затворници и е произвел 188 206 тона въглища.11

От техническа гледна точка не всички обитатели на Коми са затворници. От 1929 г. нататък властите започват да изпращат в района и „специални изгнаници“. Отначало това са изключително само кулаци. Те пристигат с жените и децата си и от тях се очаква да започнат да си изкарват прехраната там. Самият Ягода е заявил, че на изгнаниците трябва да се даде „свободно време“, през което да садят градини, да отглеждат прасета, да ловят риба и да построят собствени домове: „Първо ще им се дават лагерни дажби, после ще се издържат сами“.12 Макар всичко това да звучи доста розово, всъщност през 1930 г. пристигат почти 5000 такива изгнанически семейства – над 16 000 души – и както обикновено не заварват почти нищо. През ноември същата година са построени 268 бараки, макар да са необходими поне 700. В една стая живеят по три или четири семейства. Няма достатъчно храна, дрехи и зимни ботуши. В изгнаническите селища липсват бани, пътища, пощенски станции и телеграфи.13

Въпреки че някои умират и мнозина се опитват да избягат – до края на юли има 344 опита за бягство – изгнаниците в Коми се превръщат в постоянен придатък към лагерната система на Коми. Следващите вълни на репресии довеждат в района още изгнаници, особено поляци и немци. Оттук и местните названия на някои от селата в Коми, като например „Берлин“. Изгнаниците не живеят зад бодлива тел, но вършат същата работа като затворниците, понякога на същите места. През 1940 г. един дървосекачески лагер е превърнат в изселническо селище – доказателство, че в известен смисъл групите са взаимно заменими. Много изгнаници се издигат до постовете на пазачи или администратори в лагерите.14

С времето това географско разрастване е отразено в лагерната номенклатура. През 1931 г. Ухтинската експедиция е преименувана в Ухто-Печорски изправително трудов лагер или Ухтпечлаг. През следващите две десетилетия самият Ухтпечлаг ще бъде преименуван още много пъти – както и реорганизиран и разделян – за да отрази своята променяща се география, разрастващата се империя и нарастващата бюрокрация. Всъщност до края на десетилетието Ухтпечлаг вече изобщо няма да представлява един-единствен лагер, а цяла мрежа от лагери, общо две дузини, включително: Ухтпечлаг и Ухтижемлаг (нефт и въглища); Уствимлаг (дърводобив); Воркута и Инта (въгледобив); и Севжелдорлаг (железница).

В хода на следващите няколко години Ухтпечлаг и произлезлите от него лагери ще станат и по-многолюдни и ще се сдобиват с нови институции и нови сгради в съгласие със своите постоянно нарастващи потребности. Тъй като имат нужда от болници, администраторите на лагерите ги построяват и въвеждат системи за обучение на фармацевти и медицински сестри от контингента на затворниците. Тъй като имат нужда от храна, те създават свои собствени колхози, собствени складове и собствени дистрибуторски системи. Тъй като имат нужда от електричество, те строят електроцентрали. Тъй като имат нужда от строителни материали, те строят тухларски фабрики.

И тъй като имат нужда от квалифицирани работници, те обучават онези, с които разполагат. Голяма част от кулаците се оказват неграмотни или полунеграмотни, което създава огромни проблеми при работа с относително сложни в техническо отношение проекти. Затова лагерната администрация открива технически училища, което на свой ред изисква още нови сгради и нови кадри: учители по математика и физика, както и надзираващи работата им „политически инструктори“.16 До 40-те години Воркута – град, построен върху вечно замръзнала почва, където пътищата трябва да се преасфалтират, а тръбите да се поправят всяка година – се е сдобил с геологически институт и университет, театри, куклени театри, плувни басейни и детски градини.

Но макар разрастването на Ухтпечлаг да не се разгласява много, то не е случайно. Без съмнение местните ръководители на лагера са искали проектът им да расте, а заедно с него и престижът им. Спешната нужда, а не централното планиране щяло да доведе до създаването на много нови подразделения на лагера. И все пак налице е добра симбиоза между нуждите на съветското правителство (място, където да стовари враговете си) и нуждите на региона (още хора, които да режат дърва). Когато през 30-те години Москва предлага да им изпрати изгнаници, местните лидери са във възторг.17 Съдбата на лагера се обсъжда и на най-високо равнище. Красноречив факт е, че през ноември 1932 г. Политбюро – в присъствието на Сталин – посвещава почти цяло заседание на обсъждането на настоящото състояние и бъдещите планове на Ухтпечлаг и разисква перспективите и доставките учудващо подробно. От протоколите на заседанието изглежда, сякаш Политбюро взима всички решения или поне одобрява всичко, което е от значение: кои мини трябва да развива лагерът; кои железници да построи; от колко трактора, коли и кораба има нужда; колко изгнанически семейства може да поеме. Политбюро отпуска и пари за построяването на лагера: над 26 млн. рубли.18

Едва ли е случайно, че през трите години след това решение броят на затворниците почти се учетворява – от 4797 в средата на 1932 г. до 17 852 в средата на 1933 г.19 На най-високите равнища на съветската йерархия някой много е искал Ухтпечлаг да се разраства. Като се имат предвид властта и престижът му – това може да е бил единствено самият Сталин.

Точно както в паметта на човечеството Аушвиц се е превърнал в лагера, символизиращ всички останали нацистки лагери, така и думата „Колима“ е започнала да се асоциира с най-големите трудности на ГУЛаг. „Колима – пише един историк – е река, планинска верига, регион и метафора“.20 Богат на минерали – и най-вече богат на злато – огромният регион Колима в далечния североизточен ъгъл на Сибир, на Тихоокеанския бряг, може би е най-негостоприемната част на Русия. Колима е по-студен от Коми (температурите през зимата там редовно падат до под -49°С) и дори още по-отдалечен.21 За да стигнат до лагерите в Колима, затворниците пътуват с влак през целия СССР – пътуване, което понякога продължава три месеца – до Владивосток. После продължават с кораб на север покрай Япония през Охотско море до пристанище Магадан – вход към долината на река Колима.

Първият командир на Колима е една от най-колоритните фигури в историята на ГУЛаг. Едуард Берзин, стар болшевик, е бил командир на Първа латвийска стрелкова дивизия, охранявала Кремъл през 1918 г. По-късно той помага за сломяването на социалреволюционерите, социалистите опоненти на Ленин, и за разкриването на „британския заговор“ на Брус Локхарт.22 През 1926 г. Сталин поставя на Берзин задачата да организира Вишлаг, един от най-първите големи лагери. Той се заема с работата с огромен ентусиазъм и вдъхновява един от историците на Вишлаг да говори за това управление като за връх на „романтичния период“ в ГУЛаг.23

ОГПУ строи Вишлаг едновременно с Беломорканал и изглежда, Берзин горещо е одобрявал (или поне се е изказвал ентусиазирано за) идеите на Горки за превъзпитаването на затворниците. Преливайки от бащинска добронамереност, Берзин осигурява на затворниците си кинотеатри и дискусионни клубове, библиотеки и „подобни на ресторанти“ столови. Сади градини с фонтани и малък зоопарк. Освен това редовно плаща на затворниците заплати и прилага същата политика на „предсрочно освобождаване за добра работа“ като ръководителите на Беломорканал. Но не всички се облагодетелстват от тези придобивки: когато затворниците не работели добре или просто нямали късмет, можело да ги изпратят в някой от множеството малки дърводобивни лагпунктове на Вишлаг в тайгата, където условията били лоши, смъртността – по-висока, а затворниците били измъчвани и дори убивани тихомълком.24

Колима, 1937 г.

Все пак Берзин поне има доброто намерение лагерът му да прилича на почтена институция. Всичко това го прави на пръв поглед неподходящ кандидат за първи шеф на Строителната администрация на Далечния север – Далстрой – „тръстът“ или псевдокорпорацията, която ще развие региона на Колима. Защото в създаването на Далстрой няма нищо особено романтично или идеалистично. Интересът на Сталин към региона датира от 1926 г., когато той изпраща в Съединените щати инженер, за да учи минни технологии.25 По-късно, между 20 август 1931 и 16 март 1932 г., Политбюро обсъжда геологията и географията на Колима цели единайсет пъти – като самият Сталин често взима участие в дискусиите. Също като при дебатите на Янсоновата комисията за създаването на ГУЛаг Политбюро води тези разговори, по думите на историка Давид Нордландер „не с идеалистическата реторика на социалистическото строителство, а по-скоро на конкретния език на инвестиционните приоритети и финансовата възвръщаемост“. Сталин посвещава последващата си кореспонденция с Берзин на въпроси, свързани с производителността, квотите и добивите на затворниците, като изобщо не засяга идеята за превъзпитаването им.26

От друга страна, талантът на Берзин да създава розов публичен имидж може би е бил тъкмо онова, което съветското ръководство е искало. Защото, макар че по-късно Далстрой ще бъде погълнат от администрацията на ГУЛаг, в началото за тръста винаги се говори – публично – като за независима институция, нещо като бизнес конгломерат, който няма нищо общо с ГУЛаг. Властите тихомълком създават Севвостлаг – лагер на ГУЛаг, който осигурява затворници на Далстрой. На практика двете институции никога не се конкурират. Шефът на Далстрой е шеф и на Севвостлаг и никой няма никакво съмнение по въпроса. Но на хартия те са разделени и се представят пред обществеността като отделни единици.27

В това има известна логика. Първо, Далстрой се нуждае от доброволци, особено от инженери и неомъжени жени (в Колима винаги има недостиг и на двете), и Берзин провежда много кампании в опит да убеди „свободните работници“ да се преселят в региона, като дори открива офиси в Москва, Ленинград, Одеса, Ростов и Новосибирск.28 Дори и само поради тази причина Сталин и Берзин вероятно са искали да избегнат твърде тесните асоциации между Колима и ГУЛаг от страх, че връзката може да уплаши потенциалните работници. Макар да няма преки доказателства, тези машинации може да са били насочени и към външния свят. Също като съветската дървесина златото на Колима щяло да се продава директно на Запада в замяна за отчайващо необходимите технологии и машини. Може би това обяснява защо съветското ръководство е искало златните полета на Колима максимално да приличат на „нормално“ икономическо предприятие. Бойкотът на съветското злато би бил много по-пагубен от бойкота на съветската дървесина.

Във всеки случай личната ангажираност на Сталин с Колима е изключително силна още от самото начало. Всъщност през 1932 г. той изисква всекидневни доклади за добива на злато и както вече отбелязахме, се интересува от подробностите на проучвателните проекти на Далстрой и изпълняването на квотите. Той изпраща в лагерите инспектори и често привиква ръководителите на Далстрой в Москва. Когато Политбюро отпуска на Далстрой пари, то дава и точни инструкции как да бъдат похарчени парите, също както процедира и с Ухтпечлаг.29

Но пък „независимостта“ на Далстрой не е съвсем фиктивна. Макар да се подчинява на Сталин, Берзин успява да остави отпечатъка си върху Колима – до такава степен, че „епохата на Берзин“ по-късно се помни с известна носталгия. Изглежда Берзин възприема задачата си доста присърце: работата му е да накара затворниците да извадят възможно най-много злато. Той няма желание да ги подлага на гладуване, да ги убива или да ги наказва – значение имат само производствените цифри. Затова по време на първия шеф на Далстрой условията изобщо не са толкова сурови, колкото стават по-късно, и затворниците далеч не са толкова гладни. Отчасти като резултат от това добивът на злато в Колима се увеличава осем пъти през първите две години от работата на Далстрой.30

Наистина, първите години са изпълнени със същия хаос и дезорганизация като навсякъде. Към 1932 г. в региона работят почти 10 000 затворници – сред тях група инженери и специалисти, чиято квалификация идеално отговаря на поставената им задача – заедно с повече от 3000 доброволни „свободни работници“ – хора, които работят в лагера, но не са затворници.31 Високите цифри са съпроводени с висока смъртност. От 16 000 затворници, които тръгват за Колима през първата година на Берзин, само 9928 стигат до Магадан живи.32 Останалите са хвърлени в зимните бури без подходящо облекло и защита: оцелелите от тази първа година по-късно ще твърдят, че само половината от всички са оживели.33

И все пак, след като първоначалният хаос преминава, положението постепенно се нормализира. Берзин работи усърдно за подобряване на условията, очевидно вярвайки, не неоснователно, че затворниците трябва да бъдат стоплени и нахранени, за да могат да добиват големи количества злато. В резултат Томас Сговио, оцелял от Колима американец, пише, че „отдавнашните обитатели“ на лагера говорели за управлението на Берзин с топлота; „Когато температурите падали под минус шейсет, не ги изпращали на работа. Давали им три почивни дни месечно. Храната била подходяща и пълноценна. Зеките [затворниците] получавали топли дрехи – кожени шапки и филцови ботуши“.34 Варлам Шаламов, друг оцелял от Колима, чийто сборник с разкази „Колимски разкази“ е сред най-горчивите в целия лагерен жанр – също пише за периода на Берзин като за време на

превъзходна храна, работен ден от четири до шест часа през зимата и десет през лятото и колосални заплати за затворниците, които им позволяваха след изтичането на присъдите си да се върнат на континента като заможни хора. […] Датиращите от онези дни гробове са толкова малобройни, че ранните обитатели на Колима изглеждаха безсмъртни в очите на пристигналите по-късно.35

Освен че битовите условия са по-добри, отколкото ще бъдат по-късно, ръководството на лагера се отнася към затворниците и с повече човещина. По това време разделителната линия между доброволните свободни работници и затворниците е размита. Двете групи общуват нормално; понякога позволяват на затворниците да се преместят от бараките си в работническите селища, случва се дори да се издигнат до въоръжени пазачи или пък до геолози и инженери.36 На Мария Йоффе, изгнаничка в Колима в средата на 30-те години, разрешили да държи при себе си книги и документи и тя си спомня, че повечето изгнанически семейства можели да останат заедно.37

Освен това на затворниците се позволява – до един момент – да участват в политическите събития на своето време. Също като при Беломорканал измежду затворниците на Колима има ударници и стахановци. Един от тях дори става „инструктор по стахановските методи на работа“ в Далстрой, а представилите се добре затворници понякога получавали малка значка, която ги обявявала за „колимски ударници“.38

Също като в Ухтпечлаг инфраструктурата на Колима бързо се развива. През 30-те години затворниците строят не само мините, но също така и доковете и вълноломите на пристанище Магадан, както и единственото важно шосе в региона – Колимската магистрала, която води на север от Магадан. Повечето от лагпунктовете на Севвостлаг са разположени покрай това шосе и всъщност често са кръщавани според отдалечеността си от Магадан („Лагер Четиресет и седми километър“ например). Освен това затворниците построяват и самия град Магадан, който към 1936 г. вече наброява 15 000 души и ще продължава да се разраства. През 1947 г. Евгения Гинзбург се връща в града, след като е прекарала седем години в по-отдалечени лагери и казва: „Едва не припаднах от изумление и възхищение“ от бързото разрастване на Магадан. „Чак след няколко седмици забелязах, че големите сгради се брояха на пръсти. Но по онова време за мен това беше огромен метрополис“.39

Всъщност Гинзбург е сред малкото затворници, които забелязват един парадокс. Странно е, но е факт: в Колима, както и в Коми, ГУЛаг бавно „цивилизова“ – ако можем да се изразим така – далечната пустош. Там, където е имало само гора, се строят пътища; в блатата се появяват къщи. Местните жители са изтласквани, за да направят място за градове, фабрики и железници. Години по-късно една жена – дъщеря на лагерен готвач в отдалечен преден пост на Локчимлаг, един от дърводобивните лагери в Коми – ми разказа какъв е бил животът, когато лагерът все още съществувал: „О-о-х, имаше цял склад зеленчуци, пълни с тикви полета – не всичко беше безплодно като сега“. Тя махна с отвращение към миниатюрното селце, което днес заемаше мястото на някогашния лагерен карцер и все още беше населено. „Имаше и истински електрически крушки, а шефовете всеки ден пристигаха и си тръгваха с колите си“.

Гинзбург описва същото наблюдение, но по-художествено:

Колко е странно човешкото сърце! С цялата си душа проклинах онези, на които бе хрумнала идеята да построят град върху тази вечно замръзнала земя, размразявайки я с кръвта и сълзите на невинни хора. И все пак същевременно изпитвах някаква нелепа гордост. […] Как се е разраснал нашият Магадан и колко красив е станал през седемгодишното ми отсъствие! Напълно неузнаваем. Възхищавах се на всяка улична лампа, на всяка ивица асфалт и дори на плаката, обявяващ, че Домът на културата представя оперетата „Доларовата принцеса“. Ние лелеем всеки миг от живота си, дори и най-горчивия.40

До 1934 г. разрастването на ГУЛаг в Колима, в Коми, в Сибир, в Казахстан и навсякъде в СССР е следвало модела на Соловецки. В началото немарливостта, хаосът и безредието са ставали причина за много ненужни смърти. Дори и без откровен садизъм непредумишлената жестокост на пазачите, които третират затворниците като домашни животни, причинява големи страдания.

Въпреки това с течение на времето системата постепенно започва да се намества. Смъртността спада от връхната си точка през 1933 г., след като гладът в цялата страна намалява и организацията в лагерите се подобрява. Според официалната статистика през 1934 г. тя е около 4%.41 Ухтпечлаг произвежда нефт, Колима добива злато, лагерите в региона на Архангелск доставят дървен материал. В цял Сибир се строят пътища. Има много грешки и злополуки, но същото важи и за целия СССР. Скоростта на индустриализацията, липсата на планиране и недостигът на квалифицирани специалисти правят злополуките и преразходите неизбежни, както със сигурност са знаели шефовете на големите проекти.

Въпреки неуспехите ОГПУ бързо се превръща в един от най-важните икономически играчи в страната. През 1934 г. Дмитлаг, лагерът, построил канала Москва-Волга, използва почти 200 000 затворници – повече, отколкото са били използвани за Беломорканал.42 Сиблаг също се е разраснал и през 1934 г. може да се похвали с 63 000 затворници, докато Даллаг е нараснал почти тройно през четирите години след създаването си и наброява 50 000 души. Други лагери са основани из целия Съветски съюз: Сазлаг в Узбекистан, където затворниците работят в колхози; Свирлаг край Ленинград, чиито затворници секат дърва и изготвят дърводелски изделия за града; и Карлаг в Казахстан, който използва затворниците като земеделци, фабрични работници и дори рибари.43

Пак през 1934 г. ОГПУ отново е реорганизирано и преименувано отчасти за да бъде отразен новият му статут и по-големите отговорности. През тази година тайните служби официално се превръщат в Народен комисариат на вътрешните работи – и стават известни с нов акроним: НКВД. Под новото си име НКВД сега контролира съдбата на над милион затворници.44 Но относителното спокойствие няма да продължи дълго. Внезапно системата се озовава пред прага на истински катаклизъм – революция, която ще бъде еднакво пагубна за господари и за роби.

Глава 6

Големият терор и неговите последици

Само мъртвият беше способен

да се смее, най-сетне спасен.

Ленинград край затвора злокобен

обикаляше ден подир ден.

Там осъдени, луди от мъка,

с цели полкове тръгваха в път,

като песен за дълга разлъка

им звучеше на влака викът.

И Русия невинна се сгуши

под вещаещи гибел звезди,

под окъпани в кърви ботуши

и от Черни Марии следи.

Анна Ахматова. „Реквием 1935-1940“1

Обективно погледнато, 1937 и 1938 – запомнени като години на Големия терор – не са най-смъртоносните в историята на лагерите. Нито пък са свързани с най-голямото им разрастване: броят на затворниците е далеч по-голям през следващото десетилетие и достига връхната си точка през 1952 г. – много по-късно, отколкото обикновено се смята. Макар наличната статистика да е непълна, все пак е ясно, че смъртността в лагерите е по-висока както в разгара на селския глад през 1932 и 1933 г., така и през най-тежкия период на Втората световна война – 1942 и 1943 г., когато общият брой на изпратените в принудително трудови лагери, затвори и военнопленнически лагери е някъде около 4 млн.2

Като фокус на исторически интерес важността на 1937 и 1.938 г. също може да се нарече преувеличена. Дори Солженицин недоволства, че заклеймяващите злоупотребите на Сталинизма „продължават да се вкопчват в онези години, които са ни заседнали в гърлото – 1937 и 1938“ – и в известен смисъл той е прав.3 В крайна сметка Големият терор настъпва след две десетилетия репресии. От 1918 г. нататък редовно се извършват масови арести и масови депортации – първо на опозиционни политици в началото на 20-те години, после на „саботьори“ в края на 20-те години и след това на кулаци в началото на 30-те години. И всички тези периоди на масови арести неизменно се съпровождат с хвърлянето в затвора на виновниците за „обществените безредици“.

Големият терор на свой ред е последван от още повече арести и депортации – на поляци, украинци и балтийци от завзетите през 1939 г. територии; на пленени от врага червеноармейски „предатели“; на обикновени хора, озовали се от неправилната страна на фронта след нацисткото нападение през 1941 г. По-късно, през 1947 г., ще се извършват повторни арести на бивши затворници от лагерите, а след това, непосредствено преди смъртта на Сталин, ще има и масови арести на евреи. И макар че жертвите на 1937 и 1938 г. вероятно са по-добре известни от останалите и вече никога няма да има нещо толкова грандиозно като публичните „показни процеси“ от онези години, най-точно би било да квалифицираме арестите от времето на Големия терор не като зенит на репресиите, а по-скоро като една от най-необичайните вълни на репресии, преминала през страната при управлението на Сталин: тя засяга повече хора от елита – стари болшевики, видни представители на армията и Партията – и като цяло обхваща най-широк кръг хора и води до необичайно висок брой екзекуции.

Но в историята на ГУЛаг 1937 г. наистина бележи прелом. Защото именно тогава съветските лагери временно се трансформират от безразлично управлявани затвори, в които хората умират случайно, в буквално смъртоносни лагери, където затворниците съзнателно са принуждавани да работят до смърт или директно са избивани в много по-големи мащаби отпреди. Но макар трансформацията далеч да не е последователна, а преднамерената смъртоносност на лагерите отново да намалява през 1939 г. (впоследствие смъртността ще се покачва и ще спада в зависимост от войната и идеологията чак до смъртта на Сталин през 1953 г.), Големият терор оставя отпечатъка си върху манталитета както на пазачите, така и на затворниците.4

Също като останалите граждани на страната и обитателите на ГУЛаг трябва да са забелязали първите предупредителни знаци за последвалия терор. След неизясненото и до днес убийство на популярния ленинградски партиен лидер Сергей Киров през декември 1934 г. Сталин прокарва поредица от декрети, даващи на НКВД далеч по-голяма власт да арестува, съди и екзекутира „врагове на народа“. Само след броени седмици двама водещи болшевики, Каменев и Зиновиев – и двамата бивши опоненти на Сталин – вече са станали жертва на декретите и са арестувани заедно с хиляди свои истински и мними поддръжници, много от които от Ленинград. Следват масови изключвания от Комунистическата партия, макар че като начало те не са много по-мащабни от изключванията по-рано през същото десетилетие.

Постепенно чистката става все по-кървава. През пролетта и лятото на 1936 г. Сталиновите следователи работят неуморно върху Каменев и Зиновиев, както и върху група бивши поддръжници на Леон Троцки, и подготвят „самопризнанията“ им на голям публичен показен процес, който надлежно се осъществява през август. След това всички са екзекутирани заедно с много от роднините си. В подходящото време следват нови процеси срещу видни болшевики, сред които и харизматичния Николай Бухарин. Техните семейства също пострадват.

Манията за арести и екзекуции се разпространява надолу в партийната йерархия и в цялото общество. Сталин я налага отгоре и я използва, за да елиминира враговете си, да създаде нова класа от лоялни лидери, да тероризира съветското население – и да напълни концентрационните си лагери. От 1937 г. нататък той подписва заповеди до регионалните шефове на НКВД с квоти за броя на хората, които трябва да бъдат арестувани (не е посочена причина) в съответните региони. За някои се предвижда „първа категория“ наказание, а именно – смърт, за други „втора категория“ – изпращане в концентрационен лагер за срок от осем до десет години. Най-прегрешилите от втория вид трябвало да бъдат тикнати в специални политически затвори уж за да им се попречи да заразят останалите обитатели на лагерите. Някои учени предполагат, че НКВД е определяло квотите за различните части от страната според вижданията си за това в кои региони концентрацията на „врагове“ е най-голяма. От друга страна, може и да няма никаква взаимовръзка.5

Тези заповеди силно напомнят заповедите на бюрократ, изготвящ последния вариант на Петгодишния план. Ето например една от 30 юли 1937 г.:

Първа категория

Втора категория

Общо

Азербайджанска ССР

1 500

3750

5 250

Арменска ССР

500

1 000

1 500

Белоруска ССР

2 000

10 000

12 000

Грузинска ССР

2 000

3 000

5 000

Киргизка ССР

250

500

750

Таджикска ССР

500

1 300

1 800

Туркменска ССР

500

1 500

2 000

Узбекска ССР

750

4 000

4 750

Башкирска ССР

500

1 500

2 000

Бурято-Монголска АССР

350

1 500

1 850

Дагестанска АССР

500

2 500

3 000

Карелска АССР

300

700

1 000

Кабардино-Балкарска АССР

300

700

1 000

Кримска АССР

300

1 200

1 500

Коми АССР

100

300

400

Калмицка АССР

100

300

400

Марийска АССР

300

1 500

1 800

и т.н.6

Очевидно чистката далеч не е спонтанна (дори предварително са подготвени нови лагери за новите затворници) и не среща особен отпор. Администрацията на НКВД в Москва очаква от провинциалните си подчинени да демонстрират ентусиазъм и те с готовност откликват. „Искаме разрешение да разстреляме още 700 души от дашнакските отряди и други антисъветски елементи“ пише през септември 1937 г. в молба до Москва арменското НКВД. Сталин лично разписва подобно искане, точно както той или Молотов подписват много други: „Вдигам броя на първата категория затворници в района на Красноярск на 6600“. На заседание на Политбюро през февруари 1938 г. украинското НКВД получава разрешение да арестува още 30 000 „кулаци и други антисъветски елементи“.7

Част от съветската общественост одобрява новите арести: внезапните разкрития за съществуването на огромен брой „врагове“ много от които сред най-висшите партийни ешелони, определено обясняват защо – въпреки Сталиновата Голяма повратна точка, въпреки колективизацията, въпреки Петгодишния план – Съветският съюз все още е толкова беден и изостанал. Но повечето хора са твърде ужасени и объркани от самопризнанията на прочути революционери и изчезналите през нощта съседи, за да изразяват каквото и да било мнение за случващото се.

В ГУЛаг чистката оставя отпечатъка си първо върху лагерните командири – като елиминира много от тях. Ако в останалата част от страната 1937 се помни като годината, през която Революцията изяжда децата си, в системата от лагери това е годината, през която ГУЛаг поглъща създателите си, започвайки от самия връх: шефът на тайните служби Хенрих Ягода, допринесъл най-много за разрастването на системата от лагери, е осъден и разстрелян през 1938 г., след като моли за живота си в писмо до Върховния съвет. „Трудно е да умреш – пише човекът, изпратил на смърт толкова хора. – Падам на колене пред народа и Партията и ги моля да ми простят, да пощадят живота ми“.8

Наследникът на Ягода, приличащият на джудже Николай Ежов (висок е само 1,53 м), веднага започва да се отървава от приятелите и подчинените на Ягода в НКВД. Той атакува и семейството на Ягода – както ще стори и със семействата на други – и арестува съпругата му, родителите му, сестрите му, племенниците и племенничките. Една от тях си спомня реакцията на баба си, майката на Ягода, в деня, когато тя и цялото семейство били изпратени в изгнание:

– Само ако Гена [Ягода] можеше да види какво ни причиняват – тихо каза някой.

Изведнъж баба, която никога не повишаваше глас, се обърна към празния апартамент и високо извика: „Проклет да бъде!“. Мина през прага и вратата се затръшна. Звукът отекна по стълбището като ехо на това майчино проклятие.9

Много от шефовете и администраторите на лагерите, глезени и толерирани от Ягода, споделят съдбата му. Наред със стотици хиляди други съветски граждани те са обвинявани в мащабни конспирации, арестувани и разпитвани в общи дела, понякога включващи стотици хора. Сред най-известните е делото около Матвей Берман, шеф на ГУЛаг от 1932 до 1937 г. Годините вярна служба на Партията – той влиза в нея през 1917 г. – изобщо не му помагат. През декември 1938 г. НКВД обвинява Берман, че е оглавявал „дясно троцкистка терористична и саботьорска организация“ която създала „привилегировани условия“ за затворниците в лагерите, умишлено подронила „военната и политическата готовност“ на пазачите (оттук и големият брой бягства) и саботирала строителните проекти на ГУЛаг (оттук и бавният напредък).

Но Берман не пада сам. Из целия Съветски съюз командири и главни администратори на лагерите са обвинявани в принадлежност към същата „дясно троцкистка организация“ и са осъждани със замах. Протоколите от делата им имат сюрреалистичен оттенък: като че ли всички главоболия от предишните години – неизпълнените норми, немарливо изградените пътища, построените от затворници фабрики, които едва функционират – са стигнали до някаква анормална кулминация.

Заместник-командирът на Ухтпечлаг Александър Израилев например получава присъда за „спъване развитието на въгледобивната промишленост“. Полковник Александър Полисонов, работил в дивизията на въоръжените пазачи в ГУЛаг, е обвинен в създаването на „непоносими условия“ за тях. Михаил Госкин, шеф на поделението за строеж на железници в ГУЛаг, е „създал нереални планове“ за железопътната линия Волочаевка-Комсомолец. На Исаак Гинзбург, шеф на медицинската дивизия в Гулак, е потърсена отговорност за високата смъртност сред затворниците. Обвиняват го също, че е създал специални условия за други затворници контрареволюционери, като им е помагал да бъдат освободени предсрочно поради болест. Повечето от тези мъже са осъдени на смърт, макар че наказанията на неколцина са намалени на затвор или лагер, а някои дори доживяват реабилитирането си през 1955 г.10

Изумителен брой от най-първите администратори на ГУЛаг имат същата съдба. Фьодор Айхманс, бивш шеф на СЛОН, по-късно шеф на Специалния отдел на ОГПУ, е разстрелян през 1938 г. Лазар Коган, вторият шеф на ГУЛаг, е разстрелян през 1939 г. Наследникът на Берман като шеф на ГУЛаг, Израил Плинер, остава на поста само година и също е разстрелян през 1939 г.11 Сякаш системата е имала нужда да обясни защо работи толкова зле – сякаш е имала нужда да обвини някого. А може би „системата“ е подвеждащ израз: може би самият Сталин е имал нужда да обясни защо чудесно замислените му, използващи затворнически труд проекти са напредвали толкова бавно и с такива нееднозначни резултати.

В това всеобщо унищожение има и някои любопитни изключения – тъй като Сталин контролира не само кой да бъде арестуван, но понякога решава и кой да не бъде арестуван. Любопитен факт е, че въпреки смъртта на почти всичките му бивши колеги Нафталий Френкел успява да избегне смъртоносния куршум. През 1937 г. той е шеф на Бамлаг, Байкало-Амурската железопътна линия, един от най-зле организираните и смъртоносни лагери в Далечния изток. И все пак, когато през 1938 г. в Бамлаг са арестувани четиресет и осем „троцкисти“, той някак си не се оказва между тях.

Липсата му в списъка на арестантите е още по-странна поради факта че лагерният вестник го атакува с открити обвинения в саботаж. Въпреки това делото му е мистериозно задържано в Москва. Местният прокурор на Бамлаг, който разследва Френкел, не може да си обясни забавянето. „Не разбирам защо това разследване е сложено под „специален декрет“ и от кого идва този „специален декрет“ – пише той на Андрей Вишински, главен прокурор на Съветския съюз – Щом не арестуваме троцкистките диверсионни шпиони, тогава кого да арестуваме?“. Както изглежда, Сталин все още е напълно способен да закриля приятелите си.12

Вероятно най-драматичната сага на лагерен командир от 1937 г. се разиграва към края на годината в Магадан и започва с ареста на Едуард Берзин, шеф на Далстрой. Като пряко подчинен на Ягода Берзин вероятно е подозирал, че кариерата му скоро ще приключи. Освен това, няма как да не е заподозрял нещо, когато през декември му изпратили цяла нова група „заместници“ от НКВД, сред които майор Павлов – офицер от НКВД с по-висок ранг от самия Берзин. Въпреки че Сталин има навика да запознава по този начин служители, които скоро ще изпаднат в немилост, с техните приемници, Берзин изобщо не проявява признаци на подозрителност. Когато параходът, носещ зловещото име „Николай Ежов“, акостира в Нагаевския залив, Берзин посреща новия си екип с духов оркестър. След това отделя няколко дни, за да запознае новите си „служители“ с положението – въпреки че те подчертано го игнорират – преди сам да се качи на парахода „Николай Ежов“.

След като стига във Владивосток, той – съвсем естествено – се качва на транссибирския експрес за Москва. Но макар да напуска Владивосток като пътник в първа класа, Берзин пристига като затворник. Само на 70 километра от Москва, в град Александров, влакът внезапно спира. Посред нощ на 19 декември 1937 г. Берзин е арестуван на перона – извън столицата, така че да не предизвиква суматоха в централна Москва – и е откаран в московския централен затвор на Лубянка за разпит. Бързо го обвиняват в „контрареволюционна саботажна дейност“. НКВД го обвинява в създаването на „шпионско-диверсантска троцкистка организация в Колима“, която уж изпращала с кораби злато на японското правителство и заговорничела за завладяване на руския Далечен изток от Япония. Обвиняват го също в шпионаж в полза на Англия и Германия. Очевидно шефът на Далстрой е бил много зает човек. Разстрелян е през август 1938 г. в подземието на затвора „Лубянка“.

Абсурдността на обвиненията не забавя хода на делото. До края на декември експедитивният Павлов е арестувал повечето от подчинените на Берзин. Шефът на Севвостлаг И. Г. Филипов прави изтръгнати с мъчения подробни самопризнания, които въвличат буквално всички тях. Той признава, че е „вербувал“ Берзин през 1934 г., и заявява, че тяхната „антисъветска организация“ е планирала да свали съветското правителство чрез „подготвянето на въоръжено въстание срещу съветската власт в Колима […], подготвяне и извършване на терористични актове срещу лидерите на Комунистическата партия и съветското правителство […], подстрекаване на местното население […] и насърчаване на масови саботажи“ наред с другите неща. Първият заместник на Берзин, Лев Епщайн, впоследствие признава, че събирал тайни сведения за Франция и Япония, докато „организирал саботажи, диверсия и вредителство“. Главният лекар в магаданската поликлиника е обвинен във „връзки с вражески елементи и двойни агенти“ Преди делото да приключи, стотици свързани с Берзин хора – от геолози до бюрократи и инженери – са или мъртви, или сами са се превърнали в затворници.13

В контекста на времето колимският елит не е единствената могъща мрежа, елиминирана през 1937 и 1938 г. До края на същата година Сталин е прочистил Червената армия от цял рояк величия, включително заместник-народния комисар на отбраната маршал Тухачевски, армейския командир Йон Якир, армейския командир Уборевич и други, заедно с жените и децата им, като повечето са разстреляни, но някои са изпратени в лагери.14 Комунистическата партия има същата съдба. Чистката обхваща не само потенциалните врагове на Сталин в партийното ръководство, но и провинциалния партиен елит, първите секретари на Партията, шефовете на местните и регионалните съвети и ръководителите на важни заводи и индустрии.

На определени места и сред определена социална класа вълната на арестите е толкова мащабна, че както по-късно пише Елена Сидоркина – самата тя арестувана през ноември 1937 г.: „Никой не знаеше какво ще донесе утрешният ден. Хората се страхуваха да разговарят и да се срещат, особено семействата, в които бащата или майката вече бяха „изолирани“. Редките храбреци, които се застъпваха за арестуваните, автоматично биваха номинирани за „изолиране““.15

Но не всички умират и не всички лагери са прочистени. Всъщност по-неизвестните шефове на лагери дори живеят малко по-добре от средно статистическия офицер от НКВД, както личи от случая с В. А. Барабанов, протеже на Ягода. През 1935 г., когато е заместник-командир на Дмитлаг, Барабанов е арестуван заедно с негов колега за явяване в лагера „в нетрезво състояние“. В резултат на това той загубва работата си, получава лека присъда и през 1938 г. работи в отдалечен лагер в Далечния север, когато се извършват масовите арести на поддръжниците на Ягода. В хаоса забравят за съществуването му. До 1954 г. любовта му към алкохола вече е простена и той отново се е издигнал, за да стане заместник-командир на цялата система на ГУЛаг.16

Но в народната памет за лагерите 1937 г. се помни не само като годината на Големия терор; това е и годината, когато пропагандата за славното превъзпитаване на затворниците най-сетне секва наред с всякакви словоизлияния за този идеал. Възможно е това отчасти да се дължи на смъртта и арестуването на най-тясно свързаните с кампанията хора. Ягода, когото общественото съзнание продължава да свързва с Беломорканал, вече го няма. Максим Горки е починал внезапно през юни 1936 г. И. Л. Авербах, сътрудник на Горки в Канал имени Сталина и автор на книгата „От престъпление към труд“ посветена на канала Москва-Волга, е обявен за троцкист и е арестуван през април 1937 г. Същото се случва и с много от другите писатели, участвали в колектива на Горки за Беломорканал.17

Но за промяната има и по-дълбока причина. Когато политическата реторика се радикализира, когато преследването на политически престъпници става по-интензивно, статутът на обитаваните от тези опасни политически престъпници лагери също се променя. В обхванатата от параноя и шпионска мания държава самото съществуване на лагери за „врагове“ и „вредители“ се превръща ако не точно в тайна (през 40-те години строящите пътища и жилищни блокове затворници ще бъдат честа гледка в много от големите градове), то поне в тема, която никога не се обсъжда публично. През 1937 г. пиесата на Николай Погодин „Аристократи“ е забранена, за да бъде отново разрешена, макар и за кратко, през 1956 г., доста след смъртта на Сталин.18 Канал имени Сталина на Горки също попада в списъка на забранените книги по причини, които остават неясни. Може би новите шефове на НКВД вече не са можели да понасят празните похвали на опозорения Ягода. Или пък бляскавите описания за успешното превъзпитание на „враговете“ вече са звучали безсмислено в епоха, когато постоянно се появяват нови врагове и стотици хиляди от тях биват екзекутирани, вместо да бъдат превъзпитавани. Разказите за спокойните, всезнаещи чекисти някак си трудно се връзват с масовите чистки на НКВД.

Тъй като не желаят да изглеждат немарливи в изолирането на враговете на режима, шефовете на ГУЛаг в Москва издават нови правилници за вътрешна сигурност, изискващи огромни нови разходи. Сега цялата кореспонденция се изпраща по специални куриери. Само през 1940 г. куриерите на НКВД пренасят 25 млн. секретни пратки. Писмата до лагерите вече се адресират до специални пощенски кутии, тъй като местонахожденията на лагерите сега са тайна. Самите лагери са заличени от картите. Дори във вътрешната кореспонденция на НКВД те евфемистично са наричани „специални обекти“ (спецобьекты) или „подразделения“, за да се прикрие истинската им дейност.19

За по-специфични упоменавания на лагерите и дейността на обитателите им НКВД разработва сложен код, който да може да се използва в открити телеграми. Един документ от 1940 г. изброява тези кодови названия, някои от които са доста странни. Бременните жени трябвало да бъдат наричани „книги“, а жените с деца „рецепти“. Мъжете, от друга страна, били „сметки“. Изгнаниците били „боклук“, а подследствените затворници – „пликове“. Лагерът бил „тръст“, а лагерното подразделение – „фабрика“. Кодовото название на един от лагерите било „Свободен“.20

Езикът, който се използва в лагерите, също се променя. До есента на 1937 г. официалните документи и писмата често наричат обитателите на лагерите според професията им – например „дървари“. Към 1940 г. отделният затворник вече не е дървар, а просто затворник: заключонный или з/к в повечето документи, което се произнася зек.21 Групата затворници става контингент – бюрократичен, деперсонализиран термин. Освен това затворниците вече не могат да получават желаното звание „стахановец“: един лагерен администратор изпраща до подчинените си възмутено писмо и им нарежда да наричат трудолюбивите затворници „затворници, работещи като ударници“ или „затворници, работещи по стахановските методи на труд“.

Терминът „политически затворник“, разбира се, отдавна е излязъл от употреба. Привилегиите на политическите затворници социалисти са изчезнали заедно с преместването им от Соловецки през 1925 г. Но сега терминът „политически затворник“ претърпява пълна трансформация. Той обединява осъдените по позорния член 58 от наказателния кодекс, който включва всички „контрареволюционни“ престъпления и има абсолютно негативно значение. Политическите – понякога наричани „КРи“ (контрареволюционери), контри или контрики – все по-често и по-често са наричани враги народа: „врагове на народа“.22

Този термин – якобински епитет, за първи път използван от Ленин през 1917 г. – е възроден от Сталин през 1927 г., за да бъдат охарактеризирани Троцки и последователите му. Значението му се разширява през 1936 г., след като Централният комитет разпраща тайно писмо – „чийто автор е Сталин“ според Дмитрий Волкогонов, руския биограф на Сталин – до партийните организации в регионите и републиките. В писмото се обяснява, че макар врагът на народа да „изглежда кротък и безобиден“, той прави всичко възможно „подмолно да се устрои в социализма“, макар и „тайно да не го приема“. С други думи, враговете вече не могат да бъдат разпознати по открито декларираните си възгледи. Един следващ шеф на НКВД, Лаврентий Берия, също често ще цитира Сталин, отбелязвайки, че „враг на народа е не само онзи, който извършва саботаж, но и онзи, който се съмнява в правотата на партийната линия“. Тоест „враг“ може да означава всеки, който се противопоставя на управлението на Сталин поради каквато и да било причина, дори и да не го признава открито.23

В лагерите „враг на народа“ сега става официален термин, който се използва в официални документи. Жените биват арестувани като „съпруги на врагове на народа“, след като един декрет на НКВД от 1937 г. позволява подобни арести, а същото важи и за децата. Официално ги осъждат като „ЧСВР“: „Член на семейството на враг на революцията“.24 Много от „съпругите“ са затворени в лагера Темниковски, известен също като Темлаг, в Република Мордовия, Централна Русия. Анна Дарина, съпругата на опозорения съветски лидер Бухарин, си спомня: „Там станахме равни в нещастието си“ – семействата на Тухачевски и Якир, Бухарин и Радек, Уборевич и Гамарник. „Споделеното нещастие е половин нещастие!“.25

Друга оцеляла от Темлаг, Галина Левинсон, си спомня, че режимът в лагера бил относително либерален може би защото „нямахме присъди, бяхме просто „съпруги““. По думите ѝ повечето от обитателките на лагера до този момент били „напълно съветски хора“ и продължавали да вярват, че арестите им са резултат от машинациите на някаква тайна фашистка организация вътре в Партията. Някои от тях запълвали времето си с всекидневно писане на писма до Сталин и Централния комитет и гневно се оплаквали от заговора срещу тях.26

Освен официалните си употреби към 1937 г. „враг на народа“ се е превърнал и в обиден термин. Още от времето на Соловецки създателите и архитектите на лагерите организират системата около идеята, че затворниците не са човешки същества, а „трудови единици“: дори и при строежа на Беломорканал Максим Горки описва кулаците като „полуживотни“.27 Но сега пропагандата обрисува „враговете“ като нещо още по-долно и от двукрак добитък. От края на 30-те години Сталин започва публично да нарича „враговете на народа“ „паразити“, „мръсотия“ и „отпадък“ или понякога просто „бурени“, които трябва да бъдат изкоренени.28

Посланието е ясно: зеките вече не са смятани за пълноправни граждани на Съветския съюз, ако изобщо можели да бъдат възприемани като хора. Един затворник отбелязва, че ги подлагали на „нещо като отлъчване от политическия живот без право на участие в неговите литургии и свещени ритуали“.29 След 1937 г. никой пазач не използвал обръщението товарищ („другарю“) спрямо затворниците, а те можели да бъдат набити, ако го използвали спрямо пазачите, към които трябвало да се обръщат с гражданин („гражданино“). Снимки на Сталин и другите лидери никога не се появявали по стените на лагерите и затворите. Превозващият затворници влак, украсен с портрети на Сталин и с плакати, обявяващи пътниците за стахановци – сравнително обичайна гледка в средата на 30-те години – става нещо немислимо след 1937 г. Същото важи и за честванията 1 май, празника на труда, някога провеждани в соловецкия кремъл.30

Много чужденци са изненадани от огромното въздействие на това „отлъчване“ от съветското общество върху съветските затворници. Затворникът французин Жак Роси, автор на „Наръчник за ГУЛаг“ – енциклопедично ръководство за лагерния живот – пише, че думата „другарю“ била в състояние да наелектризира затворниците, които не я били чували дълго време; „Бригада, която току-що беше приключила единайсетчасова смяна, се съгласи да остане и да работи още една смяна само защото главният инженер […] каза на затворниците: „Моля ви да го направите, другари““.31

От дехуманизацията на „политическите“ произтича ясно забележима и на места драстична промяна в битовите им условия. През 30-те години ГУЛаг като цяло е дезорганизиран, често жесток и понякога смъртоносен. Но все пак на някои места и в определени моменти дори политическите затворници получават реална възможност за изкупление. Работниците от Беломорканал могат да четат вестник „Перековка“, чието име означава „преобразяване“. Финалът на „Аристократи“ на Погодин показва „преобразяването“ на един бивш саботьор. Флора Лайпман – дъщеря на шотландка, която се омъжила за руснак, преместила се в Санкт Петербург и бързо била арестувана като шпионка – през 1934 г. посетила майка си в отдалечен дърводобивен лагер и открила следното: „Между пазачите и затворниците все още съществуваше някаква човечност, тъй като КГБ не беше толкова усъвършенствано и психологически ориентирано, колкото щеше да стане няколко години по-късно“.32 Лайпман много добре знае за какво говори, тъй като „няколко години по-късно“ самата тя става затворничка. След 1937 г. отношението наистина се променя, особено спрямо арестуваните по член 58 от наказателния кодекс за „контрареволюционни престъпления“.

В лагерите отстраняват политическите затворници от длъжностите на плановици или инженери и те са принудени да се върнат към „общата работа“, т.е. – към неквалифицирания физически труд в мините или в гората: вече не може да се позволява на „враговете“ да заемат важни постове поради страх от саботаж. Новият шеф на Далстрой, Павлов, лично подписва заповедта, която нарежда затворникът геолог И. С. Давиденко да бъде „използван като обикновен работник и в никакъв случай да не му се позволява да работи самостоятелно. Работата на Давиденко трябва да бъде внимателно наблюдавана и подлагана на всекидневен контрол“.33 В доклад, подаден през февруари 1939 г., командирът на Белбалтлаг също твърди, че е „прогонил всички работници, незаслужаващи политическо доверие“ и особено „всички бивши затворници, осъдени за контрареволюционни престъпления“. От този момент нататък, обещава той, административните и техническите постове ще се пазят за „Комунисти, комсомолци [членове на младежката комунистическа организация] и доверени специалисти“.34 Явно икономическата производителност вече не е най-важният приоритет на лагерите.

Режимите в цялата система от лагери стават по-сурови не само за политическите, но и за обикновените криминални затворници. В началото на 30-те години хлебната дажба за „общ физически труд“ понякога достига до 1 килограм на ден дори и за онези, които не изпълнявали нормата стопроцентово, и до 2 килограма за стахановците. В основните лагпунктове на Беломорканал месо се сервира дванайсет дни месечно.35 Към края на десетилетието гарантираната дажба е спаднала повече от наполовина и стига до 400-450 грама хляб, а изпълнилите нормата стопроцентово получават допълнителни 200 грама. Наказателната дажба е 300 грама.36 Говорейки за тази епоха в Колима, Варлам Шаламов пише:

За да се превърне здравият, млад мъж, започнал работа в чистия и студен въздух на златната мина, в „пътник“ бяха необходими само двайсет до трийсет дни шестнайсетчасов работен ден без почивни дни, наред със системното гладуване, окъсаните дрехи, нощите на 60 градуса под нулата в осеяни с дупки брезентови палатки. […] От цели бригади, започнали златодобивния сезон, не оцеляваше никой освен самият бригадир, дневалният и неколцина от личните приятели на бригадира.37

Също така условията се влошават, защото броят на затворниците нараства – на някои места с изумителна бързина. Наистина Политбюро се опитва да се подготви за този прилив и през 1937 г. инструктира ГУЛаг да започне строежа на пет нови дърводобивни лагера в региона на Коми, както и на други в „отдалечените области на Казахстан“ За да се ускори строителството, ГУЛаг дори получава „аванс от 10 млн. рубли“ за организирането на тези нови лагери. Освен това на народните комисариати на отбраната, здравеопазването и горите е наредено да осигурят 240 командващи офицери и политически работници, 150 лекари, 400 фелдшери, 10 видни лесотехнически специалисти и „50 випускници на Ленинградската лесотехническа академия“, за да работят в ГУЛаг – незабавно.38

Въпреки това съществуващите лагери пак се пълнят с новодошли и пренаселеността от началото на 30-те години се повтаря. По изчисленията на един оцелял в построен за 250 до 300 души лагпункт на Сиблаг – Сибирския дърводобивен лагер – действителният брой на затворниците през 1937 г. превишавал 17 000. Даже ако истинският им брой е бил една четвърт от този, преувеличението показва колко пренаселено трябва да е изглеждало. Тъй като нямало бараки, затворниците строели землянки – дупки в земята – но дори и те били толкова претъпкани, че било „невъзможно да се движиш, без да стъпиш на нечия ръка“. Затворниците отказвали да излязат от страх да не загубят мястото си на пода. Нямало купички, нито лъжици, а опашките за храна били огромни. Избухнала епидемия от дизентерия и затворниците бързо измирали.

На една по-късна партийна среща дори администрацията на Сиблаг тържествено си припомня „ужасните уроци на 1938 г.“ най-малкото заради „загубените трудодни“ в кризата.39 В цялата система от лагери броят на смъртните случаи се удвоява от 1937 до 1938 г. Не навсякъде има статистика, но се предполага, че смъртността е била много по-висока в лагерите в Далечния север – Колима, Воркута, Норилск – където изпращали голям брой политически затворници.40

Но затворниците не умират единствено от глад и преумора. В новите условия хвърлянето на враговете в затвора започва да изглежда недостатъчно: по-добре изобщо да не съществуват. И така на 30 юли 1937 г. НКВД издава заповед за репресирането на „бивши кулаци, крадци и други антисъветски елементи“ – заповед, която съдържа екзекуционни квоти за затворниците в ГУЛаг, както и за други.41 На 25 август 1937 г. Ежов подписва друга заповед за екзекутирането на затворници в политическите затвори с повишени мерки за сигурност. НКВД, казва той, „трябва в рамките на два месеца да довърши операцията по репресирането на най-активните контрареволюционни елементи […] – осъдените за шпионаж, диверсия, тероризъм, революционна дейност и бандитизъм, както и осъдените за членство в антисъветски партии“.[14]

Към политическите затворници той добавя и „бандитските и криминални елементи“ в лагера на Соловецките острови, който към този момент също е превърнат в политически затвор с повишени мерки за сигурност. Квотата за Соловецки е следната: 1200 от намиращите се там затворници трябвало да бъдат разстреляни. Един очевидец си спомня деня, в който извикали имената на някои от тях:

Неочаквано изкараха всички от кремълските килии за обща проверка. По време на проверката прочетоха огромен списък с имена – няколкостотин – на хора, които щяха да бъдат транспортирани. Дадоха им два часа да се приготвят, след което отново трябваше да се съберат на същия централен площад. Последва ужасна бъркотия. Някои тичаха да съберат нещата си, други – да се сбогуват с приятели. След два часа повечето от онези, които трябваше да бъдат транспортирани, бяха по местата си […], колони затворници вървяха с куфари и раници.42

Явно някои са носели и ножове, с които нападнали стрелящите по тях близо до село Сандормох в Северна Карелия и сериозно ги наранили. След този инцидент НКВД започва да съблича всички затворници по бельо преди разстрела. По-късно ръководилият операцията служител от НКВД е награден за доблестта при изпълнението на задачата с нещо, което в архивите е описано само като „ценен подарък“. Няколко месеца след това той също е разстрелян.43

Както изглежда, в Соловецки изборът на затворници за екзекуция е произволен. Но в някои лагери администрацията се възползва от възможността да се отърве от особено неудобни затворници. Вероятно такъв е случаят във Воркута, където много от избраните затворници са бивши троцкисти – истински последователи на Троцки – т.е. участници в лагерните стачки и в други размирици. Един очевидец си спомня, че до началото на зимата на 1937-1938 г. администрацията на Воркута интернирала около 1200 затворници, предимно троцкисти, както и други политически и неколцина криминални, в изоставена тухларска фабрика и редица големи, претъпкани („преливащи“) палатки. Изобщо не им давали топла храна: „Дневната дажба се състоеше само от 400 грама полусух хляб“.44 Те останали там до края на март, когато от Москва пристигнала нова група офицери от НКВД. Те съставили „специална комисия“ и викали затворниците на групи от по четиресет. Казвали им, че ще ги местят. На всекиго давали по парче хляб. Затворниците от палатките ги чували как потеглят и „после – звук от стрелба“.

Атмосферата в палатките станала непоносима. Един селянин, осъден за „спекулантство“ (продал на пазара собственото си прасенце), лежал на нара с отворени очи и не реагирал на нищо. „Какво общо имам аз с вас, политическите? – простенвал периодично той. – Вие се борите за власт, за постове, а аз просто искам да живея“. Друг според очевидеца извършил самоубийство. Двама полудели. Накрая, когато останали около 100 души, стрелбата секнала също толкова внезапно, колкото била започнала. Шефовете от НКВД били отпътували за Москва. Оцелелите затворници се върнали в мините. В лагера били убити около 2000 затворници.

Сталин и Ежов невинаги изпращат хора от Москва за изпълнението на тези задачи. За да ускори процеса в цялата страна, НКВД сформира и тройки, които действат както вътре, така и извън лагера. Тройката е точно каквото изглежда: трима мъже, обикновено регионалният шеф на НКВД, главният партиен секретар на съответния регион и представител на прокуратурата или на местното правителство. Съвместно те имали правото да осъдят затворника in absentia[15], без съдия, съдебни заседатели, адвокати или съдебен процес.45

Веднъж създадени, тройките наистина действат бързо. На 20 септември 1937 г., един съвсем обикновен ден, тройката на Карелската република осъжда 231 затворници от лагера на Беломорканал, Белбалтлаг. Ако предположим десетчасов работен ден без почивки, за решаване съдбата на всеки от затворниците са се отделяли по-малко от три минути. Много от осъдените са получили първоначалните си присъди много по-рано, в началото на 30-те години. Сега ги обвинявали в нови престъпления, обикновено свързани с лошо поведение или лошо отношение към живота в лагерите. Сред тях има бивши политически – меншевики, анархисти, социалдемократи – и една бивша монахиня, която „отказвала да работи за съветските власти“, както и кулак, който работел като готвач в лагера. Той бил обвинен в предизвикване на недоволство сред стахановците. Готвачът, твърдели властите, умишлено „ги карал да се редят на дълги опашки, като давал с предимство храна на обикновените затворници“.46

Истерията не продължава дълго. През ноември 1938 г. масовите разстрели изведнъж секват както в лагерите, така и в останалата част от страната. Може би чистката е отишла твърде далеч дори и за вкуса на Сталин. Или просто е постигнала онова, което е трябвало да постигне. Или пък е причинила твърде голяма вреда на все още твърде крехката икономика. Каквато и да е причината, през март 1939 г. Сталин заявява пред конгреса на Комунистическата партия, че чистката е била съпроводена с „повече грешки от очакваното“.47

Никой не се извинява или покайва и почти никой не е наказан. Само след няколко месеца Сталин изпраща до всички шефове на НКВД циркулярно писмо и ги поздравява за „постигането на решителна победа над тайните шпиони на чуждите разузнавателни служби“ и за „изчистването на страната от подмолни, бунтовни и шпионски кадри“. Едва после изтъква някои от „недостатъците“ на операцията, като „опростените процедури на разследване“, липсата на свидетели и убедителни доказателства.48

Но и в самото НКВД чистката не спира напълно. През ноември 1938 г. Сталин отстранява Николай Ежов – предполагаемия виновник за тези „грешки“ – от поста му и го осъжда на смърт. Екзекуцията е изпълнена през 1940 г., след като Ежов моли за живота си също както Ягода преди него: „Кажете на Сталин, че ще умра с неговото име на уста“.49

Протежетата на Ежов падат заедно с него също както близките приятели на Ягода няколко години по-рано. В своята килия Евгения Гинзбург един ден забелязала, че са махнали залепения на стената правилник на затвора. Когато го сложили отново, в горния ляв ъгъл върху думите „Одобрено. Ежов, генерален комисар на държавната сигурност“ била залепена бяла хартия. Но промените не спирали дотук: „Първо името Вайнсток [комендант на затвора] беше зачертано и заменено с Антонов; после Антонов си отиде и на неговото място пишеше: „Главна администрация на затвора“. „Това ще им спести новата замяна“, смеехме се ние“.50

Производителността на системата от лагери продължава да спада. В резултат на масовите разстрели, на увеличилия се брой болни и немощни затворници и на загубата на специалисти затворници през 1937 г. производителността в Ухтпечлаг спада стремглаво в сравнение с 1936. През юли 1938 г. е свикана специална комисия на ГУЛаг, за да обсъди огромния му дефицит.51 Производителността на колимските златни мини също спада. Дори и големият прилив на нови затворници не успява да увеличи количеството на добитото злато до нива, сравними с онези от миналото. Преди да го свалят, самият Ежов призовава да се похарчат още пари за осъвременяването на остарялата техника на Далстрой – сякаш това е истинският проблем.52

Междувременно командирът на Белбалтлаг – онзи, който така гордо се е хвалил с успеха си в прочистването на лагерната администрация от политически затворници – се оплаква от „острата нужда от административен и технически персонал“. Чистката наистина направила техническия персонал на лагера политически „по-здрав“, изтъква добросъвестно той, но увеличила и „дефицита“ му. В четиринайсетото подразделение на лагера му например имало 12 500 затворници – от тях само 657 не били политически. Повечето от последните били с много сериозни криминални присъди, което също не им позволявало да работят като специалисти и администратори, а 184 били неграмотни, така че оставали само 70, които можели да се използват като чиновници или инженери.53

Като цяло, според официалната статистика оборотът на лагерите на НКВД спада от 3,5 млрд. рубли през 1936 г. до 2 млрд. рубли през 1937. Стойността на брутната индустриална продукция на лагерите също спада – от 1,1 млрд. рубли на 945 млн. рубли.54

Недоходността и огромната дезорганизираност в повечето лагери, както и увеличаващият се брой на болните и умиращи затворници не остават незабелязани в Москва, където на заседанията на партийната организация на централната администрация на ГУЛаг се водят изключително откровени дискусии за икономиката в лагерите. На заседание през април 1938 г. един бюрократ се оплаква от „хаоса и безредието“ в лагерите в Коми. Освен това той обвинява командирите на лагера в Норилск, че са построили „зле проектирана“ фабрика за никел, което довело до прахосването на много пари. Като се имат предвид средствата, похарчени за създаването на нови дърводобивни лагери, изсумтява друг администратор, „можехме да очакваме повече. В лагерите ни няма никаква организация. Важни сгради са строени в калта и сега трябва да ги местим“.

Към април 1939 г. оплакванията се засилват. В северните лагери имало „особено трудна ситуация с хранителните припаси“, което довело до „огромен процент изнемощели работници, огромен процент напълно нетрудоспособни затворници и висока смъртност и заболеваемост“.55 През същата тази година Съветът на народните комисари признава, че до 60% от затворниците страдат от пелагра или други предизвикани от недохранване заболявания.56

Разбира се, не Големият терор е отговорен за всички тези проблеми. Както вече отбелязахме, дори дърводобивните лагери на Френкел, на които Сталин толкова се възхищава, всъщност никога не са били печеливши.57 Затворническият труд винаги е бил – и винаги ще бъде – далеч по-непродуктивен от този на свободните хора. Но този урок още не е научен. Когато Ежов е свален от власт през ноември 1938 г., неговият наследник като шеф на НКВД Лаврентий Берия почти незабавно се заема да променя режима и правилата в лагерите, да рационализира процедурите – всичко това, за да върне лагерите там, където ги иска Сталин: в сърцевината на съветската икономика.

Берия не е стигнал до извода – все още – че самата система на лагерите е непродуктивна и безполезна по самата си същност. Вместо това той, изглежда, вярва, че просто е била ръководена некомпетентно, и сега е решен да превърне лагерите в истински печеливша част от съветската икономика – този път наистина.

Берия не освобождава от лагерите – нито тогава, нито по-късно – значителен брой несправедливо обвинени затворници (въпреки че НКВД пуска някои от затворите). Лагерите не стават – нито тогава, нито по-късно – по-човечни. Дехуманизирането на „враговете“ продължава да характеризира езика на пазачите и на лагерната администрация чак до смъртта на Сталин. Злоупотребите с политическите затворници, всъщност с всички затворници, не спират: през 1939 г. под внимателното наблюдение на Берия в урановите мини на Колима започват да работят първите затворници – без абсолютно никаква защита срещу радиацията.58 Берия променя само един аспект от системата: той нарежда на командирите да запазят живота на максимален брой затворници и добре да ги използват.

Въпреки че политиката никога не е съвсем ясна, на практика Берия отменя и забраната да се „наемат“ политически затворници с инженерни, научни или технически умения на технически постове в лагерите. Лагерните командири по места все още се страхуват да използват политическите затворници като „специалисти“ и това ще продължи до разпадането на ГУЛаг в средата на 50-те години. Чак до 1948 г. различни подразделения на службите за сигурност ще спорят дали на политическите затворници трябва да се забранява да работят като специалисти, или не и някои ще твърдят, че това е твърде опасно в политическо отношение, а други ще изтъкват, че ръководенето на лагерите би било твърде трудно без тях.59 Въпреки че никога не разрешава тази дилема напълно, Берия е твърде амбициран да превърне НКВД в продуктивна част от съветската икономика, за да позволи всички важни учени и инженери в ГУЛаг да загубят крайниците си поради измръзване в Далечния север. През септември 1938 г. той започва да създава за учените измежду затворниците специални работилници и лаборатории, известни като шарашки, Солженицин, който работи в една такава шарашка, я описва – „строго секретно изследователско учреждение, официално упоменавано само с кодов номер“ – в своя роман „Първият кръг“:

Докараха от лагерите десетина затворници в тази стара провинциална къща в покрайнините на Москва, която бе надлежно оградена с бодлива тел. […] По това време обитателите на шарашката още не знаеха точно за какво научно изследване става дума, занимаваха се с разопаковането на купищата кашони, пристигнали с три специални влака от Германия, подсигуряваха се с удобни немски столове и маси и сортираха уредите.60

Първоначално наричат шарашките „специални строителни бюра“. По-късно са обединени под названието „четвърти специален отдел“ на НКВД и в крайна сметка в тях ще работят около 1000 души. В някои случаи Берия лично издирва талантливи учени и нарежда докарването им в Москва. Агентите от НКВД им осигуряват баня, подстригване, избръсване и продължителна почивка – и ги изпращат да работят в затворническите лаборатории. Сред най-важните „открития“ на Берия е авиоинженерът Туполев, който пристига в своята шарашка, носейки торба с комат хляб и няколко бучки захар (отказва да ги даде дори и след като му казват, че храната ще е по-добра).

На свой ред Туполев дава на Берия списък с други учени, сред които Валентин Глушко, водещият конструктор на ракетни двигатели в Съветския съюз, и Сергей Корольов, който по-късно става баща на „Спутник“ първия съветски сателит или по-скоро баща на цялата съветска космическа програма. Корольов се връща в Лубянка след седемнайсет месеца в Колима, загубил повечето си зъби вследствие на скорбут и с „прегладнял и изтощен“ вид по думите на съзатворниците му.61 Въпреки това в доклад от август 1944 г. Берия ще посочи двайсет важни военнотехнически изобретения, направени в неговите шарашки, и подробно ще се разпростре върху огромната полза от тях за отбранителната индустрия по време на Втората световна война.62

Вероятно в някои отношения управлението на Берия трябва да е изглеждало по-добро и за обикновените зеки. Като цяло положението с храната наистина временно се подобрява. Както самият Берия изтъква през април 1938 г., хранителната норма от 2000 калории дневно е била предназначена за онези в затворите, а не за извършващите физически труд затворници. А тъй като кражбите, измамите и наказанията за лоша работа намалявали дори и това малко количество храна с до 70%, много затворници гладували. Това предизвиква неодобрението му, но не защото им съчувства, а защото по-високата смъртност и заболеваемост пречат на НКВД да изпълни производствения си план за 1939 г. Берия нарежда да се изготвят нови хранителни норми, така че „физическите способности на работната ръка в лагерите да се използват максимално във всички индустрии“.63

Въпреки че хранителните норми са вдигнати, режимът на Берия едва ли възвестява преоткриване на човешката същност на затворниците. Напротив, трансформирането им от човешки същества в работни единици отива още няколко крачки по-нататък. Затворниците пак можели да бъдат осъдени да умрат в лагерите, но не просто заради контрареволюционни наклонности. Вместо това отказващите да работят или активно спъващите работата са наказвани с „по-строг лагерен режим, с карцера, с по-лоша храна и битови условия и с други дисциплинарни мерки“. „Кръшкачите“ получават допълнителни присъди, включително смъртна.64

Местните прокурори незабавно започват да разследват клинченето. През август 1939 г. например един затворник е разстрелян не само заради отказа си да работи, но и защото подстрекавал и други да не работят. През октомври три затворнички, явно източноправославни монахини, са обвинени както в отказ да работят, така и в пеене на контрареволюционни химни в лагера: две от тях са разстреляни, а присъдата на третата е удължена.65

Годините на Големия терор са оставили отпечатъка си и в още едно отношение. ГУЛаг никога вече няма да третира затворниците си като напълно заслужаващи изкупление. Системата на „предсрочното освобождаване“ за добро поведение е изоставена. В единствената си известна публична намеса във всекидневните дела на лагерите самият Сталин слага край на предсрочните освобождавания, защото вредяли на икономическата дейност в лагерите. В обръщение към заседанието на Президиума на Върховния съвет през 1938 г. той пита:

Не можем ли да измислим някаква друга отплата за работата им – медали или нещо подобно? Постъпваме неправилно, смущаваме работата на лагера. Освобождаването на тези хора може да е необходимо, но от гледна точка на националната икономика то е грешка […], да освобождаваме най-добрите и да оставим най-лошите.66

За тази цел през юни 1939 г. е издаден декрет. Няколко месеца по-късно друг декрет отменя „условното предсрочно освобождаване“ и за инвалидите. В резултат броят на болните затворници ще нарасне. Сега основният стимул за трудолюбивите затворници ще бъде подобряването на „продоволствията и храната“ – както и медалите, които според Сталин щели да бъдат толкова привлекателни. През 1940 г. започват да ги присъждат дори в Далстрой.67

Някои от тези инициативи противоречат на законите от онова време и наистина срещат съпротива. Както главният прокурор Вишински, така и народният комисар на правосъдието Ричков са против отменянето на предсрочното освобождаване и налагането на смъртно наказание за „дезорганизиране на лагерния живот“. Но Берия също като Ягода преди него очевидно има подкрепата на Сталин и печели всички тези битки. След 1 януари 1940 г. дори му е разрешено да си вземе обратно близо 130 000 затворници, „дадени назаем“ на други министерства. Берия е решен да направи ГУЛаг истински печеливш.68

С учудваща бързина промените на Берия наистина дават резултат. През месеците непосредствено преди Втората световна война икономическата дейност на НКВД отново започва да се разраства. През 1939 г. оборотът на НКВД е 4,2 млрд. рубли. Когато през военните години към лагерите започват да прииждат още затворници, тези цифри ще се покачват дори още по-бързо.69 Според официалните статистики броят на смъртните случаи в лагерите също намалява наполовина от 1938 до 1939 г., от 5 на 3%, дори и при положение че броят на затворниците се увеличава.70

Освен това сега има далеч повече лагери отпреди и те са много по-големи, отколкото в началото на десетилетието. Броят на затворниците почти се е удвоил между 1 януари 1935 и 1 януари 1938 г. – от 950 000 до 1,8 млн. – като около още 1 млн. души са осъдени на принудително изселване.71 Лагери, където е имало само няколко колиби и малко бодлива тел, са се превърнали в истински индустриални гиганти. Севвостлаг, главният лагер на Далстрой, през 1940 г. наброява почти 200 000 затворници.72 Воркутлаг, миньорският лагер, възникнал от Рудник №1 на Ухтпечлаг, през 1938 г. наброява 15 000 затворници; към 1950 г. ще наброява над 70 000.

Но има и нови лагери. Може би най-мрачният от новото поколение е Нориллаг, известен като Норилск. Също като Воркута и Колима, разположен на север от Арктическия кръг, Норилск се намира върху огромно никелово находище, вероятно най-голямото в света. Затворниците от Норилск не само копаят никела, но построяват край мините завод за обработването му и електростанция. След това изграждат града – Норилск – за да подслони хората от НКВД, които управляват мините и фабриките. Също като предшествениците си Норилск бързо се разраства. През 1935 г. в лагера има 1200 затворници; към 1940 г. те са вече 19 500. Максимумът е достигнат през 1952 г., когато там са затворени 68 849 души.73

През 1937 г. НКВД основава и Каргополлаг в региона на Архангелск, последван през 1938 г. от Вятлаг, в Централна Русия, и Краслаг, в района на Красноярск в Северен Сибир. Всички те са по същество дърводобивни лагери, които развиват и странични дейности – тухларски фабрики, дървообработващи заводи, мебелни работилници. През 40-те години всички те ще удвоят и утроят размерите си и във всеки от тях ще има по около 30 000 затворници.74

Има и други лагери, които са отваряни и закривани, и реорганизирани толкова често, че е трудно да се посочат точни цифри за определена година. Някои са съвсем малки, създадени, за да обслужват нуждите на определена фабрика, индустрия или строителен проект. Други са временни, изградени покрай строителството на път или железница и след това изоставяни. За да се справя с огромния им брой и сложните проблеми, администрацията на ГУЛаг накрая създава подразделения: Главна администрация на индустриалните лагери, Главна администрация на пътното строителство, Главна администрация на горите и т.н.

Но не само размерите им са се променили. От края на 30-те години всички нови лагери имат чисто индустриален характер, без фонтаните и „градините“ на Вишлаг, без идеалистичната пропаганда, съпътстваща строителството на Колима, без затворници специалисти на всички равнища от лагерния живот. Олга Василиевна, администраторка, работила като инженер и инспектор в ГУЛаг и други строителни обекти в края на 30-те и през 40-те години, си спомня, че в ранната епоха имало „по-малко пазачи, по-малко администратори, по-малко работници. […] През 30-те години затворниците бяха привличани на всякаква работа – като чиновници, бръснари, пазачи“. Но тя си спомня и че през 40-те години всичко това приключило: „Всичко започна да придобива масов характер […], нещата станаха по-сурови […], с разрастването на лагерите режимът стана по-жесток“.75

Всъщност може да се каже, че към края на десетилетието съветските лагери са придобили постоянната си форма. Към този момент вече са проникнали във всички региони на Съветския съюз, във всичките му дванайсет часови зони и в повечето от републиките му. От Актюбинск до Якутск няма нито едно по-голямо селище, в което да няма местен лагер или колония. Затворническият труд се използва за създаването на всичко – от детски играчки до военни самолети. През 40-те години на много места в Съветския съюз е трудно да си вършиш всекидневната работа и да не се натъкнеш на затворници.

Нещо повече – лагерите са еволюирали. Те вече не са група идиосинкратично управлявани работни обекти, а по-скоро пълнокръвен „лагерно-индустриален комплекс“ с вътрешни правила и обичайни практики, специални дистрибуторски системи и йерархии.76 Огромна бюрокрация – също със своя собствена характерна култура – ръководи отдалечената от Москва империя на ГУЛаг. Центърът редовно изпраща заповеди в местните лагери, управлявайки всичко – от генералната политика до дребните детайли. Въпреки че местните лагери невинаги спазват (или могат да спазват) буквата на закона, стихийната природа на ГУЛаг от първите му дни никога не се завръща.

Съдбата на затворниците ще продължи да се променя заедно със съветската политика, икономика и най-вече с хода на Втората световна война. Но епохата на опитите и експериментите е приключила. Сега системата е установена. Съвкупността от процедури, наричана от затворниците „месомелачката“ – методите на арестуване, разпитване, транспортиране, хранене и работа – в началото на 40-те години вече е бетонирана и по същество ще се променя много малко до смъртта на Сталин.

ГУЛаг в неговия зенит, 1939-1953 г.

Втора част

Животът и работата в лагерите

Глава 7

Арестът

Когато чуехме за последния арест, никога не питахме: „За какво го арестуваха“, но ние бяхме изключение. Повечето хора, полудели от страх, задаваха този въпрос просто за да открият малко надежда; ако за арестуването на другите имаше някаква причина, значи те нямаше да бъдат арестувани, защото не бяха, сторили нищо лошо. Съревноваваха се да изнамират какви ли не причини, за да оправдаят всеки арест: „Е, нали разбираш, тя наистина е контрабандистка“, „Той наистина отиде твърде далеч“ или „Трябваше да се очаква, той е ужасен човек“, „Винаги съм смятала, че в него има нещо подозрително“, „Той изобщо не е като нас…“.

Ето затова забранихме въпроса „За какво го арестуваха?“.

– За какво? – викваше възмутено Ахмтова всеки път, когато, заразен от преобладаващата атмосфера, някой от нашия кръг задаваше този въпрос. – Какво имаш предвид с това „за какво“? Крайно време е да разбереш, че арестуват хората за нищо!

Надежда Манделщам,

„Надежда въпреки надеждата“1

Анна Ахматова – поетесата, цитирана по-горе от вдовицата на друг поет – е права и не е права. От една страна, след средата на 20-те години – когато машината на съветската репресивна система вече е добре смазана – съветското правителство престава да събира хора от улиците и да ги тика в затвора, без да посочва причини и да дава обяснения: има арести, следствия, процеси и присъди. От друга страна, „престъпленията“ за които арестуват, съдят и осъждат хората, са нелепи, а следствените и съдебните процедури са абсурдни, дори сюрреалистични.

Погледнато в ретроспекция, това е една от уникалните черти на съветската система от лагери: обитателите им пристигат в тях по законов път, макар и невинаги да минават през обикновената юридическа система. В окупираната от нацистите Европа никой не си прави труда да съди и да осъжда евреите, но огромното мнозинство от обитателите на съветските лагери са били разследвани (макар и по странен начин), съдени (макар и по нелеп начин) и намерени за виновни (дори и това да е отнемало само минута). Без съмнение убедеността, че действат съгласно закона, е била част от мотивацията на работещите в службите за сигурност, както и на пазачите и администраторите, които след това контролират живота на затворниците в лагерите.

Но нека повторя: фактът, че репресивната система е била законна, не означава, че е била логична. Напротив, през 1947 г. е не по-лесно да се предскаже кой ще бъде арестуван, отколкото е през 1917 г. Да, вече може да се предположи за кого има вероятност да бъде арестуван. Особено по време на вълните от терор режимът като че ли донякъде избира жертвите си, защото по някаква причина са привлекли вниманието на тайните служби (някой съсед ги чул да правят неуместна шега, шефът ги видял да се държат „подозрително“) и в по-голяма степен заради принадлежността им към онази категория от населението, която в дадения момент е под подозрение.

Някои от тези категории са относително конкретни – инженерите и специалистите в края на 20-те години, кулаците през 1931 г., поляците и балтийците в окупираните територии по време на Втората световна война, а други са наистина много неясни. Както през 30-те, така и през 40-те години например „чужденците“ винаги са под подозрение. Като казвам „чужденци“, всъщност имам предвид хора, които са граждани на други държави; хора, които биха могли да имат контакти в чужбина; и хора, които биха могли да имат някаква връзка, въображаема или реална, с чужда държава. Независимо с какво се занимават, те винаги са кандидати за арест, а при открояващите се по някакъв начин или по някаква причина чужденци вероятността наистина е много голяма. Робърт Робинсън, един от няколкото чернокожи американски комунисти, който се премества в Москва през 30-те години, по-късно пише: „Всички чернокожи, които познавах в началото на 30-те години и които станаха съветски граждани, изчезнаха от Москва в рамките на седем години“.2

Дипломатите не правят изключение. Александър Долгун например американски гражданин и младши сътрудник в Американското посолство в Москва, в мемоарите си описва как през 1948 г. го прибрали от улицата и го обвинили – несправедливо – в шпионаж. Подозрението паднало върху него отчасти поради младежката му страст да се изплъзва от „опашките“, които тайните служби му слагали, и понеже умеел да убеждава шофьорите на посолството да му дават коли, от което съветските тайни служби заподозрели, че вероятно е по-важен, отколкото показва рангът му. Той прекарва осем години в лагерите и се връща в Съединените щати едва през 1971 г.

Комунистите чужденци често също са мишени. През 1937 г. Сталин зловещо заявява на Георги Димитров, генерален секретар на Комунистическия интернационал (Коминтерна) – организацията, посветена на подбуждането на световна революция: „Всички вие там, в Коминтерна, работите за врага“. От 394 членове на Изпълнителната комисия на Комунистическия интернационал през януари 1936 г. през април 1938 г. остават само 171. Останалите са разстреляни или изпратени в лагери, сред тях хора от различни националности: немци, австрийци, югославяни, италианци, българи, финландци, балтийци, дори англичани и французи. А евреите като че ли пострадват в най-голяма степен. В крайна сметка се оказва, че Сталин е убил повече членове на Политбюрото на Германската комунистическа партия отпреди 1933 г. от Хитлер: от шейсет и осемте немски комунистически лидери, които емигрират в Съветския съюз, след като нацистите завземат властта, четиресет и един умират – чрез екзекуция или в лагерите. Полската комунистическа партия може би е още по-щателно прочистена. Според едно изчисление през пролетта и лятото на 1937 г. са екзекутирани 5000 полски комунисти.3

Но не е задължително да си член на чужда комунистическа партия: Сталин се прицелва и в чуждестранните симпатизанти, от които може би най-много бройни са „американските финландци“ – 25 000. Това са финоговорещи финландци, някои от които са емигрирали в Америка, а други са родени там. Те пристигат в Съветския съюз през 30-те години – времето на Голямата депресия в Съединените щати. Повечето са фабрични работници и са били безработни в Съединените щати. Привлечени от съветската пропаганда, описваща прекрасните битови условия и възможности за работа в СССР, те се струпват в говорещата финландски Карелска република и почти незабавно създават проблеми на властите. Оказва се, че Карелия изобщо не прилича на Америка, и много от тях шумно го изтъкват пред всеки, готов да ги слуша, и после се опитват да се върнат в САЩ, но вместо това в края на 30-те години се оказват в ГУЛаг.

Съветските граждани с връзки в чужбина са не по-малко подозрителни. Най-отпред на опашката са „диаспорните националности“ – поляци, немци и карелски финландци, които имат роднини и контакти зад граница, както и балтийците, гърците, иранците, корейците, афганистанците, китайците и румънците, разпръснати из целия Съветски съюз. Според собствените му архиви между юли 1937 и ноември 1938 г. при тези „национални“ операции НКВД осъжда 335 513 души.5 Както ще видим, подобни операции се повтарят както по време на войната, така и след нея.

Но не е необходимо дори да говориш чужд език, за да попаднеш под подозрение. Всеки с контакти в чужбина е подозиран в шпионаж: колекционери на марки, есперантисти, онези, които си пишат с чужденци или имат роднини в чужбина. НКВД арестува и всички съветски граждани, които са работили на Източната китайска железница – железопътна линия през Манджурия, чието строителство започва още по времето на царя – и ги обвинява в шпионаж в полза на Япония. В лагерите ги наричат „харбинци“ по името на град Харбин, където много от тях са живели.6 Робърт Конкуест описва арестуването на една оперна певица, която танцувала с японския посланик на официален бал и на един ветеринарен лекар, който се грижел за кучета на чужденци.7

Към края на 30-те години повечето обикновени съветски граждани вече са наясно с нещата и не желаят никакви контакти с чужбина. Карло Стайнер, хърватски комунист, чиято съпруга е рускиня, си спомня: „Руснаците много рядко се осмеляваха да имат вземане-даване с чужденци. […] С роднините на жена ми останахме буквално непознати. Никой от тях не смееше да ни посети. Когато близките ѝ научиха за намерението ни да се оженим, всички предупреждаваха Соня […]“.8 Чак до средата на 80-те години, когато за първи път посетих Съветския съюз, много руснаци продължаваха да странят от чужденците, игнорираха ги или отказваха да ги погледнат на улицата.

И все пак милицията не прибира всички чужденци и не всички обвинени за връзки с чужбина наистина имат такива. Понякога прибират хората поради много по-идиосинкратични причини.9 Затова въпросът „За какво?“ – въпросът, който толкова не харесва на Анна Ахматова – предизвиква наистина изумително разнообразие от правдоподобни обяснения.

Например съпругът на Надежда Манделщам, Осип Манделщам, е арестуван заради поетичната си атака срещу Сталин:

Днес не чувстваме вече земята под нас.

На два разкрача губи се нашият глас.

А добиеш ли смелост за дума –

на ти среща с кремльовската чума.

Тлъсти, месести червеи пръсти не спят,

като гири огромни словата тежат,

насмешливо мустаци се смеят,

а ботушите лъснати греят.

Тлъстошиести вождове той е събрал,

с полухора лакеи играе без жал:

кой свирука, кой хленчи, кой квака,

само той си развява байрака.

И подкови присъди кове със размах:

тоя – в гръд, тоя – в чѐло, а тоя – в стомах.

Не разстрел е това – залъгалка,

осетинската гръд не е малка.

Въпреки че официално са посочени други причини, Татяна Окуневска, една от най-обичаните съветски филмови актриси, е арестувана според самата нея, защото отказала да спи с Виктор Абакумов, военновременния шеф на съветското контраразузнаване. За да е сигурно, че е разбрала истинската причина, ѝ показали (твърди тя) заповед за арестуването ѝ с неговия подпис.11 Четиримата братя Старостини, всички до един талантливи футболисти, са арестувани през 1942 г. Според тях причината била, че техният отбор „Спартак“ имал нещастието да победи твърде съкрушително любимия отбор на Лаврентий Берия – „Динамо“.12

Но дори не е необходимо да си забележителен. Людмила Хачатрян била арестувана, защото се омъжила за чужденец – югославски войник. Лев Разгон разказва историята на селянина Серьогин. След като му казали, че някой е убил Киров, Серьогин отвърнал: „Да пукна, ако ме интересува“. Той никога не бил чувал за Киров и предположил, че става дума за някой, убит при свада в съседното село. Заради тази грешка получил десетгодишна присъда.13 Към 1939 г. да разкажеш или да изслушаш виц за Сталин; да закъснееш за работа; да имаш нещастието някой изплашен до смърт приятел или завистлив съсед да те посочи като „конспиратор“ в несъществуващ заговор; да притежаваш четири крави в село, където повечето хора имат по една; да откраднеш чифт обувки; да си братовчед на съпругата на Сталин; да откраднеш писалка и малко хартия от службата си, за да ги дадеш на нуждаещ се от тях ученик – всяко от тези неща при подходящите обстоятелства би могло да доведе до изпращане в съветски концентрационен лагер. Според един закон от 1940 г. роднините на хора, опитали да преминат незаконно съветската граница, подлежали на арест независимо дали знаели, или не за опита за бягство.14 Както ще видим, военновременните закони, свързани със закъсненията за работа и забраняващи смяната на работното място, също ще увеличат броя на „престъпниците“ в лагерите.

И ако причините за арестите са много и най-разнообразни, такива са и методите. Някои затворници получавали множество предупреждения. В продължение на няколко седмици преди арестуването му в средата на 30-те години един агент на ОГПУ постоянно викал Александър Вайсберг за разпит и отново и отново го питал как е станал „шпионин“: „Кой те вербува?“, „Ти кого вербува?“, „За кои чужди организации работиш?“. „Той отново и отново задаваше все същите въпроси и аз му давах все същите отговори“.15

Горе-долу по същото време Галина Серебрякова, автор на „Младият Маркс“ и съпруга на виден функционер, също е „канена“ всяка вечер в „Лубянка“. Принуждавали я да чака до два или три часа през нощта, разпитвали я, освобождавали я в пет сутринта и я връщали в апартамента ѝ. При всяко излизане тя виждала агенти около сградата, а една черна кола я следяла. Серебрякова била толкова убедена в предстоящото си арестуване, че се опитала да се самоубие. Въпреки това няколко месеца я тормозили по този начин, преди наистина да я арестуват.16

По време на вълните от масови арести – на кулаците през 1929 и 1930 г., на партийните активисти през 1937 и 1938 г. и на бившите затворници през 1947 г. – мнозина знаели, че техният ред идва просто защото арестували всички около тях. Холандската комунистка Елинор Липпер пристигнала в Москва през 30-те години и през 1937 г. живеела в хотел „Лукс“ – специален хотел за революционери чужденци. Тя казва: „Всяка нощ още няколко души изчезваха от хотела […], на сутринта вратите на още няколко стаи бяха запечатани с големи червени печати“.17

В моментите на истински терор самото арестуване понякога предизвиква нещо като облекчение. В продължение на няколко седмици агенти следели Николай Старостин – един от злощастните футболни звезди – и накрая той толкова се ядосал, че се приближил към единия и му поискал обяснение: „Ако желаете нещо от мен, повикайте ме в кабинета си“. Затова в момента на ареста не изпитал „шок или страх“, а „любопитство“.18

За други изненадата е пълна. Полският писател Александър Ват, който по онова време живеел в окупирания Лвов, бил поканен заедно с група други писатели на празненство в ресторант и попитал домакина какъв е поводът. „Ще видиш“, отвърнал му той. Инсценирали шумна разправия и Ват бил арестуван.19 На улицата някакъв човек, който се оказал таен агент, извикал по име Александър Долгун – служителя в американското посолство. Долгун си спомня, че когато мъжът го извикал, бил „напълно озадачен. Помислих си дали не е някакъв луд“.20 В момента на ареста актрисата Окуневска била на легло с тежък грип и казала на милиционерите да дойдат друг път. Те ѝ показали заповедта за арестуването ѝ (онази с подписа на Абакумов) и я повлекли надолу по стълбите.21 Солженицин описва вероятно апокрифната история на жена, заведена в Болшой театър от приятеля си, професионален следовател, който след представлението я отвел право на „Лубянка“.22 Мемоаристката Нина Гаген-Торн, оцеляла от лагерите, разказва как една жена била арестувана, докато прибирала чаршафите от простора в ленинградски двор, облечена в халат. Жената била оставила бебето си само в апартамента, тъй като предполагала, че ще се върне след няколко минути. Тя умолявала да ѝ позволят да го вземе, но без резултат.23

Всъщност властите като че ли нарочно променят тактиката си и прибират някои хора от домовете им, други – от работните им места, трети – на улицата, а четвърти – във влака. Паметната записка от Виктор Абакумов до Сталин с дата от 17 юли 1947 г. потвърждава това подозрение. В нея се отбелязва, че милицията редовно „изненадва“ затворниците, за да бъдат предотвратени бягствата и оказването на съпротива и да се попречи на заподозрения да предупреди останалите членове на контрареволюционната „конспирация“. В някои случаи, продължава документът, „се извършва таен арест на улицата“.24

Но най-често арестуването се осъществява през нощта в дома на човека. В моментите на масови арести страхът от среднощното „почукване на вратата“ е широко разпространен. Една много стара съветска шега разказва какво ужасно безпокойство обзело Иван и съпругата му Маша, когато наистина се почукало на вратата, и какво неимоверно облекчение изпитали после – просто съседът идвал да им каже, че сградата гори. Една съветска поговорка пък гласи, че „крадците, проститутките и НКВД работят главно нощем“.25 Обикновено тези нощни арести били съпровождани с обиск, макар че тактиката на обиските с времето също се променя. Осип Манделщам е арестуван два пъти, веднъж през 1934 г. и после отново през 1938 г., и жена му е описала разликите между двете процедури:

През 1938 г. не си губиха времето да търсят документи и да ги преглеждат – всъщност агентите като че ли дори не знаеха какво е заниманието на човека, когото бяха дошли да арестуват […], те просто преобърнаха всички дюшеци, напъхаха документите му в един чувал, поровиха известно време и после изчезнаха, отвеждайки М. [Манделщам] със себе си. Цялата операция продължи не повече от двайсет минути. Но през 1934 г. останаха цяла вечер чак до малките часове.

При предишния набег хората от тайните служби очевидно знаели какво търсят, внимателно преглеждали всички документи на Манделщам, изхвърляли старите ръкописи и търсели нова поезия. Освен това по онова време те осигурявали и присъствието на цивилни „свидетели“, а в конкретния случай „приятел“ на заплата в полицията – познат на семейство Манделщам литературен критик. Предполага се, че са му наредили да бъде там, за да не би Манделщамови да започнат тайно да горят документи, щом чуят потропването на вратата.26 По-късно не си губят времето с подобни подробности.

Масовите арести на хора от определени националности, като извършените в бивша Източна Полша и в прибалтийските държави – териториите, окупирани от Червената армия от 1939 до 1941 г., обикновено имат дори още по-произволен характер. Януш Бардах, еврейски юноша от полския град Влоджимеш-Волински, бил принуден да изпълнява ролята на цивилен „свидетел“ по време на един такъв масов арест. Вечерта на 5 декември 1939 г. той придружавал група пияни бабаити от НКВД. Те вървели от къща на къща и прибирали хора, които трябвало да бъдат арестувани или депортирани. Понякога атакували по списък по-заможните или изтъкнати граждани; друг път просто прибирали „бежанците“ – обикновено евреи, избягали в окупираната от Съветския съюз Източна Полша от окупираната от нацистите Западна Полша, без изобщо да си правят труда да записват имената им. В една къща група бежанци се опитали да се защитят, като изтъкнали, че са били членове на Бунд – еврейското социалистическо движение. Но когато чул, че са дошли от Люблин, по онова време от другата страна на границата, Генадий, шефът на патрула на НКВД, започнал да крещи:

– Мръсни бежанци такива! Нацистки шпиони! – Децата започнаха да плачат, което още повече вбеси Генадий. – Накарайте ги да млъкнат! Или искате аз да се погрижа за тях?

Майката ги притисна към себе си, но те не спираха да плачат. Генадий хвана ръцете на момченцето, отскубна го от майка му и го хвърли на пода.

– Млъквай, казах! – Майката изпищя. Бащата се опита да каже нещо, но успя само да въздъхне. Генадий вдигна момченцето, задържа го за секунда, вглеждайки се в лицето му, и после силно го запокити към стената.

По-късно мъжете унищожили дома на приятелите на Бардах от детството:

Встрани беше кабинетът на д-р Шехтер. В средата беше бюрото му от тъмен махагон и Генадий се насочи право към него. Прокара ръка по гладкото дърво и после, в изблик на неочакван гняв го удари с железния лост.

– Капиталистическа свиня! Проклети паразити! Ние трябва да намерим тези буржоазни експлоататори! – Удряше все по-силно и по-силно, без да спира, и направи няколко дупки в дървото.

След като не успели да открият семейство Шехтер, мъжете изнасилили и убили съпругата на градинаря.

Често подобни операции се провеждат не от самото НКВД, а от конвоите – служещи в депортационните влакове войници, които са много по-неопитни от тайните служби, провеждащи „нормални“ арести на „нормални“ престъпници. Вероятно жестокостите не са били официално разрешени, но тъй като това били съветски войници, арестуващи „капиталисти“ в по-богатия „Запад“, изглежда, пиянството, безредието и дори изнасилванията са били прощавани, както става и по-късно при преминаването на Червената армия през Полша и Германия.27

Въпреки това определени аспекти от поведението им се диктуват отгоре. През ноември 1940 г. например главната администрация на конвоите в Москва нарежда на извършващите арестите конвойни пазачи да казват на арестантите да си вземат достатъчно топли дрехи и лични вещи за три години, тъй като в този момент в Съветския съюз има недостиг на подобни неща. Те се надяват, че арестуваните ще продадат вещите си.28 Преди това войниците обикновено са инструктирани да не казват на затворниците нито къде ще ги водят, нито за колко време. Общоприетата формула звучи по следния начин: „Не си прави труда. Няма нужда да взимаш каквото и да било. Отвеждаме те само за кратък разговор“. Понякога обяснявали на депортираните, че просто ги местят в друг район, по-далеч от границата, „в името на собствената им безопасност“.29 Целта била да не се изплашат, съпротивляват или да се опитат да избягат. В резултат лишавали хората от елементарни инструменти, които щели да им бъдат необходими за живота в суровия и непознат климат.

Ако наивната вяра на полските селяни, сблъскващи се за първи път със съветския режим, в подобни лъжи може да бъде извинена, то същите формули действали също толкова добре и при московските и ленинградските интелектуалци и партийни апаратчици, обикновено обладани от увереността в собствената си невинност. При ареста казали на Евгения Гинзбург, по онова време партиен работник в Казан, че ще отсъства „четиресет минути, може би час“. Затова та не се възползвала от възможността да се сбогува с децата си.30 След арестуването си Елена Сидоркина, партиен член, вървяла, по улицата към затвора и „спокойно бъбрела“ с арестувалия я офицера уверена, че скоро ще се прибере у дома.31

Мъж влиза в първата си килия – рисунка на Томас Сговио, направена след освобождаването му

Когато дошли, да я отведат, хората от НКВД убедили Софя Александровна, бившата съпруга на чекиста Глеб Боки, да не си взима лятна връхна дреха („тази вечер е топло и ще се върнем най-много след час“), което кара зет ѝ, писателя Лев Разгон, да размишлява върху странната жестокост на системата: „Какъв беше смисълът да изпратят в затвора една жена на средна възраст в немного добро здравословно състояние без дори торбичка с бельо и хигиенни принадлежности, каквито винаги се е позволявало на арестантите да взимат още от времето на фараоните?“.32

Поне съпругата на актьора Георгий Женов проявява достатъчно здрав разум да му приготви резервни дрехи. Когато ѝ казали, че той скоро ще се прибере, та се сопнала: „Онези, които попадат в ръцете ви, не се връщат бързо“.33 И не била далеч от истината. Обикновено, след като арестантът прекрачел прага на тежките железни порти на съветския затвор, минавали много години, преди отново да види дома си.

Но ако на моменти съветските методи на арестуване изглеждат почти фантастични, следващите ги ритуали към 40-те години са буквално бетонирани. По какъвто и начин затворникът да се е озовал зад вратите на местния затвор, след това събитията следват напълно предсказуем курс – като правило го регистрират, фотографират и му снемат пръстови отпечатъци доста преди да му съобщят причината за ареста или очакващата го съдба. През първите няколко часа или – понякога – дни затворниците не срещат по-висшестоящи от обикновените пазачи в затвора, които са напълно безразлични към съдбата им, нямат никаква представа за характера на предполагаемите им престъпления и отговарят на всички въпроси с безразлично повдигане на раменете.

Според много бивши затворници целта на първите няколко часа в затвора е била умишленото им сплашване, за да не са в състояние да мислят разумно. Инна Шихеева-Гайстер, арестувана като дъщеря на враг на народа, усетила това да се случва с нея само след няколко часа в Московския централен затвор на Лубянка:

Тук, в „Лубянка“, ти вече не си личност. И около теб няма хора. Водят те по коридора, снимат те, събличат те, претърсват те механично. Всичко се извършва напълно безлично. Търсиш човешки поглед – не говоря за човешки глас, само за човешки поглед – но не го намираш. Стоиш раздърпан пред фотографа, опитваш се някак си да приведеш в ред облеклото си, показват ти с пръст къде да седнеш и с празен глас ти нареждат: „Гледай напред“ и „Профил“. Не те възприемат като човешко същество! Превърнал си се в предмет.34

Ако ги отвеждали в някой от главните градски затвори за разпит (вместо направо да ги качат на влака като принудителните изселници), затворниците били старателно претърсвани на няколко етапа. Един документ от 1937 г. изрично инструктира пазачите да не забравят, че „врагът не прекратява борбата си след арестуването“ и може да извърши самоубийство, за да скрие престъпната си дейност. В резултат на това от затворниците се изземват копчетата, коланите, тирантите, връзките на обувките, жартиерите, ластикът на бельото – всичко, което би могло да послужи за самоубийство.35 Мнозина намират това за унизително. От Надежда Йоффе, дъщеря на виден болшевик, иззели колана, жартиерите, връзките на обувките и фибите:

Помня колко бях шокирана от позорността и абсурдността на всичко това. Какво можеше да направи човек с фиби? Дори и да ти хрумнеше нелепата идея да се обесиш с връзките на обувките си, как точно можеше да се осъществи? Те просто искаха да те поставят в отвратителното и унизително положение полата ти да пада, чорапите ти да се смъкват и обувките ти да хлопат.36

Последващото претърсването на тялото е още по-неприятно. В своя роман „Първият кръг“ Александър Солженицин описва ареста на съветския дипломат Инокентий. Няколко часа след пристигането му в „Лубянка“ един пазач изследвал всеки негов телесен отвор:

Сякаш купуваше кон, пазачът бръкна с мръсните си пръсти в устата на Инокентий, опъна едната му буза, после другата, дръпна единия му долен клепач, после другия и след като се убеди, че нищо не е скрито в очите или устата, бутна главата назад, за да се видят ноздрите; после провери и двете уши, като ги опъна за раковините, каза на Инокентий да разпери пръсти, за да се види, че няма нищо между тях, и да размаха ръце, за да се убеди, че и под мишниците няма нищо. После с равен, нетърпящ възражения глас му нареди:

– Хванете члена си в ръце. Издърпайте крайната плът. Още. Добре, това е достатъчно. Вдигнете члена нагоре и надясно, нагоре и наляво. Добре, пуснете го. Обърнете се с гръб към мен. Разкрачете крака. По-широко. Наведете се напред към пода. Краката по-широко. Разтворете задните си части с ръце. Така. Добре. Сега клекнете. Бързо! Още веднъж!

Когато по-рано мислеше за ареста си, Инокентий си представяше неистово духовно единоборство. Беше вътрешно готов да отстоява съдбата и убежденията си. Но изобщо не си беше представял, че ще е толкова просто, толкова потискащо и неизбежно. Посрещналите го в „Лубянка“ хора бяха нископоставени, ограничени и безразлични към индивидуалността му и към постъпката, която го беше довела тук.37

Вероятно този обиск е бил по-шокиращ за жените. Извършващият го пазач, казва една от тях, „свали сутиените ни, коланите на жартиерите и някои други части от бельото, много важни за жените. Последва бърз, отвратителен гинекологичен преглед. Мълчах, но се чувствах напълно лишена от цялото си човешко достойнство“.38

По време на дванайсетмесечния си престой в Александровския централен затвор през 1941 г. мемоаристката Т. П. Милютина била обискирана многократно. Отвеждали жените от килията на неотоплено стълбище по пет наведнъж. След това им нареждали да се съблекат изцяло, да оставят дрехите си на пода и да вдигнат ръце. „Ровеха в косите ни, в ушите ни, под езиците ни; както и между краката ни“, казва тя, както в изправено, така и в седнало положение. След първия подобен обиск, пише Милютина, „много от жените избухваха в сълзи, други изпадаха в истерия […]“.39

След обиска изолирали някои затворници. „Първите часове на затворничеството – продължава Солженицин – целят да сломят новопостъпилия чрез изолирането му от другите арестанти, за да не може никой да повдига духа му, така че целият разклонен, многохиляден апарат да притиска него и само него“.40 В килията на съветския дипломат и син на революционери Евгений Гнедин имало само малка, забита в пода маса и две табуретки, също забити в земята. Разгъваемото легло, на което затворниците спели нощем, било прикрепено към стената с болт. Всичко, включително стените, табуретките, леглото и таванът, било боядисано в светлосиньо. „Човек имаше усещането, че е в някаква странна корабна каюта“, пише Гнедин в мемоарите си.41

Много често, както се случва с Александър Долгун, затворникът прекарвал първите часове след арестуването си в бокс – килия „около 1,20 на 2,70 метра. Празна кутийка с пейка“ – и оставал там няколко часа или дори няколко дни.42 Посред зима тикнали полския хирург Исаак Вогелфангер в килия с отворени прозорци.43 Други, като оцелялата от лагерите Любов Бершадска, която по-късно помага за организирането на затворническа стачка във Воркута, оставали изолирани през целия период на следствието. Бершадска прекарва девет месеца в самота и пише, че всъщност чакала с нетърпение разпитите само и само да има с кого да разговаря.44

Но пък за новодошлия претъпканата затворническа килия понякога е още по-ужасяваща от единичната. Описанието на първата килия на Олга Адамова-Сльозберг напомня картина на Йеронимус Бош:

Килията беше огромна. Извитите стени се ронеха. От всички страни, само с тесен проход помежду им, имаше ниски, нескончаеми нарове, претъпкани с тела. На закачените отгоре простори съхнеха най-различни дрипи. Въздухът бе напоен с неприятната миризма на силен евтин тютюн и кънтеше от спорове, викове и хлипания.45

Друг мемоарист също се опитва да предаде преживения шок: „Беше ужасна гледка – мъже с дълги коси, небръснати, миризмата на пот и никакво място дори да седнеш или да починеш. Необходимо е въображение, за да можеш да си представиш място като това, в което бях“.46

Айно Куусинен, финландската съпруга на Ото Куусинен, лидера на Коминтерна, смята, че през първата нощ нарочно я сложили на място, откъдето да може да чува разпитваните затворници:

Дори днес, трийсет години по-късно, ми е трудно да опиша ужаса от онази първа нощ в „Лефортово“. В килията ми се чуваше всеки шум отвън. Наблизо, както открих по-късно, беше „следственият отдел“ – отделна структура, която всъщност бе зала за мъчения. Цяла нощ чувах нечовешки писъци и постоянния звук на камшик. Дори отчаяно и измъчвано животно едва ли би могло да издава ужасяващите викове на жертвите, които в продължение на цял час бяха тормозени със заплахи, удари и ругатни.47

Но където и да се озовават през първата си арестантска нощ, все едно дали в стар затвор от царско време, в килията на някоя гара, в преустроена църква, или манастир, всички затворници се изправят пред една спешна, неотложна задача: да се възстановят от шока, да се приспособят към специфичните правила на живота в затвора и да се справят с разпита. Бързината, с която успяват да го сторят, предопределя колко добре или зле ще излязат от системата и в крайна сметка как ще живеят в лагерите.

Вероятно от всички етапи, през които затворниците преминават по пътя си към ГУЛаг, разпитите са най-познати за западния човек. Те са описани не само в историческите книги, но и в западната литература – например в класическата творба на Артур Кьостлер „Мрак по пладне“, във филми за войната и в други форми на елитарната и масовата култура. Гестаповските разпити имат лоша слава, както и тези на испанската инквизиция. И в двата случая тактиката им се е превърнала в популярна легенда. И до днес, когато играят на война, децата използват фразата: „Имаме си начини да те принудим да говориш“.

Разбира се, и в демократичните, съблюдаващи закона общества разпитват затворниците – понякога съгласно закона, понякога не. Едва ли използването на психологически натиск и мъчения по време на разпит е нещо уникално само за СССР. Техниката „добро ченге, лошо ченге“ – редуването на добрия, любезен човек, който задава въпроси, с гневния инквизитор – не само е преминала като идиом в другите езици, но е включена и като препоръчителна тактика в американските полицейски ръководства (днес остарели). През много векове, ако не и през всичките, затворниците са били подлагани на натиск в един или друг момент от разпита. Всъщност тъкмо данните за подобен натиск принуждават Върховния съд на САЩ да постанови – по време на делото „Миранда срещу Аризона“ от 1966 г. – заподозрените да бъдат информирани освен за другите неща и за правото си да мълчат и да се свържат с адвокат.48

И все пак провежданите от съветските тайни служби „следствия“ са неповторими ако не с методите си, то поне с масовия си характер. В някои епохи „делата“ редовно включват стотици хора, арестувани из целия Съветски съюз. Типичен за времето си е докладът на Оренбургския регионален отдел на НКВД относно „Оперативните мерки за ликвидирането на нелегалните групи от последователи на Троцки и Бухарин, както и други контрареволюционни групи, проведени от 1 април до 18 септември 1937 г.“. Според този доклад оренбургският НКВД арестувал 420 членове на „троцкистка“ конспирация и 120 „десняци“, както и над 2000 членове на „дясна военна японска казашка организация“, над 1500 царски офицери и държавни служители, изселени от Санкт Петербург през 1935 г., около 250 поляци, свързани с делото срещу „полските шпиони“, 95 души, работили на Харбинската железница в Китай и смятани за японски шпиони, 3290 бивши кулаци и 1399 „престъпни елементи“.

За пет месеца оренбургският НКВД е арестувал общо над 7500 души, което не оставя много време за внимателно проучване на доказателствата. Но това едва ли има значение, тъй като разследването на всяка една от тези контрареволюционни конспирации е започнато в Москва. Местният НКВД просто изпълнявал задълженията си по попълването на спуснатите отгоре квоти.49

Мащабният характер на арестите налага създаването на специални процедури. Те невинаги са свързани с по-голяма жестокост. Напротив, поради големия брой затворници НКВД често свежда разпитите до минимум. Набързо разпитват обвиняемия и после също толкова бързо го осъждат – понякога на изключително кратко съдебно заседание. Генерал Горбатов си спомня, че в неговия случай заседанието отнело „четири до пет минути“ и се свеждало до потвърждаване на личните му данни и един въпрос: „Защо не си признахте престъпленията по време на разпитите?“. След което му дали петнайсетгодишна присъда.50

При други пък изобщо няма съдебен процес: осъждани са задочно – не от съд, а от особое совещание („специална комисия“) или от тройка, съставена от трима държавни служители. Такъв е случаят с Томас Сговио, чието следствие било съвсем повърхностно. Роден в Бъфало, Ню Йорк, Сговио пристига в Съветския съюз през 1935 г. като политически емигрант. Той е син на американски комунист от италиански произход и насилствено е депортиран от Съединените щати в Съветския съюз заради политическата си дейност. По време на тригодишния си престой в Москва Сговио постепенно се разочарова и решава да поиска обратно американския си паспорт, от който се е отказал при влизането си в СССР, за да се завърне у дома. На 12 март 1938 г. е арестуван на излизане от Американското посолство.

Протоколът от последвалия разпит на Сговио (който той ксерокопира десетилетия по-късно в един московски архив и подарява на института „Хувър“) е кратък в съгласие със собствените му спомени за събитията. Доказателствата срещу него включват списък на откритото при първоначалния обиск: профсъюзната му членска книжка, тефтерчето с телефони и адреси, картата му за библиотеката, лист хартия („с нещо, написано на чужд език“), седем снимки, ножче, както и плик с чуждестранни пощенски марки. Има и заявление от капитана от държавната сигурност – другаря Сорокин – че обвиняемият е влязъл в Американското посолство на 12 март 1938 г. Приложени са и показания на свидетел, че обвиняемият е напуснал Американското посолство в 13:15 ч. Досието включва и протоколите от първоначалното следствие и двата кратки разпита, като всяка страница е подписана както от Сговио, така и от водещия разпита. Първоначалното изявление на Сговио гласи следното: „Исках да възстановя американското си гражданство. Преди три месеца отидох в Американското посолство за първи път и подадох молба за възстановяване на гражданството ми. Днес се върнах […], служителят на рецепцията ми каза, че отговарящият за моя случай американски чиновник е излязъл да обядва и да мина отново след час-два“.51

През по-голямата част от последвалия разпит карали Сговио да повтаря отново и отново подробностите от посещението си в посолството. Само веднъж му казвали: „Разкажете ни всичко за шпионската си дейност!“. Когато той отвърнал: „Знаете, че не съм шпионин“, те като че не настоявали повече, макар че следователят някак заплашително си играел с гумен маркуч, с какъвто обикновено биели затворниците.52

Въпреки че НКВД не се интересува особено от случая, няма никакви колебания относно изхода му. Няколко години по-късно Сговио иска преразглеждане на делото, прокуратурата надлежно го извършва и обобщава фактите, както следва: „Сговио не отрича, че е подал молба в Американското посолство. Затова не виждам причина делото му да се преразглежда“. Обречен от факта, че е признал влизането в посолството – както и желанието си да напусне СССР – Сговио е осъден от „специална комисия“ на пет години принудителен труд и е заклеймен като „обществено опасен елемент“. Делото му е третирано като рутинно. В потопа от арести от онова време следователите просто са свършили необходимия минимум.53

Други са осъждани с дори още по-малко доказателства и след дори още по-повърхностни следствия. Тъй като самото попадане под подозрение се е смятало за признак на вина, затворниците рядко биват освобождавани, без да излежат поне част от присъдата си. Руският евреин Лев Финкелщайн, арестуван в края на 40-те години, останал с впечатлението, че макар никой да не успял да измисли някакво правдоподобно обвинение срещу него, все пак го осъдили на кратък престой в лагер просто за да докажат, че арестуващите органи никога не допускат грешки.54 Друга бивша затворничка, С. Г. Дурасова, дори твърди, че един от следователите изрично ѝ казал: „Ние никога не арестуваме някой, който не е виновен. А дори и да не си виновна, не можем да те освободим, защото тогава хората ще кажат, че задържаме невинни хора“.55

От друга страна, когато НКВД проявява по-голям интерес – или както изглежда, когато Сталин проявява по-голям интерес – отношението на следователите към задържаните през периодите на масови арести може бързо да се промени от безразлично в злокобно. При определени обстоятелства НКВД дори изисква от следователите масово да фабрикуват доказателства, както става например при разследването от 1937 г. на – по думите на Николай Ежов – „най-могъщата и вероятно най-важна диверсионно шпионска мрежа на полското разузнаване в СССР“.56 Ако следствието на Сговио е пример за едната крайност – тази на безразличието – то масовата операция срещу предполагаемия полски шпионски кръг е пример за другата: заподозрените са разпитвани с единствената цел да им бъдат изтръгнати самопризнания.

Операцията започва със Заповед 00485 на НКВД – заповед, която създава модела за следващите масови арести. Оперативна заповед 00485 ясно посочва какъв тип хора трябва да бъдат арестувани: всички бивши полски военнопленници от Полско-болшевишката война от 1920-1921 г.; всички полски бежанци и емигранти в Съветския съюз; всички, които са членували в полска политическа партия; и всички „антисъветски активисти“ от полскоговорещите райони на Съветския съюз.57 На практика под подозрение са всички хора с полски произход, живеещи на територията на Съветския съюз, а те са много, особено в пограничните райони на Украйна и Белорусия. Операцията е толкова мащабна, че Полското консулство в Киев изготвя секретен доклад, в който описва случващото се и отбелязва, че в някои села са арестувани „всички жители с полски произход и дори със звучащи на полски имена“, независимо дали са ръководители на фабрики, или обикновени селяни.58

Но арестите са само началото. Тъй като сама по себе си полската фамилия не е престъпление, Заповед 00485 насърчава шефовете на НКВД по места да „започнат следствията паралелно с арестите. Основната задача на следствието трябва да бъде пълното изобличаване на организаторите и лидерите на диверсионната група с цел да се разкрие диверсионната организация“.59

На практика това означава – както ще бъде и в много други случаи – да принудят самите заподозрени да осигурят доказателствата за делото срещу тях. Системата е проста. Първо разпитват полските арестанти за членството им в шпионския кръг. После, когато те заявяват, че не знаят нищо по въпроса, ги бият или измъчват, докато си „припомнят“. Тъй като проявява личен интерес към успеха на този конкретен случай, Ежов дори присъства на някои от мъченията. В случай на официална жалба, подадена от затворниците за отношението към тях, той нарежда на хората си да не ѝ обръщат внимание и да „продължават в същия дух“. След изтръгването на самопризнания арестантите са принуждавани да посочат своите „съконспиратори“. И тогава цикълът започва отново, в резултат на което „шпионската мрежа“ расте и расте.

В рамките на две години след началото си т.нар. полска линия на разследване довежда до арестуването на над 140 000 души – по някои изчисления почти 10% от репресираните по време на Големия терор. Но Полската операция се сдобива с такава печална слава заради безразборното използване на мъчения и фалшиви самопризнания, че през 1939 г., по време на краткотрайното осъждане на масовите арести, самият НКВД започва разследване на допуснатите при провеждането ѝ „грешки“. Един от участвалите в нея офицери си спомня: „Нямаше нужда да бъдеш внимателен – не беше необходимо специално разрешение, за да удряш хората в лицето, да биеш без ограничения“. Когато някой изпитвал угризения, а такива очевидно имало, изрично му се казвало, че решението „поляците да бъдат бити с все сила“ е на Сталин и на Политбюро.60

Всъщност макар по-късно Сталин да порицава „опростенческите следствени процедури“ на НКВД, някои данни говорят, че лично той е одобрявал тези методи. В писмото си до Сталин от 1947 г. например Виктор Абакумов изрично отбелязва, че първостепенната задача на следователя е да се опита да получи от арестанта „истински и открити самопризнания с цел не само да се установи виновността на арестувания, но и да се разкрият онези, с които е свързан, както и ръководещите престъпната му дейност и вражеските им планове“.61 Абакумов заобикаля въпроса за физическите мъчения и побоите, но пише, че на следователите е наредено да „изпитат характера на арестанта“ и на тази база да преценят дали да го осъдят на лек, или на строг затворнически режим и как най-добре да използват „религиозните му убеждения, семейните и личните му връзки, самоуважението, суетата и прочее. […] Понякога, за да надхитри арестанта и да създаде впечатлението, че органите на МГБ знаят всичко за него, следователят припомня на арестувания някои интимни подробности от личния му живот, грижливо пазени от околните тайни и прочее“.

Причината, поради която съветските тайни служби толкова държат на самопризнанията, остава предмет на дебати и в миналото са предлагани най-различни обяснения. Според някои тази политика е била спусната отгоре. Роман Брекман, автор на „Тайното досие на Йосиф Сталин“ – негова неортодоксална биография – смята, че съветският лидер е имал невротичната мания да принуждава другите да признават престъпления, каквито самият той е извършвал. Тъй като преди Революцията е бил агент на царската тайна полиция, Сталин изпитвал особена потребност да вижда как хората се признават за предатели. Робърт Конкуест също е на мнение, че Сталин е искал поне онези, които лично познавал, да направят самопризнания. „Сталин цели не само да убие бившите си опоненти, но и да ги унищожи морално и политически“, макар че това, разбира се, се отнася само за малцина от милионите арестувани.

Но самопризнанията трябва са били важни и за провеждащите разпитите агенти на НКВД. Вероятно това им е помагало да вярват в законността на действията си: така лудостта на масовите, произволни арести изглеждала по-човечна или поне по-законна. А както е в случая с „полските шпиони“, самопризнанията осигурявали и необходимите доказателства за арестуването на други хора. Освен това съветската политическа и икономическа система е вманиачена и на тема резултати – изпълнение на плана, изпълнение на нормата – а самопризнанието е конкретно „доказателство“ за успешното следствие. Както пише Конкуест, „властвал принципът, че самопризнанията са най-добрият възможен резултат. На онези, които успявали да го постигнат, се гледало като на успешни оперативни работници, а в НКВД лошият оперативен работник не можел да се надява да оцелее дълго“.62

Но каквато и да е причината за вманиачеността на НКВД по самопризнанията, следователите обикновено се стремят да ги изтръгнат – не с абсолютната целеустременост, проявявана в случая с „полските шпиони“, но и без безразличието към Томас Сговио. Вместо това затворниците обикновено са подлагани на нещо средно. От една страна, НКВД ги притиска да си признаят и да обвинят себе си и други, а същевременно като че ли проявява пълна липса на интерес към резултата.

Тази малко сюрреалистична система е налице още през 20-те години – преди Големия терор – и продължава да съществува дълго след като Големият терор е отминал. През 1931 г. офицерът, който разследва случая на Владимир Чернавин – учен, обвинен във „вредителство“ и саботаж – го заплашва със смърт, ако не си признае. В друг момент му казва, че ще получи „по-снизходителна“ присъда, ако направи самопризнания. Накрая направо го моли да направи фалшиви самопризнания. „И ние, офицерите от следствието, често сме принудени да лъжем, и ние казваме неща, които не могат да бъдат протоколирани и под които не бихме се подписали“, споделя той умолително.63

Когато резултатът е от по-голямо значение, следователите прибягват до мъчения. Както изглежда, преди 1937 г. физическото малтретиране е било забранено. Един бивш служител на ГУЛаг потвърждава, че през първата половина на 30-те години побоят определено е бил незаконен.64 Но когато натискът за изтръгване на самопризнания от видни партийни членове нараства, започват да се използват физически мъчения, вероятно през 1937 г., макар че на това отново се слага край през 1939 г. Съветският лидер Никита Хрушчов публично го признава през 1956 г.: „Как е възможно човек да признае престъпления, които не е извършил? Само по един начин – чрез използването на физически методи за натиск, чрез мъчения, чрез довеждането му до състояние на безсъзнание, до неспособност да разсъждава, чрез лишаването му от човешко достойнство. Така са били получавани „самопризнанията““.65

През този период използването на мъчения е толкова разпространено – и толкова често критикувано – че в началото на 1939 г. самият Сталин изпраща паметна записка до регионалните шефове на НКВД, в която потвърждава, че от 1937 г. нататък в практиката на НКВД физическият натиск [върху затворници] е разрешен от Централния комитет. Той пояснява, че е разрешен

само по отношение на такива открити врагове на народа, които се възползват от хуманните методи на разпит, за да отказват безсрамно да издадат съконспиратори си, и в продължение на месеци не дават показания в опит да предотвратят разкриването на конспираторите, които още са на свобода.

Наистина, продължава Сталин, по негово мнение това бил „напълно правилен и хуманен метод“, макар и може би понякога да го прилагали спрямо „случайно арестувани честни хора“. Тази зловеща паметна записка всъщност изяснява, че самият Сталин добре е знаел какви методи са се използвали по време на разпитите и лично ги е одобрявал.66

В действителност огромен брой затворници от този период разказват как са ги били и ритали, как са размазвали лицата им и са разкъсвали органите им. Евгений Гнедин описва как двама мъже едновременно го удряли по главата – единият отляво, другият – отдясно, а после го били с гумена палка. Това станало в личния кабинет на Берия – и в негово присъствие – в затвора „Сухановка“.67 НКВД прилага и методи на мъчение, използвани от други тайни служби в други епохи, като удряне по корема с напълнени с пясък торбички, чупене на дланите и стъпалата или завързване на ръцете и краката на жертвите зад гърба и окачването им във въздуха.68 Едно от най-отвратителните физически мъчения е описано от театралния режисьор Всеволод Мейерхолд, чието официално оплакване е запазено в досието му:

Следователите започнаха да използват сила срещу мен – болен 65-годишен човек. Накараха ме да легна по лице и после удряха ходилата и гърба ми с гумен камшик. Настаниха ме на стол и удряха стъпалата ми отгоре доста силно. […] През следващите няколко дни, когато тези части на краката ми бяха покрити с големи вътрешни кръвоизливи, те отново удряха червено-синьо-жълтите отоци с камшик и болката беше толкова силна, сякаш поливаха тези чувствителни области с вряла вода. Виех и плачех от болка. Удряха гърба ми със същия гумен камшик и блъскаха със замах лицето ми с юмруци. […]

В един момент тялото ми трепереше толкова неконтролируемо, че пазачът, който ме връщаше от разпита, попита: „Малария ли имаш?“. Когато след осемнайсетчасовия разпит легнах на нара и заспах, за да се върна след час за следващия, се събудих от собствените си стонове и защото се мятах като болен в последните фази на тифна треска.69

Въпреки че след 1939 г. подобни побои са технически забранени, промяната в политиката невинаги прави следствения процес по-хуманен. През 20-те, 30-те и 40-те години стотици хиляди затворници са измъчвани не чрез действителен побой или физическа разправа, а чрез психологическия тормоз, за който говори Абакумов в писмото си до Сталин. Можело например постепенно да лишават упорстващите и отказващите да направят самопризнания от човешките утехи – първо от разходките, после от колетите и книгите и накрая – от храната. Понякога ги слагали в особено неприятни наказателни килии – много горещи или много студени, както се случва с мемоаристката Хава Волович, която следователят лишил и от сън: „Никога няма да забравя първия досег със студа в затвора. Не мога да го опиша; не съм способна. От една страна, ми се спеше, от друга – студът не ми позволяваше да заспя. Скачах и започвах да тичам из килията, заспивах права, после отново се срутвах върху леглото, откъдето студът скоро отново ме прогонваше“.70

Други са изправяни очи в очи със „свидетели“, като Евгения Гинзбург, която слушала как приятелката ѝ от детството Наля „рецитира като папагал“ и я обвинява в принадлежност към нелегална троцкистка организация.71 Трети са заплашвани, че семействата им ще пострадат, или пък след дълъг период на изолация са изпращани в килията на информатор, пред когото охотно разкривали сърцата си. Жените са изнасилвани или заплашвани с изнасилване. Една полска мемоаристка разказва следната история:

Изведнъж без видима причина следователят започна да флиртува. Стана иззад бюрото си, дойде и седна до мен на дивана. Аз станах и отидох да пийна вода. Той ме последва и застана зад мен. Умело му се изплъзнах и се върнах на дивана. И ето че той също седна до мен. А аз отново станах и отидох да пия вода. Тези маневри продължиха два часа. Чувствах се унизена и безпомощна.72

Някои форми на физическо мъчение, не толкова сурови като побоя, редовно се използват от 20-те години нататък. Още в самото начало подложили Чернавин на „стоящ тест“ – карали затворника да застане с лице към стената и да не мърда – макар и за кратко. Някои от съкилийниците му страдали повече:

Гравьорът П., над петдесетгодишен и едър, стоял така шест дни и половина. Не му давали храна и вода, нито му позволявали да спи; водели го до тоалетната само веднъж на ден. Но той не „признал“. След мъчението не бил в състояние да върви до килията си и пазачите го извлекли нагоре по стълбите. […] Друг, занаятчията Б., около трийсет и пет годишен, единият крак на когото е ампутиран над коляното и е заместен с изкуствен, стоял четири дни и не си „признал“.73

Но най-често просто лишавали подследствените от сън: тази измамно елементарна форма на мъчение (за която като че ли не било необходимо специално предварително разрешение), известна сред затворниците като поставяне на „конвейер“, можела да продължи дни, дори седмици наред. Методът бил прост: разпитвали затворниците цяла нощ и после им забранявали да спят през деня. Пазачите постоянно ги будели и ги заплашвали с карцер или с нещо още по-лошо, ако не останат будни. Едно от най-добрите описания на конвейера и физическото му въздействие принадлежи на американския затворник в ГУЛаг Александър Долгун. През първия му месец в „Лефортово“ го лишили буквално от всякакъв сън, оставяли го да спи по около час на ден или дори по-малко: „Като се върна назад, ми се струва, че час е твърде много, може да са били само по няколко минути през някои от нощите“. В резултат мозъкът му започнал да му изневерява:

На моменти внезапно си давах сметка, че нямам спомен за случилото се през последните няколко минути. Бели петна в паметта ми. Пълен отказ. […]

По-късно, разбира се, започнах да пробвам да спя прав, да видя дали тялото ми ще се научи да стои изправено. Ако се получеше, щях да избегна разкриването за по няколко минути в килията, защото, ако бях прав, пазачът зад шпионката нямаше да се сети, че спя.

И така щях да открадна десет минути тук, половин час там, понякога малко по-дълго, ако Сидоров приключеше преди шест сутринта и пазачите ме оставеха на мира до времето за ставане. Но беше твърде малко. Твърде късно. Усещах, че с всеки ден ставам все по-несъсредоточен, по-отпуснат и по-недисциплиниран. Ужасът от полудяването бе почти по-силен – не, наистина по-силен – отколкото страха от смъртта.

Долгун не прави самопризнания месеци наред – нещо, което го изпълва с гордост през цялото му затворничество. И все пак, когато след много месеци го викат в Москва от лагера в Джезказган и отново го бият, той подписва самопризнанията и си мисли: „Какво пък толкова? И без това съм в ръцете им. Защо не го направих още отдавна, за да избегна всички тези страдания?“.74

Защо не, наистина? Много други са си задавали същия въпрос с различни отговори. Някои – особено висок процент от мемоаристите, както изглежда – са упорствали заради принципа или поради погрешната убеденост, че така ще избегнат присъдата. „По-скоро ще умря, отколкото да се опозоря“, казва на следователя генерал Горбатов дори и когато го подлагат на мъчения (не уточнява какви). Според мнозина – както изтъкват Солженицин, Горбатов и други – абсурдно пространните самопризнания биха изглеждали толкова нелепи, че дори и НКВД нямало как да не го забележи. Горбатов пише с ужас за другарите си от затвора:

Сториха ми се културни и здравомислещи хора. Затова с още по-голям ужас научих, че по време на разпитите всички до един са писали абсолютни глупости, признавали са въображаеми престъпления и са обвинявали други хора. […] Някои дори застъпваха странната теория, че колкото повече хора бъдат хвърлени в затвора, толкова по-бързо ще се осъзнае, че всичко това е безсмислица и е вредно за Партията.75

Но не всички са съгласни, че тези хора трябва да бъдат обвинявани. В собствените си мемоари Лев Разгон отговаря на Горбатов, когото нарича „арогантен и неморален“:

Не е правилно да прехвърляме вината на мъчителите върху техните жертви. Горбатов чисто и просто е имал късмет. Или следователят му е бил мързелив, или не е получил твърда инструкция да „упражни натиск“ по случая. Все още лекарите, психолозите и психиатрите не са провели достатъчно изследвания, за да кажат дали чрез мъчения човекът може да бъде принуден да даде фалшиви показания срещу себе си. Но този век е осигурил достатъчно обилни доказателства по въпроса. Разбира се, че това е възможно.76

В ретроспекция са изказвани и най-различни мнения относно смисъла на мълчанието. Връщайки се назад, Сузана Печора, която в началото на 50-те години била разпитвана повече от година (тя членувала в малка младежка група, основана – донкихотовски – за да даде отпор на Сталин), заявява, че не си заслужавало „да мълчиш“. Според нея отказът да направиш самопризнания просто удължавал следствието. В крайна сметка повечето хора така или иначе получавали присъди.77

Въпреки това съдържанието на досието на Сговио ясно показва, че последващите решения – относно предсрочното освобождаване, амнистията и т.н. – наистина са били взимани въз основа на съдържащото се в досието на затворника, включително и самопризнанията. С други думи, ако човекът успеел да запази мълчание, имало много, много малък шанс присъдата му да бъде отменена. Чак до края на 50-те години всички тези юридически процедури, колкото и сюрреалистични да са, са приемани на сериозно.

Но най-важното в разпитите е психологическият им отпечатък върху затворниците. Още преди да се впуснат в дългото пътуване на изток, още преди да пристигнат в първите си лагери, на определено равнище те вече са „подготвени“ за принудителния труд в новия си живот. Вече са наясно, че нямат обичайните човешки права, че нямат право на справедлив съдебен процес или дори на справедливо разглеждане на делото. Вече знаят, че властта на НКВД е абсолютна и че държавата може да разполага с тях, както реши. Ако са признали престъпление, което не са извършили, вече имат по-ниско самомнение. Но дори и да не са го направили, не таят никаква надежда, нямат никаква вяра, че грешката на арестуването им скоро ще бъде поправена.

Глава 8

Затворът

На карти циганката ми гадае:

далечен път, затвор – съдба сурова.

В централния затвор ли ми вещае

затворник млад да бъда аз отново.

Традиционна руска затворническа песен

Арестът и разпитите изтощават затворниците, преживеният шок. ги кара да се подчинят, обърква ги и ги дезориентира. Но самите съветски затвори, където държат затворниците преди, по време и често пъти дълги години след разпитите, също оказват огромно въздействие върху мисленето им.

Погледнати в международен контекст, в съветските затвори или в съветския затворнически режим не е имало нищо необичайно жестоко. Съветските затвори наистина са били по-сурови от повечето западни затвори, както и от затворите по времето на царя. Но пък затворите в Китай или в други държави от Третия свят в средата на XX в. също са изключително неприятни. Въпреки това някои елементи от съветския затворнически живот са присъщи единствено на Съветския съюз. Дадени аспекти от затворническото всекидневие, като например самият процес на разпитване, сякаш дори са били съзнателно предназначени, да подготвят затворниците за новия им живот в ГУЛаг.

Разбира се, официалното отношение към затворите отразява промените в приоритетите на хората, ръководещи лагерите. През август 1935 г. например, точно когато арестите на политически затворници започват да набират скорост, Хенрих Ягода издава заповед, която изяснява, че най-важната „цел“ на ареста (ако може да се каже, че тези арести са имали „цел“ в нормалния смисъл на думата) е удовлетворяването на все по-неистовата потребност от самопризнания. Заповедта на Ягода поставя не само „привилегиите“ но и най-елементарните жизнени потребности на затворниците право в ръцете на офицерите от НКВД, разследващи делата им. Ако затворникът сътрудничел – което обикновено означавало да се признае за виновен – му се позволявали писма, колети с храна, вестници и книги, ежемесечни срещи с роднините и всекидневна едночасова разходка. В противен случай можело да го лишат от всички тези неща, включително и от храна.1

Но през 1942 г. – след като на власт е дошъл Лаврентий Берия, твърдо решен да превърне ГУЛаг в ефективна икономическа машина – приоритетите на Москва се променят. Лагерите стават важен фактор във военното производство и командирите им започват да се оплакват от големия брой затворници, които пристигат напълно негодни за работа. Изнемощели от глад, мръсни и лишавани от физически упражнения, те просто не са в състояние да копаят въглища или да секат дървета с необходимата бързина. Затова през май същата година Берия издава нови разпореждания относно разпитите, в които изисква от лагерните началници да съблюдават „елементарните здравни изисквания“, и ограничава контрола на следователите върху всекидневния живот на затворниците.

Съгласно новата заповед на Берия на затворниците се полагала „поне едночасова“ всекидневна разходка (с изключение на очакващите изпълнението на смъртното си наказание, чието здравословно състояние не било от значение за производствените цифри на НКВД). Освен това администраторите на затворите се задължавали да осигурят за целта специален двор: „Нито един затворник не бива да остава в килията си по време на тези разходки […], на немощните и твърде възрастни затворници трябва да помагат съкилийниците им“. Тъмничарите били длъжни да осигурят на затворниците (освен на разпитваните в момента) осемчасов сън, да се погрижат страдащите от диария да получават допълнителни витамини и по-добра храна, а парашите – кофите, служещи за тоалетни – да се поправят в случай на теч. Последното се смятало за толкова важно, че в заповедта дори е посочен идеалният размер на парашата. В мъжките килии тя трябвало да бъде висока 55 до 60 сантиметра, а в женските – 30 до 35 сантиметра, и да се предвиди 0,75 литра дълбочина за всеки човек в килията.2

Но въпреки тези нелепо конкретни разпоредби затворите продължават да бъдат силно разнородни. Отчасти те се различават в зависимост от местоположението си. Като правило провинциалните затвори са по-мръсни и по-либерални, а московските са по-чисти и по-сурови. Но дори и трите основни московски затвори се различават по характер. Печално известният „Лубянка“, който и до днес се издига на един площад в центъра на Москва (и продължава да служи за главна квартира на ФСБ, наследника на НКВД и КГБ), е предназначен за приемане и разпитване на най-сериозните политически престъпници. Килиите са сравнително малобройни – един документ от 1956 г. говори за 118, 94 от които – много малки, за един до четири затворници.3 Някога офиси на застрахователна компания, някои от килиите в сградата на „Лубянка“ са с паркет, който затворниците трябвало да мият всеки ден. Анархистката А. М. Гарасева, която по-късно работи като секретарка на Солженицин, през 1926 г. била затворена в „Лубянка“ и си спомня, че храната все още сервирали облечени в униформи сервитьорки.4

За сравнение, Лефортово – където също се провеждат разпити – е военен затвор от XIX в. Килиите му не са планирани за голям брой затворници и са по-тъмни, по-мръсни и по-пренаселени. Лефортово има формата на буквата К и в центъра му, спомня си мемоаристът Дмитрий Панин, „служител с флаг насочва потока от връщащи се и отиващи на разпит затворници“.5 В края на 30-те години затворът в Лефортово е толкова пренаселен, че НКВД открива негов „клон“ в Сухановския манастир край Москва. Официално наречен „Обект 110“ и известен сред затворниците като „Сухановка“, клонът си спечелва ужасяваща репутация заради мъченията: „Нямаше правила за вътрешния ред, нито пък определени правила за провеждане на разпитите“.6 Самият Берия имал кабинет в „Сухановка“ и лично надзиравал измъчването на затворниците.7

Затворът „Бутирка“, най-старият от трите, е построен през XVIII в. и е трябвало да бъде дворец, но бързо го превърнали в затвор. Сред знаменитите му затворници от XIX в. са Феликс Дзержински, както и други полски и руски революционери.8 Обикновено използван за затворници, които вече били разпитани и очаквали транспортирането си, Бутирка също е пренаселен и мръсен, но не толкова строг. По думите на Гарасева пазачите в „Лубянка“ карали затворниците да се „разхождат“ в плътен кръг, а „в Бутирка човек можеше да прави, каквото поиска“. И тя, и други споменават също превъзходната библиотеката на затвора, чиято сбирка била натрупана от поколенията затворници, всеки от които оставял книгите си при прехвърлянето си на друго място.

Затворите се различават и през различните епохи. В началото на 30-те години много затворници са осъждани на месеци и дори години изолация. През шестнайсетте месеца на изолация руският затворник Борис Четвериков запазил разума си, като перял дрехите си, миел пода и стените – и пеел всички оперни арии и песни, които знаел.10 Александър Долгун също бил държан в изолация по време на разпитите и успял да запази ума си като се разхождал: той броял стъпките в килиите си, изчислявал колко са равни на километър и започнал да се „разхожда“ – първо през Москва до Американското посолство – „вдишвах чистия, студен, въображаем въздух и се загръщах с палтото си“ – после из Европа и накрая през Атлантическия океан, обратно у дома в Съединените щати.[16]

Евгения Гинзбург прекарала почти две години в изолатор в Ярославъл във вътрешността на Централна Русия – през повечето време напълно сама: „И до ден-днешен, ако затворя очи, мога да видя всяка издатина и драскотина в онези стени, боядисани до средата в любимите цветове на затворите – кафеникавочервено и мръсно бяло отгоре“. Но накрая дори и този „специален“ затвор започнал да се препълва и ѝ изпратили съкилийничка. В крайна сметка повечето от тюрзеките – „затворниците в затворите“ – са преместени в лагери. Както пише Гинзбург, „просто не беше практично да държат такива огромни множества в затвор десет или двайсет години: противоречеше на темпа на епохата и нейната икономика“.11

През 40-те години, когато мащабът на арестите нараства, изолирането става далеч по-трудно – дори и за новите затворници, дори и за няколко часа. През 1947 г. Лев Финкелщайн първоначално е хвърлен във вокзала (буквално „железопътната гара“) на затвора – „огромна, обща килия без всякакви удобства, където първоначално хвърлят всички арестанти. След това постепенно ги сортират, изпращат ги в баните и след това в килиите“.12 Всъщност отчайващата пренаселеност е далеч по-разпространена от изолацията. Ако трябва да посочим няколко примера, главният градски затвор в Архангелск с капацитет за 740 затворници през 1941 г. приютява между 1661 и 2380. Изпратените в затвора в Котлас, Северна Русия, с капацитет 300, наброяват 460.13

В по-отдалечените места затворите понякога са още по-лоши. През 1940 г. затворът в Станиславов, в новоокупирана Източна Полша, наброява 1709 души, далеч над капацитета си за 472, и разполага само със 150 комплекта чаршафи.14 През февруари 1941 г. затворите в Република Татарстан с капацитет за 2710 затворници приютяват 6353. През май 1942 г. затворниците в затворите в централноазиатската Република Ташкент с капацитет за 960 наброяват 2754.15

Тази пренаселеност има особено неприятно въздействие върху подследствените, чийто живот по цели нощи е подлаган на настойчиво, враждебно изследване и които въпреки това трябва да прекарват дните си в компанията на други затворници. Един затворник описва ефекта:

Целият процес на дезинтеграция на личността се извършваше пред очите на всички в килията. Човек не можеше да се скрие нито за миг; дори червата му трябваше да се изпразват в откритата тоалетна, разположена в самата килия. Ако му се плачеше, плачеше пред всички и чувството за срам засилваше агонията. Ако искаше да се самоубие – нощем, под одеялото, опитвайки се да разкъса вените на ръката си със зъби – някой от страдащите от безсъние в килията бързо го разкриваше и му попречваше да довърши работата си.16

Маргарет Бубер-Нюман също пише, че пренаселеността настройвала затворничките една срещу друга. Когато ги събуждали в четири и половина сутринта,

въздействието върху нас беше сякаш бяха разровили мравуняк. Всяка грабваше тоалетните си принадлежности, за да бъде първа, ако е възможно, защото, разбира се, умивалниците далеч не бяха достатъчни за всички ни. В помещението, където се миехме, имаше пет тоалетни и десет чешми. Казвам „тоалетни“, но всъщност това бяха пет дупки в земята и нищо повече. Пред тях бързо се оформяха опашки, както и пред петте чешми. Представете си как се ходи до тоалетната сутрин, когато поне десет чифта очи те наблюдават и нетърпеливо чакащите реда си ти подвикват и те подканят да побързаш.17

Вероятно давайки си сметка за пренаселеността, властите в затвора полагат големи усилия, за да предотвратят всякаква затворническа солидарност. Още в заповедта на Ягода от 1935 г. на затворниците се забранява да разговарят, да викат, да пеят, да пишат по стените на килиите, да оставят знаци или следи из затвора, да стоят до прозорците на килията и да се опитват да общуват по какъвто и да било начин с онези в другите килии. Нарушаващите тези правила можели да бъдат наказани с лишаване от разходка или писма или дори чрез поставяне в специално създаден карцер.18 Затворниците от 30-те години често споменават принудителното мълчание: „Никой не говореше високо, а някои общуваха със знаци“, пише Бубер-Нюман за „Бутирка“, където „полуголите тела на повечето жени имаха особен сивкавосин оттенък от продължителното затворничество без светлина и въздух“.19

В някои затвори правилото да се мълчи важи в пълна сила и през цялото следващо десетилетие, в други не е точно така: един бивш затворник пише за „пълното мълчание“ в „Лубянка“ през 1949 г., в сравнение с което „килия номер 106 в „Бутирка“ беше като да отидеш на пазара, след като си бил в малък магазин“.20 Друг в затвор в централносъветската Република Казан си спомня, че когато затворниците почвали да шепнат, „капакът на отвора за подаване на храна се отваряше с трясък и някой изсъскваше: „Шшшт!““.21

Много мемоаристи описват също, че когато местели затворниците от една килия в друга или ги отвеждали за разпит, пазачите подрънквали с ключовете си, щракали с пръсти или издавали някакъв друг шум, за да предупредят онези надолу по коридора. При среща бързо насочвали единия от затворниците към друг коридор или го вкарвали в специално помещение. В. К. Ясний, преди това преводач на испанска литература, веднъж останал в едно помещение 0,5 на 0,5 метра в „Лубянка“ в продължение на два часа.22 Изглежда, подобни помещения широко са се използвали: в мазето на бившата главна квартира на НКВД в Будапеща, днес музей, има едно такова. Идеята била да се попречи на затворниците да се сблъскат с някой, свързан с тяхното „дело“, както и да се предотвратят срещи с братя или сестри, или други арестувани роднини.

В резултат на принудителното мълчание дори отиването на разпит е изнервящо. Александър Долгун си спомня как крачел по покритите с килим коридори на „Лубянка“: „Докато вървяхме, единственият звук идваше от пазача, който цъкаше с език […], всички метални врати бяха сиви, военно сиви и мрачността, тишината и еднообразните сиви врати надолу по коридора, които накрая се сливаха със сенките, имаха потискащо и обезкуражаващо въздействие“.23

За да попречат на затворниците от една килия да научат имената на тези от друга, ги викали – за разпит или преместване – не по име, а с буква от азбуката. Например пазачът извиквал „Г“ и всички затворници, чиито фамилии започвали с „Г“, ставали и казвали собственото и бащиното си име.24

Редът се поддържал – точно както се поддържа редът в повечето затвори – чрез стриктен правилник за всекидневния живот. В мемоарите си Заяра Весьолая, дъщерята на прочут руски писател и „враг“ описва типичния ден в „Лубянка“. Той започвал с оправка – ходене до тоалетните. „Пригответе се за тоалетната!“ виквал пазачът и жените мълчаливо се подреждали по двойки. След като стигнели в тоалетните, имали на разположение десет минути – не само да се изходят, но и да се измият и да почистят дрехите си. След оправката следвала закуска: гореща вода, понякога смесена с нещо, напомнящо чай или кафе, плюс дневната дажба хляб и две или три бучки захар. После идвал пазач, който приемал молби за посещение при лекар, и след това „основната дейност за деня“ – двайсетминутна разходка „в колона по един в кръгове покрай стената на малък затворен двор“. Редът бил нарушен само веднъж. Въпреки че никога не ѝ обяснили защо, една вечер отвели Весьолая на покрива на „Лубянка“, след като вече били казали на затворниците да заспиват. Тъй като „Лубянка“ се намира в центъра на Москва, тя можела да види ако не града, то поне светлините му – които със същия успех можели да са от друг свят.25

Но обикновено остатъкът от деня протичал по един и същ начин: обяд – затворническа супа, направена от вътрешности, от някаква зърнена култура или от развалено зеле – и после същата супа за вечеря. Вечер отново ходели до тоалетните. Междувременно затворниците си шепнели, седели на наровете и понякога четели книги. Весьолая си спомня, че ѝ давали по една книга на седмица, но правилата в различните затвори са различни, както и качеството на библиотеките им, които, както вече споменах, понякога са превъзходни. На обитателите на някои затвори позволявали да си купуват храна от „магазина“, ако получавали пари от роднините си.

Но освен скуката и лошата храна има и други мъчения. Не само на подследствените, но и на всички останали затворници се забранявало да спят през деня. Пазачите бдели постоянно и надничали през шпионките, за да се уверят, че правилото се спазва. Любов Бершадска си спомня: „Макар да ни будеха в шест, не ни позволяваха дори да седнем на леглото до единайсет часа вечерта. Трябваше да се разхождаме, да седим на табуретка и да не се облягаме на стената“.26

Нощите не са по-приятни. Силните лампи, които никога не се гасели, правели заспиването трудно, ако не и невъзможно, а правилникът забранявал на затворниците да спят с ръце под завивките. Весьолая се опитвала да спазва разпоредбата: „Беше неудобно и дискомфортно и затрудняваше заспиването […], но щом задремех, инстинктивно притеглях одеялото до брадичката си. Ключът изскърцваше в ключалката и пазачът разтърсваше леглото ми: „Ръцете!““.27 Бубер-Нюман пише: „Преди да свикнеш, нощите бяха по-лоши от дните. Опитай се нощем да спиш под силна електрическа светлина – на затворниците не се позволява да покриват лицата си – на гола дъска без дори сламеник или възглавница, а понякога даже и без одеяло, притиснат от двете страни от съкилийнички“.

Но вероятно онова, което най-много пречи на затворниците да се почувстват твърде комфортно в обстановката, е присъствието на информатори – каквито има и във всички останали сфери на съветския живот. Те ще играят важна роля и в лагерите, но там на затворниците ще им е по-лесно да ги избягват. В затвора не било толкова лесно да се отървеш от тях и това карало хората много да внимават какво говорят. Бубер-Нюман си спомня, че – с едно изключение – „през цялото време, което прекарах в „Бутирка“, не чух критична дума за съветския режим от руски затворник“.28 Затворниците знаели, че във всяка килия има поне по един информатор. Когато в килията имало двама души, всеки подозирал другия. Обитателите на по-големите килии често разпознавали информатора и го изолирали. Когато Олга Адамова-Сльозберг пристигнала в „Бутирка“, забелязала свободно място за спане до прозореца. Казали ѝ, че може да спи там, но нямало „да има най-приятната съседка“. Както се оказало, жената, която спяла без съседка, била информаторка и прекарвала цялото си време „в писане на донесения срещу всички в килията, така че никой не разговарял с нея“.

Но не всички информатори са толкова лесни за разпознаване и параноята е толкова силна, че всяко необичайно поведение предизвиква враждебност. Самата Адамова-Сльозберг помислила една от съзатворничките си за шпионка, след като видяла „вносната на вид гъба за къпане и дантеленото ѝ бельо“. По-късно се сприятелила с въпросната жена.29 Писателят Варлам Шаламов също пише, че преместването от една килия на затвора в друга „не е много приятно преживяване. Това винаги кара новите ти съкилийници да застанат нащрек и да подозират, че преместеният затворник е информатор“.30

Без съмнение, системата е сурова, непреклонна и нехуманна. И все пак, когато могат, затворниците оказват съпротива – на скуката, на постоянните дребни унижения, на опитите да ги разделят и противопоставят. Не един бивш затворник пише, че в действителност затворническата солидарност е била по-силна в затворите, отколкото щяла да бъде по-късно в лагерите. След изпращането им в лагерите на властите им е по-лесно да ги разделят и управляват. За да ги отчуждят един от друг, те изкушават затворниците с обещания за по-високо място в лагерната йерархия, по-хубава храна или по-лека работа.

В затворите, напротив, всички са горе-долу равни. Макар че пак има стимули за сътрудничене, те са по-малко. За много затворници прекараните в затвора дни или месеци преди депортирането са дори нещо като въведение в елементарните техники на оцеляване и – въпреки всичките усилия на властите – първият им опит в обединяването срещу тях.

Някои затворници усвояват от съкилийниците си елементарните начини за поддържане на хигиената и достойнството си. В своята килия Инна Шихеева-Гайстер се научила как да прави копчета от парченца сдъвкан хляб, за да не падат дрехите ѝ, как да си направи игла от рибена кост и да използва конци от слама, за да зашие раздраните си по време на обиска дрехи, както и най-различни други неща, които щели да ѝ бъдат от полза в лагерите.31 Дмитрий Бистролетов – бивш съветски шпионин на Запад – също се научил да прави „конци“ от стари чорапи: късаш чорапа, после заостряш краищата на конците с парченце сапун. По-късно в лагера разменял тези конци, както и иглите, които се научил да прави от кибритени клечки, за храна.32 Сузана Печора, младата антисталинистка, се научила „да спи, без да я забележат, да шие с кибритени клечки и да върви без колан“.33

Освен това затворниците упражняват известен контрол върху живота си чрез институцията на старостата – „старшия“ на килията. От една страна, в затворите, във вагоните и в лагерните бараки старостата е официално призната фигура, чиито функции са описани в официалните документи. От друга, множеството задължения на старостата – вариращи от поддържане чистотата на килията до осигуряване на реда при посещенията в тоалетните – изисквали авторитетът му да се приема от всички.34 Затова информаторите и другите фаворити на пазачите не били най-подходящите кандидати. Александър Вайзберг пише, че в по-големите килии, където понякога имало 200 или повече затворници, „нормалният живот беше невъзможен без старши, който да организира разпределянето на храната, разходките и така нататък“. Но тъй като тайните служби отказвали да признаят всякаква форма на затворническа организация („логиката им беше проста: организацията на контрареволюционерите е контрареволюционна организация“) било намерено класическо съветско решение, пише Вайзберг: затворниците избирали старостата „незаконно“. Управителят на затвора научавал за това от шпионите си и после официално назначавал избрания от затворниците човек.35

В най-пренаселените килии основната задача на старостата е да посреща новите затворници и да осигури на всички място за спане. Почти неизменно новите затворници спят до парашата – използваната за тоалетна кофа – и добивайки старшинство, постепенно се отдалечават от нея по посока на прозореца. „Никакви изключения – пише Елинор Липпер – не се правят поради болест или напреднала възраст“.36 Старостата решава и конфликтите и като цяло поддържа реда в килията – далеч нелесна задача. Полският арестант Казимиерж Зарод си спомня, че докато бил староста, „пазачите постоянно ме заплашваха с наказание, ако не държа под контрол непокорните, особено след 9 ч. вечерта, когато правилото гласеше „никакви разговори“, след като „лампите се загасят““. В крайна сметка го изпратили в карцера, защото не успял да упражни контрол.37 Но както личи от други разкази, обикновено решенията на старостата се спазвали.

Несъмнено затворниците проявяват най-голяма изобретателност при заобикалянето на най-строгото правило: суровата забрана за общуване – както между килиите, така и с външния свят. Въпреки сериозната заплаха от наказание затворниците оставят бележки за други затворници в тоалетните или хвърлят послания през стените. Лев Финкелщайн се опитал да хвърли парченце месо, домат и късче хляб в друга килия: „Когато ни отвеждаха в тоалетната, се опитах да отворя прозореца и да бутна храната през него“. Заловили го и го хвърлили в карцера.38 Затворниците подкупвали пазачите да предават послания, макар че понякога те го правели и доброволно. Един пазач в затвора „Ставропол“ от време на време предавал устни послания от Лев Разгон на съпругата му.39

Един бивш затворник, прекарал четиринайсет месеца в затвора на Вилнюс след съветската окупация на града (преди това под полска власт), през 1939 г. описва в показания пред полското правителство в изгнание как елементите на предишния полски затворнически режим бавно отпадали. Затворниците губели „привилегиите“ си една по една – правото да четат и да пишат писма, да използват библиотеката на затвора, да разполагат с хартия и моливи, да получават колети. Били въведени нови правилници като тези в повечето съветски затвори: лампите в килиите светели по цяла нощ, а прозорците били закрити с ламарина. Последното неочаквано осигурило възможност за общуване между килиите: „Отворих прозореца и притискайки лице към решетките, разговарях със съседите си. Дори и да чуваше разговора, часовоят в двора не можеше да разбере откъде идва гласът, тъй като благодарение на ламарината беше невъзможно да се види кой прозорец е отворен“.40

Но може би най-изкусната форма на забранено общуване е затворническата морзова азбука чрез почукване по стените на килията или по тръбите. Азбуката била измислена по времето на царя – Варлам Шаламов я приписва на един от декабристите.41 Елинор Олицкая я научила от своите колеги социалреволюционери дълго преди да я затворят през 1924 г.42 Всъщност руската революционерка Вера Фигнер описала азбуката в мемоарите си, където Евгения Гинзбург прочела за нея. Докато я разследвали, тя си спомнила достатъчно от азбуката, за да може да общува със съседната килия.43 Кодът е сравнително прост: буквите от руската азбука се разполагат в пет реда от по шест букви:

А

Б

В

Г

Д

Е(Ё)

Ж

З

И

К

А

М

Н

О

П

Р

С

Ш

У

Ф

Х

Ц

Ч

Ш

Щ

Ъ

Ь1

Э

Ю

Я

След това всяка буква се обозначава с две почуквания, първото за реда, а второто – за позицията в реда:

1,1

1,2

1,3

1,4

1,5

1,6

2,1

2,2

2,3

2,4

2,5

2,6

3,1

3,2

3,3

3,4

3,5

3,6

4,1

4,2

4,3

4,4

4,5

4,6

5,1

5,2

5,3

5,4

5,5

5,6

6,1

6,2

6,3

6,4

6,5

6,6

Дори онези, които не знаели кода или не го били научили от други, понякога го разбирали, тъй като съществували стандартни методи за преподаването му. Онези, които го знаели, понякога изчуквали азбуката отново и отново заедно с един-два прости въпроса с надеждата, че невидимият човек от другата страна на стената ще схване. Именно така Александър Долгун научил кода в „Лефортово“ и го запомнил с помощта на кибритени клечки. Когато накрая бил в състояние да „разговаря“ с мъжа в съседната килия и разбрал, че той го пита: „Кой си ти?“ изпитал „прилив на чиста любов към човека, който от три месеца ме питаше кой съм“.44

Кодът невинаги се е използвал широко. През 1949 г. Заяра Весьолая не могла да открие в „Бутирка“ „никой, който да знае затворническата азбука, и отначало си помислила, че традицията сигурно е отмряла. Но както разбрала, не било така – други ѝ казали, че са я използвали по онова време, а веднъж пазачът нахлул в килията ѝ, когато чул почукването, и пожелал да знае откъде идва.45 Имало и други разновидности. Руският писател и поет Анатолий Жигулин твърди, че създал код, също почиващ върху азбуката, който той и група негови приятели (всички били арестувани едновременно) използвали, за да общуват по време на разследването на делото им.46 На дадени места и в дадени моменти методите за самоорганизиране на затворниците приемат по-усъвършенствани форми. Варлам Шаламов описва една от тях в късия си разказ „Комитет за бедните“. Други също споменават за нея.47 Причината за възникването ѝ е едно несправедливо правило: в един момент през 30-те години властите изведнъж решават, че подследствените затворници не могат да получават никакви колети от роднините си, защото „две франзели, пет ябълки и чифт стари панталони са достатъчни, за да се предаде в затвора всякакъв текст“. Можели да изпращат само пари, и то кръгли суми, така че цифрите да не бъдат използвани за предаването на „съобщения“. Но не всички семейства на затворници са в състояние да изпращат пари. Някои са твърде бедни, други живеят твърде далеч, а трети понякога лично участват в очернянето на роднините си. Затова част от затворниците веднъж седмично имали достъп до магазина на затвора, а съответно и до масло, сирене, наденица, тютюн, бял хляб, цигари, а други трябвало да карат на бедната затворническа диета и което е по-важно, се чувствали „не на място по време на всеобщия празник“ – „деня за посещение в магазина““.

За да решат този проблем, затворниците в „Бутирка“ възродили една фраза от ранните дни на Революцията и организирали „Комитет за бедните“. Всеки затворник дарявал на комитета 10% от парите си. На свой ред комитетът купувал хранителни продукти за затворниците, които не разполагали с никакви средства. Тази система просъществувала няколко години, докато властите не решили да елиминират комитетите, обещавайки на някои затворници различни „награди“, ако откажат да участват. Но килиите се съпротивлявали и отлъчвали изменниците. А кой, пита Шаламов, „би рискувал да се противопостави на цялата група, на хората, които са с теб по двайсет и четири часа на ден и от чиито враждебни погледи може да те спаси само сънят?“.

Странното е, че този кратък разказ е един от малкото в широкия репертоар на Шаламов, който завършва с положителна нотка: „За разлика от „свободния“ свят „отвън“ и от лагерите, общността в затворите винаги е единна. Чрез комитетите тази общност намери начин да утвърди правото на всеки човек да живее собствения си живот“.48

Този най-песимистично настроен сред писателите намира в организираната форма на затворническа солидарност зрънце надежда. Травмата от транспортирането и ужасът от първите объркващи дни в лагерите скоро я помитат.

Глава 9

Транспортиране, пристигане, подбор

В порта Ванино помня водата

и на кораба мрачния шум,

и как слизахме по стъпалата

към студения, тъмния трюм.

Морска болест оборваше всеки

и прибоят звучеше отвред,

към Колима пътуваха зеки,

Магадан бе далече отпред.

И със стонове те на земята

„сбогом“ казваха с немощна гръд.

Параходът напрегна платната

и с клатушкано впусна се в път.

Съветска затворническа песен

През 1827 Г. княгиня Мария Волконска, съпругата на декабриста бунтовник Сергей Волконски, изоставя семейството си, детето си и сигурния си живот в Санкт Петербург, за да се присъедини към заточения си в Сибир съпруг. Нейният биограф описва пътуването ѝ, което по онова времето се е смятало за почти непоносимо изпитание:

Дни наред шейната се носеше напред към безкрайния хоризонт. Сякаш затворена в капсула на времето, Мария бе в състояние на трескаво въодушевление. В пътуването имаше нещо нереално: недоспиване и оскъдна храна. Само от време на време спираше да смени конете и да изпие чаша горещ лимонов чай от вездесъщия меден самовар. Опияняващата скорост на шейната, теглена от три енергични коня, взимаше празните пространства в галоп. „Дий […], хайде!“, викаха кочияшите и конете препускаха напред, копитата им вдигаха огромни облаци сняг, а звънчетата на хамутите подрънкваха неуморно, предупреждавайки за приближаването на шейната.1

Повече от век по-късно съкилийничка на Евгения Гинзбург чете подобно описание за пътуването на един аристократ през Урал – и въздиша със завист: „А аз винаги съм си мислила, че съпругите на декабристите са понасяли най-ужасните страдания“.2

През XX в. не коне и шейни превозват затворниците с „опияняваща скорост“ през сибирския сняг и никой не им налива от меден самовар чаши горещ лимонов чай на станции за смяна на конете. Княгиня Волконска може и да е плакала по време на пътуването си, но затворниците, дошли след нея, изпитват пристъп на задушаващ страх и дори ужас само при споменаването на думата етап – затворническия жаргон за „транспорт“. Всяко пътуване е мъчителен скок в неизвестността, раздяла с досегашните съзатворници и познатата обстановка, колкото и неприятна да е тя. И което е още по-лошо, процесът на преместване на затворниците от нормалния в транзитния затвор и от транзитния затвор – в лагера, както и от един лагер в друг – е физически изтощителен и откровено жесток. В известен смисъл това е най-необяснимият аспект на живота в ГУЛаг.

За подложените на това изпитание за първи път събитието е наситено със символика. Арестуването и разпитите са нещо като посвещаване в системата, но пътуването с влак през Русия за затворниците означава географско скъсване с предишния живот и започването на нов. Във влаковете, напускащи Москва и Ленинград и поемащи на север или на изток, емоциите винаги са силни. Томас Сговио – американецът, който така и не успял да получи обратно паспорта си – си спомня какво се случило, когато влакът му потеглил за Колима: „Влакът ни тръгна от Москва вечерта на 24 юни. Това беше началото на пътуване на изток, което щеше да продължи цял месец. Никога няма да забравя този момент. Седемдесет мъже […] започнаха да плачат“.3

В повечето случаи дългите пътувания се извършват на етапи. От големите градски затвори първо транспортирали зеките до влаковете с камиони, чийто вид сам по себе си илюстрирал манията за сигурност на НКВД. Отвън „черните врани“, както ги наричали, приличали на обикновени тежкотоварни камиони. През 30-те години отстрани често пишело „Хляб“, но по-късно започнали да използват по-изкусни хитрини. Един затворник, арестуван през 1948 г., си спомня, че пътувал в камион, на който пишело „Московски котлети“, и в друг с надпис „Зеленчуци/ плодове“.4

Вътрешността на камионите понякога била разделена на „два реда миниатюрни, катраненочерни, лишени от въздух клетки“, както ги описва един затворник.5 Според проект от 1951 г. в другите имало просто две дълги пейки, на които затворниците седели, притиснати един към друг.6 Селяните и хората, транспортирани в началото на масовите депортации от прибалтийските държави и Източна Полша, срещат най-големи изпитания. Често ги натъпквали в обикновени камиони „като сардини“, както веднъж се изрази пред мен един възрастен литовец: първият затворник се разкрачвал, вторият сядал между краката на първия и разкрачвал собствените си крака – и така нататък, докато камионът се напълнел.7 Това било особено неудобно, когато трябвало да бъдат натоварени твърде много хора, и пътуването до гарата можело да отнеме цял ден. По време на депортацията в бившите полски територии през февруари 1940 г. децата измръзвали до смърт още преди да стигнат до влаковете, а възрастните получавали сериозни измръзвания, от които ръцете и краката им никога не се възстановявали.8

В провинциалните градове правилата за сигурност не са толкова строги и понякога затворниците изминават пеша разстоянието до гарата – преживяване, което им осигурява последен поглед към цивилния живот, а на цивилните – една от редките срещи със затворници. Януш Бардак си спомня изненадата си от реакцията на гражданите на Петропавловск при вида на маршируващите по улицата затворници:

По-голямата част от антуража ни бяха жени, загърнати в шалове и дълги тежки филцови палта. За мое изумление, те подвикваха на пазачите: „Фашисти! Убийци! Защо не идете да се биете на фронта?!“. Започнаха да ги замерват със снежни топки. Няколко изстрела бяха дадени във въздуха и жените отстъпиха назад, но продължиха да ругаят и да ни следват. Хвърляха към колоната пакети, хлябове, картофи и увита в плат сланина. Една жена свали шала и палтото си и ги даде на мъж, който нямаше. Аз улових чифт вълнени ръкавици.9

Това отношение има дълга традиция в Русия: Достоевски пише как по Коледа домакините изпращали на затворниците в царския затвор „причудливи хлябове, направени от най-хубавото брашно“.10 Но към 40-те години тези реакции вече са относително редки. На много места – особено в Магадан – гледката на вървящи по улицата затворници е нещо толкова обичайно, че не предизвиква никакъв отклик.

Все едно дали пеша, или с камион, затворниците накрая стигат до гарите. Понякога това са обикновени гари, друг път – специални – „парче земя, оградено с бодлива тел“, по думите на Лев Финкелщайн. Той си спомня също, че подлагали затворниците на редица специални ритуали, преди да им позволят да се качат:

Колоната от затворници е огромна, преброяват ги, отново ги преброяват и после пак. Влакът е там […], следва заповед за натоварване: „На колене!“. Качването е чувствителен момент, някой може да побегне. Така че се погрижват всички да са на колене. Но е по-добре да не ставаш, защото в този момент с радост ще те застрелят. После броят, натоварват хората във вагона и ги заключват. След това влакът дълго време не потегля – седи там часове наред – и изведнъж: „Потегляме!“ и тръгва.11

Отвън вагоните често са съвсем обикновени на вид – само че са по-добре обезопасени от останалите. Арестуваният в Полша Едуард Бука изследвал вагона си с внимателния поглед на човек, който се надявал да избяга. Ето какво казва: „Всеки вагон беше обвит с няколко реда бодлива тел, отвън имаше дървени платформи за пазачите, над и под всеки вагон бяха инсталирани електрически крушки, а прозорците бяха обезопасени с дебели решетки“. По-късно Бука проверил под вагона, за да види дали и по дъното има железни шипове. Имало.12 Финкелщайн си спомня: „Всяка сутрин се чуваше потропване – пазачите имаха чукове и удряха по влака, за да се уверят, че никой не се опитва да се измъкне, да направи дупка“.13

Много рядко взимали извънредни мерки за някои специални затворници. Анна Ларина, съпругата на съветския лидер Николай Бухарин, не пътувала с други затворници, а била настанена в предназначеното за пазачите на влака купе.14 Но огромното мнозинство от затворниците и принудителните изселници пътуват заедно в един от двата вида влакове. Първият е Столипинка – или „столипински вагони“ (наречени с ирония на един от най-енергичните царски министър-председатели реформатори от началото на XX в., на когото се приписва въвеждането им). Това са обикновени вагони, приспособени за затворници. Съединявали ги един с друг в огромна композиция или ги прикачвали по един-два наведнъж към обикновени влакове. Един бивш пътник ги описва:

Столипинката прилича на обикновен руски вагон трета класа, само че има много железни решетки. Прозорците, разбира се, са покрити с решетки. Вместо със стени купетата са отделени едно от друго със стоманена мрежа като кафези, а от коридора – с дълга желязна ограда. Това осигурява на пазачите постоянен изглед към всички затворници във вагона.15

Освен това столипинските вагони били много, много претъпкани:

На всяка от двете горни койки лежаха по двама мъже глава към крака. На двете средни имаше по седем с глави към вратата и един напряко върху стъпалата им. Под всяка от двете долни койки имаше по един мъж и още четиринайсет, кацнали върху койките и върху вързопите с лични принадлежности, натрупани по пода между койките и вратата. Нощем всички тези най-долу успяваха някак си да легнат един до друг.16

Но има и друг, по-съществен недостатък. В столипинските вагони пазачите наблюдавали затворниците постоянно и съответно можели да контролират какво ядат, да слушат разговорите им и да решават кога и къде ще им позволят да се облекчат. В резултат на това буквално всички мемоаристи, които описват влаковете, споменават ужасите, свързани с уринирането и изхождането. Веднъж или понякога два пъти на ден, а понякога и хич, пазачите водели затворниците до тоалетната или пък спирали влака и пускали затворниците навън: „Най-лошото е, когато след дълъг пазарлък пазачите най-сетне ни пускат да слезем от влака и всеки търси място някъде под вагона, за да се облекчи, без да се притеснява от публиката, гледаща от всички посоки“.17

Колкото и смущаващи да са тези спирки, затворниците със стомашни проблеми или други здравословни оплаквания са в много по-тежко положение, както си спомня един: „Онези, които не можеха да се сдържат, хленчейки изпоцапваха гащите си, а често и заобикалящите ги затворници. Дори и в общото страдание на някои им беше трудно да не мразят нещастниците, които го правеха“.18

Именно поради тази причина някои затворници всъщност предпочитат другия вид затворнически транспорт – товарните вагони. Това са празни вагони, невинаги приспособени за хора, понякога с малка печка в средата за отопление, понякога с койки. Макар товарните вагони да са по-примитивни от столипинските, в тях няма купета и мястото за движение е повече. Те имат и „тоалетни“ – дупки в пода на вагона – отменящи необходимостта да се молиш на пазачите.19

Но и тези вагони си имат своите специфични мъчения. Понякога например дупките в пода се запушвали. Във вагона на Бука дупката замръзнала. „И какво правехме? Пикаехме през един процеп между пода и вратата и се изхождахме в парче плат, което свивахме на стегнат вързоп, надявайки се да спрат влака някъде и да отворят вратата, за да можем да го изхвърлим“.20 В напълнените с принудителни изселници влакове, в които мъже, жени и деца са наблъскани заедно, дупките в пода създават други проблеми. Една жена, изселена като дъщеря на кулак в началото на 30-те години, си спомня, че хората били „ужасно притеснени“ от необходимостта да уринират един пред друг и тя била благодарна, че можела да го прави, „скрита зад полата на майка си“.21

И все пак истинският кошмар не е пренаселеността, смущението или тоалетните, а липсата на храна и особено липсата на вода. Понякога в зависимост от маршрута и вида на влака затворниците получават топла храна по време на пътуването. Друг път – не. Обикновено при транспортирането сухата дажба на затворниците се състои от хляб, който им дават на малки порции от по 300 грама дневно или пък в по-големи количества – около 2 килограма, предназначени да стигнат за трийсет и четири дневно пътуване.

Заедно с хляба затворниците обикновено получават осолена риба – от която силно ожадняват.22 Въпреки това рядко им дават повече от една чаша вода на ден дори и през лятото. Тази практика е толкова разпространена, че разказите за ужасната жажда, измъчваща пътуващите затворници, се повтарят отново и отново. „Веднъж не получихме вода в продължение на три дни и в навечерието на Новата 1939 г., някъде около езеро Байкал, трябваше да ближем черните висулки, които висяха от вагоните на влака“ пише един бивш зек.23 Друг си спомня, че по време на продължилото двайсет и осем дни пътуване му дали вода три пъти и от време на време влакът спирал, за да „свалят труповете“.24

Но дори и онези, които все пак получавали едната чаша дневно, страдали. Евгения Гинзбург си спомня мъчителното решение, пред което се изправяли затворниците: дали да изпият цялата чаша сутринта, или да си оставят и за после. „Онези, които отпиваха от време на време и я запазваха за целия ден, нямаха миг спокойствие. Следяха чашите си като орли от сутрин до вечер“.25 Тоест ако имали щастието да притежават чаша: една затворничка ще помни до края на живота си трагичния момент, когато откраднали чайника, който успяла да вземе със себе си. В него водата не се разплисквала и така можела да отпива по малко през целия ден. Без него изобщо нямала в какво да държи водата си и жаждата я измъчвала.26

Още по-лоши са спомените на Нина Гаген-Торн. В разгара на лятото влакът им спрял за три дни извън Новосибирск. Транзитният затвор на града бил препълнен: „Беше юли. Ужасно горещо. Покривите на столипинските вагони започнаха да се напичат и ние лежахме на койките като кифли във фурна“. Затворничките от нейния вагон решили да обявят гладна стачка, въпреки че пазачите ги заплашили с нови, по-дълги присъди. „Не искаме да се разболеем от дизентерия“, викали жените в отговор. „Четири дни лежим в собствените си лайна“. Накрая пазачите неохотно се съгласили да им дадат да пийнат малко вода и да се измият.27

Една полска затворничка също се озовала в спрял влак – но в дъжда. Естествено, затворниците се опитали да уловят стичащата се от покрива вода. Но „когато протегнахме чашите си между решетките на прозорците, седналият на покрива пазач извика, че ще стреля, тъй като подобно поведение било забранено“.28

Пътуването през зимата невинаги е по-приятно. Друга депортирана полякиня си спомня, че по време на пътуването си с влак на изток нямала нищо освен „замръзнал хляб и вода във формата на лед“.29 Както през лятото, така и през зимата други депортирани са подлагани на специални мъчения. Когато един влак с принудителни изселници спрял – необичайно – на обикновена гара, затворниците се втурнали навън да си купуват храна от местните хора. „Евреите налетяха на яйцата“ спомня си една полякиня. „Предпочитаха да умрат от глад, отколкото да ядат некашерна храна[17]“.30

Най-старите и най-младите страдат най-много. Омъжената за американец литовка Барбара Армонас била депортирана заедно с голяма група литовци – мъже, жени и деца. С тях пътувала и жена, родила преди четири часа, както и парализирана осемдесет и три годишна старица, чиято чистота не можела да се поддържа – „много скоро всичко около нея вонеше и тя се покри с отворени рани“. Имало и три бебета:

Родителите им имаха голям проблем с пелените, тъй като беше невъзможно да се перат редовно. Понякога, когато влакът спираше след дъжд, майките скачаха да изперат пелените в канавките. За тези канавки ставаха разправии, защото някои искаха да мият съдове, други – лицата си, а трети – да перат нацапани пелени – всички едновременно […]; родителите полагаха всички усилия да поддържат бебетата си чисти. Сушаха и изтръскваха използваните пелени. Накъсваха ризи и чаршафи, за да повиват бебетата, а мъжете понякога увиваха мокрите пелени около китките си в опит да ги изсушат по-бързо.

Животът на малките деца не е по-добър:

Някои дни бяха много горещи и тежката миризма във вагоните ставаше непоносима, на мнозина им прилошаваше. В нашия вагон едно двегодишно момченце вдигна висока температура и постоянно плачеше от болка. Единствената помощ, която родителите му можеха да му окажат, беше даденият им от някого аспирин. Състоянието му се влошаваше все повече и повече и накрая то почина. При следващото спиране в неизвестна гора войниците свалиха тялото му от влака и навярно го погребаха. Мъката и безпомощната ярост на родителите му направо ти късаше сърцето. При нормални обстоятелства и с медицинска помощ детето нямаше да умре. Сега никой не знаеше със сигурност дори къде е погребано.31

За разлика от депортираните, при арестуваните врагове понякога се взимат специални мерки, което невинаги подобрява нещата. Арестували Мария Сандрацка, когато детето ѝ било на два месеца, и я качили в пълен с кърмачки влак. В продължение на осемнайсет дни шейсет и пет жени и шейсет и пет бебета пътували в два товарни вагона, които се отоплявали само с две много малки, много пушещи печки. Нямало специални дажби, нито топла вода за къпане на децата или за пране на пелените, които в резултат станали „зелени от мръсотия“. Две от жените се самоубили, прерязвайки гърлата си със стъкло. Друга полудяла. Останалите жени поели грижите за бебетата им. Самата Сандрацка „осиновила“ едното от тях. До края на живота си продължила да вярва, че само кърмата спасила собственото ѝ дете, което хванало пневмония. Разбира се, нямало лекарства.

След пристигането им в Томския транзитен затвор положението не се подобрило особено. Още деца се разболели. Две починали. Още две майки направили неуспешни опити за самоубийство. Други започнали гладна стачка. На петия ден от стачката ги посетила комисия на НКВД: една от жените хвърлила бебето си към тях. Едва след пристигането си в Темлаг – женския лагер, предназначен главно за арестувани „съпруги“ – Сандрацка успяла да създаде детска градина и впоследствие убедила свои роднини да дойдат и да вземат детето ѝ.32

Колкото и странна и нечовешка да изглежда историята ѝ, Сандрацка не е изключение. Един бивш лагерен лекар бил изпратен да придружава „детски влак“ с петнайсет кърмачки и петнайсет бебета плюс двайсет и пет други деца и две „бавачки“. Отвели ги до гарата под конвой, качили ги не в обикновен влак, а в столипински вагон с решетки на прозорците и не им давали подходяща храна.33

Всички влакове със затворници от време на време спират за почивка, но това невинаги осигурява особена отмора. Пазачите свалят затворниците от влака, натоварват ги в камиони и ги откарват в транзитни затвори. Режимът в тях е подобен на този в следствените затвори, само че тъмничарите още по-малко се интересуват от добруването на подопечните си, които вероятно никога повече няма да видят. Затова режимът на транспортния затвор е напълно непредсказуем.

Карол Харенчик, поляк, когото транспортирали от Западна Украйна до Колима в началото на Втората световна война, отбелязва относителните преимущества на различните транзитни затвори, в които отсядал. В попълнената по молба на полската армия анкета той отбелязва, че затворът в Авов бил сух, с „хубави душове“ и „доста чист“. Затворът в Киев бил „претъпкан и неописуемо мръсен“, пълен с въшки. В Харков в килия с големина 96 кв.м имало 387 души и хиляди въшки. В Аремовск затворът бил „почти съвсем тъмен“ и не разрешавали разходки: „циментовият под не е почистен, по него има остатъци от риба. От мръсотията, миризмата и липсата на въздух хората получават главоболие и световъртеж“ – до такава степен, че ходели на четири крака. Във Ворошиловград затворът отново бил „доста чист“ и на затворниците позволявали да се облекчават извън килията два пъти дневно. В транзитния лагер в Старобелск затворниците имали право на половинчасова разходка веднъж седмично.34

Вероятно най-примитивни са транзитните затвори по тихоокеанското крайбрежие, където затворниците отсядат, преди да ги качат на корабите за Колима. През 30-те години има само един такъв – Вторая речка, близо до Владивосток. Но той е толкова претъпкан, че през 1938 г. построяват още два транзитни лагера: Бухта находка и Ванино. Но дори и тогава бараките не са достатъчни за хилядите затворници, очакващи корабите.35 Един затворник се озовал в Бухта находка в края на юли 1947 г.: „Държаха 20 000 души под открито небе. Не се споменаваше и дума за сгради – те седяха, лягаха и живееха направо там, на земята“.36

Положението с водата също не е много по-добро, отколкото във влаковете, въпреки че основната прехрана на затворниците продължава да бъде осолената риба – в разгара на лятото: „Из целия лагер имаше табели: „Не пийте непреварена вода“. Сред нас бушуваха две епидемии – от тиф и от дизентерия. Но затворниците не обръщаха внимание на табелите и пиеха процеждащата се тук-там в лагера вода […], всеки може да разбере колко отчаяно жадувахме за глътка вода, която да утоли жаждата ни“.37

За пътувалите седмици наред затворници – а мемоаристите разказват за пътувания с влак до Бухта находка, продължаващи до четиресет и седем дни^38 – условията в транзитните лагери по тихоокеанското крайбрежие са почти непоносими. Един от тях отбелязва, че когато влакът му пристигнал в Бухта находка, 70% от другарите му страдали от кокоша слепота – страничен ефект на скорбута, както и от диария.39 Медицинската помощ също била недостатъчна. Без лекарства и подходящи грижи руският поет Осип Манделщам умира във Вторая речка през октомври 1938 г., параноичен и бълнуващ.40

Ако не били съвсем изнемощели, затворниците имали възможност да припечелят малко допълнителен хляб в тихоокеанските транзитни лагери. Те можели да пренасят кофи с цимент, да товарят вагони и да копаят нужници.41 Всъщност някои помнят Бухта находка като „единствения лагер, в който затворниците се молеха да работят“. Една полякиня си спомня: „Хранеха само онези, които работеха, но тъй като нямаше достатъчно работа за всички затворници, някои умираха от глад. […] Проституцията процъфтяваше като перуника в сибирските поляни“.42

Други, спомня си Томас Сговио, оцелявали чрез търговия:

Имаше едно голямо, открито пространство, което наричаха пазар. Затворниците се събираха там и сключваха бартерни сделки. […] Парите не се ценяха. Най-много се търсеха хлябът, тютюнът и парченцата вестник, които използвахме за свиване на цигари. Някои неполитически излежаваха присъдите си, работейки в поддръжката и обслужването. Те разменяха хляб и тютюн за дрехите на новопристигналите, после препродаваха дрехите ни на гражданите отвън за рубли и така спестяваха за деня, когато щяха да ги пуснат в съветския свят. През деня пазарът беше най-многолюдното място в лагера. Там, в този комунистически ад, видях наистина най-незрялата форма на свободната предприемаческа система.43

И все пак за тези затворници ужасите на транспортирането не свършват с влаковете и транзитните лагери. Пътуването им до Колима трябва да приключи с кораб – също като при затворниците, пътуващи по река Енисей от Красноярск до Норилск или – в първите дни – с шлепове през Бяло море от Архангелск до Ухта. Рядко има затворник, особено сред качващите се на корабите за Колима, който да не усеща, че предприема пътуване към бездната и прекосява река Стикс, разделяйки се с познатия свят. Мнозина никога преди не са се качвали на кораб.44

Самите кораби не са нищо необикновено. Маршрута до Колима се обслужва от стари холандски, шведски, английски и американски товарни параходи, чието предназначение никога не е било превозването на пътници. Корабите са преустроени за новата си функция, но промените са главно козметични. Върху комините им са изписани буквите Д. С. (Далстрой), по палубите има гнезда за автомати, а в трюма са поставени твърди дървени койки, разделяни една от друга с железни решетки. Най-големият кораб във флота на Далстрой, някога превозващ дълги кабели, отначало е кръстен „Николай Ежов“. След падането на Ежов го преименуват на „Феликс Дзержински“ което налага скъпа промяна на международната му регистрация.45

Не са направени почти никакви други отстъпки пред превозвания от кораба човешки товар, който остава принудително затворен под палубата през първата част от пътешествието, когато корабите преминават близо до бреговете на Япония. През тези няколко дни не отварят водещия от палубата към трюма люк, да не би да се появи някой заблуден японски рибарски кораб.46 Всъщност тези пътувания са смятани за толкова секретни, че когато през 1939 г. корабът на Далстрой „Индигирка“ с 1500 пътници на борда – главно завръщащи се на континента затворници – се удря в риф край японския остров Хокайдо, екипажът предпочита да остави повечето от пътниците да се издавят, отколкото да потърси помощ. Разбира се, на кораба няма нито спасителни лодки, нито спасителни пояси и тъй като не желае да разкрие истинското естество на своя „товар“ екипажът не се обръща към останалите кораби в района за помощ, въпреки че има много такива. Няколко японски рибари доброволно идват да помагат, но без полза: при бедствието умират над 1000 души.47

Но дори и без да има катастрофи, затворниците страдат заради секретността, налагаща принудителното им затваряне. Пазачите хвърлят храната им в трюма и те трябва да я търсят пипнешком. Получават водата си в кофи, които им спускат от палубата. Затова и храната, и водата не достигат – както и въздухът. Анархистката Елинор Олицкая си спомня, че хората започнали да повръщат веднага след качването си на кораба.48 След като слязла в трюма, на Евгения Гинзбург също веднага ѝ станало лошо: „Задържах се на крака само защото нямаше къде да падна. Човек не можеше да помръдне, краката ни изтръпваха, от глада и морския въздух ни прилошаваше и всички страдахме от морска болест […], бяхме натъпкани един до друг със стотици и едва дишахме; седяхме или лежахме на мръсния под или един върху друг, разкрачвайки крака, за да направим място на този пред нас“.49

След подминаването на японския бряг понякога пускат затворниците на палубата, за да използват малкото корабни тоалетни, които далеч не са достатъчни за хилядите затворници. Мемоаристите си спомнят как чакали пред тях „два часа“, „седем или осем часа“ и „цял ден“.50 Сговио ги описва:

Отстрани на кораба беше прикрепено приличащо на кутийка импровизирано дъсчено съоръжение […], не беше никак лесно да се прекачиш в него през перилата на клатушкащата се палуба. По-възрастните затворници и онези, които никога не се бяха качвали на кораб, се бояха да влязат. Сръгването на пазача и необходимостта да се облекчат накрая ги принуждаваха да преодолеят страха си. Денем и нощем през цялото пътуване на стълбата се извиваше дълга опашка. Пускаха в кутийката само по двама наведнъж.51

И все пак мъченията, измислени от самите затворници – или по-скоро от криминалните елементи измежду тях – превъзхождат физическите несгоди в живота на корабите. Това важи в пълна сила в края на 30-те и началото на 40-те години, когато криминалното влияние в системата от лагери е в разцвета си, а политическите и криминалните затворници са смесвани безразборно. Някои политически вече са се сблъсквали с криминалните във влаковете. Айно Куусинен си спомня: „Най-неприятното нещо в пътуването бяха малолетните престъпници, на които бяха дали горните легла и те вършеха всякакви безобразия – плюеха, ругаеха и дори уринираха върху възрастните затворници“.52

На корабите положението е още по-лошо. Елинор Липпер, която пътува за Колима в края на 30-те години, разказва: „Политическите лежаха притиснати една към друга на омазания със смола под в трюма, защото криминалните бяха завладели дъсчената платформа. Ако някоя от нас посмееше да надигне глава, посрещаше я дъжд от рибешки глави и вътрешности. Когато страдаща от морска болест криминална затворничка повърнеше, повърнатото се изливаше право върху нас“.53

Предпочитана мишена са затворниците от Полша и Прибалтика, които имат по-хубави дрехи и по-ценни вещи от съветските си колеги. Веднъж банда криминални изключила светлините на кораба и нападнала група полски затворници – някои били убити, а други ограбени. „Поляците, които бяха там и останаха живи – пише един оцелял, – до края на живота си ще знаят, че са били в ада“.54

Понякога резултатите от смесването на мъже и жени са далеч по-лоши от смесването на криминални и политически затворници. Технически това е забранено: на корабите мъжете и жените трябвало да бъдат държани отделно. Но на практика пазачите взимали подкупи, за да пускат мъже в женския трюм – с драстични последствия. „Колимският трамвай“ – груповите изнасилвания на борда – се обсъждат из цялата система от лагери. Бившата затворничка Елена Глинк ги описва:

Изнасилваха по команда на „кондуктора“ на трамвая […], после, при командата кончай базар [„край на забавленията“], ставаха неохотно и отстъпваха мястото си на следващия мъж, стоящ в пълна готовност […], издърпваха за краката умрелите жени до вратата и ги натрупваха на прага. Останалите връщаха в съзнание – заливаха ги с вода – и опашката отново се изреждаше. През май 1951 г. на борда на „Минск“ [прочут в цяла Колима със своя „голям трамвай“] изхвърлили труповете на жените в морето. Пазачите дори не записали имената на мъртвите.55

Глинк не била чувала някой някога да е бил наказан за изнасилване на борда на тези кораби. Полският юноша Януш Бардах, който през 1942 г. се озовава на борда на кораб за Колима, се съгласява с нея. Той лично присъствал, когато група криминали затворници планирала набег в женския трюм, и ги наблюдавал как правят дупка в желязната решетка, разделяща двата пола:

Веднага щом жените се появиха през дупката, мъжете разкъсаха дрехите им. Всяка жена беше атакувана едновременно от няколко мъже. Виждах как белите тела на жертвите се гърчеха, краката им силно ритаха, дланите им деряха лицата на мъжете. Жените хапеха, викаха и виеха. Изнасилвачите отвръщаха на ударите им […], когато оставаха без жени, някои от по-едрите мъже се насочваха към койките и търсеха млади мъже. Те също минаха под ножа, лежаха по корем, кървяха и плачеха на пода.

Никой от останалите затворници не се опитал да спре изнасилвачите: „Стотици мъже висяха по леглата и наблюдаваха сцената, но нито един не се опита да се намеси“. Бардах пише, че атаката приключила едва когато пазачите на горната палуба залели трюма с вода. След това извлекли навън няколко мъртви и наранени жени. Не наказали никого.56

„Всеки – пише един оцелял затворник, – видял Дантевия ад, би казал, че той е нищо в сравнение със случващото се на онзи кораб“.57

Има още много истории за транспортирането – някои толкова трагични, че направо не могат да бъдат повторени. Всъщност тези пътувания са били толкова ужасни, че в колективната памет на оцелелите са се превърнали в загадка, също толкова неразбираема като самите лагери. Човешката психология би могла да намери относително приемливо обяснение за жестокостта на лагерните командири, които, както ще видим, също са били подлагани на натиск – да изпълняват норми и планове. Не е невъзможно да се обяснят и действията на следователите – не само животът им зависел от успешното изтръгване на самопризнания, но и понякога ги подбирали тъкмо заради садизма им. Но е далеч по-трудно да се обясни защо обикновените конвойни пазачи са отказвали да сипят вода на умиращи от жажда затворници, да дадат аспирин на дете с температура или да защитят жените от водещо до смърт групово изнасилване.

Няма данни конвоите да са получавали изрични инструкции да измъчват транспортираните затворници. Напротив – съществували са детайлни правила за защита на транспортираните и честото им нарушаване предизвиква много официален гняв. Един декрет от декември 1941 г. „за подобряване организацията по транспортирането на затворници“ разпалено описва „безотговорността“ и понякога „престъпното“ поведение на някои от конвойните пазачи и служители в ГУЛаг. „В резултат на това затворниците пристигат на местоназначението си изтощени от глад и известно време не са в състояние да работят“.58

В една официална заповед от 25 февруари 1940 г. се изразява възмущението, че на влаковете за северните лагери били качени болни и негодни затворници – което само по себе си било забранено, а много други били оставени без храна и вода, без подходящи за сезона дрехи и не били придружавани от личните си дела, които поради това се загубили. С други думи, затворниците пристигали в лагерите, където никой не знаел нито какви са престъпленията им, нито каква присъда са получили. От транспортираните през 1939 г. до Далечния север 1900 затворници при пристигането си 590 били с „намалена трудоспособност“ – твърде немощни или твърде болни. На някои им оставали само няколко месеца до изтичането на присъдата, а други пък я били излежали изцяло. Повечето били без топли дрехи и „зле обути“. През ноември 1939 г. още 272 затворници – до един без зимни палта – били превозвани 500 километра в открити камиони, в резултат на което мнозина се разболели и по-късно някои умрели. Всички тези факти са докладвани с уместно възмущение и гняв и немарливите пазачи са наказани.59

Многобройни инструкции регулират нещата и в транзитните затвори. Една заповед от 26 юли 1940 г. например описва организацията им и изрично изисква от техните командири да създадат бани, системи за обезпаразитяване и работещи кухни.60 Не по-маловажна е безопасността и сигурността на затворническия флот на Далстрой. Когато през декември 1947 г. на два от акостиралите в магаданското пристанище кораба избухва динамит и довежда до 97 смъртни случая и 224 хоспитализации, Москва обвинява пристанището в „престъпно нехайство“. Отговорните са съдени и получават криминални присъди.61

Шефовете на ГУЛаг в Москва добре знаят с какви ужаси се сблъскват затворниците при пътуването с кораб. В един доклад на инспектората на норилската прокуратура от 1943 г. се казва, че пристигащите с кораб затворници – те пътували с шлепове по река Енисей – „често са в лошо физическо състояние. […] От 14 125 затворници, които пристигнаха в Норилск през 1943 г., около 500 бяха хоспитализирани в Дудинка [норилското пристанище] на първия или втория ден след пристигането си; до 1000 бяха временно нетрудоспособни, тъй като не са получавали храна“.62

Въпреки цялото това недоволство транспортирането почти не се променя с времето. Издават се заповеди, подават се оплаквания. И все пак на 24 декември 1944 г. един конвой пристига на гара Комсомолск в Далечния изток в отвратително състояние дори и според мнението на заместник-прокурора на ГУЛаг. Официалното му изложение за съдбата на ешелон СК 950 – влакова композиция от петдесет и един вагона – отбелязва най-голямото падение дори и в кошмарната история на транспортирането в ГУЛаг:

Осъдените пристигнаха в неотоплени вагони, които не бяха пригодени за транспортиране на затворници. Вагоните разполагаха с по 10-12 койки, на които можеха да се поберат не повече от 18 души, но въпреки това във всеки от тях имаше до 48 човека. Вагоните не бяха снабдени с достатъчно водни контейнери, в резултат на което е имало нарушения във водоснабдяването, понякога за цели дни и нощи. На затворниците е даван замръзнал хляб, а в продължение на 10 дни изобщо не са получавали храна. Те пристигнаха облечени в летни униформи, мръсни, пълни с въшки, с видими следи от измръзвания […], хвърляли болните на пода на вагоните и те умирали, тъй като не им била оказвана медицинска помощ. Труповете оставали във вагоните дълго време.

От 1402 души, изпратени с ешелон СК 950, пристигнали 1291: 51 умрели по време на пътуването, а 66 били оставени в болници по пътя. След пристигането хоспитализирали още 334 с измръзвания трета или четвърта степен, пневмония и други заболявания. Както изглежда, конвоят пътувал шейсет дни, двайсет и четири от които не се движел и стоял в страничен коловоз „поради лоша организация“. Но дори и в този драстичен случай началникът на конвоя, другарят Хабаров, получил само „порицание и предупреждение“.63

Много оцелели от подобни транспортирания са се опитвали да обяснят това гротескно издевателство над затворниците с младостта и неопитността на конвойните пазачи, които далеч не можели да се сравняват с вещите убийци в системата от затвори. Нина Гаген-Торн изказва следното предположение: „Това не говореше за злина, а просто за пълното безразличие на пазачите. Те не ни възприемаха като хора. Ние бяхме жив товар“.64 Полякът Антони Екарт, арестуван след съветската инвазия от 1939 г., също мисли, че

липсата на вода не целеше умишленото ни измъчване – просто ескортът трябваше да полага допълнителни усилия, за да я носи, и не желаеше да го прави без изрична заповед. Командирът на ескорта изобщо не се интересуваше от този въпрос и пазачите не искаха да придружават затворниците по няколко пъти на ден до водоизточниците или чешмите на гарите поради риск от бягство.65

И все пак някои затворници разказват за нещо повече от безразличие: „Сутрин началникът на конвоя влизаше в коридора […], заставаше с лице към прозореца и с гръб към нас и започваше да крещи обиди и ругатни: „Писна ми от вас!““.66

Солженицин също обяснява този иначе необясним феномен с досадата на пазачите или по-скоро с досадата, примесена с гняв от необходимостта да вършат подобна унизителна работа. Той дори се опитва да се постави на тяхно място. Те са толкова претоварени, толкова малобройни, а им се налага да „мъкнат вода в кофи – и то отдалече; унизително е: защо един съветски войник трябва да мъкне вода като магаре за враговете на народа?“. И което е още по-лошо, продължава той,

разпределянето на водата отнема ужасно много време – зеките нямат собствени чаши, а който е имал, взели са му я, така че – давай им от двете държавни, а докато пият, ти стой отстрани, огребвай и огребвай, и им подавай. […]

Но конвоят би понесъл всичко това – ще влачи водата и ще ги пои, стига след излочването на водата тези свине да не искаха да ходят до тоалетната. Та ето как става: ако цял ден не им даваш вода, не искат и до тоалетната да ходят, дай им веднъж да пият – един път до тоалетната ще ходят; съжали ги и им дай два пъти – и до тоалетната ще ходят два пъти. Така че ето какво: най-добре да не ги поиш.67

Но каквито и да са мотивите им – безразличие, досада, гняв, наранена гордост – въздействието върху затворниците е опустошително. Като правило те пристигат в лагерите не само объркани и смачкани от преживяното в затвора и при разпитите, но и физически изтощени – и узрели за следващия етап от пътуването към системата на ГУЛаг: влизането в лагера.

Ако не било тъмно, ако не били болни и ако проявявали достатъчно интерес, за да вдигнат поглед, при пристигането си затворниците първо виждали портата на лагера. В повечето случаи на нея имало лозунг. Над входа на един от колимските лагпунктове била „окачена дъгообразна шперплатова дъска с лозунга: „Трудът в СССР е въпрос на чест, слава, доблест и героизъм!““.68 Барбара Армонас била посрещната в трудовата колония в покрайнините на Иркутск от лозунга: „Само с труд ще платя дълга си към отечеството“.69 Пристигайки на Соловецки през 1933 г. – към този момент това вече е затвор с повишени мерки за сигурност – друг затворник вижда плакат с думите: „С железен юмрук ще поведем човечеството към щастие!“.70 Юрий Чирков, арестуван на четиринайсет години, на Соловецки се изправя пред следния лозунг: „Чрез труд – към свобода!“ който направо смущаващо напомня написаното над вратите на Аушвиц: Arbeit Macht Frei – „Трудът те прави свободен“.71

Също като постъпването в затвора пристигането на нов етап в лагера е свързано със специални ритуали: изтощените от транспортирането затворници сега трябвало да бъдат превърнати в работещи зеки. „След пристигането в лагера“ спомня си полският затворник Карол Колонна-Чосновски,

дълго време ни броиха. […] Онази вечер това като че ли нямаше край. Безброй пъти трябваше да се нареждаме в редици по петима и на всяка редица казваха да направи три крачки напред, докато няколко разтревожени на вид служители на НКВД отброяваха, один, два, три… и прилежно записваха всяка цифра в големите си папки. Очевидно сборът от броя на живите и броя на застреляните по пътя се разминаваше с очаквания.72

След преброяването отвеждат и мъжете, и жените в баните и ги избръсват – цялостно. Тази процедура се извършва по официална заповед от хигиенни съображения^73 (предполагало се, обикновено правилно, че пристигащите от съветските затвори ще са пълни с въшки), но тя има и важно ритуално значение. Жените я описват с особен ужас и отвращение и в това няма нищо чудно. Често им се налага да се съблекат и да чакат голи реда си за бръснене под погледите на войниците. „За първи път – спомня си Елинор Олицкая, която участвала в тази церемония след пристигането си в Колима – чух вопли на протест: жените са си жени“.74 Олга Адамова-Сльозберг преживява същото в един транзитен затвор:

Съблякохме се, дадохме дрехите си за обработка и тъкмо се готвехме да се качим горе в умивалните, когато осъзнахме, че по цялото протежение на стълбището са наредени пазачи. Изчервявайки се, ние покрихме главите си с ръце и се струпахме накуп. После вдигнах очи и погледът ми срещна този на командващия офицер. Изгледа ме навъсено.

– Хайде, хайде – извика той. – Тръгвайте!

Изведнъж изпитах облекчение и цялата ситуация ми се стори доста комична.

„Да вървят по дяволите – помислих си. – За мен те не са повече мъже, отколкото беше Васка Биволчето, който ме плашеше, когато бях дете“.75

Измити и избръснати, мъжете и жените преминават към следващата стъпка от процеса на превръщането им в анонимни зеки – раздаването на облекло. В различните епохи и в различните лагери съществува разнобой по въпроса дали на затворниците е позволено да носят собствените си дрехи. Изглежда, на практика решението е оставяно на местните лагерни власти: „В един лагпункт човек можеше да носи собствените си дрехи, в друг – не“ спомня си Галина Смирнова, затворничка в Озерлаг в началото на 50-те години.76 Но това обикновено няма особено значение, тъй като към момента на пристигането им в лагера дрехите на повечето затворници приличат на дрипи, ако още не са им ги откраднали.

Когато не разполагат с дрехи, на затворниците им се налага да носят лагерните униформи, които неизменно са стари, окъсани, зле ушити и не по мярка. Някои, особено жените, понякога възприемат облеклото като преднамерен опит да бъдат унизени. Анна Андреевна, съпруга на писателя и спиритуалист Данил Андреев, отначало попаднала в лагер, където затворниците можели да носят собствените си дрехи. По-късно, през 1948 г., я преместили в друг, където не им се позволявало. Тази промяна ѝ се сторила истински оскърбителна: „Лишиха ни от всичко, от имената ни, от всичко, което е част от човешката индивидуалност, и ни облякоха, дори не мога да го опиша, в безформени рокли“.77

Не се полагат никакви усилия дрехите да са по мярка на затворниците. „Всички получавахме дълго бельо – пише Януш Бардах, – черна рубашка, подплатен панталон и дълга подплатена връхна дреха, филцова ушанка, ботуши с гумени подметки и ръкавици с кожена подплата. Тези неща се раздаваха безразборно и от нас зависеше да открием подходящия размер. Всичко, което ми дадоха, ми беше твърде голямо и прекарах часове в пазарлъци за по-подходящи дрехи“.78

Друга затворничка описва не по-малко язвително лагерната мода – раздали им „къси подплатени палта, подплатени чорапи до коленете и обувки от брезова кора. Приличахме на странни чудовища. Не ни беше останало почти нищо наше. Всичко вече беше продадено на криминалните затворнички или по-точно, разменено за хляб. Копринените чорапи и шалове предизвикваха такова възхищение, че нямаше как да не ги продадем. Да откажем би било твърде опасно“.79

Окъсаните дрехи сякаш целят да лишат затворниците от достойнство и затова по-късно много от тях полагат огромни усилия за поправянето им. Една затворничка си спомня, че отначало не се притеснявала от „старите си и изпокъсани“ дрехи. Но след това започнала да кърпи дупките, да пришива джобове и да подобрява облеклото си „като другите жени“ и така не се чувствала толкова унизително.80 Обикновено жените, които умеят да шият и подплатяват, имат възможността да припечелят малко допълнителен хляб – толкова са желани дори и най-дребните подобрения в стандартната униформа. Както ще видим, способността да се отличаваш, да изглеждаш малко по-добре от останалите ще започне да се свързва с по-висок ранг, по-добро здраве и повече привилегии. Варлам Шаламов добре разбира значението на тези дребни разлики:

В лагера има „индивидуално“ и „обичайно“ бельо; такива словесни перли могат да се открият в официалната реч. „Индивидуалното“ бельо е по-ново и понякога по-хубаво и се пази за „довереници“, бригадири затворници и други привилегировани индивиди […]; „обичайното“ бельо е за всички. Раздават го в банята веднага след къпане в замяна на мръсното бельо, което се събира предварително и се брои. Не можеш да си подбереш нещо по мярка. Чистото бельо е истинска лотария и аз изпитвах странна и ужасна жалост, като виждах възрастни мъже да плачат заради несправедливостта да получат захабено чисто бельо срещу хубавото си мръсно бельо. Нищо не може да отклони човешкия ум от неприятните неща в живота.81

И все пак шокът от измиването, избръсването и обличането на зеките е само първият етап в дълго посвещение. Веднага след това затворниците преминават през една от най-важните процедури в живота им на лишени от свобода: подбор и зачисляване към съответна категория труд. Резултатът от този подбор ще окаже отражение върху всичко – от статута на затворника в лагера до типа на бараките, в които ще живее, и до вида на работата, която ще трябва да върши. А това на свой ред ще предопредели дали той ще оцелее, или ще умре.

Трябва да отбележа, че не успях да открия мемоари, които да описват „подбор“ като този в германските лагери на смъртта. Тоест никъде не прочетох за рутинно отделяне и разстрелване на немощните затворници. Такива зверства със сигурност е имало – един мемоарист от Соловецки твърди, че оцелял при подобен инцидент^82 – но обичайната практика, поне към края на 30-те и в началото на 40-те години, е различна. След пристигането в някои от отдалечените лагери немощните затворници не са убивани, а за известно време са поставяни под „карантина“ – както за да не се разпространи болестта им, така и за да им се даде възможност да се „съвземат“ и да възстановят здравето си след дългите месеци в затвора и ужасите на транспортирането. Изглежда, лагерните шефове са възприемали тази практика сериозно и затворниците го потвърждават.83

На Александър Вайзберг например давали добра храна и го оставили да си почине, преди да го изпратят в мините.84 След дългото пътуване до Ухтижемлаг Иржи Гликсман – полският социалист, който някога така харесал представлението на „Аристократи“ на Погодин в Москва – получил тридневна почивка, по време на която третирали него и останалите новопристигнали като „гости“.85 В Севураллаг Пьотър Якир, синът на съветския генерал, останал под карантина четиринайсет дни.86 Евгения Гинзбург си спомня първите си няколко дни в Магадан, главния град в Колима, като „вихър от болка, сривове в паметта и тъмна бездна на безсъзнание“. От парахода „Джурма“ я изпратили право в болницата заедно с други затворници, където след два месеца напълно възстановила здравето си. Има и скептично настроени. „Агне за заколение – казва Лиза Шевелева, друга затворничка. – И за кого се възстановяваш, ако мога да попитам? Още щом излезеш оттук, ще се пратят на принудителен труд и след седмица ще си същия труп като на борда на „Джурма““.87

След възстановяването (в случай че им предоставяли тази възможност) и обличането им (в случай че им давали нови дрехи) се пристъпва сериозно към подбора и разпределянето. По принцип този процес е строго регулиран. Още през 1930 г. ГУЛаг издава много стриктна и сложна заповед относно класификацията на затворниците. Теоретично трудовите задължения на затворниците трябвало да съответстват на две групи критерии: „социалният им произход“ и присъдата им и тяхното здравословно състояние. В онези първи дни затворниците са разпределяни в три категории: затворници от „работническата класа“, които не са осъдени за контрареволюционни престъпления и чиито присъди не надхвърлят пет години; затворници от „работническата класа“, които не са осъдени за контрареволюционни престъпления и чиито присъди надхвърлят пет години; и осъдените за контрареволюционни престъпления.

След това поставят всяка от тези три категории работници при съответната категория затворнически режим: привилегирован, лек или тежък. После ги преглежда медицинска комисия, която решава какъв труд са в състояние да извършват – тежък или лек. Тогава, взимайки под внимание всички тези критерии, лагерната администрация отрежда на всеки затворник работно място. И накрая, в зависимост от изпълнението на трудовите норми всеки затворник бива зачислен към една от четирите хранителни дажби: основна, трудова, подсилена или наказателна.88 Всички тези категории ще се променят многократно. Заповедите на Берия от 1939 г. например разделят затворниците на „способни на тежък труд“, „способни на лек труд“ и „инвалиди“ (понякога наричани групи А, Б и В) и броят им редовно се следи от централната администрация в Москва, която никак не одобрява лагерите с твърде много „инвалиди“.89

Процесът далеч не е подреден. Той има не само официални страни – наложени от лагерните командири – но и неофициални – тъй като затворниците правят промени и се пазарят помежду си. За повечето хора първият сблъсък с процеса на класификация в лагера е сравнително суров. Георг Биен, млад унгарец, прибран в Будапеща в края на Втората световна война, сравнява процеса на подбор, на който го подложили през 1946 г., с пазар на роби:

Изкараха ни всички на двора и ни наредиха да се съблечем. При извикване на името му затворникът трябваше да застане пред медицинската комисия за преглед, който се състоеше в подръпване кожата на задните части, за да се определи мускулната маса. Преценяваха физическата му сила по мускулната маса и ако издържеше проверката, го приемаха и слагаха документите му в отделна купчина. Подборът се осъществяваше от жени в бели престилки, а те нямаха голям избор в тази група от ходещи трупове. Избраха по-младите затворници независимо от мускулите.90

Иржи Гликсман също използва израза „пазар на роби“ за да опише процеса на подбор в Котлас, транзитния лагер, осигуряващ затворници на лагерите северно от Архангелск. Пазачите събудили затворниците посред нощ и им казали да се съберат с всичките си вещи на следващата сутрин. Всички трябвало да присъстват, дори и сериозно болните. След това ги извели от лагера и ги отвели в гората. Час по-късно стигнали на голяма поляна, където ги наредили в шестнайсет колони:

Цял ден непознати служители, както униформени, така и цивилни, се разхождаха между затворниците, нареждаха на някои да свалят фуфайките [палтата] си, опипваха ръцете им, краката, оглеждаха дланите, караха други да се наведат. Понякога караха затворника да си отвори устата и гледаха зъбите му като конепродавци на областен панаир […]; други търсеха инженери и опитни ключари или стругари; трети имаха нужда от дърводелци; а всички до един се нуждаеха от физически силни мъже за работа в дърводобива, земеделието, мините и на нефтените кладенци.

Най-важното съображение на извършващите инспекцията, както осъзнал Гликсман, било „да не се излъжат да вземат сакати, инвалиди или болни – накратко хора, ставащи само да ядат хляб даром. Поради тази причина от време на време изпращаха специални агенти, които да подберат подходящ затворнически материал“.91

Също така още от самото начало става ясно, че правилата съществуват, за да бъдат нарушавани. През 1947 г. в Темниковския лагер Нина Гаген-Торн била подложена на особено унизителен подбор, който обаче дал положителен резултат. След пристигането на конвоя в лагера ги изпратили право при душовете и сложили дрехите им в дезинфекционната камера. После, все още мокри и голи, ги отвели в една стая за „медицински преглед“. Казали им, че „докторите“ ще ги прегледат и те го сторили – заедно с производствения директор на лагера и пазачите:

Майорът минаваше покрай редиците и бързо оглеждаше телата. Избираше стока: „В производството!“, „В шивашката фабрика!“, „В колхоза!“, „В зоната!“, „В болницата!“. Производственият директор записваше фамилиите.

Но когато чу фамилията ми, майорът ме погледна и попита:

– Каква роднина си на професор Гаген-Торн?

– Дъщеря.

– Изпратете я в болницата, болна е от краста, има червени петна по корема.

Тъй като изобщо нямала червени петна по корема, Гаген-Торн предположила (както се оказало – правилно), че човекът някога е познавал баща ѝ и му се е възхищавал и затова я спасявал поне временно от тежката работа.92

Поведението на затворниците през първите няколко дни от живота им в лагера – по време на подбора и след него – понякога оказва огромно въздействие върху по-нататъшната им съдба. През трите дни почивка след пристигането в Каргополлаг например полският писател Густав Херлинг бързо преценил положението и продал своите „високи офицерски ботуши за 900 грама хляб на един урка [криминален затворник] от бригадата на железопътните хамали“. За компенсация криминалният използвал връзките си в лагерната администрация, за да помогне на Херлинг да си осигури работа като хамалин в продоволствения център. Казали на Херлинг, че работата е тежка, но поне щял може да си открадва допълнителни дажби – както се и оказало. И ето че веднага се сдобил с „привилегия“. Лагерният командир му наредил да

се яви в склада на лагера, за да получи бушлат [подплатен кожен жакет с дълъг ръкав], ушанка, подплатен панталон, водонепроницаеми брезентови ръкавици и валенки [филцови ботуши] от най-добро качество, т.е. – нови или съвсем малко износени – пълен комплект дрехи, какъвто обикновено се отпуска само на най-добрите „стахановски“ затворнически бригади.93

Пазарлъците приемат и други форми. След пристигането си в Ухтижемлаг Гликсман веднага осъзнал, че титлата „специалист“ с която се сдобил в транзитния лагер в Котлас – класифицирали го като опитен икономист – била без значение в самия концентрационен лагер. Междувременно той забелязал, че през първите няколко дни в лагера по-опитните му руски познати не си губят времето с официални формалности:

Повечето „специалисти“ използваха свободните дни, за да посетят офисите и бюрата в лагера, търсеха стари познати, където и да отидеха, и водеха подозрителни преговори с някои от лагерните служители. Всички бяха развълнувани и заети. Всеки си имаше собствени тайни и се боеше да не би друг да провали шансовете му и да му отмъкне така желаната от всички по-лека работа. За нула време повечето вече знаеха къде да отидат, на чия врата да почукат и какво да кажат.

В резултат изпратили един квалифициран полски лекар да сече дърва в гората, а бивш сводник получил работа като счетоводител, „макар да нямаше никаква представа от счетоводството и да беше полуграмотен“.94

Затворниците, успели по този начин да избегнат физическия труд, наистина поставят началото на стратегията за оцеляване – но само началото. Тепърва им предстои да усвоят странните правила, управляващи всекидневния живот в лагерите.

Глава 10

Животът в лагерите

На камбана далечният звън

със зората в килията влита,

този звук ме събужда от сън

и „Къде си? Къде си“ ме пита.

„Ето тук съм!“ отвръщам ѝ аз

и за поздрав проронвам сълзица –

не за Бог – за Русия, за нас.

Симеон Виленски,

„На камбана далечният звън“, 1948 г.1

Според най-точното преброяване между 1929 и 1953 и в царството на ГУЛаг е имало 476 лагерни комплекса.2 По-малките – лагпунктовете – все още не са преброени и вероятно това е невъзможно, тъй като някои са били временни, други – постоянни, а трети технически са принадлежали към различни лагери в различни моменти. Не може да се каже и нещо общовалидно за обичаите и практиките в лагпунктовете като цяло. Дори и по времето на Берия, който всъщност управлява системата от 1939 г. до смъртта на Сталин през 1953 г., битовите и трудовите условия в ГУЛаг ще продължават да варират значително както през различните години, така и на различните места дори и в рамките на един и същ лагерен комплекс.

„Всеки лагер е отделен свят, отделен град, отделна държава“ пише съветската актриса Татяна Окуневска – и всеки лагер има свой неповторим характер.3 Животът в големите индустриални лагери в Далечния север е много различен от живота в земеделски лагер в Северна Русия. Животът във всички лагери през най-тежките години на Втората световна война, когато ежегодно умира една четвърт от зеките, е доста различен от живота в началото на 50-те години, когато смъртността в тях е сравнима със смъртността в останалата част на страната. Животът в лагер, оглавяван от относително либерален началник, не прилича на живота в лагер, ръководен от садист. Лагпунктовете се различават много и по размерите си – от няколко хиляди до няколко десетки затворници, както и по продължителността на съществуването си. Някои се използват от 20-те до 80-те години, когато продължават да функционират като криминални затвори. Други, като създадените заради строежа на пътища и железници през Сибир, съществуват само едно лято.

Въпреки това в навечерието на войната някои елементи от живота и работата са общи за преобладаващата част от лагерите. Климатът в отделните лагпунктове пак се различава, но характерните за 30-те години огромни колебания в националната политика вече ги няма. Вместо това инертната бюрокрация, която в крайна сметка ще хване в мъртвата си хватка буквално всеки аспект от живота в Съветския съюз, бавно превзема и ГУЛаг.

В това отношение съществуват изумителни различия между схематичните и някак неясни правилници и разпоредби за лагерите, издадени през 1930 г., и по-подробните правилници, издадени през 1939 г., когато на власт идва Берия. Изглежда, тези различия отразяват променящите се отношения между органите на централен контрол – самата московска администрация на ГУЛаг – и командирите на лагерите по места. През първото, експериментално десетилетие на ГУЛаг заповедите не диктуват как трябва да изглеждат лагерите и съвсем бегло засягат поведението на затворниците. Те нахвърлят общата схема и оставят подробностите на местните командири.

За разлика от тях, по-късните заповеди са изключително конкретни и много подробни и засягат буквално всички аспекти от лагерния живот – от устройството на бараките до дневния режим на затворниците – в съгласие с новите цели на ГУЛаг.4 Изглежда, от 1939 г. нататък Берия – подкрепян, както се предполага, от Сталин – вече не желае лагерите на ГУЛаг да бъдат отявлени лагери на смъртта, каквито някои от тях наистина са били през 1937 и 1938 г. Което съвсем не означава, че администраторите им са полагали много повече усилия да запазват човешкия живот, още по-малко пък да уважават човешкото достойнство. От 1939 г. нататък основните интереси на Москва са икономически: очаквало се затворниците да паснат в лагерния производствен план като зъбни колелца в машина.

С тази цел разпоредбите на Москва диктуват строг контрол над затворниците чрез манипулиране на битовите им условия. По принцип – както вече отбелязахме – в лагерите всеки зек е класифициран според присъдата си, професията си и трудоспособността си. По принцип лагерът отрежда на всеки зек определено работно място и норми за изпълнение. По принцип лагерът осигурява на всеки зек необходимия жизнен минимум – храна, облекло, подслон, жизнено пространство – според доброто или лошото изпълнение на тези норми. По принцип всички аспекти от лагерния живот целят повишаването на производителността; дори и „културно-възпитателните“ отдели в лагерите са създадени главно защото шефовете на ГУЛаг вярват, че чрез тях ще убедят затворниците да работят по-усърдно. По принцип задачата на инспекторите е да следят дали всички тези аспекти от лагерния живот работят хармонично. По принцип всеки зек дори има правото да се оплаче – на лагерния началник, в Москва, на Сталин – ако правилата в лагерите не се спазвали.

И все пак на практика нещата са много различни. Хората не са машини, лагерите не са чисти, добре функциониращи фабрики и системата никога не заработва според очакванията. Пазачите са корумпирани, администраторите крадат, а затворниците измислят начини да се борят с правилата или да ги заобикалят. Обитателите на лагерите създават и свои собствени неформални йерархии, които някога съвпадат, а друг път противоречат на официалните йерархии, установени от лагерната администрация. Въпреки редовните посещения на инспектори от Москва, често следвани от порицания и гневни писма от центъра, много малко лагери отговарят на теоретичния модел. Независимо от привидната сериозност, с която се приемат оплакванията на затворниците – за проучването им са създадени цели комисии – те рядко водят до истински промени.5

Разнобоят между вижданията за лагерите на московската администрация на ГУЛаг и действителността по места – разнобоят между писаните правила и прилаганите на практика процедури – придава на живота в ГУЛаг странния му, сюрреалистичен оттенък. На теория администрацията на ГУЛаг в Москва диктува и най-дребните аспекти от живота на затворниците. На практика всеки аспект от живота им се влияе както от отношенията им с управляващите ги, така и между самите тях.

Зоната: зад бодливата тел

По дефиниция най-важният инструмент, с който разполагат лагерните администратори, е контролът над жизненото пространство на затворниците: това е зоната, или „зоната на затвора“. Според изискванията на закона зоната се оформя като квадрат или правоъгълник. „В името на максимално добрия надзор“ не се позволяват естествени или неправилни форми.6 Вътре в квадрата или правоъгълника нищо не ти хваща погледа. Повечето от сградите в типичния лагпункт изглеждат забележително еднакви. Снимките на лагерни сгради, направени някога от администраторите на Воркута и запазени в московските архиви, показват редица примитивни дървени бараки, които не се отличават с нищо друго освен с надписите, обявяващи една от тях за „наказателна килия“ а друга за „столова“.7 Най-често в центъра на лагера, близо до вратата, има голямо открито пространство, където два пъти дневно затворниците се нареждат за проверка. А бараките на пазачите и къщите на администраторите, също направени от дърво, обикновено са разположени непосредствено зад главната порта.

Разбира се, зоната се отличава от работните площадки с огражденията си. В „Наръчник за ГУЛаг“ Жак Роси пише, че оградата

обикновено се прави от дървени стълбове, една трета от които е забита в земята. Височината им варира от 2.5 до 6 метра в зависимост от местните условия. Седем до петнайсет реда бодлива тел са опънати хоризонтално между стълбовете, поставени на около 6 метра един от друг. Две ивици бодлива тел са опънати диагонално между всяка двойка стълбове.8

Ако лагерът или колонията се намира в близост до населено място или в град, обикновено вместо бодлива тел има стена или понякога тухлена или дървена ограда, така че никой, приближаващ мястото отвън, да не може да види вътре. Тези бариери са доста солидни: в Медвежегорск например, главната квартира на Беломорканал, високата дървена ограда, издигната в началото на 30-те години за задържане на затворници, все още стоеше на мястото си, когато посетих града през 1998 г.

За да влязат в зоната, както затворниците, така и пазачите трябва да минат през вахтата. През деня караулът на вахтата оглежда всички влизащи и излизащи от лагера и проверява пропуските на свободните работници, идващи в лагерите, и на конвойните пазачи, придружаващи излизащите затворници. В лагера в Перм-36, който е възстановен в първоначалния си вид, вахтата представлява проход с две врати. Затворникът минавал през първата врата, после спирал в малкото междинно пространство, за да бъде претърсен и проверен. Едва тогава му позволявали да мине през втората врата. Системата е почти същата като при влизането в сицилианска банка.

Но не само бодливата тел и стените очертават границите на зоната. В повечето лагери въоръжени пазачи наблюдават затворниците от високи дървени наблюдателници. Понякога около лагера обикалят кучета, завързани с вериги към метална жица, опъната покрай цялата зона. Кучетата, за които се грижат специално избрани хора измежду пазачите, са обучени да лаят срещу приближаващи се затворници, да търсят следи по миризмата и да преследват всеки, опитал се да избяга. Така затворниците са оградени не само с бодлива тел и тухли, но и от зрителни, обонятелни и слухови бариери.

Вътре ги задържа и страхът, който понякога е достатъчен, за да контролира затворниците в лагер без всякакви ограждения. Маргарет Бубер-Нюман била в лагер с леки мерки за сигурност, където позволявали на затворниците „да се придвижват свободно до половин миля от очертанията на лагера; след това пазачите стреляха без церемонии“.9 Това е необичайно: в повечето лагери пазачите стрелят „без церемонии“ много по-скоро. В разпоредбите си от 1939 г. Берия заповядва на всички лагерни командири да обградят лагерите си с ничия земя – ивица, широка не по-малко от 5 метра.10 През лятото пазачите редовно я изравняват, а през зимата умишлено я оставят покрита със сняг, така че следите от стъпките на избягалите затворници ясно да се виждат. Началото на ничията земя също се отбелязва – на някои места с бодлива тел, на други със знак Запретная зона – „забранена зона“. Понякога наричали ничията земя „зона на смъртта“ тъй като пазачите имали разрешение да стрелят по всеки, навлязъл в нея.11

И все пак преодоляването на оградите, стените, кучетата и барикадите около лагпунктовете не е невъзможно. Докато германските концентрационни лагери са съвсем самостоятелни – „запечатани напълно, херметически“, както се изразява един експерт^12 – съветската система е различна в това отношение.

Първо, съветските затворници се класифицират като конвойный или бесконвойный – „охраняван“ или „неохраняван“ – и на малкото неохранявани затворници се позволява да излизат извън огражденията, без да бъдат контролирани, да изпълняват поръчки на пазачите, да работят през деня върху неохранявана част от железницата и дори да живеят в частни апартаменти извън зоната. Последната привилегия възниква рано в историята на лагерите, през по-хаотичните времена в началото на 30-те години.13 Въпреки че на няколко пъти след това изрично е забранявана, тя остава. Един правилник от 1939 г. напомня на лагерните командири, че „на всички затворници, без изключение, се забранява да живеят извън зоната в села, частни жилища или принадлежащи на лагера къщи“. Теоретично лагерите се нуждаят от специално разрешение дори и за да позволят на затворниците да живеят в охранявани сгради извън зоната.14 На практика тези правила много често не се спазват. Въпреки едикта от 1939 г. в докладите на инспекторите, подадени дълго след тази дата, се посочват множество нарушения. В град Орджоникидзе, оплаква се един инспектор, затворниците се разхождали из улиците, ходели по пазарите, влизали в частни жилища, пиели и крадели. В една ленинградска затворническа колония един затворник получил кон и избягал с него. В трудова колония №14 във Воронеж въоръжен пазач оставил на улицата трийсет и осем затворници и влязъл в магазин.15

Московската прокуратура изпраща писмо до друг лагер, близо до сибирския град Комсомолск, в което мъмри командирите, че са дали статут на „неохранявани“ на минимум 1763 затворници. В резултат, пишат гневно прокурорите, „по всяко време можеш да срещнеш затворници във всички части на града, във всяка институция и в частни жилища“.16 Те обвиняват ръководството на друг лагер, че в нарушение на режима е позволило на 150 затворници да живеят в частни апартаменти, което довело до „случаи на пиянство, хулиганство и дори грабежи на местното население“.17

Но и вътре в лагерите затворниците не са лишавани от свобода на придвижване. Напротив, това е една от странностите на концентрационния лагер, една от разликите със затвора: когато не работели и не спели, повечето затворници можели да влизат или излизат от бараките по собствено желание. Освен това затворниците сами решавали – в определени граници – как да прекарват свободното си време. Само затворниците на каторжен режим (създаден през 1943 г.), а по-късно и онези в „лагерите със специален режим“ (създадени през 1948 г.), били заключвани нощем в бараките – обстоятелство, което предизвиква силното им негодувание и по-късно довежда до бунт.18

Пристигането в лагерите от клаустрофобичните съветски затвори често предизвиква у затворниците изненада и облекчение. Един зек казва следното за пристигането си в Ухтпечлаг: „Настроението ни беше прекрасно, след като излязохме на открито“.19 Олга Адамова-Сльозберг си спомня как след пристигането си в Магадан говорела „от изгрев до залез за предимствата на лагера пред живота в затвора“:

Населението на лагера (около хиляда жени) ни се виждаше огромно: толкова много хора, толкова много разговори за провеждане, толкова много потенциални приятели! И после природата. Лагерът беше ограден с бодлива тел и можехме да се разхождаме свободно, да гледаме небето и далечните хълмове, да се приближим до окастрените дървета и да ги погалим с длани. Вдишвахме влажния морски въздух, усещахме августовския дъждец по лицата си, сядахме на влажната трева и оставяхме пръстта да се рони между пръстите ни. В продължение на четири години ни бяха лишавали от всичко това и сега откривахме, че е жизненоважно за същността ни: без него преставаш да се чувстваш нормален човек.20

Лев Финкелщайн се съгласява:

Пристигаш, слизаш от затворническия камион и се изненадваш от няколко неща. Първо, затворниците се разхождат наоколо без пазачи – отиват някъде по задачи, каквото и да е. Второ, изглеждат съвсем различно от теб. Контрастът ми се струваше още по-силен, когато вече бях в лагера и докарваха нови затворници. Всички нови имат зеленикав тен – поради липсата на свеж въздух, мизерната храна и всичко друго. Затворниците в лагерите имат горе-долу нормален тен. Озоваваш се сред относително свободни, относително добре изглеждащи хора.21

С времето привидната „свобода“ на лагерния живот обикновено втръсва. Докато си в затвора, пише полският затворник Казимиерж Зарод, все още можеш да вярваш, че са направили грешка и скоро ще те освободят. В края на краищата „все още ни заобикаляха прелестите на цивилизацията – зад стените на затвора имаше голям град“. Но докато се разхождал свободно из лагера сред „странна сбирщина от хора […], всички усещания за нормалност изчезнаха. С напредването на деня ме обзе някаква паника, която бавно премина в депресия. Опитвах се да прогоня усещането някъде в дълбините на съзнанието си, но бавно започнах да осъзнавам, че бях впримчен в циничен акт на несправедливост, от който, изглежда, нямаше измъкване […]“.22

И нещо по-лошо – свободата на придвижване може лесно и бързо да се превърне в анархия. През деня в лагпунктовете има достатъчно пазачи и представители на властта, но често те изчезват напълно през нощта. На вахтата остават един-двама, но другите се оттеглят зад оградата. Само когато се страхуват за живота си, затворниците понякога се обръщат към пазачите на вахтата. Един мемоарист си спомня, че след бурен скандал между политически и криминални затворници – както ще видим, разпространен феномен в следвоенния период – победените криминални „побягнаха към вахтата“ за помощ. На следващия ден ги преместили в друг лагпункт, тъй като лагерната администрация предпочитала да предотврати масовите убийства.23 Друга жена, застрашена от изнасилване, а вероятно и убийство от страна на криминален затворник, отишла на вахтата и помолила за по-сигурно да я сложат в карцера за през нощта.24

Но на вахтата не може да се разчита за защита. Пазачите в нея невинаги откликват на отправяните им молби. Чувайки за безобразията, извършени от една група затворници спрямо друга, понякога те просто се изсмиват. Както в официални документи, така и в мемоарите има данни за въоръжени пазачи, които са игнорирали или са посрещали със смях убийства, мъчения и изнасилвания сред затворниците. Описвайки груповото изнасилване, извършено през нощта в един от лагпунктовете на Каргополлаг, Густав Херлинг пише: „Жертвата издаде кратък, гърлен вик, пълен със сълзи и заглушен с полата ѝ. Сънен глас извика от наблюдателницата: „Хайде, хайде, момчета, какво правите? Нямате ли срам?“. Осемте мъже издърпаха момичето зад нужниците и продължиха“.25

На теория правилата са строги; затворниците трябва да стоят в зоната. На практика правилата се нарушават. И поведение, което технически не нарушава правилата, независимо колко е жестоко или вредно, невинаги се наказва.

Режимът: правила за живеене

„Зоната“ контролира движението на затворниците в пространството.26 Но режимът контролира времето им. Накратко казано, режимът е сборът от правилата и процедурите, според които функционира лагерът. Ако бодливата тел ограничава свободата на придвижване на зека, редица заповеди и сирени регулират часовете, които прекарва там.

Строгостта на режима варира в различните лагпунктове – както в зависимост от променящите се приоритети, така и в зависимост от типа на затворниците в съответния лагер. В различни моменти има лагери с лек режим за инвалиди, лагери с обикновен режим, лагери със специален режим и лагери с наказателен режим. Но основната система остава непроменена. Режимът определя кога и как се събужда затворникът; как го отвеждат на работа; кога и как получава храна; кога и колко дълго спи.

В повечето лагери денят на затворника официално започва с развод: процедурата по организиране на затворниците в бригади и отвеждането им на работа. Буди ги сирена или някакъв друг сигнал. Втора сирена ги предупреждава, че закуската е приключила и е започнала работата. Тогава затворниците се подреждат пред вратата на лагера за сутрешна проверка. Валерий Фрид, сценарист на съветски филми и автор на необикновено живи мемоари, описва сцената:

Бригадите се нареждаха пред вратата. Нарядчикът[18] държеше тясна, гладка дъска: на нея записваше броя на бригадите, броя на работниците (имаше недостиг на хартия и цифрите се изстъргваха от дъската със стъкло, за да се пише отново на следващия ден). Конвойният пазач и нарядчикът проверяваха дали всички са налице и ако бяха, ги отвеждаха на работа. Ако някой липсваше, всички чакахме, докато търсеха кръшкача.27

Според инструкциите на Москва това чакане не бивало да продължава повече от петнайсет минути.28 Разбира се, пише Казимиерж Зарод, понякога траело много по-дълго независимо от лошото време:

В 3:30 сутринта трябваше да бъдем строени за проверка в центъра на площада в редици по петима. Пазачите често грешаха и тогава се налагаше отново да ни броят. В сутрините, когато валеше сняг, това беше дълъг, студен, мъчителен процес. Ако пазачите бяха бодри и съсредоточени, броенето обикновено отнемаше около трийсет минути, но когато грешаха, се случваше да стоим до час.29

Междувременно някои лагери взимат контрамерки за „повдигане духа на затворниците“. Ето отново Фрид: „Нашият развод се извършваше под акомпанимента на акордеонист. Затворникът, освободен от всякаква друга работа, свиреше весели мелодии“.30 Зарод описва и странния феномен на сутрешен оркестър, съставен от затворници музиканти, както професионалисти, така и аматьори:

Всяка сутрин „оркестърът“ заставаше до вратата и свиреше военни мелодии, а нас ни приканваха да поемем „бодро и весело“ към трудовите си задачи за деня. Музикантите свиреха до излизането на цялата колона през вратата, след което оставяха инструментите си, заставаха в края на колоната и тръгваха заедно с работниците към гората.31

Оттам отвеждат затворниците на работа. Пазачите извикват всекидневната команда: „Крачка надясно или крачка наляво ще се смята за опит за бягство – Конвоят ще стреля без предупреждение – Марш!“ и затворниците потеглят, както са в редици по петима, към работните си места. Ако те са далеч, придружават ги пазачи и кучета. Процедурата по вечерното завръщане в лагера е почти същата. След отпуснатия за вечеря един час затворниците отново се нареждат в редици. И пазачите отново ги преброяват (ако затворниците имат късмет) и ги препреброяват (ако нямат). Инструкциите на Москва отпускат повече време за вечерната проверка – трийсет до четиресет минути – както се предполага, защото вероятността за бягства от работните места е по-голяма.32 След това прозвучава още една сирена и идва време за спане.

Тези правила и дневни разписания не са твърдо установени. Напротив, с времето режимът се променя – обикновено към по-суров. Жак Роси пише, че „основната черта на съветския изправителен режим е системната му интензификация, постепенното узаконяване на неподправен, произволен садизъм“ и в това има нещо вярно.33 През 40-те години режимът става по-строг, работният ден – по-дълъг, почивни дни се дават по-рядко. През 1931 г. затворниците от Вайгачката експедиция, част от Ухтинската експедиция, работят на три смени от по шест часа. В началото на 30-те години работниците в района на Колима също имат нормален работен ден – по-къс през зимата и по-дълъг през лятото.34 Но до края на десетилетието работният ден почти се удвоява. Към края на 30-те години жените в шивашката фабрика на Елинор Олицкая работят по „дванайсет часа в невентилирана зала“, а работният ден в Колима също е удължен до дванайсет часа.35 След това Олицкая работи в строителна бригада: по четиринайсет до шестнайсет часа с петминутни почивки в 10 часа сутринта и 4 ч. следобед и едночасова обедна почивка по пладне.36

И тя не е единствена. През 1940 г. работният ден в ГУЛаг официално е удължен на единайсет часа, макар че дори и това често се нарушава.37 През март 1942 г. администрацията на ГУЛаг в Москва изпраща гневно писмо до всички лагерни командири и им напомня, че „на затворниците трябва да се осигури поне осемчасов сън“. Много лагерни командири пренебрегвали това изискване, казва се в писмото, и позволявали на затворниците да спят само по четири-пет часа на нощ. В резултат на това, оплаква се ГУЛаг, „трудоспособността на затворниците намалява, те се превръщат в „лоши работници и в инвалиди““.38

Нарушенията продължават, особено с нарастването на производствените изисквания във военните години. През септември 1942 г., след германската инвазия, администрацията на ГУЛаг официално удължава работния ден на заетите в самолетостроенето затворници на дванайсет часа с едночасова почивка за обяд. Същото се случва в целия СССР. По време на войната във Вятлаг са регистрирани работни дни от по шестнайсет часа.39 През лятото на 1943 г. във Воркута също са регистрирани работни дни от по шестнайсет часа, макар че през март 1944 г. отново са намалени – вероятно поради високата смъртност и заболеваемост – на десет.40 Сергей Бондаревский, затворник във военновременна шарашка, една от специалните лаборатории за затворници учени, също си спомня работни дни от по единайсет часа, с почивки. Обикновено работел от 8 ч. сутринта до 2 ч. следобед, от 4 ч. следобед до 7 ч. вечерта и после отново от 8 ч. до 10 ч. вечерта.41

Във всеки случай, правилата често са нарушавани. Един зек, включен в бригада, която промивала злато в Колима, трябвало да пресява по 150 ръчни колички на ден. Ако някой не успеел да довърши тази бройка до края на работния ден, просто оставал, докато приключи – понякога чак до полунощ. След това затворниците се прибирали, изяждали супата си и в 5 ч. сутринта отново ставали, за да започнат работа.42 Лагерната администрация на Норилск прилага същия принцип в края на 40-те години, когато друг затворник копаел основите за нови сгради във вечно замръзналата почва: „В края на дванайсетте часа те измъкваха от дупката, но само ако си приключил работата си. В противен случай просто те оставяха вътре“.43

През деня нямало и много почивки, както по-късно обяснява една военновременна затворничка, работила в текстилна фабрика:

В 6 ч. трябваше да сме във фабриката. В 10 имахме петминутна почивка, за да изпушим по цигара, като за целта ни се налагаше да изтичаме в едно мазе, отдалечено на стотина метра – единственото място във фабриката, където това беше позволено. Нарушаването на тази разпоредба се наказваше с още две години затвор. В 13 ч. имахме половинчасова почивка за обяд. Трябваше да тичаме като обезумели до столовата с малка глинена купичка в ръка, да се наредим на дълга опашка, да получим отвратителната соя, която много хора не понасяха – и на всяка цена да се върнем във фабриката преди заработването на машините. След това, без да напускаме местата си, седяхме до 7 ч. вечерта.44

Броят на почивните дни също е определен със закон. На обикновените затворници се полагал един седмично, а на поставените при строг режим – два месечно. Но на практика тези правила също варират. Още през 1933 г. московската администрация на ГУЛаг изпраща заповед, за да напомни на лагерните командири колко е важно затворниците да имат почивни дни – много от които отменени в бясната надпревара за изпълнението на плана.45 Десетилетие по-късно почти нищо не се е променило. През войната Казимиерж Зарод имал по един почивен ден на всеки десет работни.46 На друг затворник давали по един месечно.47 Според Густав Херлинг почивните дни били още по-редки:

Съгласно разпорежданията затворниците имаха право на един почивен ден на всеки десет работни. Но в действителност се оказваше, че дори и един почивен ден месечно заплашваше да понижи производителността на лагера, и затова стана нещо обичайно тържествено да ни дават награда от един почивен ден винаги, когато лагерът беше преизпълнил производствения си план за даденото тримесечие. […] Естествено, нямахме възможност да проверяваме производствените цифри или производствения план, така че тази практика беше измама, която ни оставяше изцяло на милостта на лагерните власти.48

Но и през малкото си почивни дни затворниците често са принудени да се грижат за поддръжката на лагера, да чистят бараките, тоалетните или снега през зимата.49 В светлината на всичко това заповедта на Лазар Коган, командира на Дмитлаг, предизвиква особена горчивина. Обезпокоен от множеството доклади за припадащи от изтощение лагерни коне, Коган първо отбелязва: „За нарастващия брой случаи на заболели и припадащи коне има няколко причини, включително претоварването им, тежките условия по пътищата и липсата на достатъчна почивка, за да могат конете да възстановят силите си“.

След това той продължава с новите инструкции:

1. Работният ден на лагерните коне не бива да превишава десет часа, като не се броят задължителните два часа за почивка и хранене.

2. Конете не бива да извървяват повече от 32 километра средно на ден.

3. Конете трябва редовно да получават по един почивен ден на всеки осем работни и в този ден почивката им трябва да е пълна.50

Уви, за нуждата на затворниците редовно да получават по един почивен ден на всеки осем работни не се споменава нищо.

Бараките: жизненото пространство

Повечето затворници в по-голямата част от лагерите живеят в бараки. Но рядко има лагер, в който бараките да са построени преди пристигането на затворниците. Когато имат лошия късмет да ги изпратят да строят нов лагер, затворниците живеят в палатки или направо под открито небе. Както се пее в една затворническа песен:

През тундрата бързо се носехме,

но ето че влакът ни спря.

Край нас – само кал и гора –

тук щяхме канал да строим.51

Иван Сулимов, затворник във Воркута през 30-те години, бил стоварен заедно с група осъдени върху „равен квадрат земя в полярната тундра“. Наредили им да разпънат палатките, да накладат огън и да се заемат със строежа на бараките и на „ограда от каменни плочи, обиколена с бодлива тел“.52 Полякът Януш Сиеменски, затворник в Колима след войната, веднъж също бил включен в група, която трябвало да построи нов лагпункт „от нулата“ в разгара на зимата. Нощем затворниците спели на земята. Мнозина умрели, особено загубилите борбата за по-близко до огъня място за спане.53 Затворниците, пристигащи в Прикаспийския лагер в Азербайджан през декември 1940 г., по думите на ядосан инспектор от НКВД също спели „на влажната земя под открито небе“.54 Но тези ситуации невинаги са временни. Дори през 1955 г. затворниците в някои лагери продължават да живеят в палатки.55

Ако и когато затворниците все пак успяват да построят бараки, това неизменно са прости сгради, направени от дърво. Москва диктува вида им и затова описанията им се повтарят: затворник след затворник разказва за дълги, правоъгълни дървени сгради с неизмазани стени, запълнени с кал процепи и вътрешно пространство с много редици също толкова немарливо направени нарове. Понякога има по някоя грубо скована маса, друг път – не. Понякога има пейки за седене, друг път – не.56 В Колима и в другите райони, където дървеният материал не достига, затворниците строят – също толкова евтино и набързо – бараки от камък. Където няма изолационни материали, се използват други методи. На снимките, направени във Воркута през зимата на 1945 г., бараките почти не се виждат: покривите им са заострени, но слизат много ниско до земята, така не натрупалият се около тях сняг да помогне за изолирането им от студа.57

„В бараките: обитателите слушат затворник музикант“, рисунка на Бениамин Мкртчян, Ивдел, 1953 г.

Но често затворниците обитават не бараки, а землянки – „дупки в земята“ В началото на 40-те години А. П Евстоничев живял в една такава в Карелия:

Землянката представляваше почистено от снега място с отстранен горен земен слой. Стените и покривът бяха направени от кръгли, необработени трупи. Цялата структура беше покрита с още един пласт земя и сняг. Към дупката водеше брезентова врата […], в единия ъгъл имаше варел с вода В средата – метална печка с метален комин, излизащ навън през покрива, и варел с керосин.58

Във временните лагпунктове, построени заради строежа на пътища и железници, землянките са повсеместни. Както отбелязахме в Глава 4, останките им и днес се виждат покрай построените от затворници пътища в Далечния север, както и по речния бряг на по-старите части от град Воркута. Понякога затворниците живеят и в палатки. В мемоари за ранните дни на Воркутлаг се описва издигането, в рамките на три дни, на „петнайсет палатки с легла на три етажа“ за по 100 затворници всяка, както и на зона с четири наблюдателници и ограда от бодлива тел.59

Но истинските бараки рядко отговарят дори и на определените от Москва ниски стандарти. Те почти винаги са ужасно пренаселени, дори и след отшумяването на хаоса от края на 30-те години. В подаден през 1948 г. доклад за инспекцията на двайсет и три лагера гневно се отбелязва, че в повечето от тях „на затворник се пада жизнено пространство, не по-голямо от метър на метър и половина“ а дори и то било нехигиенично: „Затворниците не разполагат със собствено място за спане, нито със собствени чаршафи и одеяла“.60 Но понякога пространството е дори още по-оскъдно. Маргарет Бубер-Нюман отбелязва, че когато пристигнала в лагера, в бараките изобщо нямало място за спане и се наложило да прекара първите няколко нощи на пода в умивалнята.61

За обикновените затворници се предвиждат легла, известни като вагонки (име, което идва от леглата във вагоните на пътническите влакове). Те са на два етажа и на всеки от тях има място за по двама затворници – общо четирима. Но в много лагери затворниците спят на още по-примитивните сплошные нары. Това са дълги дървени нарове за спане, които дори не са разделени на отделни легла. В този случай затворниците просто лягали един до друг в дълга редица. Тъй като тези общи легла се смятали за нехигиенични, лагерните инспектори постоянно протестират срещу тях. През 1948 г. централната администрация на ГУЛаг издава директива за заменянето им с вагонки.62 Въпреки това Анна Андреевна, затворничка в Мордовия в края на 40-те и началото на 50-те години, спяла на сплошные нары, и си спомня, че много затворници дори спели на пода под тях.63

По отношение на спалното бельо също цари произвол и има големи различия в отделните лагери въпреки все по-строгите (и доста скромни) изисквания на Москва. Според правилата всички затворници трябвало да получават нова хавлия всяка година, калъфка – на всеки четири години, чаршафи – на всеки две, и одеяло – на всеки пет години.64 На практика „така нареченият сламеник вървеше заедно с леглото“, пише Елинор Липпер:

В него нямаше слама и рядко имаше сено, тъй като сеното за добитъка не достигаше; затова го пълнеха с дървени стърготини или с резервните дрехи – ако затворникът все още разполагаше с резервни дрехи. В добавка ти даваха вълнено одеяло и калъфка, в която можеше да натъпчеш каквото имаш, тъй като възглавници нямаше.65

Други не получават абсолютно нищо. И през 1950 г. Исак Филщински, арестуван през 1948 г. арабист, продължава да спи под палтото си в Каргополлаг и да използва за възглавница парцали.66

През 1948 г. е издадена директива всички пръстени подове в бараките да бъдат заменени с дървени. Но и през 50-те години подът в бараката на Ирена Аргинска не можел да се почисти добре, тъй като бил от глина.67 А дори да са дървени, подовете често пак не могат да се почистят хубаво поради липсата на четки. Описвайки преживяванията си пред следвоенна комисия една полякиня обяснява, че в нейния лагер група затворнички винаги „давали дежурства“ нощем, чистейки бараките и тоалетните, докато другите спели: „Калта по пода на бараката трябваше да се изстъргва с ножове. Руските жени се вбесяваха от неумението ни да го правим и ни питаха как сме живели у дома. И през ум не им минаваше, че и най-мръсният под може да се изтърка с четка“.68

Често отоплението и осветлението са също толкова примитивни, но отново има големи разлики между отделните лагери. Един затворник си спомня, че бараките били буквално тъмни: „Светлината на електрическите крушки беше жълто-бяла, едва забележима, а керосиновите лампи пушеха и миришеха на гранясало“.69 Други се оплакват от обратното – че обикновено лампите светели по цяла нощ.70 Някои затворници от лагерите в района на Воркута нямали проблеми с отоплението, тъй като си носели въглища от мините, но Сузана Печора, в лагпункт близо до мините в Инта, си спомня толкова студени бараки, „че косата ти замръзва в леглото, водата замръзва в чашата“.71 В нейната барака нямало и течаща вода, само донесената в кофи от дежурната – по-възрастна жена, вече неспособна на по-тежък труд, която почиствала и се грижела за бараките през деня.72

И което е още по-неприятно, „ужасна тежка миризма“ изпълва бараките заради огромните количества мръсни и плесенясали дрехи, съхнещи покрай наровете, по масите, навсякъде, където може да се окачи нещо. В бараките в специалните лагери, където нощем вратите се заключват, а на прозорците има решетки, „зловонието е задушаващо“.73

Липсата на тоалетни с нищо не подобрява качеството на въздуха. В лагерите, където нощем заключват затворниците, зеките използват параша, или „кофа“, точно като в затвора. Сутрин, пише един затворник, парашата направо „не можеше да се носи, така че я влачехме по хлъзгавия под. Съдържанието ѝ неизменно се разплискваше“.74 Галина Смирнова, арестувана в началото на 50-те години, си спомня: „Ако беше нещо сериозно, налагаше се да чакаш до сутринта, иначе настъпваше ужасна смрад“.75

Иначе тоалетните представляват външни нужници – често доста далеч от бараките, което създава доста проблеми в зимния студ. „Трябваше да използваме дървените външни тоалетни – казва Смирнова за друг лагер – дори и когато беше 30 или 40 градуса под нулата“.76 Томас Сговио описва последствията:

Пред всяка барака забиваха дървен стълб и го бетонираха в земята. Още един декрет! Забраняваше ни се да уринираме другаде на територията на лагера освен в нужниците и върху стълба, към чийто връх бе завързан бял парцал. Нарушителите се наказваха с десет нощи в наказателната килия. […] Декретът беше издаден, защото нощем някои затворници не желаеха да бият целия път до нужниците и уринираха по добре утъпканите снежни пъртини. Лагерът бе осеян с жълти петна. Когато късно през пролетта снегът започваше да се топи, се разнасяше ужасна воня […], два пъти месечно отсичахме замръзналите пирамиди и извозвахме замръзналите стълбове извън зоната.77

Но мръсотията и пренаселеността не са само естетически проблеми или причина за относително маловажен дискомфорт. Понякога претъпканите нарове и липсата на пространство са смъртоносни, особено в лагери, където затворниците са на двайсет и четири часов работен режим. Един мемоарист пише следното за лагер, в който затворниците работели на три смени, денем и нощем: „По всяко време на денонощието в бараките имаше спящи хора. Борбата за възможността да спиш беше борба на живот и смърт. Хората се караха по този въпрос, разменяха си ругатни, биеха се и дори убиваха. Радиото в бараките не спираше да работи с пълна сила и предизвикваше силна ненавист“.78

И тъкмо защото мястото за спане е толкова важно, то винаги е представлявало изключително важен инструмент за контрол и лагерната администрация съзнателно го е използвала като такъв. В централните московски архиви на ГУЛаг грижливо се пазят снимки на различните видове бараки, предназначени за различни видове затворници. В бараките на отличниците (или „ударниците“) има единични легла с матраци и одеяла, дървени подове и картини по стените. Затворниците – макар и не точно усмихнати пред фотографите – поне четат вестници и изглеждат добре нахранени. От друга страна, в режимните бараки – наказателните бараки за немарливите и непокорни работници – вместо легла има дървени дъски на груби дървени крака. Дори и на направените с пропагандна цел снимки режимните затворници нямат матраци и си личи, че одеялата им са общи.79

В някои лагери около условията на спане се развива доста сложен етикет. Личното пространство е толкова ценно, че притежаването на такова и на възможност за уединение се смята за огромна привилегия, оказвана само на принадлежащите към лагерната аристокрация. На затворниците с по-висок ранг – бригадири, ударници и други – често се позволява да спят в по-малки бараки с по-малко хора. След пристигането си в един московски лагер Солженицин първоначално бил назначен за бригадир и получил място в барака, където

вместо общи нарове имаше обикновени койки с по едно нощно шкафче за всеки двама души, а не за цялата бригада. През деня вратата се заключваше, така че човек можеше да остави нещата си вътре. И накрая – имаше полулегален електрически котлон и не ни се налагаше да се блъскаме около голямата обща печка в двора.80

Всичко това се смята за изключителен лукс. Някои така желани професии – тази на дърводелец или на поправящ инструменти – дават на затворника лелеяното право да спи в работилницата. Докато работела като обущарка в Темниковския лагер, Анна Розина спяла в обущарската работилница и също така имала „право“ да ходи на баня по-често – все неща, смятани за огромни привилегии.81

Почти във всички лагери лекарите, даже и лекарите затворници, също имат правото да спят отделно – привилегия, която отразява специалния им статут. Хирургът Исак Вогелфангер се смятал за привилегирован, защото му позволявали да спи на нар в „малката стаичка до приемната“ на затворническия му лазарет: „Луната сякаш ми се усмихваше, докато заспивах“. С него спял и лагерният фелдшер, който имал същата привилегия.82

Понякога за инвалидите се създават по-специални битови условия. Актрисата Татяна Окуневска успяла да уреди изпращането си в лагер за инвалиди в Литва; „Бараките бяха дълги, с много прозорци, светли и чисти, а над главата ти нямаше втори ред легла“.83 Най-добри условия за спане са осигурени за затворниците, изпратени да работят в шарашките на Берия – „специалните бюра“ за талантливи инженери и техници. В Болшово, шарашка в покрайнините на Москва, бараките били „големи, светли, чисти и отоплявани с холандски пещи“, а не с метални печки. Леглата имали чаршафи и възглавници, лампите се гасели нощем и имало душ.84 Разбира се, обитателите на тези специални квартири знаели, че могат да ги преместят, и това ги карало да работят по-усърдно.

В бараките често действа и друга, неформална йерархия. В повечето от тях важните решения за разпределянето на местата за спане взимат онези групи в лагера, които са най-силни и единни. Както ще видим, до края на 40-те години, когато големите национални групи – украинци, балтийци, чеченци, поляци – стават по-силни, обикновено най-организирани са криминалните затворници. Затова като правило те спят на горните легла, където въздухът е по-хубав и има повече пространство, и бият и ритат протестиращите. Спящите на долните легла разполагат с по-малко място. По думите на един затворник спящите на пода – с най-нисък ранг сред затворниците – страдали най-много:

Наричаха това ниво „колхозен сектор“ и именно там крадците тикаха колхозниците, т.е. различни възрастни интелектуалци и свещеници, и дори някои от своите, които бяха нарушили моралния кодекс на крадците. Върху тях падаха не само предмети от горните и долните легла: крадците ги заливаха и с помия, вода, вчерашна супа. И колхозният сектор трябваше да понася безропотно всичко това, защото в противен случай щеше да получи още мръсотия […]; хората се разболяваха, задушаваха, губеха съзнание, полудяваха, умираха от тиф, дизентерия, самоубиваха се.85

Въпреки това затворниците – дори и политическите – могат да подобрят битовите си условия. Докато работел като фелдшер, полският политически затворник Карол Колонна-Чосновски бил забелязан в една изключително претъпкана барака от Гриша, криминалния „шеф“ на лагера: „Той ритна силно един от придворните си, който го прие като заповед да ми направи място и бързо стана. Смутих се и казах, че предпочитам да не седя толкова близо до огъня, но това не съвпадаше с желанията на домакина ми, както открих, когато един от хората на Гриша здравата ме блъсна“. След като възстановил равновесието си, той се озовал на дивана в краката на Гриша: „Очевидно той искаше да остана там“.86 Колонна-Чосновски не възразил. Имало огромно значение къде си седял или си положил глава – дори и за няколко часа.

Банята

Мръсотията, пренаселеността и лошата хигиена са причина за пълчища от дървеници и въшки. През 30-те години една „хумористична“ карикатура в „Перековка“, вестника на канала Москва-Волга, показва как на един зек дават нови дрехи. Отдолу пише: „Дават ти „чисти“ дрехи, но те са пълни с въшки“. Под друга е написано: „Докато спиш в бараките, дървениците хапят като черни раци“.87 Но проблемът не отслабва с годините. Един полски затворник отбелязва, че по време на войната негов познат от лагера развил мания към тях: „Като биолог се интересуваше колко въшки могат да съществуват на определено място. Върху ризата си преброи шейсет, а след час – още шейсет“.88

Към 40-те години господарите на ГУЛаг отдавна са установили колко е смъртоносен предаваният от въшките тиф и – официално – водят постоянна борба с паразитите. За да се унищожи напастта, банята е задължителна на всеки десет дни, а всички дрехи се дезинфекцират както при влизането в лагера, така и през определени интервали.89 Както видяхме, лагерните бръснари избръсват целите тела и на мъжете, и на жените при постъпването им в лагера, а после периодично – главите им. Сапунът, макар и в малки количества, редовно присъства в списъка с полагащите се на затворниците продукти: през 1944 г. например той възлиза на 200 грама месечно на затворник. Жените, затворническите деца и хоспитализираните затворници получават 50 грама допълнително, младежите – 100 грама допълнително, а извършващите „особено мръсна работа“ затворници – 200 грама допълнително. Тези миниатюрни парченца са предназначени не само за поддържането на личната хигиена, но и за прането на чаршафите и дрехите.90 (Недостигът на сапун постоянства – както в лагерите, така и извън тях. Дори през 1991 г. съветските миньори обявиха стачка освен всичко друго и заради липсата на сапун.)

Но не всички са убедени в ефикасността на лагерните процедури за обезпаразитяване. На практика, пише един затворник, „баните сякаш само засилваха сексуалната мощ на въшките“.91 Варлам Шаламов продължава: „Обезпаразитяването не даваше никакви резултати – никоя въшка не умира в подобна дезинфекционна камера. То беше само формалност и апаратът целеше да измъчи осъдения още повече“.92

Технически Шаламов греши. Апаратът не е е създаден, за да измъчва осъдените – както казах, централната администрация на ГУЛаг в Москва наистина издава много стриктни указания до лагерните командири за борба с паразитите и безброй инспекторски доклади порицават неспособността им да се справят с положението. В едно изложение от 1933 г. за битовите условия в Дмитлаг гневно се пише, че женските бараки са „мръсни, без чаршафи и одеяла; жените се оплакват от огромните количества дървеници, срещу които Санитарният отдел не се бори“.93 Разследване на условията в група северни лагери от 1940 г. яростно описва „въшки в бараките и дървеници, които имат негативен ефект върху способността на затворниците да починат“ в един лагпункт, докато в Новосибирския изправително трудов лагер „сто процента от затворниците са инфектирани с въшки […], в резултат на лошите санитарни условия нивото на кожните болести и стомашните оплаквания е високо […], от това става ясно, че нехигиеничните условия в лагера струват много, много скъпо“.

Междувременно в друг лагпункт два пъти избухнала епидемия от тиф, докато в други затворниците били „почернели от мръсотия“, продължава докладът разпалено.94 Оплакванията от въшките и гневните заповеди за унищожаването им се появяват година след година в инспекторските доклади, подавани от просекторите на ГУЛаг.95 След една тифна епидемия в Темлаг през 1937 г. шефът на лагпункта и заместник-шефът на медицинския отдел в лагера са уволнени заради „престъпно нехайство и бездействие“ и са дадени на съд.96 Използват се както стимули, така и наказания: през 1933 г. обитателите на една затворническа барака в Дмитлаг получават награда от един почивен ден, защото почистили всички легла от дървениците.97

Отказът на затворниците да се къпят също се приема много сериозно. Ирена Аргинска, която била в специален лагер за политически в Кенгир в началото на 50-те години, си спомня, че жените от някаква религиозна секта в лагера отказвали по известни само на тях причини да се къпят:

Един ден останах в бараката, защото бях освободена от работа поради болест. Но пазачът дойде и ни каза, че всички болни затворнички трябва да помогнат за изкъпването на „монахините“. Ето какво стана: пред тяхната част от бараките спря фургон и ние трябваше да ги изнесем и да ги качим в него. Те протестираха, ритаха ни, удряха ни и така нататък. Но когато най-сетне ги качихме във фургона, лежаха кротко и не се опитаха да избягат. После изтеглихме фургона до баните, където ги свалихме, отнесохме ги вътре и ги съблякохме – и тогава разбрахме защо лагерната администрация не можеше да им позволи да не се къпят. Въшките падаха от дрехите им с цели шепи. После ги мушнахме под водата и ги измихме. Междувременно сложиха дрехите им във вряла вода, за да измрат въшките.98

Аргинска си спомня също, че в Кенгир, където нямало лимит на водата, „по принцип човек можеше да ходи на баня толкова често, колкото иска“. Леонид Ситко, бивш военнопленник в Германия, изказва предположението, че в съветските лагери е имало по-малко въшки, отколкото в германските. Той бил в Степлаг и в Минлаг, където „можеше да се къпеш колкото искаш […] и дори да переш дрехите си“.99 Някои фабрики и работни площадки дори разполагат със собствени душове, както Исак Филщински установява в Каргополлаг, и затворниците могат да ги използват през деня, макар други затворници да страдат от липса на вода.100

Но все пак Шаламов не греши напълно в циничното си описание на хигиенната система. Защото макар да са инструктирани да се отнасят сериозно към къпането, местните лагерни администратори често просто изпълняват ритуалите по обезпаразитяването и къпането, очевидно без да се интересуват особено от резултатите. Или нямало достатъчно въглища за поддържането на достатъчно висока температура в дезинфекционните апарати; или обслужващият ги персонал вършел работата си немарливо; или месеци наред нямало сапун; или го крадели. В колимския лагпункт Дизелний в деня за къпане давали „на всеки затворник късче сапун и голяма кана топла вода. Сипваха пет или шест такива кани във вана и това трябваше да стигне за всички – за измиването и изплакването на пет или шест души“. В лагпункт Стопка „докарваха водата като всички останали стоки, по тесните релси и тесния път. През зимата я правеха от сняг, макар че там нямаше много сняг, вятърът го отвяваше. […] Работниците се връщаха покрити с прах от мините и нямаше къде да се измият“.101

Често на пазачите им дотяга от процеса на къпане и оставят затворниците в баните само за по няколко минути – за да се спази формалността.102 В един лагпункт на Сиблаг през 1941 г. вбесен инспектор установява, че „затворниците не са се къпали от два месеца“ поради пълното нехайство на пазачите.103 А в най-суровите лагери откритото пренебрегване на човешката същност на затворниците наистина превръща къпането в мъчение. Мнозина описват ужасите на къпането, но никой не го прави толкова добре като Шаламов, който посвещава цял къс разказ на ужасите в колимските баните. Въпреки изтощението си затворниците трябвало да чакат реда си с часове: „На баня се ходи преди или след работа. След дългите часове работа на студа (през лятото също не е по-лесно), когато всичките ти мисли и надежди са съсредоточени върху желанието да се добереш до леглото и храната, за да заспиш възможно най-бързо, бавенето в банята е почти непоносимо“.

Първо зеките се нареждат на опашка навън в студа; след това ги подкарват към претъпканите съблекални, предназначени за петнайсет души и изпълвани с до сто. И през цялото това време те знаят, че бараките им се почистват и претърсват, а оскъдните им вещи, включително глинените съдове и изтривалките, се изхвърлят в снега:

На човек е присъщо, все едно дали е просяк, или нобелов лауреат, бързо да си набавя разни дребни неща. Същото важи за осъдения. В крайна сметка той е трудов човек и се нуждае от игла, материали за кърпене и може би допълнителна купичка. Всичко това се изхвърля и отново се натрупва след всяко къпане, освен ако не го е скрил някъде дълбоко в снега.

А щом се озоват в самата баня, водата често е толкова малко, че е невъзможно да се почистят. Затворниците получават „дървен леген с немного гореща вода […], няма допълнителна вода и никой не може да си купи“. Освен това баните са неотоплени: „Усещането за студ се засилва от хилядите повеи изпод вратата и процепите. Баните не са добре отоплени; имат процепи в стените“. Вътре цари „постоянна врява, придружена от пушек, блъсканица и викове; един разпространен израз дори гласи: „Да викаш като в баня““.104

Томас Сговио също описва тази адска сцена и пише, че в Колима понякога се налагало да принуждават с бой затворниците да отидат на баня:

Чакането навън в студа да излязат онези отвътре, после съблекалнята, където е студено, задължителният процес на дезинфекция, при който хвърляме дрипите си на куп – никога не получаваш обратно собствените си неща – разправиите и ругатните („ти, кучи сине, това е моето палто“) – избирането на влажното, общо бельо с гниди по шевовете – лагерният бръснар избръсва телесното окосмение, после, когато най-сетне идва нашият ред да влезем в банята, взимаме дървено тасче, получаваме кана гореща вода, кана студена вода и малко парченце черен, гадно миришещ сапун.105

После, след като всичко свършело, отново започвал унизителният процес на раздаване на дрехи, пише Шаламов, вманиачен на тема бельо: „След като се измият, мъжете се събират до гишето далеч преди действителното раздаване на бельото. Отново и отново обсъждат в подробности полученото предишния път бельо, полученото преди пет години в Бамлаг бельо“.106

И неизбежно правото да се къпеш в относително удобство също става неразделна част от системата на привилегиите. В Темлаг например затворниците на определени длъжности имат правото да се къпят по-често.107 Работата в самата баня, която осигурява не само достъп до чиста вода, но и възможност да позволяваш или отказваш на други този достъп, често е сред най-търсените в лагера. В крайна сметка въпреки изключително строгите, сурови и драстични заповеди на Москва комфортът, хигиената и здравето на затворниците изцяло зависят от местните прищевки и битови условия.

Това е още един аспект на всекидневния живот, който е преобърнат наопаки, превърнат, по думите на Шаламов, от чисто удоволствие в „неприятно събитие, бреме в живота на осъдения […], доказателство за онова изместване на ценностите, което е основното качество, което лагерът внедрява в обитателите си“.108

Столовата

Богатата литература за ГУЛаг съдържа множество разнообразни описания на лагери и отразява преживяванията на широк кръг индивидуалности. Но една черта от лагерния живот присъства във всички лагери, през всички години и във всички мемоари: баландата – супата, сервирана на затворниците веднъж или понякога два пъти дневно.

Всички бивши затворници са единодушни относно отвратителния вкус на сервираната веднъж или два пъти дневно половинлитрова затворническа супа; тя имала водниста консистенция и подозрително съдържание. Галина Левинсон пише, че била направена от „развалено зеле и картофи, понякога с парче свинска мас, понякога с глави от херинги“.109 Барбара Армонас си спомня супа от „рибешки или животински бял дроб и малко картофи“.110 Леонид Ситко описва супа, в която „никога нямаше никакво месо“.111

Друг затворник си спомня супа от кучешко месо, която един от колегите му – французин – не можел да яде. „Човек от западните държави невинаги е в състояние да преодолее психологическата бариера дори и когато гладува“, заключава той.112 Дори Лазар Коган, шефът на Дмитлаг, веднъж се оплаква: „Някои готвачи се държат така, сякаш не приготвят съветска храна, а свинска помия. Заради това отношение приготвената от тях храна е неподходяща и често безвкусна и слаба“.113

Но гладът е могъщ мотиватор: вероятно при нормални обстоятелства супата би била негодна за ядене, но в лагерите, където повечето хора постоянно са гладни, затворниците я ядат с охота. И гладът им не е случаен: затворниците са държани гладни, защото контролирането на храната, след контролирането на времето и жизненото пространство на затворниците, е най-важният инструмент за контрол на лагерната администрация.

Поради тази причина разпределението на храната в лагерите се превръща в доста сложна наука. Москва определя точните норми за дадени категории затворници и лагерни работници и често ги променя. Администрацията на ГУЛаг постоянно коригира цифрите си, изчислявайки и преизчислявайки минималното количество храна, необходимо на затворниците, за да продължават да работят. Лагерните командири редовно получават нови разпоредби относно дажбите. Накрая те представляват дълги и сложни документи, написани на тежък, бюрократичен език.

Типичен пример е административната заповед на ГУЛаг, издадена на 30 октомври 1944 г. Тя постановява една „гарантирана“ или основна норма за повечето затворници: 550 грама хляб дневно, 8 грама захар и различни други продукти, теоретично предназначени за баландата (обедната супа) и сервираната за закуска каша; и вечеря: 75 грама елда или юфка, 15 грама месо или месни продукти, 55 грама риба или рибни продукти, 10 грама мазнина, 500 грама картофи или зеленчуци, 15 грама сол и 2 грама „заместител на чая“.

Към този списък от продукти са добавени някои забележки. Лагерните командири са инструктирани да намалят с 50 грама хлебната дажба на онези затворници, които изпълняват само 75% от нормата, а на изпълняващите само 50% от нея – със 100 грама. От друга страна, за преизпълняващите плана са предвидени допълнителни 50 грама елда, 25 грама месо и 25 грама риба освен другите неща.114

За сравнение, през 1942 г. – много гладна година в целия СССР – на лагерните пазачи се полагат 700 грама хляб, почти килограм пресни зеленчуци и 75 грама месо със специални добавки за живеещите високо над морското равнище.115 Затворниците, които работят в шарашките през войната, са хранени дори още по-добре и на теория получават 800 грама хляб и 50 грама месо в сравнение с предвидените за обикновените затворници 15 грама. Освен това им се полагат по 15 цигари на ден, както и кибрит.116 Бременните жени, малолетните престъпници, военнопленниците, свободните работници и децата в детските градини получават малко по-добри дажби.117

Някои лагери експериментират с дори още по-конкретни уточнения. През юли 1933 г. в Дмитлаг е издадена заповед, определяща различни дажби за затворниците, изпълнили до 79% от нормата; от 80 до 89%; от 90 до 99%; от 100 до 109%; от 110 до 124%; и от 125% нагоре.118

Както може да си очаква, за да се определят точните дажби за точните хора в точните количества – количества, които понякога се променят всекидневно – е необходима огромна бюрокрация и много лагери трудно се справят. Съществуват цели папки с инструкции за това какво се полага на дадени затворници в дадени ситуации. Дори и най-малките лагпунктове поддържат обемисти архиви с дневното изпълнение на нормата от всеки затворник и количеството получена в резултат храна. В малкия лагпункт Кедровий Шор например – подразделение на колхоза в Инлаг – през 1943 г. има поне тринайсет различни хранителни дажби. Лагерният счетоводител – вероятно затворник – трябвало да определя коя от дажбите следва да получи всеки един от 1000-та затворници. Той първо чертаел на ръка с молив таблиците на дълги листове, после вписвал имената и цифрите, изпълвайки страница след страница с изчисленията си.119

В по-големите лагери бюрокрацията е дори още по-тежка. Бившият главен счетоводител на ГУЛаг, А. С. Нарински, описва как на администраторите в един лагер, който строял железопътна линия в Далечния север, им хрумнала идеята да раздават на затворниците купони за храна, за да са сигурни, че всеки ден те ще получават правилната дажба. Но дори и снабдяването с купони било трудно в система с хроничен недостиг на хартия. Неспособни да намерят по-добро решение, те решили да използват автобусни билети, които пристигнали чак след три дни. По думите на Нарински този проблем „постоянно заплашваше да дезорганизира цялата система на храненето“.120

Транспортирането на храната до отдалечените лагпунктове през зимата също е проблем, особено за лагерите без собствени фурни. „Дори и хляб, който все още е топъл – пише Нарински, – когато се транспортира в товарен камион в продължение на 400 километра при минус 50 градуса, замръзва така, че не става не само за консумация, но дори и за гориво“.121 Въпреки разпращането на сложни инструкции за съхранението на оскъдните зеленчуци и картофите на север през зимата, големи количества замръзват и стават негодни за употреба. През лятото пък месото и рибата се вмирисват, а други храни се развалят. Зле управлявани складове изгарят до основи или се напълват с плъхове.122

Много лагери създават собствени колхози – колективни стопанства – или лагпунктове мандри, но обикновено те работят зле. В доклад за един лагерен колхоз се изброяват наред с другите му проблеми липсата на квалифицирани кадри, липсата на резервни части за трактора, липсата на обор за млекодайните животни и липсата на подготовка за сезона на жътвата.123

В резултат на това затворниците почти винаги страдат от недостиг на витамини дори и когато не гладуват – проблем, който лагерните власти приемат относително сериозно. Поради липсата на синтетични витамини много от тях принуждават затворниците да пият хвоя – гадна на вкус отвара от борови иглички със съмнителна ефикасност.124 За сравнение, хранителните норми за „офицери от въоръжените сили“ изрично постановяват даването на витамин С и сушени плодове за компенсиране липсата на витамини в обичайните дажби. Освен това на генералите и адмиралите официално се полагат сирене, хайвер, консервирана риба и яйца.125

Но в мразовитата северната зима дори и самият процес на раздаване на супата с или без витамини понякога е мъчителен, особено когато я сервират по пладне на работната площадка. През 1939 г. един лекар в Колима дори подава официално оплакване до лагерния шеф, защото затворниците били принудени да ядат храната си навън и тя замръзвала, докато се хранели.126 Пренаселеността е проблем и при разпределянето на храната: един затворник си спомня, че в един лагпункт на Малдякската мина в Магадан имало само едно гише за храна за над 700 души.127

Снабдяването с храна се нарушава и от събития извън лагера: по време на Втората световна война например понякога то напълно спира. Най-тежки са 1942 и 1943 г., когато големи площи от западните територии на СССР са окупирани от германската армия, а останалата част от страната е изцяло погълната от борбата с нея. Цялата държава гладува и ГУЛаг не е приоритет. Владимир Петров, затворник в Колима, си спомня, че в продължение на пет дни в лагера не била доставена никаква храна: „В мината настъпи истински глад. Пет хиляди мъже нямаха късче хляб“.

Редовно има и недостиг на съдове и прибори. Пак Петров пише, че „все още топлата при доставянето си супа се покриваше с лед, докато човек чакаше да се освободи лъжица. Вероятно това обяснява защо повечето мъже предпочитаха да ядат без лъжици“.128 Друга затворничка смята, че е оцеляла, защото разменила „хляб за половинлитрова емайлирана купа. […] Ако имаш собствена купа, получаваш първата порция – и цялата мазнина е отгоре. Другите трябва да чакат купата ти да се освободи. Ядеш, после я даваш на друг, който я дава на трети“.129

„В лагерната кухня“: затворници на опашка за супа, рисунка на Иван Сукханов, Темиртау 1935-1937 г.

Други затворници си измайсторяват купи и прибори от дърво. В малкия музей, разположен в главната квартира на дружество „Памет“ в Москва, са изложени редица от тези странни вещи.130 Както винаги централната администрация на ГУЛаг е съвсем наясно за този недостиг и от време на време се опитва да направи нещо по въпроса: дори веднъж властите поздравяват един лагер за изобретателното хрумване да използват за целта празни консервни кутии.131 Но дори и когато има прибори и съдове, често няма начин те да бъдат почистени: една заповед на Дмитлаг „категорично“ забранява на лагерните готвачи да раздават храна в мръсни съдове.132

Поради всички тези причини разпорежданията на Москва за хранителните дажби – вече сведени до минималното равнище, необходимо за оцеляване – не са надежден показател за действително получаваната от затворниците храна. Не се налага и да разчитаме единствено на затворническите мемоари, за да разберем, че обитателите на съветските лагери са гладували. Самият ГУЛаг периодично проверява лагерите си и води документация за реалното хранене на затворниците в противоположност на предвижданото. Тук отново се изправяме пред изумително сюрреалистично несъответствие между изготвените в Москва изрядни списъци на хранителните дажби и докладите на инспекторите.

През 1942 г. например проверката на лагера във Волгострой установява в един лагпункт осемдесет случая на пелагра – предизвикана от недохранване болест: „Хората умират от глад“, рязко се отбелязва в доклада. В Сиблаг, голям лагер в Западен Сибир, заместник-поркурорът открива, че през първата четвърт на 1941 г. хранителните дажби „системно са нарушавани: месо, риба и мазнина се дават рядко […], захар изобщо не се дава“. През 1942 г. в района на Свердловск храната в лагерите „не включва никакви мазнини, никакво месо или риба, а често и никакви зеленчуци“. Във Вятлаг през 1942 г. „храната през юли беше лоша, почти негодна за ядене, без витамини. Това се дължи на липсата на мазнини, месо, риба, картофи […], цялата храна е на основата на брашно и зърнени продукти“.133

Изглежда, някои затворници са лишавани от храна поради нарушения в снабдяването на лагера с необходимите продукти. Проблемът постоянства: в Кедровий Шор счетоводителите на лагпункта имат списък на хранителни продукти, с които да заместят онези, които затворниците би трябвало да получават, но не получават. Той включва не само сирене вместо мляко, но и сухари вместо хляб, диви гъби вместо месо и горски плодове вместо захар.134 Затова никак не е чудно, че реалната затворническа диета доста се различава от написаното на хартия в Москва. През 1940 г. една проверка в Бирлаг установява, че „целият обяд на работещите зеки се състои от вода плюс 130 грама жито и около 100 грама черен хляб. За закуска и вечеря претоплят същата супа“. При разговора с лагерния готвач инспекторът научил също, че „теоретичните норми никога не се изпълняват“, че не им доставяли риба, месо, зеленчуци и мазнини. Лагерът, заключава докладът, „няма пари да купи хранителни продукти и облекло […], а без пари никой доставчик не желае да им съдейства“. В резултат са докладвани над 500 случая на скорбут.135

Но също толкова често храната пристига в лагера само за да бъде открадната веднага. Кражби се извършват на абсолютно всички равнища. Обикновено храната се краде при приготвянето – от работещите в кухнята или в складовете. Затова затворниците се стремят към длъжностите, свързани с достъпа до храна (а съответно и с възможността за кражби) – готвене, миене на съдове, работа в складовете. Мястото на миячка в мъжката столова веднъж „спасило“ Евгения Гинзбург. Тя не само имала възможност да яде „истински месен бульон и превъзходни галушки, изпържени в слънчогледово олио“, но открила също, че останалите затворници благоговеят пред нея. Докато разговаряла с един мъж, гласът му затреперил „от нещо средно между силна завист и смирено преклонение пред всеки, заемащ подобна издигната позиция в живота – „там, където е храната!““.136

Дори беленето на картофи и работата по прибирането на житото в лагерните колхози са силно желани и затворниците дават подкупи, за да ги получат и просто да могат да крадат храна. По-нататък в лагерната си кариера Гинзбург се грижела за кокошките на лагерните шефовете. Тя и колежката ѝ добре се възползвали от положението: „Задушавахме лагерния грис с рибено масло, което „заемахме“ от кокошките. Варяхме овесено желе. Освен това си поделяхме по три яйца дневно – едно в супата и по едно, което изяждахме сурово като специално гастрономическо лакомство. (Не взимахме повече, защото не смеехме да снижим индекса за добив на яйца, по който преценяваха работата ни.)“137

Кражби се осъществяват и в много по-големи мащаби, особено в лагерните градове в Далечния север, където предвид недостига на храна не само сред затворниците, но и сред свободните работници и лагерните пазачи всеки има интерес да краде. Всички лагери ежегодно подават доклади за загубите. Само за четвъртото тримесечие на 1944 г. в доклада на лагпункта Кедровий Шор са посочени загуби на стоки и пари, възлизащи на над 20 000 рубли.138

В национален мащаб цифрите са много по-големи. Един доклад на прокуратурата за 1947 г. например изброява много случаи на кражби, сред които един във Вятлаг, където дванайсет души, включително шефът на лагерния склад, си присвоили хранителни продукти и зеленчуци за 170 000 рубли. Друг доклад от същата година изчислява, че само през второто тримесечие на 1946 г. в разследваните трийсет и четири лагера са били откраднати общо 70 000 килограма хляб, както и 132 000 килограма картофи и 17 000 килограма месо. Подалият доклада инспектор заключава: „Сложната система за хранене на затворниците създава условия за лесни кражби на хляб и други продукти“. Освен това той обвинява „купонната система за хранене на свободните работници“, както и вътрешните инспекторски групи в лагерите, чиито членове също били напълно корумпирани.139

В някои случаи проверките наистина дават резултат: страхувайки се от неприятности, някои лагери се стараят да спазват ако не духа, то поне буквата на закона. Един затворник например в края на всеки месец получавал половин чаша захар, която изяждал в сурово състояние. Така шефът на лагера му осигурявал определеното от московската бюрокрация количество. Той и останалите затворници тържествено наричали събитието „захарен ден“.140

И накрая – не всички гладуват. Защото, макар че повечето продукти изчезват още преди да стигнат до супата, една от основните храни обикновено присъства: хлябът. Също като супата хлябът в ГУЛаг е описван многократно. Някои си го спомнят като зле изпечен: според един затворник той бил толкова твърд, че приличал на „тухла“, и в такова малко количество, че човек можел да го изяде „на два залъка“.141 Друг пише: „Хлябът наистина беше „черен“, защото оставените в него трици го оцветяваха в черно и правеха структурата му груба“. Той отбелязва също, че го замесвали с много вода, затова „беше влажен, тежък и така в действителност получавахме по-малко от полагащите ни се 700 грама“.142

Други си спомнят, че затворниците се биели за по-сухите, с по-ниско съдържание на вода крайчета на хляба.143 В късия си разказ „Черешова ракия“ Варлам Шаламов описва художествено смъртта на Осип Манделщам. Приближаващата смърт на поета личала от загубата на интерес към подобни неща: „Той спря да се стреми към крайчето на хляба и не плачеше, когато не го получеше. Вече не натъпкваше хляба с треперещи пръсти в устата си“.144

В по-гладните лагери през по-гладните години хлябът придобива почти свещен статут и около консумацията му се развива специален етикет. Докато например лагерните крадци можели да отмъкват безнаказано почти всичко останало, кражбата на хляб се смятала за особено отвратителна и непростима. По време на дългото си пътуване с влак до Колима Владимир Петров открива следното: „Кражбата беше разрешена и можеше да се прилага спрямо всичко според способностите и късмета на крадеца, но имаше едно изключение – хлябът. Той беше свещен и неприкосновен независимо от всички различия между обитателите на вагона“. Всъщност Петров бил избран за староста на вагона и в това си качество трябвало да набие един презрян крадец на хляб. Той надлежно го сторил.145 Томас Сговио също пише, че неписаният закон на лагерните престъпници в Колима гласял: „Кради всичко – освен свещената дажба хляб“. Той видял „не един затворник пребит до смърт заради нарушаването на свещената традиция“.146 От своя страна Казимиерж Зарод си спомня:

Ако затворникът крадеше дрехи, тютюн или почти всичко друго и бъдеше разкрит, щеше да бъде набит от останалите затворници, но неписаният закон на лагера – а мъже от други лагери са ми казвали, че навсякъде било така – гласеше, че на затворник, хванат да краде хляба на друг, се полага смъртно наказание.147

В своите мемоари Дмитрий Панин, близък приятел на Солженицин, описва точно как можело да се изпълни това смъртно наказание: „Останалите затворници подхвърляха във въздуха хванатия да краде хляб нарушител и го оставяха да падне на земята; това се повтаряше няколко пъти и увреждаше бъбреците му. След това го изхвърляха от бараките като мърша“.

Като много други от оцелелите, преживели гладните военни години в лагерите, Панин описва и индивидуалните ритуали, съпровождащи изяждането на хляба. Ако им давали хляб само веднъж дневно – сутрин – затворниците се изправяли пред мъчително решение: дали да го изядат наведнъж, или да си оставят малко за следобед. Ако го запазели, рискували да загубят скъпоценния четвърт хляб или пък някой да им го открадне. От друга страна, парчето хляб било нещо, което можели да очакват с нетърпение през деня. Предубедеността на Панин към втория подход трябва да се възприема като уникален принос към науката за избягване на глада:

След като получиш дажбата си, изпитваш непреодолимо желание да удължиш удоволствието от изяждането ѝ, да нарежеш хляба си на равни малки парченца, да оформиш от трохите малки топченца. Правиш импровизирани везни от клечки и връв и претегляш всяко парченце. По този начин се опитваш да удължиш храненето до три часа или повече. Но това е равносилно на самоубийство!

Никога и в никакъв случай не яж дажбата си повече от половин час. Всеки залък хляб трябва да се сдъвква щателно, за да може стомахът да го смели възможно най-добре и да даде на организма ти максимално количество енергия […]; ако винаги разделяш дажбата си и оставяш част за вечерта, с теб е свършено. Изяждай я цялата наведнъж; ако, от друга страна, я излапаш твърде бързо, както често правят прегладнелите хора при нормални обстоятелства, също ще съкратиш дните си.148

Но зеките не са единствените жители на Съветския съюз с мания към хляба и множеството начини за изяждането му. И до ден-днешен един мой познат руснак изобщо не яде черен хляб, защото като дете в Казахстан по време на войната не ядял нищо друго. Сузана Печора, затворничка в Минлаг през 50-те години, веднъж чула разговора за хляба между две руски селянки, също затворнички – жени, които били познали живота без лагерния хляб:

Едната държеше парче хляб и го галеше.

– О, мой хлебушка [умалително, „хлебченце“] – рече тя благодарно, – получаваме те всеки ден.

– Бихме могли да го изсушим и да го пратим на децата, в края на краищата те гладуват – каза другата. – Но не мисля, че ще ни позволят да го пратим!149

След това, каза ми Печора, доста се замисляла, преди да се оплаче от липсата на храна в лагерите.

ГЛАВА 11

Работата в лагерите

Понижават болните – негодни

и твърде немощни за мините

и ги изпращат в лагер по-надолу

колимските дървета да повалят.

На хартия звучи много просто.

На аз не мога да забравя

върволицата шейни в снега

и впрегнатите хора.

Напрягат хлътнали гърди

и влачат. Спират да починат,

препъват се по слоновото стръмни. […]

Търкулва се товарът тежък

и всеки миг ще ги събори. [… ]

Кой не е виждал кон да се препъва?

Но ние, ние сме виждали впрегнати хора.

Елена Владимирова,

„Колима“1

Рабочая зона: зоната за работа

Работата е централната функция на повечето съветски лагери. Тя е основно занимание на затворниците и главна грижа на администрацията. Организацията на всекидневието зависи от работата, а добруването на затворниците – от качеството на труда им. Въпреки това трудно може да се направи някакво обобщение относно същината на работата в лагерите: образът на копаещия злато или въглища затворник в снежната буря е само стереотип. Има много такива затворници – милиони, както показват цифрите за лагерите в Колима и Воркута – но както вече знаем, има и лагери в централна Москва, където затворниците конструират самолети, лагери в Централна Русия, където затворниците строят и работят в атомни електроцентрали, рибарски лагери на тихоокеанския бряг, селскостопански лагери в Южен Узбекистан. Архивите на ГУЛаг в Москва са пълни със снимки на затворници с камилите им.2

Без съмнение, в ГУЛаг сферата на икономическата дейност е също толкова обширна, колкото и в самия СССР. Един поглед към „Наръчник за системата на изправително трудовите лагери в СССР“, най-изчерпателния списък на лагерите към днешна дата, разкрива съществуването на лагери, създадени около златни мини, каменовъглени мини, никелови находища; строежа на магистрали и железници; военни заводи, химически заводи, металообработващи заводи, електроцентрали; строежа на летища, жилищни блокове, канализации; копаене на торф, сечене на дървета и консервиране на риба.3 Самите администратори на ГУЛаг са запазили фотоалбум, изцяло посветен на произвежданите от затворниците стоки. Сред тях има снимки на мини, бойни ракети и други военни изделия; автомобилни части, ключалки, копчета; плаващи по реките трупи; дървени мебели, включително столове, шкафчета, телефонни кутии и бъчви; обувки, кошници и платове (с приложени мостри); килими, обработена кожа, кожени шапки, кожуси; стъклени чаши, лампи и буркани; сапун и свещи; дори играчки – дървени танкове, миниатюрни вятърни мелници и свирещи на барабан механични зайци.4

Работата е различна не само в отделните лагери, но и вътре в един и същ лагер. Наистина, в лесодобивните лагери повечето затворници се занимават със сеченето на дървета. Затворниците с присъди под три години работят в „изправително трудови колонии“ – лагери с лек режим, обикновено създадени около дадена фабрика или занимание. По-големите лагери на ГУЛаг понякога развиват няколко индустрии: мини, тухларска фабрика и електроцентрала, както и строителство на жилища или пътища. В тези лагери затворниците разтоварват пристигащите всеки ден товарни влакове, карат камиони, берат зеленчуци, работят в кухни, болници и детски градини. Неофициално изпълняват и функциите на прислужници, детегледачки и шивачки за лагерните командири, пазачи и техните съпруги.

Обикновено затворниците с по-дълги присъди в различни моменти са работили различни неща и са сменяли професията си в зависимост от късмета си. През своята почти двайсетгодишна лагерна кариера Евгения Гинзбург е рязала дървета, копала е ровове, чистила е къщата за гости в лагера, мила е чинии, грижила се е за кокошките, била е перачка при съпругите на лагерните командири и се е грижила за децата на затворниците. Най-накрая станала медицинска сестра.5 През единайсетте години, прекарани в лагери, политическият затворник Леонид Ситко е работил като оксиженист, като каменоделец в каменна кариера, като строителен работник в строителна бригада, като хамалин в железопътно депо, като миньор в каменовъглена мина и като дърводелец в мебелна фабрика, където правел маси и книжни полици.6

Но макар че в лагерите професиите са също толкова разнообразни, колкото и във външния свят, обикновено работещите затворници се подразделят на две категории: такива на общая работа („обща работа“) и придурки – дума, която обикновено се превежда като „доверен затворник“. Втората категория, както ще видим, има статута на отделна каста. Общата работа – съдба на огромното мнозинство от затворниците, е точно каквото звучи: неквалифициран, физически изтощителен тежък труд. „Първата зима на 1949-1950 г. в лагера беше особено тежка за мен – пише Исак Филщински. – Нямах професия, която е от полза в лагерите, и бях принуден да се местя от място на място и да върша различни видове обща работа – режех с трион, мъкнех, теглех, бутах и така нататък – с други думи, отивах там, където на нарядчика му хрумнеше да ме изпрати“.7

С изключение на късметлиите, при първоначалното разпределяне на работните места – обикновено строителни инженери или хора с други полезни за лагера професии, както и такива, които вече са се утвърдили като информатори – мнозинството от зеките обикновено получава обща работа след изтичането на продължаващата около една седмица карантина. Зачисляват ги и в бригади: групи от по 4 до 400 зеки, които не само работят, но се и хранят заедно и обикновено спят в една и съща барака. Всяка бригада си има бригадир – доверен затворник с висок статут, който отговаря за изпълнението на задачите, надзирава работата и се грижи групата да изпълни нормата си.

Лагерните власти добре разбират значението на бригадира, чийто статут е между този на затворника и този на администратора. През 1933 г. шефът на Дмитлаг изпраща заповед до всичките си подчинени и им напомня да намерят „сред ударниците способни хора, които са така необходими за работата“ тъй като „бригадирът е най-важният, най-значимият човек на строителната площадка“.8

За отделния затворник отношенията му с бригадира са повече от важни: те предопределят качеството на живота му – а дори и това дали ще живее, или ще умре, както пише един затворник:

Животът на човека много зависи от бригадата и бригадира, като се има предвид, че прекарваш целите си дни и нощи в тяхната компания. На работа, в столовата и по леглата – все същите физиономии. Членовете на бригадата работят всички заедно, на групи или поотделно. Те могат да ти помогнат да оцелееш или пък да те унищожат. Или съчувствие и помощ, или враждебност и безразличие. Ролята на бригадира е не по-малко важна. Има значение и кой е той, как вижда задачите и задълженията си: да служи на шефовете за твоя сметка и за собствена облага, да възприема членовете на бригадата си като подчинени, слуги и лакеи – или да бъде твой другар в нещастието и да прави всичко по силите си, за да облекчи живота на хората в бригадата.9

„Копаене на гроб“, рисунка на Бениамин Мкртчян, Ивдел, 1953 г.

Някои бригадири наистина плашат и тормозят работниците си. През първия си ден в мините на Караганда Александър Вайзберг припаднал от глад и изтощение: „С рев на разгневен бик бригадирът се втурна към мен, притисна ме с цялата сила на могъщото си тяло, започна да ме рита, блъска и накрая ми нанесе такъв удар по главата, че паднах на земята, полузашеметен, покрит със синини и със стичаща се по лицето ми кръв“.10

В други случаи бригадирът оставя бригадата да функционира като организирана група от равни, което кара затворниците да работят по-усърдно, дори и да не го искат. В романа „Един ден от живота на Иван Денисович“ героят на Солженицин в един момент размишлява, че лагерната бригада „не е като работната команда навън, където Иван Иванович и Пьотър Петрович получават всеки собствената си надница. В лагерите нещата са уредени така, че не шефовете, а другите в бригадата принуждават зека да работи както трябва. Или всички получават поощрение, или пък загиват всички заедно“.11

Вернон Крес, друг затворник в Колима, бил навикван и бит от другите в бригадата, защото не можел да поддържа темпото. Накрая го принудили да отиде в „слабашка“ бригада, чиито членове никога не получавали пълната дажба.12 Юрий Зорин също попаднал в истински трудолюбива бригада, съставена главно от литовци, които не търпели в редиците си кръшкачи: „Не можете да си представите колко охотно и добре работеха […], ако сметнеха, че работиш зле, изригваха те от литовската бригада“.13

Ако имал нещастието да попадне в „лоша“ бригада и не можех да се измъкне от нея с подкуп или по някакъв друг начин, затворникът можел да умре от глад. М. Б. Минадлин, по-късно един от основателите на „Памет“, веднъж бил включен в колимска бригада, съставена главно от грузинци и ръководена от грузински бригадир. Той много бързо осъзнал, че членовете на бригадата не само се боят от бригадира си не по-малко, отколкото от пазачите, но и че като „единствен евреин в бригада от грузинци“ нямало да му признават специални заслуги. Един ден той работил особено усърдно в опит да получи най-голямата дажба – 1200 грама хляб. Но бригадирът отказал да му го признае и отбелязал срещу името му едва 700 грама. Чрез подкуп Миндлин се преместил в друга бригада и попаднал в съвсем различна атмосфера: новият бригадир наистина се грижел за подчинените си и дори през първите няколко дни го оставил на по-лек труд, за да възстанови силите си: „Който попаднеше в бригадата му, се смяташе за късметлия и беше спасен от смърт“. По-късно самият той станал бригадир и започнал да дава подкупи, така че всички членове на бригадата му да получават най-доброто от лагерните готвачи, режещите хляба и останалите важни хора.14

Нагласата на бригадира е важна, защото в повечето случаи общата работа не е нито безполезна, нито безсмислена. Според един виден учен докато в германските лагери работата е „по принцип средство за мъчение и унижение“ от съветските затворници се очаква да изпълняват някаква част от лагерния производствен план.15 Да, наистина има и изключения от това правило. Понякога глупави или садистични пазачи наистина поставят на затворниците безсмислени задачи. Сузана Печора си спомня как ѝ възложили да разнася напред-назад кофи с пръст – „напълно безполезна дейност“. Един от „шефовете“ на работното ѝ място открито ѝ заявил: „Не ми е необходим трудът ти, искам да страдаш“ – фраза, която вероятно би се сторила позната на затворниците в Соловецки през 20-те години.16 През 40-те години, както ще видим, вече съществува и система от наказателни лагери, чиято основна цел не е икономическа, а наказателна. Но дори и в тях от затворниците се очаква да произвеждат нещо.

Но обикновено целта не е затворниците да страдат – или може би е по-точно да се каже, че никой не се интересува дали страдат, или не. Далеч по-важно е да намерят мястото си в производствения план на лагера и да изпълняват нормата си. Нормите са различни: изсичане на толкова и толкова кубически метра дървесина, изкопаване на ровове, добиване на въглища. И тези норми се приемат изключително сериозно. Множество плакати в лагерите призовават затворниците да изпълняват нормите си. Целият „културно-възпитателен“ апарат в лагерите обслужва същото послание. В столовите на някои лагери или на централния площад има огромни табла, на които срещу всяка бригада се отбелязва изпълнението на дневната норма.17

Нормировчикът, чиято работа – според общото мнение – изисква големи умения, изчислява грижливо и научно обосновано нормите. Жак Роси например отбелязва, че нормите на почистващите снега варирали в зависимост от това дали снегът бил пресен и лек, леко поутъпкан, или утъпкан (изискващ натиск със стъпало върху лопатата), много утъпкан или замръзнал (изискващ работа с кирки). А дори и след всичко това „поредица от коефициенти отчита разстоянието и височината на почистения с лопати сняг и т.н.“.18

Но макар и теоретично научен, процесът на определяне и отчитане на нормите е просмукан от корупция, нередности и несъответствия. Първо, нормите на затворниците обикновено се покривали с тези на свободните работници – от тях се очаквало да постигнат резултатите на професионалните дървосекачи или миньори. Но затворниците далеч не са професионални дървосекачи или миньори и често нямат почти никаква представа какво се иска от тях. А след дългото пребиваване в затвора и мъчителното пътуване в неотоплени товарни вагони физическото им състояние не би могло да се нарече дори и задоволително.

Колкото по-неопитен и изтощен е затворникът, толкова повече страда. Евгения Гинзбург дава класическо описание на две жени, опитващи се да секат дървета – и двете интелектуалки, непривикнали на тежък труд, и двете изтощени от годините в затвора:

Три дни с Галя се опитвахме да постигнем невъзможното. Горките дървета, колко ли страдаха, кастрени от неопитните ни ръце! Самите ние полумъртви и съвсем неопитни, изобщо не бяхме в състояние да се справим с тях. Брадвата се изплъзваше и изпращаше в лицата ни дъжд от трески. Ние режехме трескаво, неравномерно и всяка мислено обвиняваше другата в непохватност – знаехме, че не можем да си позволим лукса да се скараме. Отново и отново трионът засядаше. Но най-ужасяващият момент настъпи, когато дървото най-сетне щеше да падне – само че не знаехме накъде. Веднъж едно дърво удари главата на Галя, но медицинският работник отказа дори да сложи йод на раната с думите: „Аха! Това е стар номер! Искаш да те освободят от работа още първия ден, нали?“.

В края на деня бригадирът обявил, че Евгения и Галя са изпълнили само 18% от нормата и им „платил“ за лошата работа: „След като получихме късчето хляб, съответстващо на представянето ни, на следващия ден ни отведоха едва влачещи се от изтощение на работното ни място“. Междувременно бригадирът не спирал да повтаря, че не възнамерява „да хаби ценна храна за предатели, неспособни да изпълнят нормата си“.19

В лагерите от Далечния север – особено тези в района на Колима, както и във Воркута и Норилск, все отвъд Арктическия кръг – климатът и теренът правят нещата още по-трудни. Често в тези арктически райони лятото, противно на всеобщото убеждение, не е по-поносимо от зимата. Дори и там температурите могат да достигнат доста над 30°С. При стапянето на снега повърхността на тундрата се превръща в кал и затруднява придвижването, а комарите сякаш летят на сиви облаци и вдигат такъв шум, че нищо друго не се чува. Един затворник си ги спомня:

Комарите се промъкваха в ръкавите ни, под крачолите. Лицето ти подпухваше от ухапванията. Носеха ни обяда на работната площадка и понякога комарите изпълваха купата със супа като елдова каша. Влизаха в очите, носа и гърлото и вкусът им беше сладникав, като на кръв. Колкото повече човек махаше с ръце и ги гонеше, толкова по-ожесточено го нападаха. Най-добрата тактика беше да не им обръщаш внимание, да се обличаш по-леко и вместо шапка против комари да си сложиш венец от трева или кора от бреза.20

Зимите, разбира се, са много, много студени. Температурите падат до 30°, 40° или 50° под нулата. Мемоаристи, поети и писатели са се опитвали да опишат какво е да работиш в такъв мраз. Един казва, че било толкова студено, та дори и „най-простото внезапно движение с ръка във въздуха предизвикваше доловим свистящ звук“.21 Друг пише как сутринта на Бъдни вечер се събудил и открил, че не може да си помръдне главата.

Отначало си помислих, че през нощта някак си се е закачила за дъските на леглото ми, но когато се опитах да седна, парчето плат, което преди да заспя предишната вечер бях завързал около главата и ушите си, се смъкна. Опрях се на лакът, дръпнах плата и осъзнах, че е замръзнал и е залепнал за дървените дъски. Дъхът ми, както и дъхът на всички мъже в колибата, увисваше във въздуха като пушек.22

Трети пише, че било „опасно да спреш да се движиш. По време на преброяването подскачахме, тичахме на място и потупвахме телата си, за да се стоплим. Непрекъснато масажирах пръстите на краката си и свивах пръстите на ръцете си в юмрук […], докосването на метален инструмент с гола ръка можеше да доведе до откъсване на кожата, а ходенето до тоалетната беше изключително опасно. Пристъпът на диария можеше да те остави завинаги в снега“. В резултат на това някои затворници просто цапали панталоните си: „Беше неприятно да се работи край тях, а когато след завръщането в палатките започвахме да се стопляме, се разнасяше непоносима воня. Останалите често биеха и изхвърляха навън изпоцапалите се“.23

От гледна точка на атмосферните условия някои видове обща работа са по-неприятни от други. Един затворник си спомня, че в арктическите каменовъглени мини въздухът под земята бил по-топъл, но върху миньорите постоянно капела ледена вода: „Миньорът се превръща в нещо като гигантска ледена висулка, организмът му мръзне в продължение на много време. След три или четири месеца подобен адски труд затворниците развиват сериозни заболявания“.24

В Каргополлаг Исак Филщински също се озовава на едно от най-неприятните работни места през зимата – сортирането на трупи преди обработването им. Това означавало да стоиш във водата цял ден и макар че тя била топла – идвала от електроцентралата – въздухът не бил:

Тъй като през тази зима температурата в района на Архангелск се задържа на 40-45° под нулата, над басейна за сортиране постоянно имаше гъста мъгла. Същевременно беше много влажно и много студено […], работата не беше особено трудна, но след трийсет-четиресет минути влагата се просмукваше в цялото ти тяло, брадичката, устните и миглите ти се покриваха със скреж, а студът стигаше до костите ти през жалкото лагерно облекло.25

През зимата най-тежка е работата в горите – тъй като в тайгата през зимата е не само студено, но и периодично излизат страшни, непредвидими бури – наричани бураны или пургаи. Една такава буря застигнала Дмитрий Бистролетов, затворник в Сиблаг:

В този момент вятърът започна да издава див и ужасяващ вой и ни повали на земята. Снегът се вдигна във въздуха и всичко изчезна – светлините на лагера, звездите, полярната звезда – и ние останахме сами в бялата мъгла. Разперили широко ръце, ние се хлъзгахме, препъвахме се тромаво, падахме и се подкрепяхме един друг в опит възможно най-бързо да намерим обратния път. Изведнъж над главите ни се разнесе трясък. Едва успях да се хвана за спътника си, когато към лицата ни бликна силен порой от лед, сняг и камъни. Снежната виелица не ти позволяваше да дишаш, да виждаш.26

Докато работел в една каменна кариера в Колима, Януш Бардах също попаднал в бураны. Заедно с пазачите той и съзатворниците му успели да се върнат в лагера, като вървели след кучетата и се привързали един към друг с въже:

Не виждах нищо освен гърба на Юрий и стисках въжето сякаш бе спасителен пояс. […] Тъй като знаците бяха изчезнали, нямах представа колко още трябва да вървим и бях сигурен, че никога няма да се върнем. Кракът ми стъпи на нещо меко – затворник, който беше пуснал въжето. „Спри!“, извиках аз. Но никой не спря. Никой не чуваше гласа ми. Наведох се и дръпнах ръката му към въжето. „Ето!“. Опитах се да завържа дланта му с въжето. „Дръж!“. Нямаше смисъл. Ръката на мъжа падна на земята, когато я пуснах. Строгата команда на Юрий да тръгвам ме накара да продължа напред.

Когато бригадата на Бардах пристигнала в лагера, трима затворници липсвали. Обикновено, пише той, „откриваха телата на загубилите се затворници чак през пролетта, често само на сто метра от зоната“.27

Уставното облекло, раздавано на затворниците, изобщо не ги предпазва от времето. През 1943 г. например централната администрация на ГУЛаг нарежда затворниците да получават освен другото една лятна риза (за два сезона), чифт летни панталони (за два сезона), една подплатена с памучен плат зимна шуба (за две години), чифт подплатени зимни панталони (за осемнайсет месеца), филцови ботуши (за две години) и бельо за девет месеца.28 Но на практика дори и тези оскъдни дрехи никога не достигат. През 1948 г. един инспектор извършва проверка на двайсет и три лагера и докладва, че доставките на „дрехи, бельо и обувки са незадоволителни“. Това звучи направо меко. В един лагер в Красноярск по-малко от половината затворници имали обувки. В Норилск, в Далечния север, само 75% имали топли ботуши и само 86% – топли дрехи. Във Воркута, също в Далечния север, само 25 до 30% от затворниците имали бельо и само 48% – топли ботуши.29

Поради липсата на обувки затворниците импровизират. Правят ги от брезова кора, парчета плат, стари автомобилни гуми. Тези изобретения в най-добрия случай са неудобни и затрудняват ходенето, особено в дълбокия сняг. В най-лошия случай пропускат, гарантирайки измръзване.30 Елинор Липпер описва собственоръчно направените си ботуши, наричани в лагера „Че-Фе-Ге“ съкратено от Челябинската фабрика за гуми:

Правеха се от леко подплатено зебло и стигаха до коляното, на пръстите и петата самата обувка беше подсилена с промазан плат или изкуствена кожа. Подметката беше от три напречни разреза на стара автомобилна гума. Цялото нещо се завързваше за крака с връв и се пристягаше под коляното, така че снегът да не влиза вътре. […] След един ден носене целите се нагърчваха и отпуснатите подметки се разкривяваха на всички страни. Попиваха влагата с невероятна бързина, особено когато бяха направени от чували за опаковане на сол.31

Друг затворник също описва подобна импровизация: „Отстрани бяха отворени, така че пръстите се виждаха. Не можех да стегна хубаво плата, с който увивах краката си, и затова пръстите ми мръзнеха“. Носенето на тези обувки наистина му докарало измръзване, което – според него – спасило живота му, тъй като вече не бил в състояние да работи.32

Различните затворници имат различни теории за начините на справяне със студа. За да се стоплят в края на деня, някои затворници например се втурвали в бараките и се струпвали около печката – толкова близко, че понякога дрехите им се подпалвали: „Разнасяше се отвратителната смрад на горящи дрипи, която те удряше в носа“.33 Други смятат това за глупаво. Исак Филщински научил от по-опитни затворници, че струпването около печката или лагерния огън било опасно, тъй като внезапната промяна на температурата водела до пневмония: „Човешкият организъм е така устроен, че независимо колко е студено, тялото се приспособява и свиква. В лагера винаги следвах това мъдро правило и никога не настинах“.34

От лагерните власти се изисква да се съобразяват със студа. Правилата предвиждат допълнителни дажби за затворниците в някои северни лагери. Но съгласно документите от 1944 г. те често възлизат само на 50 грама хляб допълнително на ден – няколко хапки – което едва ли е достатъчно, за да компенсира силния студ.35 На теория, когато било много студено или се очаквала буря, работниците изобщо не трябвало да работят. Владимир Петров твърди, че по времето на Берзин в Колима затворниците спирали работа, щом температурите паднели до -51°С. През зимата на 1938-1939 г., след отстраняването на Берзин, температурите трябвало да паднат до 60° под нулата, за да се преустанови работата. Но дори и това правило невинаги се спазвало, пише Петров, тъй като в златната мина само лагерният командир разполагал с термометър. В резултат „през зимата на 1938-1939 г. само три дни бяха обявени за неработни поради ниска температура срещу петнайсет дни през зимата на 1937-1938 г.“.36

Друг мемоарист, Казимиерж Зарод, отбелязва, че през Втората световна война в неговия лагер пределната температура била 49 градуса под нулата и си спомня как веднъж казали на дървосекаческата му бригада да се прибира в лагера през деня, тъй като термометърът показвал -53°С: „Колко бързо събрахме екипировката си, подредихме се в колона и потеглихме към лагера“.37 Бардах си спомня, че през военните години в Колима правилото било -50°С, „въпреки че режещият вятър никога не се взимаше под внимание“.38

Но не само атмосферните условия пречат за изпълнението на нормите. В някои лагери те наистина са твърде завишени. Отчасти това е резултат от логиката на съветското централно планиране, която повелява предприятията да увеличават производството си всяка година. Елинор Олицкая си спомня как съзатворничките ѝ се мъчели да изпълняват нормите в шивашката фабрика на лагера, тъй като искали да запазят работата си на топло и закрито. Но понеже успявали, лагерната администрация постоянно ги вдигала и затова станали неизпълними.39

Също така нормите стават все по-тежки, защото и затворниците, и нормировчиците лъжат, завишавайки работата, която е била или щяла да бъде свършена. В резултат на това с времето някои норми стават направо астрономически. Александър Вайзберг си спомня, че дори и при по-леката на пръв поглед работа нормите изглеждали невероятни: „Всеки като че се изправяше пред буквално неизпълнима задача. За десет дни двамата перачи трябваше да изперат дрехите на 800 мъже“.40

Не че преизпълнението на нормата винаги носи очакваните облаги. Антони Екарт си спомня как ледът в реката край лагера му се пропукал и възникнала опасност от наводнение: „Няколко бригади от най-силните затворници, включително „ударниците“, два дни работиха като луди, практически без почивка. За свършеното им дадоха по една херинга на двама души и по пакет махорка [суров тютюн] – на четирима“.41

При тези условия – дълги работни дни, малко почивни и недостатъчен отдих през деня – инцидентите са чести. В началото на 50-те години група неопитни затворнички трябвало да запалят стърнищата близо до Озерлаг. Само при този случай, спомня си една от тях, „няколко жени обгоряха до смърт“.42 Изтощението и атмосферните условия често се оказват смъртоносна комбинация, както пише Александър Долгун:

Премръзналите, изтръпнали пръсти не можеха да държат ръкохватки, лостове, греди и щайги, така че имаше много инциденти, често фатални. Един човек беше премазан, докато разтоварвахме трупи от платформата, използвайки две трупи като рампа. Двайсет или повече трупи се освободиха наведнъж, а той не се оказа достатъчно бърз и го затрупаха. Пазачите преместиха тялото му върху платформата, за да не пречи, и окървавената маса чакаше да я отнесем вкъщи при настъпването на нощта.43

Москва води статистика за злополуките и понякога те водят до гневни спречквания между инспекторите и лагерните командири. Един доклад за 1945 г. посочва 7124 инцидента само в каменовъглените мини на Воркута, от които 482 са завършили със сериозни наранявания и 137 – със смърт. Инспекторите хвърлят вината върху липсата на миньорски лампи, върху спирането на тока, върху неопитността на работниците и честата им смяна. Те сърдито изчисляват загубените в резултат на злополуките работни дни: 61 492.44

Абсурдно лошата организация и немарливото управление също спъват работата. Макар да е важно да се отбележи, че и обикновените съветски работни места не се управляват добре, ситуацията е по-лоша в ГУЛаг, където никой не се интересува от живота и здравето на работниците, а редовното снабдяване с резервни части се нарушава от климатичните условия и огромните разстояния. Хаосът властва над ГУЛаг още от дните на Беломорканал и това продължава чак до 50-те години дори и след като много от работните места в Съветския съюз вече са механизирани. Работещите в дърводобива не разполагат с „верижни триони, с трактори за изтегляне на дървесина и с товароподемни машини“.45 Заетите в текстилната промишленост получават „или твърде малко, или неподходящи работни инструменти“. Според уточнението на една затворничка това означава, че всички шевове трябвало „да се притискат с огромна двукилограмова ютия. Трябваше да изгладиш 426 чифта панталони за една смяна и ръцете ти изтръпваха от вдигането на тежестта, а краката ти подпухваха и боляха“.46

Освен това машините често се развалят – фактор, който не се взима под внимание при изчисляването на нормите. В същата текстилна фабрика „често викахме техниците. Това бяха главно затворнички. Поправянето продължаваше часове, тъй като жените бяха неопитни. Ставаше невъзможно да свършим задължителното количество работа и съответно не получавахме хляб“.47

Темата за развалените машини и неопитните техници се появява отново и отново в аналите на администрацията на ГУЛаг. Районните лагерни администратори, присъствали на Далекоизточната партийна конференция в Хабаровск през 1934 г., се оплакват от постоянните сривове в снабдяването с машини и лошата квалификация на техниците, поради което не можели да изпълнят нормите за добив на злато.48 В едно писмо от 1938 г. до заместник-министъра на вътрешните работи, отговарящ за ГУЛаг, се заявява, че „40 до 50% от тракторите са развалени“. Но дори и по-примитивните методи на работа често не действат. Едно писмо от предишната година отбелязва, че 25% от използваните в ГУЛаг 36 491 коня са негодни за работа.49

Предприятията на ГУЛаг изпитват и остра липса на инженери и администратори. Малцина опитни техници работят доброволно в проектите на ГУЛаг, а онези, които все пак го правят, невинаги притежават необходимите умения. През годините са правени много опити за привличане на свободни работници в лагерите и са предлагани огромни стимули. Още в средата на 30-те години служители на Далстрой се опитват да привлекат работници от цялата страна, обещавайки специални привилегии на всеки, който подпише двугодишен трудов договор. Предлаганата заплата за първите две години е с 20% по-висока от средната за Съветския съюз и през следващите години нараства с по 10%, включени са и платени отпуски, достъп до специални хранителни продукти и продоволствия, както и щедра пенсия.50

Освен това съветската преса описва лагерите от Далечния север с фанфари и ентусиазъм. Пример за подобна пропаганда се появява на английски в предназначеното за чужденци издание „Совиетленд“ („Съветска земя“). В класическа за жанра статия от април 1939 г., посветена на Магадан, списанието се превъзнася за магическата привлекателност на града:

Морето от светлини, което представлява Магадан нощем, е вълнуваща и съблазнителна гледка. Животът в града не спира да кипи нито за миг. Гъмжи от хора, чийто живот е подчинен на строгия работен график. Точността и стриктността пораждат бързина и бързината се превръща в лек и щастлив труд.51

Изобщо не се споменава, че повечето от хората, чийто живот е „подчинен на строгия работен график“ са затворници.

Не че има значение: тези усилия така и не успяват да привлекат необходимия брой специалисти и ГУЛаг трябва да разчита на случайно озовали се в него затворници. Един затворник си спомня как изпратили строителната му бригада на 600 километра от Магадан, за да строи мост. След като пристигали, си дали сметка, че никой от бригадата не е строил мост. Поверили ръководството на един затворник инженер, макар мостовете да не били неговата специалност. Все пак построили моста. Но първото наводнение го отнесло.52

Но това е дребна катастрофа в сравнение с някои други. Цели проекти на ГУЛаг, включващи хиляди хора и огромни ресурси, се оказват забележително недомислени и прахоснически. Може би най-известният сред тях е опитът да се построи железопътна линия от района на Воркута до устието на река Об при Северния ледовит океан. Съветското правителство взима решението за започването на строежа през април 1947 г. Месец след това проучвателната дейност и самият строеж започват едновременно. Затворниците се заемат и с изграждането на ново пристанище до Каменний нос, където река Об се разширява към морето.

Както обикновено има усложнения: тракторите не са достатъчно, така че вместо тях затворниците използват стари танкове. Плановиците компенсират липсата на машини с претоварване на затворниците. Единайсетчасовият работен ден е нещо нормално и през дългите летни дни дори свободните работници често остават на работа от девет часа сутринта до полунощ. Към края на годината усложненията са придобили по-сериозен характер. Проучвателният екип е установил, че Каменний нос е неподходящо място за пристанището: водата не е достатъчно дълбока за големи кораби, а почвата е твърде нестабилна за тежка промишленост. През януари 1949 г. Сталин провежда среднощна среща, на която съветското ръководство решава да премести и пристанището, и железницата: сега линията трябвало да свързва река Об не с района на Воркута на запад, а с река Енисей на изток. Построени са два нови лагера – Строителна площадка №501 и Строителна площадка №503. И двата започват да полагат железопътни релси едновременно. Идеята е да се срещнат по средата. Разстоянието помежду им е 1297 километра.

Работата продължава. Според един източник във върховия момент по железопътната линия работят 80 000 души, а според друг – 120 000. Проектът става известен като „Пътя на смъртта“. Строителството в арктическата тундра се оказва почти невъзможно. При превръщането на зимния лед в лятна кал постоянно се налага релсите да се предпазват от извиване и потъване. Но въпреки това вагоните често дерайлират. Поради проблеми с доставките затворниците започват да използват за строежа дърво вместо стомана – решение, което гарантира провала на проекта. При смъртта на Сталин през 1953 г. откъм единия край са положени 500 километрамили релси, а откъм другия – 200 километра. Пристанището съществува само на хартия. Седмица след погребението на Сталин целият проект, струващ 40 млрд. рубли и 10 хил. живота, е изоставен завинаги.

В по-малък мащаб подобни истории се повтарят всеки ден – из целия ГУЛаг. Но въпреки неблагоприятните атмосферни условия, неопитността и лошото ръководство натискът върху лагерните администратори никога не отслабва, както и натискът върху затворниците. Шефовете са подлагани на безкрайни инспекции и проверки и постоянно са призовавани да работят по-добре. Колкото и фиктивни да са, резултатите имат значение. Това може и да е изглеждало нелепо на затворниците, които добре знаели колко немарливо се работи, но всъщност играта е изключително сериозна. Много от тях няма да оцелеят.

КВЧ: културно-възпитателният отдел

Ако не бяха ясно обозначени като част от архивите на НКВД, обикновеният наблюдател би могъл лесно да се заблуди, че снимките от 1945 г. в грижливо запазения албум на Богословлаг изобщо не са от лагер. На тях се виждат добре поддържани градини, цветя, храсти, фонтан и белведер, в който затворниците можели да седнат и да починат. Входът на лагера е украсен с червена звезда и с лозунга: „Цялата ни сила за бъдещата мощ на Родината!“. Снимките на затворниците в съседния албум също не съвпадат с популярната представа за обитателя на ГУЛаг. Щастлив мъж държи тиква; крави теглят плуг; усмихнат лагерен командир откъсва ябълка. До снимките има графики. Едната показва планираното производство на лагера, другата – изпълнението на плана.

Всички тези снимки, изрязани, залепени и надписани със старателност, каквато учениците проявяват при подготвянето на училищен проект, са създадени от една и съща институция на ГУЛаг: Культурно-воспитательная часть – културно-възпитателния отдел или КВЧ, както обикновено е известен сред затворниците. КВЧ или негови еквиваленти съществуват от самото създаване на ГУЛаг. През 1924 г. в първото издание на „СЛОН“ – списанието на Соловецкия затвор – има статия за бъдещето на затворите в Русия: „Изправително трудовата политика на Русия трябва да превъзпитава затворниците, приучавайки ги да участват в организиран продуктивен труд“.55

Но обикновено истинската цел на лагерната пропаганда са по-високите производствени цифри. Такъв е случаят дори и при строежа на Беломорканал, когато, както видяхме, пропагандата за „превъзпитанието“ е във вихъра си и вероятно е най-искрена. По това време националният култ към ударника е във връхната си точка. Лагерни художници рисуват портрети на най-добрите работници на канала, а лагерните артисти и музиканти изнасят за тях специални представления. Ударниците дори са канени на огромни събрания, където се пеят песни и се произнасят речи. Едно подобно събрание от 21 април 1933 г. е последвано от двудневен „трудов щурм“: в продължение на 48 часа никой от участващите 30 000 ударници не напуска работното си място.56

Тази дейност е изоставена безцеремонно в края на 30-те години, когато затворниците стават „врагове“ и вече не могат да бъдат едновременно и „ударници“. Въпреки това след като през 1939 г. Берия поема управлението на лагерите, пропагандата бавно се завръща. Макар че никога вече няма да има Беломорканал – проекта на ГУЛаг, чийто успех е разтръбен из целия свят – приказките за превъзпитанието се завръщат в лагерите. През 40-те години във всеки лагер теоретично има поне един инструктор от КВЧ, както и малка библиотека и КВЧ „клуб“, където се подготвят театрални представления и концерти, изнасят се политически лекции и се провеждат политически дискусии. Томас Сговио си спомня един такъв клуб: „Стените на главната зала, побираща около трийсет души, бяха дървени и боядисани в ярки цветове. Имаше няколко маси, вероятно предназначени за четене. Но нямаше книги, вестници и периодични издания. И как би могло? Вестниците бяха безценни. Използвахме ги за пушене“.57

От 30-те години нататък основните „клиенти“ на КВЧ би трябвало да са криминалните затворници. Точно както не е ясно дали на политическите може да се позволява да работят като специалисти, така не е ясно и дали опитите за превъзпитаването им си струват труда. В една директива на НКВД от 1940 г. за културно-възпитателната работа в лагерите изрично се заявява, че извършилите контрареволюционни престъпления не са подходящ обект за превъзпитание. В театралните продукции на лагерите им се позволява да свирят на музикални инструменти, но не и да говорят или пеят.58

Както често става, тези заповеди по-често се пренебрегват, отколкото се спазват. И – както също често става – действителната функция на КВЧ в лагерите се различава от замисъла на московските господари на ГУЛаг. Москва иска КВЧ да накара затворниците да работят по-усърдно, но затворниците използват КВЧ за свои собствени цели: за морална подкрепа и за оцеляване.

На пръв поглед културно-възпитателните инструктори в лагерите сякаш наистина се опитват да пропагандират сред затворниците ценността на труда – точно както оперативните работници на Комунистическата партия се стараят да го правят в света извън вратите на затворите. В по-големите лагери КВЧ издава лагерни вестници. Понякога това са истински вестници с репортажи, дълги статии за успехите на лагера и „самокритика“ – коментари за нередностите в лагера – стандартна черта на цялата съветска преса. Като се изключи един кратък период в началото на 30-те години, тези вестници са предназначени предимно за свободните работници и лагерната администрация.59

За затворниците има и „стенвестници“ предназначени не за разпространение (все пак в страната има недостиг на хартия), а за излагане на специални табла. Един затворник описва стенвестниците като „атрибут на съветския начин на живот – никой не ги четеше, но те се появяваха редовно“. В тях често има „хумористични раздели“: „Очевидно си мислеха, че умиращите от глад затворници ще прочетат материала в този раздел, ще се спукат от смях и накрая ще засрамят кръшкачите и мързеливците, които не желаят да изкупят вината си към отечеството с честен труд“.60

Колкото и нелепи да изглеждат за мнозина, централната администрация на ГУЛаг в Москва гледа на стенвестниците много сериозно. Стенвестниците, гласи една директива, „трябва да описват най-добрите примери за труд, да популяризират ударниците, да заклеймяват кръшкачите“. Не се позволяват снимки на Сталин: все пак става дума за престъпници, а не за „другари“ и те продължават да бъдат изключвани от съветския живот, забранява им се дори да погледнат своя лидер. Понякога абсурдната атмосфера на секретност, обхванала лагерите през 1937 г., остава и през 40-те години: отпечатаните в лагерите вестници не могат да се изнасят навън.61 Освен че окачва стенвестници, КВЧ прожектира и филми. Густав Херлинг гледал американски мюзикъл, „пълен с жени с прилепнали бодита, мъже с тесни сака и набрани шалчета“ както и пропаганден филм, който завършил с „триумф на справедливостта“: „Тромавите студенти победиха в социалистическото съревнование и с блеснали очи изнесоха реч, възславяйки Държавата, където физическият труд се смята за най-висока почест“.62

Междувременно някои криминални затворници се възползват от затъмнените стаи за прожектиране на филми, за да извършват убийства на отмъщение. „Спомням си как в края на една прожекция изнесоха на носилка тялото на мъртъв мъж“ каза ми един затворник.63

КВЧ спонсорира и футболни мачове, състезания по шах, концерти и представления, тържествено наричани „самообразователни творчески дейности“ Един архивен документ изрежда репертоара на хоровия и танцов ансамбъл на НКВД, обикалящ лагерите:

1. „Балада за Сталин“

2. „Казашко размишление за Сталин“

3. „Песен за Берия“

4. „Песен за Родината“

5. „Битка за Родината“

6. „Всичко за Родината“

7. „Песен за воините на НКВД“

8. „Песен за чекистите“

9. „Песен за поста на далечната граница“

10. „Марш на граничарите“64

Включени са и няколко по-леки песни като „Хайде да пушим“ и „Песен за Днепър“ която най-сетне прославя река, а не институция на тайните служби. В театралния репертоар има и няколко пиеси на Чехов. Въпреки това повечето артистични усилия целят поне теоретично да просвещават, а не да забавляват затворниците. Една заповед на Москва от 1940 г. заявява: „Всяко представление трябва да възпитава затворниците и да ги учи на по-съзнателен труд“.65 Както ще видим, затворниците се научават да използват и представленията за оцеляването си.

Но „самообразователната творческа дейност“ не е единствената грижа на Културно-възпитателния отдел – нито пък е единствената пътека към по-леката работа. КВЧ трябва да събира и предложения за подобряване или „рационализиране“ на затворническия труд – задача, която се приема ужасно сериозно. В доклада си до Москва за полугодието един лагер в Нижне-Амурск твърди без ирония, че са направени 302 рационализации, от които 157 са били приложени и са довели до икономия от 812 332 рубли.66

Исак Филщински също отбелязва с доста голяма ирония, че някои затворници станали истински майстори в използването на тази политика за собствена облага. Един бивш шофьор заявил, че знае как да конструира механизъм, благодарение на който автомобилите щели да се движат с кислород. Развълнувани от възможността за истински важна „рационализация“, шефовете на лагера му осигурили лаборатория, в която да работи върху идеята: „Не мога да кажа дали му вярваха, или не. Просто изпълняваха инструкциите на ГУЛаг. Във всеки лагер трябваше да има хора, работещи като рационализатори или изобретатели […], а кой знае, може би Влодин щеше да открие нещо и тогава всички щяха да получат Сталиновата награда!“. Блъфът на Влодин накрая бил разкрит, когато един ден се върнал от лабораторията си с направена от скрап огромна конструкция, чието предназначение не могъл да обясни.67

Също като външния свят и лагерите продължават да провеждат „социалистически съревнования“, в които затворниците се съревновават помежду си за повишаване на производството. Освен това ударниците са на почит заради приписваната им способност да изпълняват нормите в троен и четворен размер. В Глава 4 описах първата подобна кампания, започнала през 30-те години, но те продължават – със забележимо по-малък ентусиазъм и забележимо повече преувеличения – и през 40-те години. За победителите се предвиждат най-различни награди. Някои се сдобиват с по-големи дажби или по-добри битови условия. Други получават по-нематериални награди. През 1942 г. например една от наградите за добро представяне е книжка отличника – книжка, присъждана на получилите статута на „отлични“ работници. Тя съдържа малък календар с място за записване на всекидневното изпълнение на нормата; празно място за записване на идеи за „рационализации“; списък с правата на притежателя на книжката (да получава най-хубавото място в бараките, най-добрите униформи, неограничено право на колети и т.н.); и цитат на Сталин: „Трудолюбивият работник се чувства свободен гражданин на страната си, социалистически активист. И когато работи усърдно и прави за обществото всичко по силите си, той е герой на труда“.68

Едва ли всички са приемали подобно отличие особено сериозно. Полският затворник Антони Екарт също описва една такава трудова кампания:

Поставиха почетно табло, на което излагаха резултатите от социалистическото съревнование след обявяването им. Понякога окачваха неумел портрет на водещия „ударник“ с подробности за постигнатите рекорди. Почти невероятни цифри, показващи производителност от 500-процентово или дори 1000-процентово изпълнение на нормата. А ставаше дума за копаене на земя с лопати. Дори и най-глупавият затворник можеше да разбере, че да изкопаеш пет до десет пъти повече от нормалното е невъзможно.

Но инструкторите на КВЧ са натоварени и с убеждаването на „отказващите“ че е в техен интерес да работят, вместо да седят в карцера или да се опитват да карат на малки дажби. Очевидно малцина приемат лекциите им сериозно: има и много други начини затворниците да бъдат убедени да работят. Но някои изпълняват добросъвестно задачата си – за голямо удоволствие на шефовете на ГУЛаг в Москва. Всъщност те приемат тази функция ужасно сериозно и дори провеждат периодични конференции на инструкторите на КВЧ, предназначени за обсъждане на въпроси като „Какви са основните мотиви на отказващите да работят?“ и „Какви са практическите резултати от премахването на почивния ден на затворниците?“.

На една такава среща през Втората световна война организаторите сравняват бележки. Един признава, че някои „кръшкачи“ не могат да работят, понеже са твърде слаби, за да живеят от дажбите, които получават. И все пак, твърди той, дори гладуващите хора можели да бъдат мотивирани: той казал на един „кръшкач“ че поведението му е „като нож в гърба на брат му, който е на фронта“. Това било достатъчно, за да го убеди да пренебрегне глада си и да работи по-усърдно. Друг твърди, че показал на „кръшкачите“ снимки от „битката при Ленинград“ след което всички те незабавно отишли да работят. Трети пък казва, че в неговия лагер на най-добрите бригади разрешили да боядисат собствените си бараки, а най-добрите работници били насърчени да посадят цветя на собствените си парчета земя. В запазените в архивите протоколи от тази среща след това изказване някой отбелязал: Хорошо! – „Чудесно!“.70

Тази обмяна на опит се смята за толкова важна, че в разгара на войната културно-възпитателният отдел на ГУЛаг в Москва си прави труда да отпечата брошура по въпроса. Озаглавена е – с очевидни религиозни отгласи – „Възкресение“. Авторът, някой си другаря Логинов, описва различните си отношения със затворниците „кръшкачи“. Чрез хитри психологически похвати той успял да убеди всеки един от тях в ценността на усърдния труд.

Историите са доста предсказуеми. В една от тях например Логинов обяснява на Екатерина Ш., образованата съпруга на мъж, осъден на смърт за „шпионаж“ през 1937 г., че съсипаният ѝ живот отново може да бъде осмислен в контекста на Комунистическата партия. На друг затворник, Самуел Голдщайн, Логинов разяснява „расистките теории“ на Хитлер и му дава да разбере какво би означавал за него „Хитлеровият Нов ред“ в Европа. Голдщайн така се вдъхновява от това изненадващо (в СССР) позоваване на еврейската му етническа принадлежност, че веднага иска да потегли за фронта. Логинов му казва: „Днес твоето оръжие е твоят труд“ и го убеждава да работи по-усърдно в лагера. „Отечеството има нужда от живота ти също като теб“ казва той на друг затворник, който – със сълзи на очи – се връща на работа, след като чува тези думи.71

Явно другарят Логинов се гордее с работата си и ѝ се посвещава с огромна енергия. Ентусиазмът му е искрен. Отплатата, която получава за труда си, също е реална: В. Г. Наседкин, тогава шеф на цялата система на ГУЛаг, е толкова доволен от старанието му, че нарежда брошурата да се разпрати до всички лагери в системата и награждава Логинов с премия от 1000 рубли.

Но не е толкова ясно дали Логинов и неговите кръшкачи наистина са вярвали в работата му. Ние не знаем например дали Логинов е разбирал на някакво равнище, че много от хората, които „възкресявал“ не са извършили никакво престъпление. Не знаем също дали хора като Екатерина Ш. (ако е съществувала) наистина са се върнали към съветските ценности, или тя просто изведнъж си е дала сметка, че като се преструва, може да получи по-хубава храна, по-добро отношение или по-лека работа. Двете възможности дори не са взаимоизключващи се. Възможно е „виждането на светлината“ и връщането в съветското общество да са помагали на хората, шокирани и объркани от бързото си превръщане от полезни граждани в презрени затворници, да се възстановят психологически от преживяванията си, същевременно осигурявайки им по-добрите условия за оцеляване.

Всъщност този въпрос – „Вярвали ли са в онова, което са правили?“ – е само част от един много по-голям въпрос, стигащ до същинската природа на самия Съветски съюз: дали някой от лидерите му някога е вярвал в онова, което са вършили? Връзката между съветската пропаганда и съветската действителност винаги е била странна: фабриката едва функционира, в магазините няма нищо, стариците не могат да си позволят да отопляват жилищата си и въпреки това по улиците лозунги провъзгласяват „триумфа на социализма“ и „героичните постижения на съветската родина“.

В лагерите тези парадокси не са много по-различни, отколкото са навън. В „История на Сталиновия индустриален град Магнитогорск“ Стивън Коткин посочва, че в затворническия вестник на Магнитогорската изправително трудова колония профилите на превъзпитаните затворници били написани на „език, изумително напомнящ онова, което би могло да се чуе от най-добрите работници извън колонията: те работели, учели, правели саможертви и се опитвали да се усъвършенстват“.72

И все пак в лагерите нещата са още по-странни. Ако в свободния свят мнозина вече виждат нелепостта на огромната пропаст между съветската пропаганда и съветската действителност, в лагерите абсурдът достига още по-големи висоти. В ГУЛаг, където постоянно ги наричат „врагове“ където изрично им се забранява да се обръщат един към друг с „другарю“ и не им се позволява да гледат портрета на Сталин, от затворниците все пак се очаква да работят за славата на съветската родина – точно като свободните хора – и да участват в „самообразователна творческа дейност“ сякаш го правят от чиста любов към изкуството. Абсурдността е очевидна за всички. В един момент от живота си в лагера Анна Андреевна станала „лагерен художник“ – т.е. работата ѝ била да рисува тези лозунги. Тази длъжност, много лека според лагерните стандарти, определено спасила здравето, а вероятно и живота ѝ. И все пак при едно интервю години по-късно, тя признава, че не можела дори да си спомни лозунгите. „Шефовете ги измисляха“ – казва тя. – „Нещо от рода на „Отдаваме всичките си сили на работата“ нещо такова. […] Пишех ги много бързо и технически много добре, но напълно забравях всичко написано. Беше нещо като защитен механизъм“.73

Леонид Трус, затворник в началото на 50-те години, също е изумен от безсмислеността на лозунгите, налепени по лагерните сгради и повтаряни по високоговорителите:

В лагера имаше радиоуредба, която редовно излъчваше информация за трудовите ни успехи и порицаваше лошите работници. Предаванията бяха доста непрофесионални, но ми напомняха за онези, които бях слушал на свобода. Убедих се, че не се различават особено, само дето навън хората бяха по-талантливи и знаеха как да описват нещата по-хубаво […], но като цяло [лагерът] беше като свободния живот – същите плакати, същите лозунги – само че в лагера фразите звучаха по-абсурдно. „Хванаха се да работят и свършиха работата“ например. Или „Трудът в СССР е въпрос на чест, слава, доблест и героизъм“ – думите на Сталин. Или всички останали лозунги като „Ние сме за мир“ или „Да живее мирът в целия свят“.74

За чужденците, несвикнали с лозунги и плакати, работата на „превъзпитателите“ е дори още по-странна. Полякът Антони Екарт описва типичното политическо обучение:

Използваха следния метод. Човекът от КВЧ, професионален агитатор с манталитет на шестгодишно дете, говореше на затворниците за благородството да вложиш всичките си сили в работата. Казваше им, че благородните хора са патриоти, че всички патриоти обичат Съветска Русия, най-хубавата държава в света за трудовия човек, че съветските граждани са горди да бъдат част от такава страна и т.н., и т.н. цели два часа – всичко това пред аудитория, външният вид на която доказваше абсурдността и лицемерието на тези твърдения. Но ораторът не се смущава от студения прием и продължава да говори. Накрая обещава на всички „ударници“ по-добро заплащане, по-големи дажби и по-хубави битови условия. Можете да си представите въздействието върху подложените на глад.75

Един полски изселник реагира по същия начин на пропагандна лекция, на която присъства в сибирски лагер.

Часове наред лекторът продължаваше опитите си да докаже, че Бог не съществува, че Той е само буржоазно изобретение. Трябвало да се смятаме за късметлии, че сме попаднали в Съветския съюз, най-съвършената страна в света. Тук, в лагера, трябвало да се научим как се работи и най-сетне да се превърнем в почтени хора. От време на време се опитваше да ни образова: каза ни, че „земята е кръгла“, и беше напълно убеден в невежеството ни по въпроса, както и за неща като това, че Крит е „полуостров“ или че Рузвелт е министър на друга държава. Съобщаваше ни подобни истини с непоколебима убеденост в пълната ни липса на познания, защото как можехме ние, отраснали в буржоазна страна, да имаме дори и най-елементарно образование […], със задоволство подчерта, че дори не можем да мечтаем да си върнем свободата, че Полша никога повече няма да се възстанови.

За съжаление на горкия лектор, продължава полякът, старанията му били напразни: „Колкото повече многоглаголстваше по въпроса, толкова по-силно вътрешно съпротивление изпитвахме, въпреки всяка надежда. По лицата се изписа решителност“.76

Друг поляк, Густав Херлинг, описва културните дейности в своя лагер като „изроден остатък от директивите на Москва от дните, когато лагерите наистина са били замислени като изправителни, възпитателни институции. Гогол би оценил това сляпо подчинение на официалните документи въпреки обичайната практика на лагера – напомняше възпитаване на „мъртви души““.77

Тези виждания не са единствени: откриваме ги в преобладаващата част от мемоарите, повечето от които или изобщо не споменават КВЧ, или го осмиват. Затова, когато пишеш за функцията на пропагандата в лагерите, не е лесно да прецениш значението ѝ за централната администрация. От една страна, може да се приеме (както правят мнозина), че лагерната пропаганда също като цялата съветска пропаганда е била чист фарс, че никой не ѝ е вярвал, че е създавана от лагерната администрация единствено за да заблуди затворниците по един доста несъвършен и прозрачен начин.

От друга страна, ако пропагандата, плакатите и политическите обучения са били единствено фарс – и ако никой изобщо не им е вярвал – тогава защо са прахосвали за тях толкова време и пари? Само в архива на администрацията на ГУЛаг има стотици и стотици документи, които свидетелстват за интензивната дейност на културно-възпитателния отдел. През първото тримесечие на 1943 г. например в разгара на войната, между лагерите и Москва прехвърчат трескави телеграми, понеже лагерните командири отчаяно се опитват да осигурят на затворниците си музикални инструменти. Междувременно лагерите участват в конкурс на тема „Великата отечествена война на съветския народ срещу германофашистките окупатори“: включват се петдесет лагерни художници и осем скулптори. В това време на недостиг на работна ръка в национален мащаб централните органи препоръчват също всеки лагер да назначи библиотекар, филмов техник за излъчването на пропагандни филми и култорганизатор – затворник, подпомагащ културния инструктор в борбата за чистота, за повишаване културното равнище на затворниците, в организирането на художествената дейност – и за „правилното разбиране на въпросите на съвременната политика“ от затворниците.78

Културните инструктори в лагерите подават доклади за работата си на всяко полугодие или тримесечие и често изреждат постиженията си с големи подробности. КВЧ инструкторът във Востураллаг например, по онова време лагер за 13 000 затворници, изпраща един такъв доклад пак през 1943 г. Той съдържаща двайсет и една страници и започва с признанието, че производственият план на лагера за първото полугодие на 1943 г. „не е изпълнен“. През второто полугодие обаче били предприети определени стъпки. Културно-възпитателният отдел помогнал за „мобилизирането на затворниците да изпълняват и преизпълняват производствените задачи, поставени от другаря Сталин“ да „се възстанови здравето на затворниците и да се подготвят за зимата“ и да се „ликвидират недостатъците в културно-възпитателната работа“.79 След това шефът на КВЧ в лагера продължава с изброяване на използваните методи. Той важно отбелязва, че през второто полугодие били изнесени 762 политически речи, на които присъствали 70 000 затворници (предполага се, че много от тях са присъствали повече от веднъж). Същевременно отделът провел 444 политинформационни беседи, посетени от 82 400 затворници; отпечатал 5046 „стенвестника“ прочетени от 350 000 души; подготвил 232 концерта и пиеси, прожектирал 69 филма и организирал 38 театрални групи. Една от тях дори написала песен, цитирана с гордост в доклада:

Бригадата ни е дружелюбна,

дългът ни зове,

строителната площадка ни чака,

Фронтът се нуждае от работата ни.80

Бихме могли да се опитаме да намерим някакво обяснение за тези огромни усилия. Може би в бюрокрацията на ГУЛаг културно-възпитателният отдел е изпълнявал функцията на изкупителна жертва: при неизпълнение на плана виновни били не лошата организация или недохранването, не неоправдано жестоката трудова политика или липсата на филцови ботуши, а недостатъчната пропаганда. Може би вината е на лишената от гъвкавост бюрокрация: щом центърът повелявал, че трябва да има пропаганда, всички се опитвали да изпълнят заповедта, без изобщо да се замислят над абсурдността ѝ. А може би московското ръководство е било толкова изолирано от лагерите, че наистина е вярвало във възможността 444 политинформационни беседи и 762 политически лекции да накарат гладуващите мъже и жени да работят по-усърдно – макар че, като се има предвид известното им от инспекторските доклади, това изглежда малко вероятно.

Или пък няма никакво разумно обяснение. Съветският дисидент Владимир Буковски, който по-късно също става затворник, вдигна рамене, когато го попитах за това. Този парадокс, отвърна той, правел ГУЛаг неповторим: „В нашите лагери очакваха от нас не само да бъдем каторжници, но и да пеем и да се усмихваме, докато работим. Искаха не само да ни тъпчат, но и да им благодарим за това“.81

Глава 12

Наказания и награди

Ако някой не е бил там, значи го чака.

Ако е бил, никога няма да забрави.

Съветска поговорка за затворите^1

Шизо: наказателните килии

Много малко съветски концентрационни лагери са оцелели непокътнати до наши дни, та макар и в разрушен вид, Но е любопитен факт, че редица штрафные изолаторы („наказателни изолатори“), или (ако използваме неизбежния акроним) ШИЗО, все още са по местата си. От лагпункт №7 на Ухтпечлаг не е останало нищо освен наказателния му блок, сега работилница на автомонтьор на американски коли. По думите му той оставил решетките на прозорците с надеждата, че „Солженицин ще купи сградата“. От земеделския лагпункт в Айжером, Локчимлаг, няма и помен – освен, отново, наказателния му блок, сега превърнат в къща, обитавана от няколко семейства. Живееща в нея възрастна жена хвали солидността на една от вратите. В средата ѝ все още има голяма шпионка, през която някога пазачите наглеждали затворниците и им давали дажбата хляб.

Издръжливостта на наказателните блокове свидетелства за устойчивата им конструкция. Често единствената, тухлена сграда в дървения лагер, изолаторът е зона в зоната. Зад стените му действа режим в режима. „Мрачна каменна сграда – описва изолатора в своя лагер един затворник – външни врати, вътрешни врати, въоръжен караул навсякъде“.2

Към 40-те години Москва вече е издала подробни инструкции както относно строежа на наказателните блокове, така и относно правилата за осъдените да живеят в тях. Всеки лагпункт или група от по-малки лагпунктове трябвало да има наказателен блок, обикновено непосредствено извън зоната или – когато е в нея – „заграден с непроницаема ограда“ на определено разстояние от останалите лагерни сгради. Според един затворник от това нямало нужда, тъй като повечето затворници така или иначе се опитвали да отбягват лагерния карцер: „Заобикаляха го отдалече и дори не поглеждаха по посока на онези сиви каменни стени, осеяни с отвори, които сякаш издишваха студена мрачна пустота“.3

Във всеки лагер се предвиждал и централен наказателен блок близо до главната му квартира – все едно дали Магадан, Воркута, или Норилск. Всъщност централният блок често представлява много голям затвор, който според изискванията трябвало „да се разположи на най-отдалеченото от населените райони и пътищата място, да се охранява добре и да гарантира строга изолация. Пазачите да се подберат измежду най-доверените, дисциплинирани и опитни стрелци от свободните работници“. В тези централни затвори има както общи килии, така и изолатори. Вторите трябвало да бъдат в отделна, специална сграда и били предназначени за „особено вредни елементи“. Държаните в изолация затворници не ходели на работа. Освен това им се забранявали всякакви разходки, тютюн, хартия и кибрит. Това било извън „обичайните“ ограничения, прилагани спрямо обитателите на общите килии: никакви писма, колети, срещи с роднини.4

На пръв поглед съществуването на наказателни килии е в противоречие с икономическите принципи, залегнали в основата на ГУЛаг. Поддържането на специални сгради и допълнителна охрана струва скъпо. Спирането на затворниците от работа е прахосничество. И все пак от гледна точка на лагерната администрация килиите не са форма на допълнителен тормоз, а по-скоро неразделна част от огромните усилия затворниците да бъдат принудени да работят по-усърдно. Наред с намалените хранителни дажби, наказателният режим цели да сплаши отказчики – отказващите да работят – както и да накаже хванатите да извършват престъпления в лагера, като например убийство или опит за бягство.

Тъй като обикновено тези два вида престъпления са дело на различен тип затворници, в наказателните килии на някои лагери цари особена атмосфера. От една страна, те са пълни с професионални крадци – по-вероятните извършители на убийства или опити за бягство. Но с времето наказателните килии започват да се пълнят и с друга категория затворници: религиозни мъже, както и т.нар. монашки („монахини“) – религиозни жени, които принципно отказват да работят за съветския сатана. Айно Куусинен например била в лагпункт в Потма, чийто командир построил специални наказателни бараки за група дълбоко религиозни жени, които „отказваха да работят на полето и прекарваха времето си в молитви и пеене на химни“. Жените не се хранели с останалите затворници, а получавали наказателните си дажби в собствените си бараки. Два пъти дневно въоръжени пазачи ги ескортирали до нужниците: „От време на време командирът посещаваше бараките им с камшик и се чуваха писъци на болка: обикновено събличаха жените, преди да ги бият, но никаква жестокост не бе в състояние да ги откаже от навиците им да се молят и да постят“. Накрая ги отвели. Куусинен смята, че са ги разстреляли.5

Други хронично „отказващи“ също стигат до наказателните килии. Всъщност самото съществуване на килиите дава на затворниците възможност за избор. Те могат да работят – или пък да постоят няколко дни в килиите, като карат на малки дажби, търпят студа и неудобството, но си спестяват тежкия труд в гората. Лев Разгон разказва историята на граф Тишкевич, полски аристократ, който, след като се озовал в сибирски дърводобивен лагер, стигнал до извода, че няма да оцелее с получаваната храна и просто отказал да работи. Решил, че така ще запази силите си, макар да му давали наказателни дажби.

Всяка сутрин, когато колоните зеки се нареждаха в двора, преди да ги отведат на работа, двама пазачи довеждаха Тишкевич от наказателната килия. Сива четина покриваше лицето и обръснатата му глава, облеклото му се състоеше от опърпано старо палто и дълги кожени гетри. Тогава офицерът по сигурността на лагера започваше сутрешния си възпитателен репертоар:

– Е, ш٭٭٭н графе, ти тъп ш٭٭٭н кучи сине, ще работиш ли, или не?

– Не, господине, не мога да работя – отвръщаше графът с твърд като стомана глас.

– О, значи не можеш, да ти ٭٭٭! – Офицерът по сигурността публично обясняваше на графа какво мисли за него, за близките и далечните му роднини и какво ще му стори в най-близко бъдеще. Този всекидневен спектакъл доставяше голямо удоволствие на останалите обитатели на лагера.6

Но макар Разгон да разказва историята с чувство за хумор, подобна стратегия носи големи рискове, тъй като наказателният режим никак не е приятен. Официално дневните наказателни дажби за неизпълнилите нормата затворници се състои от 300 грама „черен ръжен хляб“, 5 грама брашно, 25 грама елда или макарони, 27 грама месо и 170 грама картофи. Макар че и това са миниатюрни количества храна, обитаващите наказателните килии получават дори още по-малко: 300 грама „черен ръжен хляб“ на ден с гореща вода и „гореща течна храна“ – супа, и то само веднъж на три дни.7

Но за повечето затворници най-неприятното в наказателния режим не са физическите несгоди – изолираната сграда, лошата храна – а допълнителните мъчения по прищявка на местното командване. Можели например да заменят общите нарове с обикновена пейка. Или пък да им дават хляб от необработено жито. Или пък „горещата течна храна“ наистина да е много рядка. Януш Бардах попаднал в наказателна килия с плувнал във вода под и мокри и плесенясали стени:

Бельото и долната ми риза вече бяха влажни и треперех. Вратът и раменете ми се схванаха. Мокрото необработено дърво гниеше, особено по ръбовете на пейката […], което беше толкова тясна, че не можех да легна по гръб, а когато легнех настрани, краката ми стърчаха навън; трябваше постоянно да ги свивам. Трудно ми беше да реша на коя страна да легна – или лицето ми опираше в хлъзгавата стена, или гърбът ми се навлажняваше.8

Влагата и студът са нещо обичайно. Въпреки че според правилата температурата в наказателните килии не трябвало да пада под 15.5°С, отопление често нямало. Густав Херлинг си спомня, че в неговия наказателен изолатор „на прозорците в малките килии нямаше нито стъкло, нито дори дъска, затова температурата никога не беше по-висока от тази навън“. Той описва и някои други несгоди в килиите:

Таванът на килията ми беше толкова нисък, че можех да го докосна с ръка […]; невъзможно беше да седнеш на горната койка, без да извиеш гръб, а за да се вмъкнеш на долната бяха необходими уменията на гмуркач – първо главата, после изтласкване на тялото от дървото като плувец в плитчина. Разстоянието от ръба на койката до кофата край вратата беше по-малко от половин крачка.9

Освен това от лагерните командири зависи дали да позволят на затворника да носи дрехи в килията – мнозина оставали по бельо – и дали да го изпращат на работа, или не. Когато не работел, по цял ден стоял в студа без никаква физическа дейност. Ако пък работел, бил много гладен. Надежда Уляновска карала на наказателни дажби в продължение на цял месец и въпреки това я принуждавали да работи. „Постоянно ми се ядеше – пише тя. – Започнах да говоря само за храна“.10 Поради тези непредвидими видоизменения в наказателния режим затворниците се ужасявали да не ги изпратят в килиите. „Затворниците там ридаеха като деца и обещаваха да се държат добре само и само да излязат“, пише Херлинг.11

В по-големите лагерни комплекси съществува и друг вид мъчение: не просто наказателни килии, а наказателни бараки и дори цели наказателни лагпунктове. През 1933 г. Дмитлаг – лагерът, построил канала Москва-Волга – създава „лагпункт със строг режим“ за „отказващите да работят, бегълците, крадците и пр.“. В името на сигурността лагерните шефове нареждат новият лагер да бъде заграден с две редици бодлива тел вместо с една; подсилен конвой да води затворниците на работа; и затворниците да извършват тежък физически труд на работни площадки, откъдето е трудно да се избяга.12

Горе-долу по същото време Далстрой създава наказателен лагпункт, който – към края на 30-те години – се превръща в един от най-прословутите в ГУЛаг: Серпантинная, или Серпантинка, разположен на северния склон на хълмовете край Магадан. Преднамерено разположен така, че да получава много малко слънчева светлина, да бъде по-студен и по-мрачен от останалите лагери в долината (които и без това са достатъчно студени и мрачни през по-голямата част от годината), наказателният лагер на Далстрой е по-добре укрепен от останалите лагпунктове и през 1937 и 1938 г. изпълнява и функцията на място за екзекуции. Самото му име плашело затворниците, за които осъждането на Серпантинка било равносилно на смъртна присъда.13 Един от малцината оцелели от Серпантинка описва бараките като „толкова пренаселени, че затворниците се редуваха да седят на пода, докато останалите стояха прави. Сутрин вратата се отваряше и извикваха имената на десет или дванайсет души. Никой не отговаряше. Тогава хващаха първите, които им попаднеха, измъкваха ги навън и ги разстрелваха“.14

Всъщност за Серпантинка се знае много малко, главно защото малцина са оцелели, за да разкажат. Дори още по-малко се знае за наказателните лагпунктове в други лагери, като Искитим например – наказателния лагпункт на комплекса Сиблаг, построен край варовикова мина. Там затворниците работели без машини и екипировка, копаейки варовика на ръка. Рано или късно прахът убивал много от тях в резултат на белодробни и други респираторни заболявания.15 Анна Дарина, младата съпруга на Бухарин, за кратко е изпратена в него. Повечето от другите затворници в Искитим – и починалите там – остават анонимни.

Но те не са напълно забравени. Страданието им е оставило такъв силен отпечатък върху въображението на местните жители на Искитим, че десетилетия по-късно те приемат за чудо появата на нов питеен извор на хълм точно край някогашния лагер. Тъй като според местната легенда клисурата под извора е била място на масови екзекуции на затворници, хората вярват, че свещената вода е божият начин да ги увековечи. В един тих и мразовит ден в края на сибирската зима, когато земята все още беше покрита с метър сняг, гледах как групи вярващи вървят нагоре по хълма към извора, пълнят пластмасови чаши и бутилки с чистата вода, отпиват благоговейно от нея и от време на време отправят сериозни погледи към клисурата отдолу.

Почтовый ящик: пощенската кутия

ШИЗО е кулминацията на наказателната система. Ала обитателите на ГУЛаг получават и награди: не само „пръчка“, но и „захарче“. Защото лагерът контролира не само храната на затворниците, възможността им да спят и местоработата им, но и достъпа им до външния свят. Година след година администраторите на ГУЛаг в Москва изпращат инструкции с указания колко писма, колети и парични преводи могат да получават затворниците, както и кога и как да ги посещават роднините им.

Също като инструкциите за наказателните килии правилата за контактите с външния свят се променят с времето. Или може би е по-точно да кажем, че обикновено с времето контактите с външния свят стават по-ограничени. През 1930 г. например в указанията за режима просто се заявява, че затворниците могат да изпращат и да получават неограничен брой писма и колети. Срещите с роднини също са позволени без особени ограничения, макар броят им – неуточнен в инструкциите – да зависел от доброто поведение на затворниците.17

Но през 1939 г. инструкциите са далеч по-подробни. В тях изрично се заявява, че единствено изпълняващите нормата затворници могат да се срещат с роднините си, и то само веднъж на шест месеца. На преизпълняващите нормата се позволява една среща месечно. Върху колетите също са наложени ограничения: само един месечно, а за обвинените в контрареволюционни престъпления – само един на всеки три месеца.18

Всъщност към 1939 г. вече съществуват и куп правила относно изпращането и получаването на писма. Някои политически затворници могат да получават писма веднъж месечно, други – веднъж на три месеца. Освен това лагерните цензори изрично забраняват на затворниците да пишат по определени теми: не им се позволява да споменават броя на затворниците в лагера, да обсъждат подробности от лагерния режим, да назовават по име пазачите и да казват каква работа върши лагерът. Лагерните цензори не само конфискуват съдържащите подобни подробности писма, но и грижливо ги упоменават в досието на затворника – навярно като доказателства за „шпионаж“.19

Всички тези разпоредби постоянно се променят, поправят и приспособяват към обстоятелствата. През войната например всички ограничения върху броя на колетите с храна са отменени: изглежда, лагерните власти просто са се надявали роднините да помогнат за изхранването на затворниците – по онова време изключително трудна задача за НКВД. От друга страна, след войната правата за контакти с външния свят отново са ограничени за затворниците в специалните дисциплинарни лагери за тежки престъпления, както и в специалните лагери за политически затворници. Позволява им се да пишат писма само четири пъти годишно и могат да получават кореспонденция само от близки роднини, т.е. – родители, братя и сестри, съпрузи и деца.20

И тъкмо защото разпоредбите са толкова различни и сложни и се променят твърде често, в действителност контактите с външния свят са оставени – отново – на благоволението на лагерните командири. Естествено, писмата и колетите никога не стигат до затворниците в наказателните килии, наказателните бараки и наказателните лагпунктове. Не стигат и до затворници, които лагерните власти по някаква причина не харесват. Нещо повече, някои лагери просто са твърде изолирани и затова не получават никаква поща.21 В други цари такова безредие, че просто никой не си прави труда да я раздава. Отвратен инспектор от НКВД пише за един лагер: „Колетите, писмата и паричните преводи не се раздават на затворниците, а лежат с хиляди в складовете и предните постове“.22 В много лагери писмата се получават с месеци закъснение, ако изобщо достигат адресата си. Едва след години много затворници разбират колко писма и колети са изчезнали. Дали са били откраднати, или изгубени, никой не може да каже. И обратно, затворници, на които е изрично забранено да получават писма, понякога въпреки това ги получават независимо от всички усилия на лагерната администрация.

От друга страна, някои лагерни цензори не само изпълняват дълга си и раздават писмата, но и оставят някои писма да минат неотворени. Дмитрий Бистролетов си спомня една „млада комсомолка“, член на младежката комунистическа организация, която давала писмата на затворниците неотваряни и нецензурирани: „Тя рискуваше не само хляба, но и свободата си: за това би получила десетгодишна присъда“.24

Разбира се, има начини да се заобиколи не само цензурирането на писмата, но и ограничението върху броя им. Веднъж Анна Розина получила от съпруга си писмо, което било сложено в сладкиш: когато стигнало до нея, той вече бил екзекутиран. По думите ѝ писмата можели да бъдат изнесени навън, зашити в дрехите на освободени от лагера затворници или натъпкани в подметките на обувките им.25 В един лагер с лек режим Барбара Армонас изпращала тайно писма чрез затворниците, които работели неохранявани извън зоната.26

Генерал Горбатов също описва как, докато го транспортирали с влак, изпратил нецензурирано писмо до съпругата си, използвайки споменавания от мнозина метод. Първо купил остатък от молив от един криминален затворник:

Дадох на криминалния тютюна, взех от него молива и когато влакът отново потегли, написах писмо върху хартията за цигари, номерирайки всяка страница. След това направих плик от обвивката на махорката и го залепих с навлажнен хляб. За да не го отнесе вятърът в храстите край релсите, прикачих към писмото тежест от коричка хляб, която завързах с изтеглени от хавлията ми конци. Между плика и коричката мушнах една рубла и четири хартийки за цигари, всяка с послание, в което молех намерилия плика да залепи марка и да го изпрати. Прокраднах се до прозореца на вагона точно когато минавахме през голяма гара и пуснах долу писмото.27

Не след дълго съпругата му го получила.

Някои ограничения върху писането на писма ги няма в инструкциите. Например наистина било чудесно да можеш да пишеш, но невинаги било лесно да намериш с какво или върху какво да пишеш, както си спомня Бистролетов: „В лагерите хартията е много ценно нещо, тъй като затворниците имат огромна нужда от нея, но няма как да си я набавят – какво означава викът: „Ден за поща! Давайте писмата си!“, ако нямаш върху какво да пишеш, ако само неколцина късметлии могат да пишат, а останалите трябва да лежат мрачно по леглата си?“.28

Един затворник си спомня как заменил хляб за две страници, откъснати от книгата на Сталин „Въпросът на ленинизма“, и между редовете написал писмо до семейството си.29 Налага се дори администраторите в по-малките лагпунктове да търсят творчески решения. В Кедровий Шор за писането на официални документи един лагерен счетоводител използвал стари тапети.30

Правилата за колетите са дори още по-сложни. Разпратените до всички лагерни командири разпоредби изрично изискват затворниците да отварят колетите си в присъствието на пазач, който можел да конфискува всички забранени неща.31 Всъщност получаването на колет често се съпровождало с цял ритуал. Първо, уведомявали затворника за късмета му. След това пазачите го отвеждали в склада, където под ключ се пазели личните вещи на затворниците. След като той отворел колета, пазачите разрязвали или проверявали всяко нещо – всяка глава лук, всяка наденица – за да се уверят, че не съдържа тайни послания, потенциални оръжия или пари. Ако всичко преминело проверката, позволявали на затворника да вземе нещо от колета. Другото оставало в склада да чака следващото разрешено посещение. Разбира се, на затворниците в ШИЗО, както и на изпадналите в немилост по други причини, се забранявал достъпът до изпратените им от къщи хранителни продукти.

В тази система има вариации. Един затворник бързо забелязал, че пазачите крадат по малко от оставените в склада колети. Затова намерил начин да закачи на колана си пълна с масло бутилка и да я скрие в панталона си: „Тялото ми топлеше маслото и то винаги беше течно“. Вечер намазвал хляба си с него.32 Дмитрий Бистролетов бил в лагпункт, където изобщо нямало склад, и му се налагало да бъде дори още по-изобретателен:

Тогава работех в тундрата – строяхме фабрика – и живеех в работническите бараки, където беше невъзможно да оставиш каквото и да било. Не можехме да взимаме нищо и на работната площадка: войниците на входа на лагера щяха да конфискуват откритото и да го изядат, а оставеното в бараките щеше да бъде откраднато и изядено от дневалния [затворникът, чиято работа е да почиства и пази бараките]. Всичко трябваше да се изяжда веднага. Извадих пирон от койката в бараката, пробих две дупки в консерва кондензирано мляко и започнах да отпивам от него под одеялото си. Но бях толкова изтощен, че заспах и безценната течност изтече неупотребена по мръсния сламеник.33

Колетите пораждат и сложни морални въпроси, тъй като не всички ги получават. Дали да ги разделиш с другите? И – ако да – само с приятели или и с потенциални закрилници? В затвора можели да организират „Комитети за бедните“ но в лагера това било невъзможно. Някои давали на всички – от добрина или желание да покажат добронамереност. Други – само на тесен кръг приятели. А понякога, както си спомня един затворник, „се случваше да похапваш бисквити нощем в леглото, тъй като беше неудобно да ядеш пред другите“.34

През най-тежките години на войната в най-суровите северни лагери получаването на колети е въпрос на живот и смърт. Един мемоарист, филмовият режисьор Евгений Женов, твърди, че два колета буквално спасили живота му. Майка му ги изпратила от Ленинград през 1940 г., а той ги получил след три години „в най-критичния момент, когато, гладен и загубил всяка надежда, бавно умирах от скорбут“.

По това време Женов работел в банята на един колимски лагпункт, тъй като бил твърде слаб за работа в гората. Когато чул, че е получил два колета, отначало не повярвал. След като се убедил в истинността на съобщението, той поискал разрешение от главния работник в банята да извърви почти десетте километра до администрацията на централния лагер, където бил складът. Два часа и половина по-късно се върнал: „Едва изминах километър“. Тогава видял група шефове в шейна и „през ума ми мина фантастична мисъл: ами ако ги помолех да отида с тях?“. Те се съгласили – и станалото после било „като насън“. Женов се качил в шейната, изминал десетте километра, слязъл с големи трудности с помощта на шефовете от НКВД, влязъл в склада, поискал пътувалите три години колети и ги отворил:

Всичко, което беше сложено в колета: захар, наденица, свинска мас, сладкиши, лук, чесън, бисквити, сухари, шоколад, както и опаковъчната хартия, в която всяко от нещата беше увито, през трите години, през които колетите ме бяха следвали от адрес на адрес, се беше смесило като в перална машина и накрая се беше превърнало в еднородна твърда маса със сладникав мирис на загниване, плесен, тютюн и сладкарска есенция. […]

Отидох до масата, взех нож, отрязах едно парче и пред всички, почти без да дъвча, започнах трескаво да лапам, без да различавам вкус и мирис, страхувайки се, с две думи, че някой ще ме прекъсне или ще ми го вземе.35

Дом свиданий: къщата за срещи

Но не писмата и колетите предизвикват у затворниците най-силни емоции или най-големи страдания. Далеч по-мъчителни са срещите с роднините, обикновено брачен партньор или майка. Такива срещи се позволяват само на онези, които изпълняват нормите и послушно спазват правилата в лагера: официалните документи открито ги определят като награда за „добра, съвестна и експедитивна работа“.36 А обещанието за посещение на близък наистина е изключително силна мотивация за добро поведение.

Разбира се, не всички затворници имат посетители. Първо, близките им трябвало да са достатъчно смели, за да осъществят контакт с роднината „враг“. Освен това дори и за свободните граждани пътуването до Колима, Воркута, Норилск или Казахстан изисквало физическа издръжливост. Посетителят трябвало не само да изтърпи дългото пътуване с влак до далечния, примитивен град, но и после да върви пеш или да хване на стоп камион до лагпункта. След това понякога му се налагало да чака няколко дни или повече и да моли надменните лагерни командири за разрешение да види своя роднина затворник – разрешение, което можело и да му бъде отказано без всякакви причини. И накрая – отново дълго пътуване до дома по същия отегчителен маршрут.

Но дори и без физическите несгоди, психическото напрежение от тези срещи понякога е достатъчно ужасно. Съпругите, дошли да видят съпрузите си, пише Херлинг, „усещат безграничното страдание на затворника, без напълно да го разбират или да могат да помогнат; дългите години на раздяла са убили голяма част от чувствата към съпрузите им […], лагерът, далечен и недостъпен за посетителите, все пак успява да хвърли мрачната си заплаха върху тях. Те не са затворници, но са свързани с тези врагове на народа“.37

И съпругите не са сами в смесените си чувства. Един затворник разказва как някаква жена довела двегодишната си дъщеря да види баща си. След пристигането тя ѝ казала: „Иди да целунеш татко“. Момиченцето изтичало до пазача и го целунало по врата.38 Дъщерята на съветския ракетен конструктор Сергей Корольов все още си спомня как я завели да види баща си в една шарашка. Били ѝ казали, че е заминал и се сражава с военновъздушните сили. След като влязла в затвора, тя останала учудена от малкия му двор. „Къде се е приземил самолетът на татко?“ попитала тя майка си.39

В затвора, както и в някои лагери, тези срещи неизменно са кратки и обикновено се осъществяват в присъствието на пазач – правило, което също поражда огромно напрежение. „Исках да говоря, да споделя толкова неща, да разкажа всичко, което се беше случило през тази година“, спомня си един затворник за единствената среща с майка си. Но не само било трудно да намериш думите: „Когато човек започнеше да говори, да описва нещо, бдителният пазач го прекъсваше: „Не е разрешено!““.40

Още по-трагична е историята на Бистролетов, на когото през 1941 г. разрешили няколко срещи със съпругата му. Тя пристигнала от Москва да се сбогува: след ареста му се разболяла от туберкулоза и скоро щяла да умре. След като му казала последно сбогом, тя протегнала ръка и докоснала врата му, което технически не се позволявало. На посетителите забранявали физически контакт със затворниците. Пазачът грубо отблъснал ръката ѝ и жената паднала на пода и започнала да кашля кръв. Бистролетов пише, че „му причерняло“ и пребил пазача до кръв. От смъртното наказание го спасила само войната, която избухнала същия ден: в последвалия хаос нападението му над пазача било забравено. Никога повече не видял съпругата си.41

Но невинаги присъстват пазачи. Всъщност в по-големите лагпунктове в по-големите лагери на затворниците понякога разрешават няколкодневни срещи без присъствието на пазачи. През 40-те години тези срещи обикновено се осъществяват в предназначената за целта „Къща за срещи“ – Дом свиданий – специално построена за това сграда в края на лагера. Херлинг описва една от тях:

Самата къща, погледната откъм пътя, който водеше от селото до лагера, правеше приятно впечатление. Беше построена от необработени борови греди, със запълнени с кълчища дупки и покрив от хубави керемиди. […] Към вратата извън зоната, предназначена само за свободните посетители, водеха няколко солидни дървени стъпала; на прозорците имаше памучни пердета, а первазите бяха украсени с дълги саксии с цветя. Във всяка стая имаше две добре направени легла, голяма маса, две пейки, леген и кана, гардероб и желязна печка; дори лампата беше с абажур. Какво повече би могъл да иска от този образец за малко буржоазно жилище затворникът, който години наред е живял на общ нар в мръсна барака? Мечтите ни за живота на свобода почиваха върху тази стая.42

И все пак – макар че така нетърпеливо са очаквали тази „мечта за свободата“, мнозина се чувстват още по-зле, когато срещата не тръгне добре, което често се случва. От страх близките им да не останат завинаги зад бодливата тел някои затворници ги посрещат с думите да не идват повече. „Забрави това място – казал един от тях на брат си, който дни наред пътувал в студа, за да се срещнат за двайсет минути. – За мен е по-важно с теб всичко да е наред“.43 Херлинг си спомня как изведнъж сексуално безпокойство обхващало мъжете, които не били виждали съпругите си от години:

Годините тежък труд и глад бяха подкопали мъжествеността им и сега, изправени пред интимна среща с почти непозната жена, те изпитваха не само нервна възбуда, но и безпомощен гняв и отчаяние. Няколко пъти съм чувал след посещение мъже да се хвалят с мощта си, но обикновено тези въпроси будеха срам и всички затворници ги уважаваха с мълчание.44

Дошлите на посещение съпруги си имат своите беди за обсъждане. Задържането на съпрузите им обикновено им причинявало множество страдания. Не можели да си намерят работа, да учат и често им се налагало да крият брака си от любопитните съседи. Някои пристигат с намерението да поискат развод. В „Първия кръг“ Солженицин разказва с изумително съчувствие един такъв случай, почиващ върху разговора със собствената му съпруга Наташа. В книгата Надя, жената на затворника Герасимович, е на път да загуби работата си, мястото си в студентското общежитие и възможността да завърши дисертацията си – всичко това, защото съпругът ѝ е затворник. Според нея разводът е единственият начин „да получи шанс отново да живее“:

Надя сведе поглед:

– Исках да ти кажа… Само че не го взимай много навътре – nicht wahr! – ти веднъж настояваше да се… разведем… – съвсем тихо довърши тя.

Да, някога беше настоявал… Но сега трепна. И едва в този момент забеляза, че халката, с която тя никога не се разделяше, я нямаше на пръста ѝ.

– Да, разбира се – с подчертана решителност потвърди той.

– Значи… няма да си против… ако… се наложи… да го направя? – Тя вдигна поглед. Сивите ѝ очи се разшириха. В тях светеше молба за прошка и разбиране. – Ще бъде… фиктивно – добави тя на един дъх.45

Понякога подобна среща е по-лоша от никаква. Израил Мазус, арестуван през 50-те години, разказва как един затворник направил грешката да сподели с останалите, че съпругата му е пристигнала. Докато го подлагали на всички процедури, предвиждани преди среща с посетител – отиване на баня, при бръснаря, до склада за прилични дрехи – другите затворници безмилостно му намигвали, побутвали го и го подкачали за скърцащото легло в Къщата за срещи.46 А в крайна сметка изобщо не го оставили насаме с жена си. Що за „поглед към свободата“ бил това?

Контактите с външния свят винаги се усложняват – от очакванията, от желанията, от предвкусването. Херлинг пише:

Каквато и да беше причината за разочарованието им – дали трите дни свобода не бяха оправдали идеализираните очаквания, дали се бяха оказали твърде кратки, или избледнявайки, само бяха оставили прясна празнота, в която вече нямаше какво да чакат – след посещенията затворниците неизменно ставаха мълчаливи и раздразнителни, особено онези, за които посещението се беше превърнало в трагично оформяне на раздялата и развода. Крестински […] два пъти се опита да се обеси след разговора с жена си, която поискала развод и съгласието му да даде децата им в общински дом.

Херлинг – поляк и чужденец – „не очаквал да види някого“ в Къщата за срещи, но въпреки това е разбрал значението на това място по-добре от много съветски писатели: „Стигнах до извода, че ако понякога надеждата е единственият смисъл на живота, осъществяването ѝ често може да бъде непоносимо мъчение“.47

Глава 13

Пазачите

На чекистите

Отговорности тъй необятни

Илич вложи във ваште сърца

и от грижи за друг непонятни

натежали са ваште лица.

Във чекиста ведно са събрани

добродетелност, честност, кураж.

Той доброто на всички ни брани –

на народа си доблестен страж.

Макар много чекисти достойни,

да загинаха в битка с врага

пак остават достатъчно воини

да ни бранят дари и сега.

Затова, врагове, треперете!

Идва, краят ви, скоро е той!

Вий, чекисти, внимателно бдете,

множеството ще водите в бой!

Стихотворение на Михаил Панченко, инспектор в съветската система от затвори, запазено в досието по изключването му от Партията и от НКВД^1

Колкото и странно да звучи, не всички правила в лагерите са създадени от лагерните командири. Има и неписани правила – как да придобиеш статут, как да получиш привилегии, как да живееш малко по-добре от всички останали – както и неофициална йерархия. За овладелите до съвършенство тези неписани правила и изкуството да се изкачват в йерархията оцеляването е много по-лесно.

На върха на лагерната йерархия са командирите, надзирателите, тъмничарите и пазачите. Умишлено пиша „на върха на“, а не „над“ или „извън“ лагерната йерархия, защото в ГУЛаг администраторите и пазачите не са обособена каста, отделена и отдалечена от затворниците. За разлика от пазачите на СС в германските концентрационни лагери, те не са смятани за неизменно и расово по-висши от затворниците, с които често имат обща етническа принадлежност. След Втората световна война например лагерите са пълни със стотици хиляди украински затворници. По същото време има и значителен брой пазачи украинци.2

Освен това пазачите и затворниците не обитават напълно обособени социални сфери. Някои пазачи и администратори имат сложни контрабандни взаимоотношения със затворниците. Други се напиват заедно с тях. Мнозина „съжителстват“ със затворници, ако трябва да използваме евфемизма на ГУЛаг за сексуалните отношения.3 В началото на 30-те години е напълно нормално затворниците с добро поведение да се издигнат до статута на пазачи – а някои стигат дори по-високо.4 Вероятно кариерата на Нафталий Френкел илюстрира най-забележителната трансформация, но той не е единствен.

Кариерата на Яков Куперман например не е толкова триумфална като тази на Френкел, но е по-типична. Куперман – който по-късно дарява непубликуваните си мемоари на дружество „Памет“ в Москва – е арестуван през 1930 г. и получава десетгодишна присъда. Прекарва известно време в Кем, транзитния лагер на Соловецки, и след това започва работа в плановия отдел на Беломорканал. През 1932 г. делото му е преразгледано и статутът му е променен от този на затворник в този на принудителен изселник. Впоследствие е освободен и започва да работи по железницата Байкал-Амур-Бамлаг – преживяване, което си спомня „с удовлетворение“ до края на живота си.5 Решението му не е необичайно. През 1938 г. повече от половината администратори и почти половината въоръжени пазачи в Белбалтлаг – лагера, поддържащ Беломорканал – са бивши или настоящи затворници.6

Статутът обаче може не само да се придобие, но и да се загуби. Не само затворникът можел сравнително лесно да стане тъмничар, но и тъмничарят можел сравнително лесно да се превърне в затворник. Сред хилядите арестувани служители на НКВД по време на чистката от 1937 и 1938 г. има и администратори и лагерни командири от ГУЛаг. По-късно висши пазачи и кадри на ГУЛаг редовно са арестувани от подозрителни колеги. В изолираните лагпунктове се ширят клюки и злословия: цели папки от архивите на ГУЛаг са посветени на обвинения и контраобвинения, гневни писма за недоимъка в лагерите, за липсата на подкрепа от центъра, за лошите условия на труд – и последващи призиви за арестуване на виновните или нехаресваните.7

Въоръжени пазачи и администратори редовно са арестувани за дезертьорство, пиянство, кражби, загубено оръжие и дори за злоупотреба със затворници.8 В архивите на транзитния лагер в пристанището Ванино например са описани случаите на В. Н. Садовников, въоръжен пазач, който убил лагерна медицинска сестра, докато намерението му било да убие съпругата си; на И. М. Соболеев, който откраднал 300 рубли от група затворници, след което се напил и загубил партийната си книжка; на В. Д. Суворов, който организирал групов запой и се сбил с група офицери; както и на други, които се „напивали безпаметно“ или били твърде пияни, за да застанат на поста си.9 Личният архив на Георгий Маленков, един от приближените на Сталин, съдържа доклад за случая с двама лагерни администратори, които по време на пиянски гуляй убили двама свои колеги, сред които лекарка с две малки деца.10 Животът в по-отдалечените лагери бил толкова скучен, оплаква се един лагерен администратор в писмо до Москва, че липсата на забавления „тласка много момчета към дезертьорство, нарушаване на дисциплината, пиянство и игра на карти – като всички тези неща редовно завършват със съдебна присъда“.11

И не само е възможно, но се случва и доста често някои да направят пълното завъртане: офицери от НКВД да станат затворници и после отново да се издигнат до тъмничари, започвайки нова кариера в администрацията на ГУЛаг. Наистина много бивши затворници са писали за бързината, с която изпадналите в немилост офицери от НКВД си стъпвали на краката в лагерите и получавали постове с реална власт. В своите мемоари Лев Разгон разказва за срещата си с някой си Корабелников, нисш служител на НКВД, с когото се запознал по време на пътуването от Москва. Корабелников споделил с Разгон, че го арестували, защото „издрънках на най-добрия си приятел […] за една от жените на шефовете […], получих пет години като обществено опасен елемент – и пътувам с останалите“. Но той не бил точно като останалите. След няколко месеца Разгон отново го срещнал. Този път той бил облечен в чиста, добре ушита лагерна униформа. Успял да се добере до „хубава“ работа като управител на наказателния лагер в Уствимлаг.12

Историята на Разгон отразява реалност, която е запечатана и в архивите. Всъщност много, много от офицерите на ГУЛаг имат криминални досиета. Като че ли в рамките на НКВД администрацията на ГУЛаг открито е изпълнявала функцията на място за заточение – последен пристан за изпаднали в немилост хора от тайните служби.13 Веднъж изпратени в покрайнините на империята на ГУЛаг, на офицерите рядко се позволява да се върнат в някой друг отдел на НКВД, да не говорим за Москва. Като белег за различния им статут служителите на ГУЛаг носят отличителни униформи и имат малко по-различна система на пагони и чинове.[19] На партийните конференции офицерите от ГУЛаг се оплакват от по-низшия си статут. „ГУЛаг се възприема като администрация, от която може да се изисква всичко, без нищо да се дава в замяна – оплаква се един офицер. – Този изключително ограничен начин на мислене – че сме по-лоши от всички останали – е погрешен и позволява неравнопоставеността в заплащането, жилищата и така нататък да продължава“.14 По-късно, през 1946 г., когато НКВД отново е разделен и преименуван, ГУЛаг попада под контрола на Министерството на вътрешните работи (МВД), докато почти всички от най-вълнуващите функции на НКВД, особено разузнаването и контраразузнаването, преминават към по-престижното Министерство на държавната сигурност (МГБ, по-късно КГБ). МВД, което управлява системата от затвори до разпадането на Съветския съюз, ще остане по-малко влиятелна институция.15

Всъщност още от самото начало лагерните командири са с по-нисък статут. В писмо от началото на 20-те години, изнесено тайно от Соловецки, един затворник пише, че лагерната администрация се състояла изцяло от изпаднали в немилост чекисти, „обвинени в спекулации, изнудване, убийство или някакво друго нарушение на обикновения наказателен кодекс“.16 През 30-те и 40-те години ГУЛаг е мястото, където изпращат служителите на НКВД, чиито биографии не отговарят на изискванията: чийто произход не е достатъчно пролетарски или чиято полска, еврейска или балтийска етническа принадлежност ги прави подозрителни в епоха, когато тези етнически групи са активно репресирани. ГУЛаг е и последно убежище за онези, които просто са глупави, некомпетентни или пияници. През 1937 г. тогавашният шеф на ГУЛаг Израил Плинер се оплаква:

Получаваме боклука от останалите отдели; изпращат ни хора на принципа „можете да вземете онова, което не ни трябва“. Каймакът са безнадеждните пияници. Щом някой се пропие, стоварват го в ГУЛаг. […] От гледна точка на апарата на НКВД, най-голямото наказание за извършилия нарушение е да го изпратят да работи в лагер.17

През 1939 г. друг служител на ГУЛаг описва лагерните пазачи така: „Хора не втора, а четвърта ръка, истинска измет“.18 През 1945 г. Василий Чернишев, по онова време шеф на ГУЛаг, изпраща меморандум до всички лагерни командири и регионални шефове на НКВД, изразявайки ужаса си от ниското качество на въоръжените пазачи в лагерите, сред които били установени високи нива на „самоубийства, дезертьорство, загуба и кражба на оръжие, пиянство и други аморални прояви“, както и често „нарушаване на революционните закони“.19 Дори през 1952 г., когато е разкрита корупция на най-високо равнище в тайните служби, първата реакция на Сталин е да „прогони“ един от основните виновници и той своевременно става заместник-командир на Баженовския лагер в Урал.20

Архивите на ГУЛаг потвърждават и деликатно изразеното от един бивш затворник убеждение, че и пазачите, и администраторите „най-често са много ограничени хора“.21 Между 1930 и 1960 г. например от единайсетте души, носили титлата „Командир на ГУЛаг“ – администратор на цялата система – само петима са с висше образование, а трима имат само начално образование. Заемалите този пост рядко се задържат за дълго: за трийсет години само двама души – Матвей Берман и Виктор Наседкин – са го заемали за повече от пет години. Израил Плинер изкарва само година (1937-1938), а Глеб Филаретов – едва три месеца (1938-1939).22

От друга страна, личните досиета на служителите в затворите (най-ниско в йерархията на НКВД) от 40-те години показват, че дори най-елитните тъмничари – партийни членове и кандидатпартийни членове – са почти изцяло със селски произход и минимално образование. Малцина са учили дори до пети клас, а някои са завършили едва трети.23 Към април 1945 г. почти три четвърти от администраторите на ГУЛаг са с начално образование, процент почти двойно по-висок от този в останалите отдели на НКВД.24

Въоръжените пазачи в лагерите (военизированная охрана), обикновено известни като ВОХР поради съветската мания към съкращения, са дори още по-необразовани. Това са хората, които обикалят из лагера, водят затворниците на работа, охраняват откарващите ги на изток влакове и често не са много наясно защо точно го правят. В един доклад от Каргополлаг се казва, че „изглежда, пазачите не знаят кои са членовете на Политбюро и лидерите на партията“.25 Друг документ изрежда поредица от злополуки, предизвикани от пазачи, боравещи неправилно с оръжията си. Един от тях ранил трима затворници, „защото не знаел как работи пушката му“. Друг, който бил „на пост в пияно състояние, ранил гражданина Тимофеев“.26

На срещите си дивизионните командири се оплакват, че „пазачите не знаят как да смазват, почистват и да се грижат за оръжието си. […] Една жена пазач стои на пост с мушнат в цевта на пушката парцал. […] Някои пазачи дежурят с чужди пушки и оставят своите у дома, защото ги мързи да ги чистят всеки път“.27 Москва постоянно изпраща официални писма, призовавайки лагерните командири да отделят повече време за „културно-възпитателна работа“ сред пазачите.28

Но дори „боклукът“ и „безнадеждните пияници“ от другите отдели на НКВД отговарят на изискванията за служители на ГУЛаг. Повечето съветски институции страдат от хроничен недостиг на персонал, а ГУЛаг – особено. Дори НКВД не може да набави достатъчно провинили се служители, за да удовлетвори нуждата от осемнайсеткратно увеличение на персонала между 1930 и 1939 г., от 150 000-те души, които трябвало да бъдат наети между 1939 и 1941 г. или да се погрижи за огромната следвоенна експанзия. През 1947 г., когато само в бригадите на лагерната въоръжена охрана служат 157 000 души, според ГУЛаг пак има недостиг от 40 000 пазачи.29

Чак до разпадането на системата тази дилема не престава да мъчи администраторите на ГУЛаг. С изключение на най-високите постове, работата в лагерите не се смята за престижна или привлекателна, а битовите условия никак не са добри, особено в по-малките и по-отдалечени лагери в Далечния север. Поради повсеместния недостиг на храна пазачите и администраторите получават хранителни дажби в съответстващи на ранга им количества.30 След инспекционна обиколка на северните лагери в района на Воркута един инспектор от ГУЛаг се оплаква от лошите битови условия на въоръжените пазачи, които работели по четиринайсет до шестнайсет часа на ден в „тежките северни климатични условия“, невинаги имали подходящи обувки и дрехи и живеели в мръсни бараки. Някои страдали от скорбут, пелагра и други витамино-дефицитни заболявания също като затворниците.31 Друг пише, че в Каргополлаг двайсет и шест члена на ВОХР получили криминални присъди, повечето заради заспиване на поста. През лятото работели по тринайсет часа – и когато не били на работа, нямали никакви забавления. Семейните били в особено лошо положение, тъй като често нямали апартаменти и били принудени да живеят в бараките.32

За никого не е лесно да напусне системата, дори и за онези на най-високите равнища. В архивите на НКВД се пази жаловито писмо от прокурора на Норилск, който умолява да бъде преместен от работата си в „Арктическата зона“ поради лошо здравословно състояние и преумора: „Ако е невъзможно да бъда преместен като прокурор в друг изправително трудов лагер, тогава бих желал да постъпя на териториална служба или изобщо да бъда изваден от прокуратурата“. В отговор му предлагат преместване в Красноярск, което той отказва, тъй като условията там – Красноярск е на юг от Норилск, но пак в Северен Сибир – са почти същите.33

След смъртта на Сталин бившите лагерни служители често оправдават предишния си поминък, описвайки трудностите и несгодите на работата. Когато срещнах Олга Василиевна, бивш лагерен инспектор в отдела на ГУЛаг за строеж на пътища, тя ме нагости с разкази за трудния живот на служителите в ГУЛаг. По време на разговора ни – проведен в нейния необичайно просторен московски апартамент, подарък на благодарната Партия – Василиевна ми каза, че веднъж, когато посетила отдалечен лагер, лагерният командир я поканил да отседне в дома му и я настанил на леглото на сина си. През нощта почувствала топлина и сърбеж. Помислила си, че е болна, и запалила лампата: „Сивото му войнишко одеяло гъмжеше от въшки. Не само затворниците, а и шефовете имаха въшки“. Като правило при завръщането си от инспекционна обиколка тя сваляла всичките си дрехи, преди да влезе през външната врата, за да не внесе паразитите вкъщи.

Според Василиевна работата на лагерния командир била изключително трудна: „Не е шега да отговаряш за стотици, хиляди затворници, рецидивисти и убийци, осъдени за тежки престъпления – всичко можеше да се очаква от тях. Затова трябваше постоянно да си нащрек“. Командирите, макар и притискани да работят възможно най-ефикасно, трябва да решават и всякакви други проблеми:

Той беше не само шеф на строителния проект, но и шеф на лагера и прекарваше поне 60% от времето си не на строежа във взимане на технически решения и решаване на строителни проблеми, а в занимания с лагера. Някой бил болен, можело да избухне епидемия или се случила някаква злополука, т.е. някой трябваше да бъде откаран в болницата, някой имаше нужда от кола или от кон и каруца.

Василиевна каза също, че дори в Москва „шефовете“ невинаги се хранели добре, особено през войната. В стола в главната квартира на ГУЛаг предлагали зеле, супа и каша: „Не си спомням месо, никога не съм виждала“. По времето на Сталин служителите на ГУЛаг в Москва всеки ден работели от 9 ч. сутринта до 2 или 3 ч. на следващата сутрин. Василиевна виждала детето си само в неделя. Но след смъртта на Сталин нещата се подобрили. С. Н. Крутлов, тогава шеф на НКВД, издал заповед, даваща на обикновените служители в централната администрация на НКВД едночасова обедна почивка, а на офицерите от НКВД – двучасова. През 1963 г. Василиевна и съпругът ѝ получили и много голям апартамент в Централна Москва – същия, в който живееше, когато я срещнах през 1998 г.34

Но по времето на Сталин работата в ГУЛаг е по-неблагодарна и това кара централната лагерна администрация да търси различни решения за принципната непривлекателност на работата. През 1930 г., когато системата все още се възприема като част от икономическата експанзия на епохата, ОГПУ провежда вътрешни рекламни кампании в търсене на ентусиасти, които да работят в тогава новите лагери в Далечния север:

Ентусиазмът и енергията на чекистите създаде и укрепи соловецките лагери и изигра огромна, положителна роля в индустриалното и културното развитие на европейската част от страната в Далечния север. Новите лагери като Соловецки трябва да играят преобразяваща роля в икономиката и културата на крайните райони. За тази отговорност […] са ни нужни особено издръжливи чекисти, доброволци, желаещи да се трудят усилено.

Освен всичко друго на доброволците предлагат 50% по-високи заплати, двумесечна отпуска всяка година и след три години – премия от три месечни заплати и тримесечна отпуска. Също така висшите администратори всеки месец щели да получават безплатни хранителни продукти и достъп до „радио, спортни съоръжения и културни мероприятия“.35

По-късно, когато истинските ентусиасти изчезват напълно (ако изобщо някога ги е имало), стимулите стават по-систематични. Лагерите се класифицират според отдалечеността си и тежестта на условията. Колкото са по-отдалечени и сурови, толкова по-големи заплати получават офицерите от НКВД, за да работят в тях. Някои се стараят да организират спортни и други занимания за служителите си. Освен това НКВД построява специален санаториум на Черно море, в Сочи и Кисловодск, така че най-висшите офицери да могат да прекарват дългите си отпуски в удобство и топлина.36

Централната администрация създава и школи, в които офицерите от ГУЛаг да повишават квалификацията и чиновете си. В една от тях например, създадена в Харков, се преподават не само задължителните „История на Партията“ и „История на НКВД“, но също и наказателно право, лагерна политика, администрация, мениджмънт, счетоводство и военни дисциплини.37 Децата на желаещите да работят в Далстрой, в далечна Колима, дори се водят като „деца на работници“, което им дава възможност за привилегирован прием във висшите учебни заведения – много популярен стимул, както се оказва.38

Разбира се, парите и облагите са достатъчни, за да привлекат и по-низши служители. За мнозина ГУЛаг просто е най-добрата от всички останали лоши възможности. В Сталиновия Съветски съюз – държава на война, глад и гладна смърт – работата на пазач или тъмничар понякога е огромен социален напредък. Сузана Печора, затворничка в началото на 50-те години, си спомня срещата с една тъмничарка, която работела в лагер, защото това бил единственият начин да избяга от ужасната бедност в колхоза, където била родена: „Със заплатата си в лагера хранеше седемте си братя и сестри“.39 Друг мемоарист разказва историята на Мария Иванова, млада жена, която през 1948 г. доброволно постъпила на работа в лагер. Тя се надявала да избяга от живота в колхоза и още повече – да си намери съпруг, но вместо това станала любовница на поредица от служители с все по-нисък ранг. Накрая живеела с двете си незаконни деца и майка си в една стая.40

Но дори и перспективата за високи заплати, дълги отпуски и социален напредък невинаги е достатъчна, за да осигури служители, особено на по-ниските нива в системата. В моментите на голям недостиг съветските бюра по труда просто насочват работниците там, където има нужда от тях, без задължително да им казват точно къде ги изпращат. Бившата медицинска сестра Зоя Еременко направо от сестринското училище била изпратена да работи, както ѝ казали, на строеж. След пристигането си тя установила, че това е затворнически лагер – Красноярск-26. „Бяхме изненадани, уплашени, но щом опознахме мястото, открихме, че „там“ хората са същите и медицинската работа е същата, каквато можехме да очакваме от обучението си“, спомня си тя.41

Особено трагични са случаите на хората, принудени да работят в лагерите след Втората световна война. Хиляди бивши войници от Червената армия, преминали през цяла Германия, както и цивилни, живели „в чужбина“ през войната като депортирани или бежанци, са надлежно арестувани на границата при завръщането си в Съветския съюз и са затворени във „филтрационни лагери“, където подробно ги разпитват. А онези, които не са арестувани, понякога незабавно са изпращани да работят като пазачи в затворите. Към началото на 1946 г. те са около 31 000 и в някои лагери съставляват 80% от пазачите.42 Но не им е лесно и да напуснат. Документите на мнозина са иззети – паспорти, документ за жителство, военни книжки. Без тях няма как да напуснат лагерите, още по-малко пък да си търсят друга работя. Всяка година между 300 и 400 души се самоубиват. Един от направилите опит за самоубийство обяснява причината: „Вече съм на служба от много дълго време, а още не съм получил жителство и почти всеки ден идва милиционер със заповед да освободя апартамента, и това води до всекидневни кавги със семейството ми“.43

Други просто дегенерират. Карло Стайнер, югославски комунист и затворник в Норилск по време на войната и след нея, си спомня тези пазачи като „много различни от онези, които не бяха участвали във войната“:

Първо, в тях имаше видими признаци на деморализация. Тя личеше в готовността им да бъдат подкупвани от затворничките, да станат клиенти на по-хубавичките или да позволяват на криминалните да напуснат бригадата, за да влязат с взлом в нечий апартамент и по-късно да поделят плячката с тях. Не се страхуваха от суровите наказания, които щяха да получат, ако началниците им научеха за тези простъпки.44

Много, много малко от тях протестират. Архивите описват например случая на един недоволен войник, Данилюк, който категорично отказал да служи във въоръжената охрана с аргумента: „Изобщо не желая да служа в органите на Министерството на вътрешните работи“. Данилюк не отстъпил въпреки така наречената в архивите обработка, несъмнено свързана със сплашване, ако не и с побой. Накрая го освободили от служба. Поне в неговия случай последователният и настоятелен отказ да работи в ГУЛаг е възнаграден.45

Но накрая системата все пак възнаграждава своите най-лоялни и имащи най-голям късмет членове и някои от тях получават много повече от социален напредък или по-добра храна: онези, които осигуряват на държавата най-големи количества злато или дървесина чрез своите работници затворници, в крайна сметка получават отплата. И макар че обикновеният дърводобивен лагпункт никога не се превръща в приятно място за живеене дори и за управляващите го, главните квартири на някои от по-големите лагери с времето наистина стават много комфортни.

Към 40-те години градовете, разположени в центъра на по-големите лагерни комплекси – Магадан, Воркута, Норилск, Ухта – представляват оживени селища с магазини, театри и паркове. Възможностите за хубав живот са се увеличили неимоверно в сравнение с първите дни на ГУЛаг. Висшите началници в по-големите лагери получават по-високи заплати, по-добри премии и по-дълги отпуски от обикновените труженици. Те имат по-голям достъп до хранителни и потребителски стоки, които иначе са дефицитни. „Животът в Норилск беше по-хубав, отколкото навсякъде другаде в Съветския съюз“, спомня си Андрей Чебуркин, старши съдебен заседател в Норилск и по-късно местен бюрократ:

На първо място, всички шефове разполагаха с прислужници. После, храната беше изумителна. Имаше всякакви видове риба. Можеше да отидеш и да я хванеш в езерата. И ако в останалата част от Съюза хората живееха с купони, тук живеехме буквално без купонна система. Месо. Масло. Ако човек искаше шампанско, трябваше да вземе и раци, бяха толкова много. Хайвер – имаше цели варели от него. Говоря за началниците, разбира се. Не говоря за работниците. Но пък работниците бяха затворници. […]

Заплащането беше добро, да речем, че си бригадир, щеше да получаваш между 6000 и 8000 рубли. В Централна Русия би получавал най-много 1200. Дойдох в Норилск, за да работя като инспектор в специална дирекция на НКВД, която търсеше уран. Дадоха ми инспекторска заплата: първоначално 2100 рубли и после на всеки шест месеца получавах 10-процентно увеличение, около пет пъти повече, отколкото взимат обикновените цивилни.46

Първата забележка на Чебуркин – „всички шефове разполагаха с прислужници“ – е ключова, тъй като в действителност се отнася не само до началниците, но и до всички останали. Технически използването на затворниците като домашна прислуга е забранено. Но е широко разпространено, както властите добре знаят, и въпреки честите опити тази практика да се прекрати тя постоянства.47 Във Воркута Константин Рокосовски, офицер от Червената армия, който по-късно става генерал, после – маршал и след това – министър на отбраната на сталинска Полша, работи като прислужник на „недодялания тъмничар Бучко и задълженията му включвали да му сервира храната, да подрежда и отоплява къщичката и т.н.“.48 В Магадан Евгения Гинзбург известно време работи като прислужница при съпругата на един лагерен администратор.49

Томас Сговио също работел като личен прислужник на висш лагерен пазач в Колима, приготвял му храната и се опитвал да му достави алкохол. Човекът започнал да му се доверява. „Томас, момчето ми – казвал му той, – запомни едно. Грижи се за партийната ми книжка. Когато съм пиян, гледай да не я загубя. Ти си ми слуга – и ако я загубя, ще трябва да те застрелям като куче, а аз не искам да го правя“.50

Но за истински големите началници слугите са само началото. Иван Никишов, който става шеф на Далстрой през 1939 г., след чистките, и остава на този пост до 1948 г., си спечелва лоша слава с натрупаното богатство сред всеобщата бедност. Никишов е различно поколение от предшественика си Берзин – поколение, много отдалечено от гладните и по-ентусиазирани години на Революцията и гражданската война. Вероятно в резултат на това Никишов не се свени да използва поста си, за да живее добре. Той се снабдява с „голяма лична охрана, луксозни автомобили, просторни офиси и великолепна дача с изглед към Тихия океан“.51 Според разкази на затворници в последната имало ориенталски килими, мечешки кожи и кристални полилеи. Говори се, че в луксозната трапезария той и втората му съпруга – младата, амбициозна лагерна командирка на име Гридасова – се хранели с печено мечешко, кавказко вино, докарани от Юга плодове, както и пресни домати и краставици от частни оранжерии.52

Но Никишов не е единственият, който се наслаждава на луксозен живот. В незабравимото си описание на полковник Тарасюк, военновременния командир на Уствимлаг, Лев Разгон също отбелязва подобни крайности:

Той живееше като римлянин, назначен за губернатор на някоя варварска новозавладяна провинция. В специални парници и оранжерии за него се отглеждаха зеленчуци, плодове и цветя, напълно непознати за Севера. Намериха най-добрите дърводелци, за да изработят мебелите му. Най-прочутите модисти от близкото минало обличаха капризната му и властна съпруга. Когато не се чувстваше добре, не го преглеждаше някой свободно нает незначителен доктор, който се беше продал на ГУЛаг още като студент по медицина. Не, Тарасюк се лекуваше при професори, които бяха ръководили най-големите московски клиники и сега излежаваха дългите си присъди в медицинските бараки на отдалечените дърводобивни лагери.53

Често за удовлетворяването на тези прищевки са необходими затворници. Лагерният лекар Исак Вогелфангер редовно оставал без медицински спирт, защото фармацевтът му го използвал, за да прави алкохол. После шефът на лагера гощавал с него посещаващите го величия: „Колкото повече алкохол изпиват, толкова по-добро е мнението им за работата в Севураллаг“. Вогелфангер видял и лагерния готвач да приготвя „банкет“ за посетителите с неща, които бил запазил за случая: „хайвер, пушена змиорка, топли франзели, направени от френско тесто с гъби, арктическа пъстърва с лимоново желе, печена гъска и печено прасенце“.54

Пак през този период – 40-те години – началници като Никишов започват да се възприемат като нещо повече от тъмничари. Някои дори започват странно и фантастично съревнование, в което никой не иска да остане по-назад от другия. Те си съперничат за създаването на най-добрите затворнически театрални трупи, най-добрите затворнически оркестри и в откриването на най-добрите художници затворници. Лев Копелев бил в Унжлаг през 1946 г., по времето, когато неговият командир избирал направо от затвора „най-талантливите изпълнители, музиканти и художници, на които даваше най-приятните доверени служби на чистачи и пазачи в болницата“. Лагерът става известен като „убежище за художници“.55 Далстрой се гордее със затворническата трупа „Севвостлаг клуб“, която изнася представления в Магадан и някои от крайните лагери в миньорската зона, възползвайки се от многото известни певци и танцьори, изпратени в лагерите на Колима.56 Лев Разгон описва и командира на Ухтижемлаг, който „поддържаше в Ухта истинска оперна трупа“, режисирана от прочут съветски актьор. При него „работела“ и известна балерина от Болшой театър, както и прочути певци и музиканти:

Понякога началникът на Ухтижемлаг посещаваше своите колеги в съседство. Въпреки че официалната причина беше „обмяната на опит“, това скучно описание едва ли оправдава огромната подготовка и протокола, подхождащи повече за посещението на чужд държавен глава. Голям антураж от шефове на отдели придружаваше началниците и всички те биваха настанявани в хотел, внимателно се планираха маршрути и се носеха подаръци. […] Началникът на Ухтижемлаг водеше със себе си и най-добрите си изпълнители, така че домакините му да видят, че и при него изкуствата процъфтяват също толкова, ако не и повече.57

И до днес бившият театър на Ухтижемлаг – голяма бяла колонна сграда със символите на театъра на фронтона си – е сред най-солидните здания в град Ухта. Разположен е съвсем близо до бившата резиденция на командира на лагера – просторна дървена къща в края на парка.

Но не само началниците с артистичен вкус задоволяват прищевките си. Предпочитащите спорта също имат възможността да се пробват в основаването на собствени футболни отбори, които доста ожесточено се състезават помежду си. Николай Старостин – талантливият футболист, арестуван, защото отборът му имал нещастието да победи този на Берия – също бил изпратен в Ухта, където го чакали още на гарата. Завели го да се срещне с местния футболен мениджър, който се обърнал към него и любезно му казал, че началникът на лагера специално го е изискал: „Душата на генерала е във футбола. Той те доведе тук“. Старостин ще прекара голяма част от лагерната си кариера в управляване на футболните отбори на НКВД и ще се мести от място на място в зависимост от това кой командир го иска за треньор.58

Понякога, само понякога, мълвата за този разкош предизвиква паника или поне интерес в Москва. Вероятно в отговор на оплаквания Берия веднъж поръчва тайно разследване на луксозния живот на Никишов. Полученият в резултат доклад потвърждава наред с други неща, че веднъж Никишов похарчил 15 000 рубли, огромна сума по онова време, за банкет в чест на посещението на Хабаровската оперета.59 Докладът заклеймява и „атмосферата на угодничество“ около Никишов и съпругата му Гридасова: „Влиянието на Гридасова е огромно – дори заместниците на Никишов казват, че постовете им зависят от нейната благосклонност“.60 Но не са взети никакви мерки. Гридасова и Никишов продължават да царуват в мир.

През последните години стана модерно да се изтъква, че противно на следвоенните им протести, малко германци някога са били принуждавани насила да работят в концентрационните лагери или в екзекуционните отряди. Неотдавна един учен заяви, че повечето са го правили доброволно – изказване, което предизвика известни спорове.61 В случая с Русия и останалите постсъветски държави въпросът трябва да се разглежда по различен начин. Много често служителите в лагерите – също като повечето други съветски граждани – не са имали особен избор. Комитетът по труда просто им отреждал работно място и те трябвало да го заемат. Липсата на избор се е враснала в съветската икономическа система.

Въпреки това не е съвсем правилно да се каже, че офицерите от НКВД и въоръжените пазачи „не са били в по-добро положение от затворниците, които са управлявали“, или че са били жертви на същата система, както някои се опитват да твърдят. Защото макар да са предпочитали да работят другаде, след влизането си в системата служителите на ГУЛаг са имали избор, далеч по-голям от тези на нацистките им колеги, чиято работа е била много по-строго регулирана. Можели са да се държат брутално или пък да бъдат мили. Можели са да принуждават затворниците да работят до смърт или да запазят живота на колкото се може повече. Можели са да съчувстват на затворниците, чиято съдба може би някога са споделяли и биха могли отново да споделят, или да се възползват от временния си късмет и да господстват над бившите си или бъдещи събратя по съдба.

Нищо в миналото им не предопределя по коя пътека ще поемат, тъй като администраторите и обикновените пазачи в ГУЛаг са с различен етнически и социален произход също като затворниците. Всъщност, когато ги молят да опишат характера на пазачите си, оцелелите от ГУЛаг почти винаги отговарят, че са били най-различни. Зададох този въпрос на Галина Смирнова, която отвърна: „Те бяха като всички останали, абсолютно различни“.62 Анна Андреевна ми каза: „Имаше извратени садисти и напълно нормални, добри хора“. Андреевна си спомни също деня, малко след смъртта на Сталин, когато главният счетоводител в нейния лагер изведнъж, ликувайки, влетял в счетоводството, където работели затворнички, започнал да ги прегръща и извикал: „Сваляйте номерата си, момичета, връщат ви собствените ви дрехи!“.63

Ирена Аргинска ми каза, че нейните пазачи били не само „много различни хора“, но и хора, които се променяли с времето. Новопостъпилите наборни войници най-често се държали „като животни“, тъй като били надъхани от пропагандата, но „след известно време започваха да разбират – не всички, но голяма част – и обикновено се променяха“.64

Наистина, властите упражняват известен натиск над пазачите и администраторите, обезсърчавайки всякакви прояви на добрина спрямо затворниците. Архивът на инспектората на ГУЛаг описва случая на Левин (през 1937 г. началник на доставъчния отдел в едно подразделение на Дмитлаг), когото активно разследвали заради снизходителността му. Престъплението му било, че позволил на един затворник да се срещне с брат си: обикновено в системата от затвори изпращали роднините далеч един от друг. Обвинили Левин и в принципна дружелюбност към зеките и особено към група зеки, за които се твърдяло, че са меншевики. Левин – самият той бивш затворник от Беломорканал – се оправдавал с неведението си, че са меншевики. Тъй като годината е 1937, така ли иначе го осъждат.65

Но тези ограничения се прилагат строго. Всъщност няколко висши началници дори се прочуват с човечността си към затворниците. В своята порицаваща сталинизма книга „Нека историята съди“ дисидентът историк и публицист Рой Медведев описва един лагерен командир, В. А. Кундуш, който през войната приел сериозно изискванията за увеличаване на производството. Той сложил по-образованите политически затворници на чиновнически длъжности, започнал да се отнася добре към затворниците си и дори им осигурявал предсрочно освобождаване. През войната предприятието му получило „Червено знаме за управление“. Но когато тя свършила, самият той бил арестуван вероятно заради същата тази човечност, която преобразила производството му.66 Лев Разгон описва един необикновен транзитен затвор в Георгиевск, през който и той, и втората му съпруга минали:

Килиите бяха не само пометени, но и измити – както подовете, така и дъските на леглата. Храната беше толкова засищаща, че постоянният глад, измъчващ затворниците по време на пътуването, изчезна. В банята човек наистина можеше да се почисти. Имаше дори специална и напълно оборудвана стая (и това изумило Рика повече от всичко останало), където жените можеха да се наконтят и нагиздят.67

Има и други. В един момент от лагерната си кариера руският евреин Хенрих Горчаков, арестуван през 1945 г., попаднал в лагер за инвалиди в комплекса Сиблаг. В лагера неотдавна дошъл нов командир, бивш офицер от фронта, който след войната не можел да си намери никаква друга работа. Приемайки задачите си сериозно, командирът построил нови бараки, погрижил се затворниците да имат матраци и дори чаршафи и реорганизирал работата, напълно преобразявайки лагера.68

Друг бивш зек, Алексей Прядилов, арестуван на шестнайсет години, бил изпратен в земеделски лагер в Алтай. Там, казва той, началникът „управляваше лагера като икономическа организация и се държеше със затворниците не като с престъпници и врагове, които трябва да бъдат „превъзпитавани“, а като с работници. Беше убеден, че няма смисъл да очакваш добра работа от гладни хора“.69 Дори инспекторите на ГУЛаг понякога откриват добри командири. Един от тях посещава Бирлаг през 1942 г. и установява следното: „Работниците в тази фабрика работеха отлично, защото битовите им условия бяха отлични“. Бараките им били чисти, всеки затворник имал собствени чаршафи и одеяла, хубави дрехи и обувки.70

Има и по-открити прояви на човечност. Мемоаристката Галина Левинсон си спомня как лагерният командир убеждавал една затворничка да не прави аборт. „Когато напуснеш лагера, ще си сама“, казвал ѝ той. „Помисли колко ще е хубаво да имаш дете“. Жената му била благодарна до края на живота си.71 Анатолий Жигулин също пише за един „добър“ началник-лагер, който спасил „стотици от смърт“, въпреки разпоредбите наричал подопечните си „другари затворници“ и наредил на готвача да ги храни по-добре. Очевидно, отбелязва Жигулин, „все още не знаеше правилата“. Мария Сандрацка, арестувана като съпруга на „враг“, също описва началник-лагер, който обръщал специално внимание на майките в лагера и се грижел детската градина да се ръководи добре, кърмачките да имат достатъчно храна и майките да не извършват твърде тежък труд.72

Всъщност човечността е била възможна: на всички равнища винаги е имало неколцина, неподдали се на пропагандата, описваща всички затворници като врагове, неколцина, които са разбирали истинското положение на нещата. И изумителен брой мемоаристи отбелязват по някоя мила постъпка на пазач, по някой случай на загриженост. „Не се съмнявам – пише Евгения Гинзбург, – че в огромната армия от лагерни администратори имаше честни работници, притеснени от ролята си на надзиратели на напълно невинни хора“.73 И същевременно повечето мемоаристи остават учудени от проявите на подобно разбиране. Защото въпреки наличието на такива чистите затвори са изключение от правилото, много лагери са смъртоносни – и мнозинството от пазачите се държат с подопечните си в най-добрия случай с безразличие, а в най-лошия – с откровена жестокост.

Повтарям – жестокостта никъде не е била наистина задължителна. Напротив: централната администрация официално я порицава. Ненужно суровите към затворниците лагерни пазачи и администратори подлежали на наказание и често го получавали. В архивите на Вятлаг има доклади за пазачи, наказани за „системен побой над зеки“ за кражба на затворнически вещи и за изнасилване на затворнички.74 Архивите на Дмитлаг регистрират криминални присъди на лагерни администратори заради побой над затворници в пияно състояние. Централните архиви на ГУЛаг също регистрират наказания над лагерни командири, които биели затворници, измъчвали ги по време на следствието или ги транспортирали без подходящи зимни дрехи.75

Но жестокостта постоянства. И понякога е истински садистична. Виктор Булгаков, затворник през 50-те години, си спомня един от пазачите си, неграмотен казак, на когото сякаш му доставяло удоволствие да принуждава затворниците да стоят в снега и бавно да замръзват, и друг, който обичал да „парадира със силата си и да бие затворниците“ без особена причина.76 В архивите на ГУЛаг сред многото подобни доклади има и едно описание на шефа на един от лагпунктовете във Волгострой през войната, другаря Решетов, който за наказание изпращал зеките в леденостудени килии и принуждавал болни затворници да работят в силен мраз, в резултат на което мнозина умирали на работните си места.77

Най-често жестокостта е резултат не толкова на садизъм, колкото на корист. Пазачите, застреляли бегълци, получавали парични награди, а понякога дори и домашен отпуск. Затова се изкушавали да поощряват подобни „бягства“. Жигулин описва последствията:

Пазачът изкрещяваше на някой от колоната:

– Ей, донеси ми онази дъска!

– Но тя е зад оградата…

– Няма значение. Върви!

Затворникът отиваше и следваше стрелба.78

Подобни инциденти са широко разпространени. През 1938 г. четирима пазачи от ВОХР на Вятлаг са осъдени за убийството на двама затворници, които те „провокирали“ да избягат. Впоследствие се оказало, че дивизионният командир и неговият помощник също си били присвоили затворнически вещи.79 Писателят Борис Дяков също споменава практиката на провокираните бягства в своите „просъветски“ мемоари за ГУЛаг, публикувани в СССР през 1968 г.80

Изглежда, също като в конвойните влакове понякога жестокостта на пазачите в лагерите се дължи на гнева или досадата от необходимостта да вършат прислужническа работа. Докато работела като медицинска сестра в една колимска болница, холандската комунистка Елинор Липпер една нощ седяла до пациент с плеврит и висока температура. На гърба му имало цирей, който се спукал благодарение на довелия го в болницата пазач:

Задъхвайки се от болка, той ми каза, че пазачът искал да приключи с неприятната разходка възможно най-бързо и затова принуждавал болния, трескав затворник да върви часове наред, удряйки го с палка. В края на пътуването го заплашил, че ще му изпотроши кокалите, ако в болницата разкаже за побоя.

Крайно уплашен, човекът отказвал да повтори историята в присъствието на хора, които не били затворници. „Оставихме го да умре в мир – пише Липпер – и пазачът продължи да бие затворници необезпокояван“.81

Но в повечето случаи жестокостта на пазачите в съветските лагери е непредумишлената, безсмислена и ленива жестокост, каквато може да се проявява спрямо говеда и овци. Макар на пазачите да не им е наредено изрично да малтретират затворниците, не ги учат и да се отнасят към тях, особено към политическите, като към човешки същества. Напротив, полагат се големи усилия за насаждането на омраза към осъдените и те постоянно са описвани като „опасни престъпници, шпиони и саботьори, които се опитват да унищожат съветските хора“. Тази пропаганда има огромно въздействие върху хора, които са вече ожесточени от нещастието си, от нежеланата си работа и от лошите битови условия.82 Тя формира не само мирогледа на пазачите, но и на свободните работници в лагерите – местните хора, които работят в лагера и не са служители на НКВД, както си спомня един затворник: „Обикновено от свободните работници ни разделяше стената на взаимното недоверие. […] Вероятно за тях сивите ни силуети, водени под конвой и понякога с кучета, бяха нещо много неприятно, за което е по-добре да не мислиш“.83

Това е така още през 20-те години – епохата, когато соловецките пазачи принуждават мръзнещите затворници да скачат в реката при вика „Делфин!“. Разбира се, в края на 30-те години става още по-лошо с принизяването на политическите затворници до „врагове на народа“ и затягането на режима в лагерите. През 1937 г., когато чул, че голяма група троцкисти са на път за Колима, началникът на лагера, Едуард Берзин, казал на група свои колеги: „Ако тези свине, които пътуват насам, са извършвали саботаж на континента, нека се погрижим тук, в Колима, да работят за Съветския съюз. Разполагаме със средствата да ги принудим“.84

Но дори и след приключването на Големият терор пропагандата не стихва. И през 40-те, и през 50-те години затворниците често са наричани военнопрестъпници, колаборационисти, предатели и шпиони. Украинските националисти, които започват да прииждат в лагерите след Втората световна война, са „змии и робски псета на нацистките палачи“, „украински германски фашисти“ или „агенти на чуждо разузнаване“. Никита Хрушчов, тогава лидер на Украйна, заявява пред пленум на Централния комитет, че украинските националисти „са се самоубили, опитвайки се да угодят на господаря си Хитлер и да получат за кучешката си служба малка частица от плячката“.85 През войната пазачите наричат почти всички политически затворници „фашисти“, „хитлеристи“ или „власовити“ (последователи на генерал Власов, който дезертирал от Червената армия и подкрепил Хитлер).

Това е особено унизително за евреите, за героично сражавалите се с германците ветерани и за чуждестранните комунисти, избягали от фашизма в собствените си страни.86 „Ние не сме фашисти, повечето от нас са бивши партийни членове“, възмутено заявил югославският комунист Карло Стайнер на група криминални затворници, които подигравателно отправили обидата „фашисти“ към бригада от политически.87 Маргарет Бубер-Нюман, немска комунистка, освободена от ГУЛаг само за да бъде директно прехвърлена в германския концентрационен лагер Равенсбрук, също пише, че непрекъснато я наричали „германската фашистка“.88 А когато един арестуван офицер от НКВД, Михаил Шрайдер, казал на следователя си, че като евреин едва ли можел да бъде обвинен в сътрудничене на Хитлер, получил отговора, че не бил евреин, а по-скоро „германец под прикритието на евреин“.89

Но тези обиди не са просто безсмислена детинщина. Характеризирайки затворниците като „врагове“ или „низши хора“, пазачите се убеждават в оправдаността на собствените си постъпки. Всъщност риториката за „враговете“ е само част от идеологията на кадрите в ГУЛаг. Другата част – нека я наречем риторика на „държавното робство“ – непрестанно насажда важността на работата и на постоянно нарастващата производителност за просъществуването на Съветския съюз. Грубо казано: всичко е оправдано, ако увеличава добива на злато. Алексей Логинов, пенсионирал се бивш производствен и лагерен директор на Норилск, чудесно обобщава този въпрос в интервю пред един английски режисьор на документални филми:

От самото начало знаехме, че външният свят никога няма да остави на мира нашата Съветска революция. Съзнаваше го не само Сталин – всеки редови комунист, всеки обикновен човек си даваше сметка, че трябва не само да строим, но да строим с ясното съзнание, че скоро ще бъдем във война. Така че в моята област, търсенето на всякакви източници на суровини – мед, никел, алуминий, желязо и т.н. – беше невероятно интензивно. Винаги сме знаели за огромните ресурси в Норилск – но как да ги развиеш в арктическата област? Затова целият проект беше поверен на НКВД, Министерството на вътрешните работи. Кой друг би могъл да го направи? Знаете колко хора бяха арестувани. А там имахме нужда от десетки хиляди.90

Логинов казва това през 90-те години, почти половин век след като Норилск е престанал да бъде огромен затворнически комплекс. Но думите му напомнят написаното през 1964 г. от Анна Захарова, съпруга на лагерен командир, в писмо до правителствения вестник „Известия“, което така и не е публикувано – но по-късно се появява в нелегалната преса. Също като Логинов Захарова говори за дълга и направените от съпруга ѝ саможертви за славата на родината: „Здравето му рухна от работата с престъпния свят, понеже цялата работа тук съсипва нервите ти. Ще се радваме да се преместим другаде, защото мандатът на съпруга ми вече изтече, но те не го пускат. Той е комунист и офицер и е обвързан от отговорността на поста си“.91

Подобни възгледи изказа пред мен и една лагерна администраторка, която пожела да остане анонимна. Тя с гордост ми разказа за работата, извършена от нейните затворници през войната в името на СССР: „Абсолютно всеки затворник работеше и се отплащаше посвоему и даваше всичко по силите си за фронта“.92

В този по-широк контекст на лоялност към Съветския съюз и икономическите му цели жестокостта в името на производствените цифри изглежда направо достойна за възхищение в очите на мъчителите. Или по-точно истинската природа на жестокостта също като истинската природа на лагерите може да се прикрие под икономическия жаргон. След интервю от 1991 г. с бивш администратор в Карлаг, американският журналист Адам Хочшчайлд, се оплаква: „От думите на полковника не можеше да се разбере, че става дума за затвор. Вместо това той говореше почти изключително за ролята на Карлаг в съветската икономика. Звучеше като горд регионален партиен шеф. „Имахме собствена земеделска експериментална станция. Имахме напредък и в развъждането на породист добитък. Отглеждахме специална порода крави, червени степни, както и казашки белоглави““.93

На най-високо равнище администраторите често описват затворниците, сякаш са машини или инструменти, необходими за извършването на работата, и нищо повече. Открито гледат на тях като на удобна и евтина работна ръка – просто необходимост също като доставките на цимент или стомана. Отново Логинов, командирът на Норилск, го изразява най-добре:

Ако бяхме изпратили [в Норилск] цивилни, щеше да ни се наложи първо да им построим домове, в които да живеят. И как биха могли цивилни да живеят там? Със затворниците е лесно – трябват ти само бараки, пещ с комин и те оцеляват. И може би по-късно място за хранене. Накратко, при тогавашните обстоятелства затворниците бяха единствените хора, които можехме да използваме в такъв голям мащаб. Ако разполагахме с време, вероятно не бихме го направили по този начин.94

Същевременно икономическият жаргон позволява на лагерното ръководство да оправдава всичко, дори и смъртта: всичко е за по-висшето благо. На моменти този аргумент наистина стига до крайности. Лев Разгон например преразказва разговор между полковник Тарасюк, тогава командир на Уствимлаг, и лагерния лекар, Коган, който направил грешката да се похвали пред Тарасюк за това колко пациенти е „спасил от лапите на пелаграта“ – болест, предизвикана от гладуване и липса на белтъчини. Според Разгон диалогът звучал така:

Тарасюк: – Какво получават?

Коган: – Всички получават противопелагрената дажба, разпоредена от Здравно санитарния отдел на ГУЛаг (и уточнява количеството на белтъчините в калории).

– Колко от тях ще отидат да работят в гората и кога?

– Е, никой от тях вече няма да може да работи в гората, разбира се. Но сега ще оцелеят и ще могат да се използват за по-лека работа в лагера.

– Престани да им даваш противопелагрени дажби. Запиши: тези дажби да се дават на работещите в гората. Останалите затворници да получават дажбите за инвалиди.

– Другарю полковник! Явно не съм обяснил добре. Тези хора ще оцелеят само ако получават специална храна. Затворниците инвалиди получават 400 грама хляб. При такава дажба те ще умрат до десет дни. Не можем да го направим!

Тарасюк погледна притеснения доктор и по лицето му дори се изписа интерес.

– Какво има? Да не би медицинската ти етика да ти пречи да го направиш?

– Разбира се…

– Е, не ми пука за твоята етика – отвърна Тарасюк спокойно и без следа от гняв. – Записа ли го? Да тръгваме.

До края на месеца всичките 246 починаха.95

Както показват архивите, подобни разговори нито са изключение, нито са апокрифни. В доклада си за битовите условия на затворниците във Волгострой през войната един инспектор се оплаква, че лагерната администрация „се интересува изключително и само от производството на дървесина […] и не проявява дори минимален интерес към храненето и обличането на затворниците, изпраща ги на работа без оглед на физическото им състояние и без да се притеснява дали са облечени, здрави и нахранени“.96 Отбелязан е също следният коментар, направен на среща на офицерите от Вятлаг през януари 1943 г. Използвайки абсолютно неутралния език на статистиката, другарят Аврутски прави следното предложение: „Работната ни ръка е 100%, но не можем да изпълним програмата си, тъй като група Б продължава да нараства. Ако храната, която даваме на група Б, бъде дадена на друг контингент – тогава изобщо няма да имаме група Б и ще изпълним програмата“.97 Естествено, обозначението „група Б“ се отнася до по-слабите затворници, които наистина щели да престанат да съществуват, ако бъдели лишени от храна.

И ако лагерните командири са разполагали с лукса да взимат подобни решения далеч от хората, които наистина щели да бъдат засегнати, близостта невинаги кара онези по-надолу в йерархията да проявяват по-голямо съчувствие. Полският затворник Казимиерж Зарод вървял с колона затворници към нов лагер. Тъй като не получавали буквално никаква храна, затворниците започнали да изнемощяват. Накрая един от тях паднал и не бил в състояние да стане отново. Един пазач насочил автомата си към него. Друг заплашил, че ще стреля:

– За бога – чух да простенва мъжа, – само ме оставете да почина малко и ще мога да продължа.

– Тръгвай или ще умреш – отвърнал първият пазач.

Видях го да вдига автомата си и да се прицелва – не можех да повярвам, че ще стреля. В този момент мъжете в колоната зад мен се разместиха и не виждах добре ставащото, но изведнъж прокънтя изстрел, последван от втори, и разбрах, че мъжът е мъртъв.

Но Зарод разказва също, че не разстрелвали всички, които падали по време на прехода. Пазачите вдигали по-младите, но твърде изтощени, за да вървят нататък, и ги хвърляни в каруцата, където по думите на Зарод „лежаха като чували, докато не се възстановяха. Логиката, доколкото разбирах, беше, че младите ще се възстановят и ще могат да работят, а старите не си струваше да бъдат спасявани. Естествено, онези, които хвърляха като вързоп стари дрехи в каруците, не се озоваваха там поради някакви хуманни съображения. Пазачите, макар и млади хора, вече не се трогваха от подобни неща и очевидно бяха лишени от всякакви човешки чувства“.98

Въпреки че няма мемоари, които да го документират, тези възгледи със сигурност не са чужди и на заемащите най-високите постове в лагерната система. Във всички предишни глави редовно цитирах доклади, открити в архивите на инспектората на ГУЛаг – част от съветската прокуратура. Тези прецизни и подавани редовно доклади са забележителни с откровеността си. Те споменават епидемии от тиф, недостиг на храна и облекло. Докладват за лагери с „твърде висока“ смъртност. Гневно обвиняват определени лагерни командири за лошите битови условия на затворниците. Изчисляват броя на загубените „трудодни“ в резултат на болест, злополуки, смърт. От четенето им става ясно, че шефовете на ГУЛаг в Москва много добре са знаели какъв е животът в лагерите: всичко е там на не по-малко откровен език от този на Солженицин и Варлам Шаламов.99

И все пак – макар че понякога се правят промени, макар че понякога командирите получават присъди – изумителното в докладите е тъкмо това, че се повтарят: те напомнят за абсурдната култура на фиктивните инспекции, така добре описана от руския писател от XIX в. Николай Гогол. Формата е спазена, докладите са подадени, ритуалният гняв е изразен – а реалното въздействие върху човешките същества се игнорира. Лагерните командири редовно са порицавани за това, че не са подобрили битовите условия, битовите условия продължават да не се променят и тук въпросът приключва.

И накрая – никой не принуждава пазачите да спасяват младите и да убиват старите. Никой не принуждава лагерните командири да избиват болните. Никой не принуждава шефовете на ГУЛаг в Москва да игнорират изводите в докладите на инспекторите. И все пак тези решения се взимат открито, всекидневно от пазачи и администратори, очевидно убедени в правото си да ги взимат.

А и идеологията на държавното робство не е прерогатив само на господарите на ГУЛаг. Затворниците също са окуражавани да сътрудничат – и някои го правят.

Глава 14

Затворниците

Човекът е същество, което може да свикне с всичко, и според мен това е най-добрата дефиниция за него.

Фьодор Достоевски,

„Записки от мъртвия дом“1

Урки: криминалните

За неопитния политически затворник, за младата селянка, арестувана за кражбата на самун хляб, за неподготвения полски принудителен изселник първият сблъсък с урките – кастата на професионалните престъпници в Съветския съюз – трябва да е бил объркващ, шокиращ и неразбираем. Евгения Гинзбург среща първите криминални затворнички на кораба за Колима:

Те бяха каймакът на престъпния свят: убийци и садистки, вещи във всички сексуални перверзни. Без да губят време, те се заеха да тероризират и сплашват „дамите“, доволни да научат, че „враговете на народа“ са същества, дори още по-презрени и несретни от самите тях. […] Грабваха хляба ни, отмъкваха вързопите с последните ни дрипи, избутваха ни от местата, които бяхме успели да си намерим.2

Докато пътува по същия маршрут, на Александър Горбатов – генерал Горбатов, съветски герой от войната, който едва ли може да се нарече страхлив човек – му открадват ботушите в трюма на парахода „Джурма“, прекосяващ Охотско море:

Един от тях ме удари силно в корема и после по главата и рече дяволито: „Виж го ти него – преди два дни ми продава ботушите си, прибира парата и после отказва да ми ги даде!“ и те си тръгнаха с плячката, превивайки се от смях, като спряха само за да ме набият отново, когато от чисто отчаяние ги последвах, за да си поискам обратно ботушите.3

Десетки други мемоаристи описват подобни сцени. Професионалните престъпници се нахвърлят върху останалите затворници с някаква дива ярост, изхвърлят ги от койките в бараките или влаковете; крадат каквото е останало от дрехите им; викат, кълнат и ругаят. За обикновените хора поведението им изглежда крайно странно. Полският затворник Антони Екарт е ужасен от „пълната липса на задръжки от страна на урките, които извършваха на показ всички естествени функции, включително онанизма. Това изумително ги уподобяваше на маймуни, с които сякаш имаха много повече общи неща, отколкото с хората“.4 Мария Йоффе, съпругата на прочут болшевик, също пише, че крадците правели секс открито, разхождали се голи из бараките и не изпитвали никакви чувства един към друг: „Само телата им бяха живи“.5

Едва след седмици или месеци в лагера непосветените външни хора започват да разбират, че престъпният свят не е еднороден, че си има своя собствена йерархия, своя система от рангове; че всъщност съществуват най-различни видове крадци. Лев Разгон обяснява: „Те се подразделяха на касти и общества, всяко със своя собствена желязна дисциплина, с множество правила и обичаи, при нарушаването на които следваше сурово наказание: в най-добрия случай изхвърляха човека от групата, а в най-лошия го убиваха“.6

Полският затворник Карол Колонна-Чосновски, който се оказва единствен политически в обитаван изключително от криминални затворници северен дърводобивен лагер, също отбелязва тези различия:

В онези дни руският престъпник имаше силно класово съзнание. Всъщност за тях класата беше всичко. В тяхната йерархия големите престъпници – обиращите банки или влакове – принадлежаха към висшата класа. Гриша Чорни, шефът на лагерната мафия, беше един от тях. В противоположния край на социалната скала бяха дребните мошеници от рода на джебчиите. Големите момчета ги използваха за прислужници и пратеници и не се съобразяваха с тях. Всички останали престъпления формираха най-многолюдната средна класа, но дори и в нея имаше различия.

В много отношения това странно общество беше карикатурно копие на „нормалния“ свят. В него човек можеше да открие еквивалент на всеки оттенък на човешките добродетели и недостатъци. Лесно например можеше да забележиш амбициозния човек, поел нагоре в йерархията, сноба, кариериста, измамника, както и честния и щедър човек.7

На самия връхна тази йерархия са професионалните престъпници, които определят правилата за всички останали. Известни като урки, блатной или – ако принадлежат към най-висшия елит на престъпния свят – воры в законе (израз, който се превежда като „крадци-в-закона“), руските професионални престъпници живеят според цяла система от правила и обичаи, която предшества ГУЛаг и го надживява. Те нямат абсолютно нищо общо с огромното мнозинство от обитателите на ГУЛаг с „криминални“ присъди. Така наречените обикновени криминални затворници – осъдените за дребни кражби, за нарушаване на трудовата дисциплина или за други неполитически престъпления – мразят крадците-в-закона също толкова страстно, колкото мразят политическите.

И нищо чудно: културата на крадците-в-закона е напълно различна от тази на обикновения съветски гражданин. Корените ѝ са някъде дълбоко в престъпния подземен свят на царска Русия, в гилдиите на крадците и просяците, контролирали дребните престъпления в онази епоха.8 Но тя се разпространява много по-широко през първите десетилетия на съветския режим благодарение на стотиците хиляди сираци – преки жертви на революцията, гражданската война и колективизацията – успели да оцелеят първо като улични деца и после като крадци. Към края на 20-те години, когато започва мащабното разрастване на лагерите, професионалните крадци вече са се превърнали в напълно обособена общност със строг кодекс на поведение, който категорично им забранява да имат нещо общо със съветската държава. Истинският крадец-в-закона отказва да работи, да притежава паспорт и да сътрудничи на властите по какъвто и да било начин, освен за да ги експлоатира: „аристократите“ от написаната през 1934 г. пиеса „Аристократи“ на Николай Погодин могат да бъдат идентифицирани като крадци-в-закона, които принципно отказват да вършат каквато и да било работа.9

В по-голямата си част образователните и превъзпитателни програми от началото на 30-те години всъщност са насочени към крадците-в-закона, а не към политическите затворници. Смята се, че крадците са „социално близки“, за разлика от политическите, които са „социално опасни“, и подлежат на превъзпитание. Но изглежда, към края на 30-те години властите вече са се отказали от идеята да превъзпитават професионалните престъпници. Вместо това те започват да ги използват за контролиране и сплашване на останалите затворници и особено на „контрареволюционерите“ които крадците инстинктивно ненавиждат.10

Това не е нещо напълно ново. Още век преди това криминалните затворници в Сибир мразят политическите. В „Записки от мъртвия дом“ – своите почти документални мемоари за петте години, прекарани в затвора – Достоевски предава думите на свой съзатворник: „Не, те не обичат осъдените благородници, особено политическите; не биха имали нищо против да ги убият и това е съвсем разбираемо. Първо, вие сте различни хора, не като тях“.11

Някъде от 1937 г. до края на войната лагерната администрация в Съветския съюз открито използва малки групи професионални престъпници, за да контролира останалите затворници. През този период крадците-в-закона с най-висок ранг са освободени от работа, но отговарят за това другите да работят.12 Лев Разгон казва:

Те не работеха, но получаваха пълната дажба; събираха паричен налог от всички „селяци“ – онези, които работеха; взимаха половината от колетите с храна и от закупеното в лагерния магазин; и най-безсрамно „прочистваха“ новопристигналите, прибирайки най-хубавите им дрехи. С две думи – бяха рекетьори, гангстери и членове на малка мафия. Всички обикновени криминални затворници в лагера, а те съставляваха мнозинството, ужасно ги мразеха.13

Някои политически затворници намират начин да се спогодят с крадците-в-закона, особено след войната. Понякога на висшите криминални шефове им харесва да имат политически затворници за талисмани или приятели. Александър Долгун си спечелил уважението на криминалния шеф в транзитния лагер, като пребил един криминален с по-низш ранг.14 Отчасти пак заради победата си над криминален в юмручна схватка Марлен Кораллов – млад политически затворник, по-късно съучредител на дружество „Памет“ – бил забелязан от Никола, криминалния шеф в неговия лагер, който му позволил да седи до него в бараките. Решението променило статута на Коралов в лагера, където моментално започнали да го възприемат като „протеже“ на Никола и му осигурили много по-добро място за спане: „Лагерът разбра: щом бях част от тройката около Никола, значи принадлежах към лагерния елит… отношението към мен се промени мигновено“.15

Но в повечето случаи правилото на крадците относно политическите е абсолютно. По думите на един криминолог по-висшият им статут обяснява защо са се чувствали „като у дома си“ в лагерите: там те живеели по-добре от останалите затворници и до известна степен притежавали реална власт, с каквато не разполагали навън.16 Коралов например обяснява, че Никола заемал „единственото желязно легло“ в бараката, което било избутано в един ъгъл. Никой друг не спял на него и група приятели на Никола се спотайвали наоколо, за да следят за спазването на това правило. Освен това окачвали одеяла отстрани на леглата около своя шеф, така че никой да не вижда вътре. Достъпът до пространството около лидера им внимателно се контролирал. Подобни затворници дори приемат дългите си присъди с някаква мъжка гордост. Коралов отбелязва:

За да повдигнат авторитета си, някои младежи правеха опит за бягство – напълно безнадежден – и тогава получаваха още двайсет и пет години, а може би и още двайсет и пет за саботаж. И когато се появяваха в нов лагер и заявяваха, че имат 100-годишна присъда, това ги превръщаше във важни фигури според лагерния етикет.17

По-висшият статут прави света на крадците привлекателен за по-младите затворници, които понякога постъпват в братството чрез сложни ритуали на посвещаване. Според данните, събрани през 50-те години от офицери от тайните служби и администратори в затворите, новите членове на клана трябвало да се закълнат да бъдат „достойни крадци“ и да приемат строгите правила в живота на крадците. Другите крадци препоръчвали новоприетия – например чрез похвали за „нарушаване на лагерната дисциплина“ – и му давали прозвище. Новината за „коронацията“ се разнасяла из цялата лагерна система чрез мрежата от контакти на крадците, така че дори ако новият крадец бъдел преместен в друг лагпункт, статутът му се запазвал.18

Такава е системата, която Николай Медведев (няма родствена връзка с московските интелектуалци) заварва през 1946 г. Арестуван като юноша за кражба на пшеница от колхоза, Медведев попаднал под крилото на виден крадец-в-закона още при транспортирането си и постепенно го приели в света на крадците. След пристигането си в Магадан Медведев получил работа като останалите затворници – трябвало да чисти столовата, не особено тежка задача, но неговият ментор му креснал да спре: „Така че и аз не работех като всички останали крадци“. Вместо това работата му вършели другите затворници.19

Медведев обяснява, че лагерните администратори не се интересували дали дадени затворници работят, или не. „За тях беше важно само едно: мината да добива злато, възможно най-много злато, и в лагера да има ред“. И както доста одобрително пише той, крадците наистина се грижели за поддържането на реда. Загубеното като трудодни лагерите печелели под формата на дисциплина. „Ако възникнеше разпра – казва Медведев, – засегнатите отиваха с оплакванията си при криминалните „власти“, а не при ръководителите на лагера“. По думите му тази система контролирала нивото на жестокостите и скандалите, което иначе щяло да бъде прекомерно високо.20

Положителният разказ на Николай Медведев за управлението на крадците в лагерите е необичаен отчасти защото описва света на крадците отвътре (много от урките са неграмотни и почти никой от тях не пише мемоари), но главно защото е съчувстващ. Повечето от „класическите“ хроникьори на ГУЛаг – хора, наблюдавали как крадците тероризират, ограбват и изнасилват останалите обитатели на лагерите – страстно ги ненавиждат. „Криминалните не са хора – пише решително Варлам Шаламов. – Злодеянията, извършени от криминалните в лагерите, са безброй“.21 Солженицин казва: „Именно този общочовешки свят, нашият свят, с неговия морал, обичаи и взаимоотношения, беше най-омразен за крадците, най-осмиван и най-остро противопоставян на техния антисоциален, противообществен кубла, или клан“.22 Анатолий Жигулин описва нагледно как точно крадците налагали „реда“. Един ден, докато седял в почти празната столова, той чул двама затворници да се карат за някаква лъжица. Изведнъж Деземия, главният „заместник“ на висшия крадец-в-закона в лагера, влетял през вратата:

– Какъв е тоя шум, каква е тая врява? Забранено е да се нарушава спокойствието в столовата!

– Ама той взе лъжицата ми и я смени. Моята беше здрава, а той ми върна счупена…

– Ще ви накажа и двамата и ще ви помиря – изкикоти се Деземия. И направи две бързи движения с кирката си към кавгаджиите; светкавично беше извадил по едно око на всеки.23

Разбира се, влиянието на крадците върху живота в лагерите е огромно. Техният жаргон, толкова различен от обикновения руски, че може да се възприема като отделен език, се превръща в основно средство за общуване в лагерите. Макар криминалният жаргон да се слави с огромния си запас от цветисти ругатни, изготвеният през 80-те години списък на думи от лексиката му (много от които са същите като през 40-те години) включва и стотици названия за най-обикновени предмети, включително дрехи, части от тялото и прибори, доста различни от обикновените руски думи. За нещата от особен интерес – пари, проститутки, кражби и крадци – съществуват буквално десетки синоними. Освен общи термини за престъпление (сред които по музыке ходит, буквално „движи се в такт с музиката“) има и много конкретни термини за кражба: кражба на гарата (держатъ садку), кражба в автобус (марку держатъ), непланирана кражба (идти на шалиную), кражба през деня (денъник), крадец, откраднал от църква (клюсвенник).24

Усвояването на блатное слово – „езика на крадците“, понякога наричан блатная музыка, буквално „музика на крадците“ – е въвеждащ ритуал, който повечето затворници преминават, макар и невинаги охотно. Някои никога не свикват с него. Една политическа затворничка по-късно пише:

Най-непоносимото в подобен лагер са постоянните ругатни и обиди, езикът на криминалните затворнички е изключително неприличен, направо нетърпим. Изглежда, можеха да общуват помежду си само по най-низкия и груб начин. Така мразехме, когато започваха да кълнат и да ругаят, че си казвахме една на друга: „Дори да умираше пред очите ми, пак нямаше да ѝ дам и глътка вода“.25

Други се опитват да го анализират. Още през 1925 г. един соловецки затворник размишлява върху произхода на този богат речник в статия за „Соловецкие острова“, едно от лагерните списания. Някои от думите, отбелязва той, просто отразяват морала на крадците: езикът за жените бил наполовина неприличен, наполовина противно сантиментален. Други думи произлизали от контекста: крадците използвали думата „чукам“ (стукатъ) вместо думата „говоря“ (говорить), което имало смисъл, тъй като затворниците чукали по стените, за да общуват помежду си.26 Друг бивш затворник отбелязва факта, че много от думите – шмон вместо „търся“, мусор вместо „ченге“, фрайер вместо „некриминален“ (което може да се преведе и като „будала“) – явно идвали от иврит или идиш.27 Вероятно това е доказателство за ролята на предимно еврейското пристанище Одеса – някога столица на контрабандистите в Русия – в развитието на културата на крадците.

От време на време лагерната администрация дори се опитва да изкорени жаргона. През 1933 г. командирът на Дмитлаг нарежда на подчинените си да „вземат подходящи мерки“ за да принудят затворниците – както и пазачите, и лагерните администратори – да прекратят употребата на престъпническия език, който сега „широко се използва, дори в официални писма и речи“.28 Няма данни да е успял.

Най-висшите крадци се различават от останалите затворници не само по речта, но и по външния си вид. Облеклото и странните им модни вкусове вероятно ги превръщат в обособена и отличаваща се каста дори в по-голяма степен и от жаргона им, което още повече засилва способността им да сплашват другите затворници. По думите на Шаламов през 40-те години всички крадци-в-закона в Колима носели на вратовете си алуминиеви кръстове, макар да не влагали в това нищо религиозно: „Беше нещо като символ“. Но модите се менят:

През 20-те години крадците носеха фуражки на търговските училища; преди това на мода бяха офицерските шапки. През 40-те години зиме ходеха с плоски кожени кепета, навиваха горния край на филцовите си ботуши и носеха кръст на врата. Обикновено кръстовете бяха гладки, но ако наоколо имаше художник, го принуждаваха да изрисува с игла най-различни неща: сърце, карти, разпятие, гола жена.29

Георгий Фелдгун също е в лагерите през 40-те години и си спомня, че крадците имали отличителна походка „със ситни крачки и леко разкрачени крака“ и слагали на зъбите си златни или сребърни коронки, което било нещо като мода: „Ворът от 1943 г. обикновено ходеше с тъмносин костюм от три части и панталон, затъкнат в ботушите от хромова телешка кожа. Риза под жилетката, извадена над панталона. Също така кепе, дръпнато върху ушите. И татуировки, обикновено сантиментални: „Никога няма да забравя обичната ми майка“, „В живота няма щастие…““.30

Тези татуировки, които мнозина споменават, също отличават принадлежащите към света на крадците от криминалните затворници и свидетелстват за мястото на всеки крадец в този свят. Според един историк на лагерите имало различни татуировки за хомосексуалистите, за наркоманите, за изнасилвачите и осъдените за убийство.31 Солженицин е по-подробен:

Подлагат бронзовата си кожа на татуиране и така трайно задоволяват своята художествена, еротична и дори нравствена потребност: по гърдите, коремите и гърбовете на другите се любуват на могъщи орли, кацнали на някоя скала или литнали в небето; на балдохата (слънцето), изпращащо лъчите си във всички посоки; на съвкупяващи се мъже и жени; на индивидуалните органи на тяхната наслада; и изведнъж до сърцето – Ленин или Сталин, или даже и двамата. Понякога се разсмиват при вида на чудатия огняр, хвърлящ въглища в самия им задник, или на онанираща маймуна. И си четат един на друг познатите, но все пак приятни за повтаряне надписи: „Всички курви в устата!“. Или на корема на някоя криминална: „Умирам за горещ ٭٭٭“.32

Като професионален художник Томас Сговио бързо е въвлечен в татуировъчния бизнес. Веднъж някой го помолил да нарисува лицето на Ленин върху гърдите му: сред крадците било разпространено убеждението, че никой екзекуционен отряд няма да стреля срещу портрета на Ленин или Сталин.33

Крадците се отличават от останалите затворници и по забавленията си. Сложни ритуали обграждат играта на карти, свързана с огромни рискове – както заради самата игра, където залозите са големи, така и от страна на властите, които наказват всеки, хванат да играе комар.34 Но вероятно за свикналите с опасността хора рисковете са част от тръпката: изпратеният в соловецките лагери литературен критик Дмитрий Лихачов отбелязва, че много крадци „сравняват емоциите си по време на комар с емоциите при извършване на престъпление“.35

Но криминалните осуетяват всички опити на НКВД да спре комара. Обиските и конфискациите не помагат. „Експерти“ сред затворниците специализират в производството на карти за игра – процес, който към 40-те години вече е изключително усъвършенстван. Първо „експертът“ изрязвал хартиени квадрати с бръснарско ножче. За да бъдат картите достатъчно здрави, залепял пет или шест квадрата един за друг с „лепило“, приготвено чрез триене на парче влажен хляб към носна кърпа. После оставял картите под някое от леглата за през нощта, за да се втвърдят. След това отпечатвал боите с печат, изгравиран върху дъното на чаша. За черните бои използвал черна пепел. Ако разполагал с лекарството стрептомицин (ако лекарят на лагера или затвора го имал и можел да бъде принуден или подкупен да даде малко), оцветявал и червените бои.36

Ритуалите около комара са още една страна на терора, упражняван от крадците върху политическите затворници. Когато играели помежду си, крадците залагали пари, хляб и дрехи. След като загубели собствените си, залагали парите, хляба и дрехите на други затворници. Густав Херлинг за първи път присъствал на подобен инцидент в столипински вагон за Сибир. Той пътувал заедно с друг поляк, Шкловски. В същия вагон трима урки, сред които „горила с плоско монголско лице“, играели на карти.

… изведнъж горилата хвърли картите си, скочи от пейката и се насочи към Шкловски.

– Дай ми палтото си – викна той. – Загубих го на карти.

Шкловски отвори очи и без да помръдне от мястото си, вдигна рамене.

– Давай го – изрева вбесено горилата, – давай го или глаза выколю [ще ти извадя очите]! – Полковникът бавно стана и му подаде палтото си.

Едва по-късно, в трудовия лагер, разбрах смисъла на тази фантастична сцена. Залагането на чужди вещи в играта на комар беше едно от най-популярните развлечения на урките и основната му привлекателност е в това, че загубилият е длъжен да изтръгне от жертвата съответната вещ.37

Една затворничка обитавала женски бараки, които били „загубени“ при игра на карти. След като чули новината, жените – „невярващи“ – няколко дни тревожно чакали и една нощ атаката дошла: „Врявата беше ужасна – жените викаха и пищяха до небесата, докато мъжете не ни се притекоха на помощ. […] В крайна сметка нападателите откраднаха само няколко вързопа с дрехи и промушиха старостата“.38

Но комарът е не по-малко опасен и за самите професионални престъпници. В Колима генерал Горбатов срещнал един крадец, който имал само два пръста на лявата си ръка. Ето какво му разказал той:

Играх комар и загубих. Нямах пари, затова заложих един хубав костюм – не мой, разбира се, един политически го носеше. Възнамерявах да взема костюма през нощта, когато новият затворник се съблече и си легне. Трябваше да го предам преди осем сутринта, само че още същия ден преместиха политическия в друг лагер. Съветът на старейшините ни се събра, за да се произнесе за наказанието ми. Ищецът искаше всички пръсти на лявата ми ръка. Старейшините предложиха два. Попазариха се малко и се спряха на три. Така че сложих ръката си на масата и мъжът, от когото бях загубил, взе пръчка и с пет удара отсече трите ми пръста.

Мъжът завършил почти с гордост: „Ние също си имаме свои закони, само че по-сурови от вашите. Ако подведеш другарите си, трябва да отговаряш за това“.39 Всъщност правораздавателните ритуали на крадците са не по-малко сложни от церемониите им на посвещаване и включват „съд“, процес и присъда, която може да постанови побой, унижение или дори смърт. Колонна-Чосновски станал свидетел на горчива, продължителна игра на карти между двама висши крадци, която приключила едва когато единият загубил всичките си вещи. Вместо ръка или крак спечелилият поискал като наказание ужасно унижение: наредил на „художника“ на бараката да татуира върху лицето на мъжа огромен пенис, сочещ към устата му. След броени минути загубилият притиснал към лицето си горещ ръжен като заличил татуировката и се обезобразил за цял живот.40 Антон Антонов-Овсеенко, синът на виден болшевик, също твърди, че в лагерите срещнал „глухоням“, който загубил на комар и бил лишен от правото да говори в продължение на три години. Дори и при местенето си от лагер в лагер той не смеел да наруши наказанието си, тъй като всеки местен урка щял да разбере за това: „Нарушаването на подобни споразумения се наказваше със смърт. Никой не можеше да заобиколи закона на крадците“.41

Властите знаят за тези ритуали и от време на време се опитват да се намесят, невинаги успешно. При един инцидент от 1951 г. съдът на крадците осъдил на смърт крадеца Юрилкин. Лагерните власти чули за присъдата и преместили Юрилкин първо в друг лагер, после в транзитен затвор, след това в трети лагер в съвсем друга част на страната. Въпреки това двама крадци-в-закона накрая успели да го открият там и го убили – след четири години. Впоследствие били съдени и екзекутирани за убийство, но дори и подобни наказания невинаги успявали да ги спрат. През 1956 г. съветската прокуратура разпраща тревожна нота, в която се оплаква, че „тази криминална формация съществува във всички изправително трудови лагери и често решението на групата да бъде убит един или друг затворник, който е в различен лагер, се изпълнява в съответния лагер безпрекословно“.42

Съдът на крадците може да налага наказания и на външни хора и вероятно това обяснява ужаса, който той вдъхва. Лев Финкелщайн, политически затворник в началото на 50-те години, си спомня едно такова убийство за отмъщение:

Лично аз видях само едно убийство, но беше наистина зрелищно. Знаете ли какво е голяма метална пила? Такава пила, заострена в единия край, е наистина смъртоносно оръжие. […]

Имахме един нарядчик – човекът, който разпределя работата между затворниците – за какво беше виновен, не мога да кажа. Но крадците-в-закона решиха, че трябва да бъде убит. Стана по време на проверката, преди да тръгнем за работа. Всяка бригада стоеше отделно. Нарядчикът беше отпред. Казахов се казваше, едър човек с огромен търбух. Един от крадците изтича от редицата и заби пилата си в корема му, в шкембето. Несъмнено подготвено покушение. Хванаха извършителя веднага – но той имаше двайсет и пет годишна присъда. Разбира се, съдиха го отново и му дадоха още двайсет и пет години. Е, присъдата му се увеличи с няколко години, голяма работа.43

И все пак „правосъдието“ на крадците сравнително рядко се насочва към управляващите лагерите. Обикновено, макар и да не могат да бъдат наречени лоялни съветски граждани, те поне са щастливи да съдействат на съветските власти в единствената поставена им от тях задача: т.е. щастливи са да се разпореждат с политическите – групата, която, нека отново цитирам Евгения Гинзбург, е „по-презряна и несретна от самите тях“.

Контрики и бытовые: политическите и обикновените затворници

Със своя специален жаргон, отличително облекло и сурова култура професионалните престъпници са лесни за идентифициране и описване. Далеч по-трудно е да се правят обобщения относно останалите затворници – хората, формиращи суровия материал на работната ръка в ГУЛаг – тъй като те произлизат от всички прослойки на съветското общество. Всъщност представите ни за мнозинството от обитателите на лагерите твърде дълго бяха изкривявани от необходимостта да разчитаме на мемоарите, особено на публикуваните извън Съветския съюз. Обикновено авторите им бяха интелектуалци, често чужденци и почти изключително политически затворници.

Но след Гласността на Горбачов от 1989 г. вече имаме достъп до много по-разнообразни мемоари, както и до някои архивни данни. Архивите, към които също трябва да се подхожда с голяма доза предпазливост, сега показват, че преобладаващото мнозинство от затворниците изобщо не са били интелектуалци (т.е. хора от руската техническа и академична интелигенция, която наистина е отделна социална класа), а работници и селяни. Някои цифри за 30-те години – времето, когато повечето от обитателите на ГУЛаг са кулаци – са особено показателни. През 1934 г. само 7% от осъдените на лагер са с висше образование, а 39.1% имат само начално образование. Същевременно 42.1% са посочени като „полуграмотни“, а 12% – като напълно неграмотни. Дори през 1938 г. – годината, когато Големият терор бушува сред интелектуалците от Москва и Ленинград – хората с висше образование в лагерите продължават да възлизат едва на 1.1%, докато над половината са с начално образование и една трета са полуграмотни.44

Изглежда, няма подобни данни относно социалния произход на затворниците, но си струва да отбележим, че през 1948 г. по-малко от една четвърт от затворниците са политически – осъдени по член 58 от Наказателния кодекс за „контрареволюционни“ престъпления. Това повтаря предишния модел. През годините на Терора – 1937 и 1938 – политическите възлизат съответно само на 12 и 18% от затворниците; през войната процентът им се покачва до към 30-40; през 1946 г. достига почти до 60% в резултат на амнистията за криминалните затворници след победата; и после остава стабилен – около четвърт до една трета от всички затворници до края на Сталиновото управление.45 Като се има предвид по-голямото текучество на неполитическите затворници – често те са с по-кратки присъди и им е по-лесно да покрият изискванията за предсрочно освобождаване – спокойно можем да кажем, че и през 30-те, и през 40-те години огромното мнозинство от затворниците, преминали през системата на ГУЛаг, са хора с криминални присъди и затова вероятността да са работници или селяни е по-голяма.

Но макар тези цифри да помагат за коригирането на предишните ни представи, те също могат да бъдат подвеждащи. Като се има предвид новият мемоарен материал, натрупан в Русия след рухването на Съветския съюз, става ясно, че много от политическите затворници всъщност не са били „политически“ в истинския смисъл на думата. През 20-те години в лагерите наистина е имало членове на антиболшевишки партии, които са наричали себе си „политически затворници“. През 30-те години е имало и неколцина истински троцкисти – хора, които наистина са подкрепяли Троцки срещу Сталин. През 40-те години, след масовите арести в Украйна, прибалтийските републики и Полша, в лагерите също пристигат много автентични антисъветски партизани и активисти. В началото на 50-те години са арестувани шепа студенти с антисъветски настроения.

Въпреки това от стотиците хиляди, наричани в лагерите политически затворници, огромното мнозинство не са нито дисиденти, нито свещеници, отслужващи тайно литургии, нито дори партийни лидери. Те са обикновени хора, пометени при масовите арести, и невинаги имат каквито и да било политически възгледи. Олга Адамова-Сльозберг, някога служителка в едно от индустриалните министерства в Москва, пише: „Преди арестуването си водех съвсем обикновен живот, типичен за работеща съветска жена, която не членува в Партията. Работех усърдно, но не взимах особено участие в политиката и публичните прояви. Интересувах се главно от дома и семейството“.46

И ако политическите невинаги са политически, то и огромното мнозинство от криминалните затворници невинаги са криминални. Макар в лагерите да попадат и някои професионални престъпници и – през военните години – някои истински военнопрестъпници и нацистки сътрудници, повечето от останалите са осъдени за т.нар. обикновени, или неполитически престъпления, които в други общества изобщо не биха се смятали за престъпления. Бащата на Александър Лебед, руския генерал и политик, два пъти закъснял за работата си във фабриката с по десет минути, заради което го осъдили на пет години в лагер.47 В предимно криминалния Полянский лагер край Красноярск-26, дом на един от съветските атомни реактори, архивите регистрират един „криминален“ затворник с шестгодишна присъда за кражбата на един гумен ботуш от пазара, друг с десетгодишна присъда за кражбата на десет самуна хляб и трети – шофьор на камион, отглеждащ сам двете си деца – със седемгодишна присъда за кражбата на три бутилки от виното, което превозвал. Друг пък получил пет години за „спекулация“ – купил цигари от едно място и ги продал на друго.48 Антони Екарт разказва историята на жена, арестувана, защото взела молив от службата си. Бил за сина ѝ, който не можел да върши училищната си работа, тъй като нямал с какво да пише.49 В преобърнатия свят на ГУЛаг вероятността криминалните затворници наистина да са криминални не е по-голяма от вероятността политическите да са активни опоненти на режима.

С други думи, криминалните невинаги са хора, извършили истинско престъпление. И дори още по-рядко политическите затворници наистина са извършили някакво политическо нарушение. Но това не пречи на съветската юридическа система да ги класифицира много грижливо. Като група статутът на контрареволюционерите е по-нисък от този на криминалните; както казах, те са смятани за „обществено опасни“, по-малко съвместими със съветското общество в сравнение със „социално близките“ криминални. Но политическите се подразделят и според параграфа от член 58 на Наказателния кодекс, по който са осъдени. Евгения Гинзбург отбелязва, че за политическите затворници било много „по-добре“ да са осъдени по параграф 10 от член 58 за „антисъветска агитация“ (АСА). Това били „плямпачите“: хора, разказали някой злощастен антипартиен виц или пък изпуснали някаква критична забележка за Сталин или за местния партиен лидер (или обвинени от завистлив съсед, че са го сторили). Дори и лагерните власти негласно признавали, че „плямпачите“ не са извършили никакво престъпление, така че осъдените за АСА понякога по-лесно получавали по-лека работа.

„Скица на двама зеки“, рисунка на Сергей Райкенберг, Магадан, неизвестна година

След тях идват осъдените за „контрареволюционна дейност“ (КРД). Още по-надолу са осъдените за „контрареволюционна терористична дейност“ (КРТД). В някои лагери вследствие на допълнителното „Т“ на затворника се забранявало да работи друго освен най-тежката „обща работа“ – рязане на дървета, копаене на въглища, строене на пътища – особено ако присъдата за КРТД била от десет, петнайсет или повече години.50

Но това не е най-ниското стъпало. Под КРТД има още една категория: КРТТД – не просто терористична дейност, а „троцкистка терористична дейност“. „Знаех за случаи – пише Лев Разгон, – когато допълнителното Т се появяваше в лагерните документи на затворника заради кавга с нарядчика и главния нарядчик по време на сутрешната проверка – и двамата криминални“.51 Подобна дребна промяна има огромно значение, тъй като никой нарядчик не би възложил на осъден, за КРТТД друго освен най-тежка физическа работа.

Тези правила невинаги са съвсем ясни. На практика затворниците постоянно преценяват значението на различните присъди и се опитват да отгатнат какво въздействие ще окажат върху живота им. Варлам Шаламов отбелязва, че след като го насочили към медицински курс, който щял да му позволи да стане фелдшер – асистент на лекаря, една от най-престижните и приятни длъжности в лагера – той се страхувал да не би присъдата му да му попречи да завърши курса: „Щяха ли да приемат политически затворници, осъдени по член 58 от Наказателния кодекс? Само онези по параграф 10. Ами съседът ми в задната част на камиона? Той също беше АСА, осъден за антисъветска агитация“.52

Официалните присъди сами по себе си не предопределят мястото на политическите в лагерната йерархия. Въпреки че – за разлика от криминалните – те нямат нито строг кодекс на поведение, нито пък обединяващ език, в крайна сметка политическите затворници се подразделят на отчетливи групи. Тези политически кланове са единни в името на другарството, самозащитата и общия мироглед. Те не са напълно обособени – припокриват се помежду си и с клановете на неполитическите затворници – и не съществуват във всички лагери. Но когато ги има, могат да бъдат жизненоважни за оцеляването на затворника.

Най-фундаментални и в крайна сметка най-могъщи измежду политическите кланове са формираните на базата на националността или месторождението. Те придобиват по-голямо значение по време на и след Втората световна война, когато броят на затворниците чужденци нараства драстично. Новопристигналият затворник веднага започва да търси в бараката си други естонци, украинци или в много редки случаи – други американци. Уолтър Уоруик, един от „американските финландци“, който се озовава в лагерите в края на 30-те години, е описал – в предназначен за семейството му ръкопис – как финоговорещите в неговия лагер се държали заедно именно за да се защитават от кражбите и бандитизма на професионалните престъпници: „Стигнахме до извода, че ако искахме малко покой от тях, трябваше да си имаме банда. Така че си създадохме собствена банда, за да си помагаме. Бяхме шестима: двама американски финландци […], двама финландски финландци […] и двама финландци от района на Ленинград“.53

Не всички национални кланове са със същия характер. Съществуват например различни мнения по въпроса дали еврейските затворници наистина са имали своя собствена мрежа или както там са я наричали сред обикновеното руско население (или в случая с големия брой полски евреи – сред обикновеното полско население). Както изглежда, в различни моменти отговорът е различен и много зависи от индивидуалните нагласи. Голяма част от евреите, арестувани в края на 30-те години по време на репресиите над висшата номенклатура и армията, изглежда, са се чувствали първо комунисти и едва след това – евреи. Както се изразява един затворник, в лагерите: „Всеки ставаше руснак – кавказците, татарите, евреите“.54

По-късно, когато по време на войната заедно с поляците пристигат още евреи, те като че формират отчетливи етнически мрежи. Ада Федеролф, която пише мемоарите си заедно с Ариадна Ефрон, дъщерята на Марина Цветаева, описва един лагер, където шивашката работилница – според лагерните стандарти луксозно работно място – се управлявала от някой си Либерман. При пристигането на нови затворници той минавал през тълпата и викал: „Има ли евреи, има ли евреи?“. Когато откриел евреи, той уреждал да работят при него в работилницата и ги отървавал от общата работа в горите. Либерман измислял и остроумни планове за спасяването на равини, които трябвало да се молят по цял ден. Направил за един равин специален шкаф и го криел вътре, за да не може никой да разбере, че не работи. За друг равин измислил длъжността „качествен контрол“. Това му позволявало по цял ден да върви напред-назад покрай редиците шивачки, да им се усмихва и да се моли под мустак.55

Към началото на 50-те години, когато официалният антисемитизъм в Съветския съюз набира мощ, поддържан от манията на Сталин за заговора на еврейските лекари да го убият, вече не е толкова лесно да си евреин. Макар че дори и в този период степента на антисемитизма е различна в различните лагери. Ада Пурижинска, еврейка, арестувана в разгара на „Докторския заговор“ (брат ѝ бил съден и екзекутиран за „заговорничене за убийството на Сталин“), не си спомня да е имала „особени проблеми заради еврейската си принадлежност“.56 Но спомените на еврейския затворник Леонид Трус, арестуван по същото време, са други. Веднъж, казва той, по-възрастен зек го спасил от разбеснял се антисемит – мъж, когото арестували заради търговия с икони. По-възрастният зек викнал на търговеца, че човек, който „купува и продава изображения на Христос“, трябвало да се срамува от себе си.

Въпреки това Трус не се опитва да крие факта, че е евреин: напротив, нарисувал звездата на Давид върху ботушите си главно за да не му ги откраднат. В неговия лагер „евреите също като руснаците не се организираха в група“. Така той нямал компания: „За мен най-лошото […] беше самотата, усещането, че съм евреин сред руснаци, че всеки има приятели от своя район, а аз съм напълно сам“.57

Поради малкия им брой на озовалите се в лагерите западноевропейци и северноамериканци също им е трудно да формират силни организации. Но така или иначе те едва ли са в състояние да си помагат: много от тях са напълно объркани от лагерния живот, не говорят руски, храната им се струва негодна за консумация, а битовите условия – непоносими. След като наблюдава как цяла група немкини умират в транзитния затвор във Владивосток въпреки разрешението да пият преварена вода, руската затворничка Нина Гаген-Торн пише: „Ако бараките са пълни със съветски граждани, свикнали с храната, те могат да понесат осолената риба, дори да е развалена. Но когато пристигне голяма група с арестувани членове на Третия интернационал, всички те се разболяват от дизентерия“.58 Лев Разгон също съжалява чужденците и казва: „Те не могат нито да разберат, нито да асимилират; не се опитват да се адаптират и да оцелеят. Просто инстинктивно се държат един за друг“.59

Но западняците – група, включваща поляци, чехи и други източноевропейци – имат някои предимства. Те са обект на особено любопитство и интерес и понякога това се отплаща с контакти, подарена храна и по-добро отношение. Полякът Антони Екарт, завършил образованието си в Швейцария, получил работа в болницата благодарение на болничния прислужник Акерман от Бесарабия. „Фактът, че бях роден на Запад опростяваше нещата“, казва той. Всички се интересували от западняка и искали да го спасят.60 Шотландката Флора Липман, чийто пастрок уговорил семейството ѝ да се премести в Съветския съюз, използвала националността си, за да забавлява останалите затворници:

Вдигах полата си нагоре, за да прилича на шотландските мъжки поли, и навивах чорапите си надолу, за да приличат на три четвърти. Намятах се с одеялото си по шотландски маниер и окачвах шапката си отпред като шотландска торбичка. Гласът ми се извисяваше гордо, докато пеех „Ани-Лори“ „Твоите брегове и склонове, о, Бони Дун“ и винаги завършвах с „Боже, спаси краля“ без превод.61

Екарт също описва какво било да си „обект на любопитство“ от страна на руските интелектуалци:

На специално организирани тайни срещи с някои от най-доверените измежду тях аз им разказвах за живота си в Цюрих, във Варшава, във Виена и други западни градове. Моето спортно сако от Женева и копринените ми ризи се разглеждаха най-внимателно, тъй като бяха единственото материално доказателство за високия стандарт на живот извън света на комунизма. Някои от тях очевидно не повярваха, когато им казах, че можех лесно да си купя всички тези неща с едномесечната си заплата на младши инженер в циментов завод.

– Колко костюма имаше? – попита един от земеделските специалисти.

– Шест или седем.

– Лъжец! – рече един мъж на не повече от двайсет и пет години и после се обърна към останалите: – Защо търпим подобни фантастични истории? Всичко си има предел; не сме деца.

Беше ми трудно да им обясня, че на Запад всеки обикновен човек, който полага някакви грижи за външния си вид, се старае да има няколко костюма, тъй като дрехите се запазват по-добре, ако можеш от време на време да ги сменяш. За руския интелектуалец, който рядко има повече от един костюм, това беше непонятно.62

Американецът Джон Ноубъл, прибран в Дрезден, също става „VIP във Воркута“ и угощава сълагерниците си с разкази за американския живот, които им се струват невероятни. „Джони – казал му един от тях, – искаш да ти повярваме, че американските работници карат собствени коли?“.63

Но макар фактът, че са чужденци, да им спечелва възхищение, той също така им пречи да установят по-тесните контакти, които подкрепят мнозина в лагерите. Липман пише: „Дори новите ми лагерни „приятелки“ се бояха от мен, защото и в техните очи бях чужденка“.64 Екарт страда, когато се оказва единствен чужденец в лагпункта – съветските граждани не го харесват и той също не ги харесва: „Обграждаше ме атмосфера на неприязън, ако не и омраза. […] Те изпитваха негодувание, че не съм като тях. На всяка крачка усещах недоверието и ожесточеността им, злонамереността и вродената им вулгарност. Наложи се да прекарам много безсънни нощи, за да браня себе си и вещите си“.65

И чувствата му отново имат еквивалент в по-ранна епоха. Написаното от Достоевски за отношенията между полските и руските затворници през XIX в. говорят, че предшествениците на Екарт са се чувствали по същия начин: „Поляците (говоря само за политическите) се държаха към тях с някаква префинена, оскърбителна любезност, бяха изключително необщителни и изобщо не можеха да скрият от останалите затворници отвращението, което изпитваха към тях; на свой ред, те го разбираха много добре и им се отплащаха със същата монета“.66

В дори още по-слаба позиция са мюсюлманите и другите затворници от Централна Азия и някои кавказки републики. Те страдат от същата обърканост като западняците, но обикновено не могат нито да забавляват, нито предизвикат интерес у руснаците. Известни като нацмены (от руската фраза за „национални малцинства“), те са част от лагерния живот от края на 20-те години. Мнозина са арестувани по време на омиротворяването – и съветизацията – на Централна Азия и Северен Кавказ и са изпратени да работят на Беломорканал, където един съвременник пише: „За тях всичко е неразбираемо: хората, които ги ръководят, каналът, който строят, храната, която ядат“.67 От 1933 г. нататък много от тях работят и на канала Москва-Волга, където началник-лагерът, изглежда, ги е съжалил. В един момент той наредил на подчинените си да им осигурят отделни бараки и отделни бригади, така че поне да са обградени от сънародници.68 По-късно Густав Херлинг ги среща в един северен дърводобивен лагер. Той си спомня, че всяка вечер ги виждал да се трупат в лагерната лечебница, за да бъдат прегледани от лагерния лекар:

Още в чакалнята стискаха коремите си от болка и щом се озовяха зад преградата, избухваха в мъчителни вопли, а стоновете им се смесваха неразбираемо със странния им развален руски. За болестта им нямаше лек, […] те бавно умираха от носталгия по дома, от копнеж по родината, от глад, студ и монотонната белота на снега. Дръпнатите им очи, несвикнали със северния пейзаж, вечно сълзяха и миглите им залепваха от тънка жълта коричка. В редките дни, в които не работехме, узбекистанците, туркменците и киргизите се събираха в един ъгъл на бараката, облечени в празничните си дрехи – дълги цветни копринени роби и бродирани тюбетейки. Беше невъзможно да се разбере за какво говореха с такава огромна възбуда и вълнение, жестикулираха, надвикваха се и тъжно клатеха глави, но бях сигурен, че не беше за лагера.69

Животът не е по-добър за корейците – обикновено съветски граждани от корейското малцинство – или пък за японците, близо 600 000 от които пристигат в ГУЛаг и военнопленническите лагери в края на войната. Японците страдат особено много от храната, тъй като е не само оскъдна, но и странна и буквално негодна за ядене. В резултат те ловуват и ядат неща, също толкова негодни за ядене в очите на съзатворниците им: диви билки, насекоми, бръмбари, змии и гъби, които дори и руснаците не биха докоснали. От време на време тези набези свършват зле: има документи за японци, починали вследствие консумацията на отровни треви или диви билки.70 Свидетелство за това колко изолирани се чувствали японците в лагерите откриваме в мемоарите на руски затворник, който веднъж в лагерната библиотека открил брошура – реч на болшевика Жданов – написана на японски. Той я занесъл на един познат японски военнопленник: „За първи път го видях истински щастлив. По-късно ми каза, че я четял всеки ден просто за контакт с родния си език“.71

Някои от другите националности от Далечния изток се адаптират по-бързо. Редица мемоаристи споменават стегнатата организация на китайците – някои от които били „съветски“ етнически китайци, родени в СССР, други през 20-те години били дошли законно да работят в страната, а трети имали нещастието неволно или нарочно да преминат дългата китайско-съветска граница. Един затворник си спомня как някакъв китаец споделил, че като много други бил арестуван, защото преплувал река Амур до Съветския съюз, привлечен от гледката на другия бряг: „Зеленото и златното на дърветата […], степите изглеждаха толкова красиви! А и след като преминеше реката, никой от нашите не се връщаше. Тогава, значи, животът там сигурно беше хубав, затова решихме да преминем. И щом го сторихме, ни арестуваха и ни осъдиха по член 58, параграф 6 – шпионаж. Десет години“.72

В лагерите, спомня си Дмитрий Панин, един от лагерните другари на Солженицин, китайците „общуваха само помежду си. При всеки наш въпрос си даваха вид, че не разбират“.73 Карло Стайнер казва, че много ги бивало да си осигуряват работа един на друг: „Из цяла Европа китайците са прочути като жонгльори, но в лагерите ги използваха в пералното. В никой от лагерите, през които преминах, не си спомням да съм виждал перачи, които да не бяха китайци“.74

Най-влиятелните етнически групи в лагерите са тези на балтийците и западно украинците, изпращани масово в лагерите по време на и след войната (вж. Глава 20). По-малобройни, но също и влиятелни, са поляците, особено антикомунистическите полски партизани, които се появяват в лагерите в края на 40-те години – както и чеченците, които Солженицин описва като „единствената нация, която не се предаваше, която не желаеше да усвои психиката на покорството“ и която се отличава по много неща от останалите кавказци.75 Силата на тези етнически групи е в многобройността им и в неприкритото противопоставяне на Съветския съюз, чието нахлуване в техните държави те възприемат като незаконно. Освен това следвоенните поляци, балтийци и украинци имат военен и партизански опит и в някои случаи партизанските им организации се запазват в лагерите. Непосредствено след войната ръководството на УВА, Украинската въстаническа армия, една от няколкото групи, които по онова време се борят за контрол над Украйна, прави изявление до всички украинци, принудително изселени или изпратени в лагерите: „Където и да се намирате – в мините, в гората или в лагерите – завинаги останете истински украинци и продължете нашата борба“.

В лагерите бившите партизани съзнателно си помагат и бдят над новодошлите. Полякът Адам Галински, който се сражавал в антисъветската Полска отечествена армия както по време на войната, така и след нея пише: „Полагахме специални грижи за младежите от Отечествената армия и поддържахме духа им, най-висок в деградиращата атмосфера на морален упадък, който преобладаваше сред различните национални групи, заточени във Воркута“.76

По-късно, когато придобиват по-голямо влияние върху управлението на лагерите, поляците, балтийците и украинците – също като грузинците, арменците и чеченците – формират свои собствени национални бригади, спят отделно в национални бараки и организират тържества по случай националните си празници. Понякога тези могъщи групи си сътрудничат. Полският писател Александър Ват пише, че украинците и поляците, горчиви врагове през войната, чиито партизански движения се сражавали помежду си за всяко късче от Западна Украйна, в съветските затвори общували „резервирано, но невероятно лоялно. „Ние сме врагове, но не тук““.77

В други моменти тези етнически групи си съперничат – както помежду си, така и с руснаците. Людмила Хачатрян, самата тя арестувана заради любовта си към югославски войник, си спомня как украинците в нейния лагер отказвали да работят с руснаци.78 Групите на националните съпротиви, пише друг наблюдател, „се характеризират, първо, с враждебността си към режима и второ – с враждебността си към руснаците“. Едуард Бука си спомня по-всеобхватна враждебност: „Беше необичайно затворник да помогне на някого с различна националност“79, макар че според Павел Негретов, който е във Воркута по същото време като Бука, повечето националности се погаждали, освен когато се поддавали на „провокациите“ на администрацията: „Опитваха се чрез информаторите си […] да ни скарат“.80

В края на 40-те години, когато различни етнически групи поемат от криминалните ролята на нещо като милиционери в лагера, понякога те си съперничат за контрол. Марлен Коралов си спомня: „Започнаха да се бият за власт, а властта означаваше много, защото готвачът щеше пряко да работи за господаря си“. Според Коралов по онова време балансът между различните групи бил изключително крехък и можел във всеки момент да се наруши от пристигането на нов транспорт. Когато например в неговия лагпункт пристигнала група чеченци, те влезли в бараките и по думите на Коралов „изхвърлиха всички вещи от долните койки на пода [в този лагер долните койки се смятали за „аристократични“] и се настаниха там със собствените си вещи“.81

Леонид Ситко, затворник, прекарал известно време в нацистки военнопленнически лагер само за да бъде арестуван при завръщането си в Русия, в края на 40-те години става свидетел на много по-сериозна битка между чеченци, руснаци и украинци. Спорът започнал с личен конфликт между бригадирите и постепенно ескалирал: „Превърна се във война, в истинска война“. Чеченците организирали атака срещу руските бараки и мнозина били ранени. По-късно изпратили всички подбудители в наказателните килии. Макар конфликтите да били за влияние в лагера, в основата им стояли много по-дълбоки национални чувства, обяснява Ситко: „Балтийците и украинците поставяха знак на равенство между Съветите и руснаците. Въпреки че в лагера имаше много руснаци, това не им пречеше да смятат руснаците за окупатори и крадци“.

Една нощ самият Ситко бил заобиколен от група западно украинци:

– Името ти е украинско – казаха ми те. – Какъв си, изменник?

Обясних им, че съм израснал в Северен Кавказ в говорещо руски семейство и не знам защо името ми е украинско. Поседяха малко и после си тръгнаха. Но можеха и да ме убият – носеха нож.82

По думите на една затворничка националните различия не били „нищо особено“, но тя също се шегува, че това важало за всички освен за украинците, които просто „мразеха всички останали“.83

Колкото и странно да звучи, в повечето лагери няма клан на руснаците – етническата група, която според собствената статистика на ГУЛаг е решително мнозинство през цялото му съществуване.84 Руснаците все пак се събират на групи в зависимост от града или района на месторождението си. Московчаните намират други московчани, ленинградчаните – други ленинградчани и т.н. Веднъж на Владимир Петров помогнал лекар, който го попитал:

– Какъв беше преди?

– Студент в Ленинград.

– О! Значи си ми съгражданин – много добре! – каза докторът и ме потупа по рамото.

Често московчаните са особено могъщи и организирани. Леонид Трус, арестуван още като студент, си спомня как по-възрастните московчани в неговия лагер създали стегната група и го оставили извън нея. Дори когато веднъж се опитал да вземе книга от лагерната библиотека, първо трябвало да убеди библиотекаря, член на този клан, че може да му я повери.86

Но в повечето случаи тези връзки са слаби и не осигуряват на затворниците нищо друго освен някой, който си спомня тяхната улица или училище. Докато останалите етнически групи организирано се подкрепят, намират на новодошлите място в бараките, помагат им да си осигурят по-лека работа, руснаците не го правят. Ариадна Ефрон пише, че след пристигането в Туруханск, където след изтичането на присъдата я изселили принудително заедно с други затворнички, влакът бил посрещнат от вече живеещи там изселници:

Един евреин отведе настрани еврейките от нашата група, даде им хляб, обясни им как да се устроят, какво да правят. После група грузинки беше посрещната от грузинец – и след известно време останахме само рускините, може би десет-петнайсет жени. Никой не дойде при нас, за да ни предложи хляб или съвет.87

И все пак сред руските затворници има различия – различия по-скоро идеологически, отколкото етнически. Нина Гаген-Торн пише: „Преобладаващото мнозинство от жените в лагерите възприемаха съдбата и страданието си като случайно нещастие и не се опитваха да търсят причини“. Но за онези, които „намираха за себе си някакво обяснение за случващото се и вярваха в него, нещата бяха по-лесни“.88 Водещи сред разполагащите с обяснение са комунистите; т.е. онези затворници, които продължават да поддържат невинността си, да проявяват лоялност към Съветския съюз и да вярват въпреки всичко, че останалите са истински врагове и трябва да бъдат отбягвани. Анна Андреевна си спомня как комунистите се търсели: „Намираха се и се държаха един за друг, те бяха чисти, съветски хора и смятаха всички останали за престъпници“.89 Сузана Печора описва как ги забелязала след пристигането си в Минлаг в началото на 50-те години: „Седяха в един ъгъл и си говореха: „Ние сме честни съветски хора, ура за Сталин, не сме виновни и нашата страна ще ни освободи от компанията на всички тези врагове““.90

Също като Печора Ирена Аргинска – затворничка в Кенгир по същото време – си спомня, че повечето от хората в тази група принадлежали към класата на висшите партийни членове, арестувани през 1937 и 1938 г. Повечето от тях били по-възрастни и по думите на Аргинска често попадали в лагерите за инвалиди, където все още имало много хора, арестувани в по-ранна епоха. Анна Ларина, съпругата на съветския лидер Николай Бухарин, е една от арестуваните по това време и отначало остава вярна на Революцията. Докато е още в затвора, тя пише стихотворение по случай годишнината от Октомврийската революция:

Но макар на железни решетки във плен

горестта на затвора познала,

пак възславям великия, славния ден

аз ведно със страната си цяла.

И надеждата пак се възражда у мен –

ще възкръсна и аз, и не само –

пак ще крача ведно по площада червен

с комсомолците рамо до рамо.

По-късно Ларина възприема това стихотворение „като бълнуване на лунатик“. Но навремето го рецитирала пред хвърлените в затвора съпруги на стари болшевики и си спомня: „Те се развълнуваха до сълзи и ми ръкопляскаха“.91

Солженицин посвещава една глава от „Архипелаг ГУЛАГ“ на комунистите, които нарича немного милостиво „добронамерените“. Възхищава се на умението им да обяснят и собственото си арестуване, измъчване и изпращане в затвора като „лукаво дело на чуждите разузнавателни служби“, „вредителство в огромен мащаб“, „заговор на местното НКВД“ или „измяна“. Други намират дори по-грандиозно обяснение: „Тези репресии са историческа необходимост за развитието на обществото ни“.92

По-късно някои от тях също пишат мемоари и съветският режим с готовност ги публикува. Романът на Борис Дяков „История на оцеляването“ например е публикуван през 1964 г. в списание „Октябр“ със следното предисловие: „Силата на разказаната от Дяков история е във факта, че описва истински съветски хора, автентични комунисти. Дори и при суровите обстоятелства те не загубват човечността си, остават верни на партийните си идеали, предани на Родината“. Героят на Дяков Тодорски разказва как помогнал на един лейтенант от НКВД да напише реч върху историята на Партията. При друг случай той казал на офицера по сигурността в лагера, майор Яковлев, че въпреки несправедливата си присъда се смята за истински комунист: „Не съм извършил никакво престъпление срещу съветската власт. Затова бях и оставам комунист“. Майорът го посъветвал да си мълчи по въпроса: „По-добре не го разгласявай. Да не мислиш, че всички в лагера обичат комунистите?“.93

И наистина е така: отявлените комунисти често са подозирани в сътрудничене – тайно или по друг начин – на лагерните власти. Пишейки за Дяков, Солженицин отбелязва, че мемоарите му очевидно премълчават някои неща. „В замяна на какво?“, пита той, офицерът по сигурността Соковиков се е съгласил тайно да изпраща писмата на Дяков, заобикаляйки лагерния цензор. „Откъде се е взела подобна дружелюбност?“.94 Всъщност сега архивите показват, че през целия си живот Дяков е бил агент на тайните служби – под кодовото име „Кълвач“ – и е продължил да работи като информатор в лагерите.95

Единствената група, която надминава комунистите в абсолютната им вяра, са религиозните източноправославни, както и членовете на различни руски протестантски религиозни секти, които също са подложени на политическо преследване: баптисти, свидетели на Йехова и техни руски вариации. Присъствието им е особено осезателно в женските лагери, където разговорно ги наричат монашки, или „монахини“. В края на 40-те години в женския лагер в Мордовия, спомня си Анна Андреевна, „мнозинството от затворничките бяха вярващи“. По думите ѝ те се организирали така, че „на празници католичките да работят вместо православните и обратно“.96

Както вече отбелязахме, някои от тези секти отказват на Съветския Сатана всякакво съдействие и не желаят нито да работят, нито да подписват каквито и да било официални документи. Гаген-Торн описва една религиозна жена, която отказала да напусне лагера, макар че я освободили поради болест. „Не признавам вашата власт – заявила тя, когато пазачът предложил да ѝ даде необходимите документи и да я изпрати вкъщи. – Властта ви е незаконна, Антихристът е на паспортите ви. […] Ще ме освободите и после пак ще ме арестувате. Няма причини да си тръгвам“.97 Айно Куусинен била в лагер с група затворнички, които отказвали да носят дрехи с номера, в резултат на което отпечатали „номерата върху телата им“ и ги принуждавали да присъстват на сутрешната и вечерната проверка чисто голи.98

Солженицин разказва историята, повтаряна в различни форми и от други, на група религиозни сектанти, закарани на Соловецки през 1930 г. Те отхвърляли всичко, което идвало от „Антихриста“, и отказвали да пипат съветски паспорти и пари. За наказание ги изпратили на малък остров в Соловецкия архипелаг и ги уведомили, че ще получават храна само срещу подпис. Те отказали. В рамките на два месеца до един умрели от глад. Следващият кораб до острова, спомня си един очевидец, „откри само накълвани от птиците трупове“.99

Но дори и когато работят, сектантите невинаги се смесват с останалите затворници и понякога напълно отказват да разговарят с тях. Те се събирали в някоя барака, пазели пълно мълчание и в определени моменти пеели молитвите си и религиозните си песни:

Седях зад решетките на затвора

и си спомнях как Христос

смирено и благо е изкачил

Голгота с тежкия Кръст.100

Най-фанатичните вярващи обикновено предизвикват смесени чувства у останалите затворници. Аргинска, несъмнено атеистка, шеговито си спомня: „Всички ги ненавиждахме“ – особено онези, които поради религиозни причини отказвали да се къпят.101 Гаген-Торн си спомня как другите затворнички роптаели срещу отказващите да работят: „Ние работим, те – не! Обаче получават хляб!“.102

Но в известен смисъл мъжете или жените, които след пристигането си в нов лагер веднага се присъединяват към някой клан или религиозна секта, са късметлии. Престъпническите банди, по-войнствените национални групи, истинските комунисти и религиозните секти осигуряват на членовете си съобщност, подкрепа и компания. Повечето политически затворници, от друга страна, и повечето „обикновени“ криминални – мнозинството от обитателите на ГУЛаг – не се вписват толкова лесно в една или друга група. На тях им е по-трудно да се ориентират в лагерния живот, да се справят с лагерния морал и йерархия. Без силна мрежа от контакти им се налага сами да усвоят правилата на напредъка.

Глава 15

Жените и децата

Дневалната на барака ме посрещна с вик:

– Тичай да видиш какво има под възглавницата ти!

Сърцето ми подскочи: може би все пак бях получила дажбата си хляб! Изтичах до леглото си и хвърлих възглавницата. Под нея имаше три писма от дома, цели три писма! От шест месеца не бях получавала нищо.

В първия момент, изпитах остро разочарование. И после – ужас.

В какво се бях превърнала, след като парче хляб за мен означаваше повече от писмата на майка ми, баща ми децата ми… Напълно забравих за хляба и заридах.

Олга Адамова-Сльозберг,

„Моето пътуване“1

Те изпълняват същите норми и ядат същата водниста супа. Живеят в същите бараки и пътуват в същите товарни вагони. Дрехите им са почти идентични, обувките – също толкова неподходящи. Не получават различно отношение при разпитите. И все пак лагерните преживявания на мъжете и жените не са съвсем еднакви.

Според доста от оцелелите жени техният пол определено им осигурявал големи предимства в системата от лагери. Жените успявали по-добре да се грижат за себе си, да поддържат дрехите си закърпени, а косите си – чисти. Те като че преживявали по-добре с малките количества храна и не се поддавали толкова лесно на пелагра и други болести на недохранването.2 Създавали силни приятелства и си помагали по начини, непознати за мъжете затворници. Маргарет Бубер-Нюман отбелязва, че една от съзатворничките ѝ в „Бутирка“ била арестувана в лека лятна рокля, която бързо се превърнала в дрипа. Съкилийничките ѝ решили да ѝ направят нова рокля:

Обединиха се и купиха половин дузина кърпи от груб, неизбелен руски лен. Но как да скроят роклята без ножица? Проблемът се реши с малко изобретателност. Нарисуваха „кройката“ с обгорените краища на кибритени клечки, сгънаха плата по очертаните линии и миг-два прокарваха запалена клечка напред-назад по сгъвката. След това отново разгънаха плата и прогориха линията. Набавиха конците за шиенето чрез внимателно изтегляне на нишки от други дрехи. […]

Предаваха роклята от кърпи (предназначена за дебела латвийка) от ръка на ръка и ѝ направиха хубава бродерия на врата, ръкавите и по долния край на полите. След като най-сетне беше готова, я навлажниха и грижливо я сгънаха. През нощта късметлийката спа върху нея. Ако щете вярвайте, но когато тя я извади на сутринта, беше наистина възхитителна; не би загрозила и витрината на моден магазин за дрехи.3

Но много бивши затворници са на противоположното мнение. Според тях жените рухвали морално много по-бързо от мъжете. Техният пол им осигурявал специални възможности да се сдобият с по-добра трудова класификация, с по-лесна работа, а съответно и с по-висш статут в лагера. В резултат те се обърквали и губели посока в суровия лагерен свят. Густав Херлинг например пише за една „чернокоса певица от Московската опера“, арестувана за „шпионаж“. Поради сериозността на присъдата ѝ веднага след като пристигнала в Каргополлаг я насочили към работа в гората:

За нейно нещастие, Ваня, ниският урка, който ръководеше бригадата ѝ, я желаеше и ѝ възложи да почиства кората на повалените ели с огромна брадва, която тя едва вдигаше. Вечерта, влачейки се на няколко метра зад яките дървари, тя пристигна в зоната толкова омаломощена, че едва се замъкна до кухнята, за да вземе „първия си котел“ [най-ниската дажба супа] […], виждаше се, че е с висока температура, но фелдшерът беше приятел на Ваня и не искаше да я освободи от работа.

Накрая тя отстъпила – първо пред Ваня и после пред „някакъв лагерен шеф“, който, казва Херлинг, „я извлече за косата от купчина боклук и я сложи до една маса в лагерното счетоводство“.4

Имало и по-лоши съдби, пише Херлинг. Той разказва например за млада полякиня, която „неформалното жури на урките“ високо оценило. Първо

отиваше на работа с гордо вдигната глава и отблъскваше с пронизващ гневен поглед всеки мъж, който я приближеше. Вечер се връщаше от работа много по-смирена, но отново недостъпна и умерено надменна. От вахтата отиваше право в кухнята за порцията си супа и през нощта изобщо не излизаше от женските бараки. Явно нямаше да се поддаде бързо на нощния лов в лагерната зона.

Но тези първоначални усилия били напразни. След като надзирателят седмици наред внимателно я следял и не ѝ позволил да открадне дори морков или развален картоф от хранителния склад, където работела, тя се предала. Една вечер мъжът отишъл в бараката на Херлинг и „без да каже дума, хвърли на койката ми скъсан чифт кюлоти“. Това било началото на трансформацията й:

След този момент момичето претърпя коренна трансформация. След работа вече не бързаше да вземе супата си от кухнята, а се разхождаше из зоната на лагера до късно през нощта като разгонена кучка. Всеки, който поискаше, можеше да я има – на койката, под койката, в отделните кътове за спане на техническите специалисти или в склада за дрехи. Когато ме срещнеше, извръщаше глава и конвулсивно свиваше устни. Веднъж влязох в склада за картофи в центъра и я заварих върху купчина картофи с бригадира на 56-та, гърбавия мелез Левкович; тя избухна в конвулсивен плач и когато вечерта се върна в зоната, сдържаше сълзите си с двете си малки юмручета.5

Това е версията на Херлинг на една широко разпространена история – която, трябва да отбележим, винаги звучи малко по-различно, ако е представена от женска гледна точка. Друга версия например разказва Тамара Ружневиц, чийто лагерен „роман“ започнал с писмо – „стандартно любовно писмо, типично за лагера“ – от Саша, млад мъж, чиято лека обущарска работа го причислявала към лагерната аристокрация. Писмото било кратко и грубовато: „Хайде да живеем заедно и аз ще ти помагам“. Няколко дни след като го изпратил, Саша дръпнал Ружневиц настрана, за да чуе отговора ѝ. „Ще живееш ли с мен, или не?“, попитал той. Тя отказала. Той я пребил с метална дъга от бъчва. После я отнесъл в болницата (където имал влияние заради специалния си обущарски статут) и наредил на персонала да се грижи добре за нея. Тя прекарала там няколко дни, възстановявайки се от раните си. След като я пуснали – имала достатъчно време да помисли по въпроса – тя отишла при Саша. Иначе той пак щял да я пребие.

„Така започна семейният ми живот“, пише Ружневиц. Ползите проличали веднага: „Здравето ми се подобри, ходех с хубави обувки, вече не носех проклетите дрипи: имах ново яке, нов панталон […] и дори нова шапка“. Десетилетия по-късно Ружневиц описва Саша като „моята първа, истинска любов“. За нещастие, скоро го преместили в друг лагер и тя повече не го видяла. Нещо по-лошо – виновникът за преместването на Саша също я желаел. Тъй като нямало „измъкване“, тя започнала да спи и с него. Макар да не споменава за любов към него, тя си спомня, че и от това съжителство имало полза: получила пропуск, за да пътува без охрана, както и собствен кон.6 Историята на Ружневиц, също като описаната от Херлинг, може да се определи като разказ за морална деградация. Или пък да бъде наречена история на оцеляването.

От административна гледна точка никое от тези неща не би трябвало да се случва. По принцип мъжете и жените изобщо не трябвало да бъдат държани заедно в лагерите и наистина някои затворници казват, че с години не зървали представител на противоположния пол. А пък и лагерните командири не горели от желание да им изпращат затворнички. Физически по-слаби, те можели да затруднят изпълнението на лагерния производствен план, поради което някои администратори се опитвали да ги отпращат. В един момент, през февруари 1941 г., администрацията на ГУЛаг дори изпраща писмо до цялото ръководство на НКВД и всички лагерни командири, строго им нарежда да приемат конвои със затворнички и изброява всички неща, които жените можели да вършат. В писмото се споменават леката промишленост и текстилните фабрики; дървообработването и металообработването; някои видове дърводобивна дейност и разтоварването на стоки.7

Вероятно заради протестите на лагерните командири броят на изпратените в лагери жени винаги остава относително нисък (както и броят на екзекутираните жени по време на чистката от 1937-1938 г.). Според официалната статистика например през 1942 г. само 13% от затворниците в ГУЛаг са жени. Те достигат до 30% през 1945 г. отчасти поради огромния брой мъже затворници, изпратени на фронта, както и заради законите, забраняващи на работниците да напускат фабриката си – закони, които водят до арестуването на много млади жени.8 През 1948 г. процентът е 22 и отново спада до 17 през 1951 и 1952 г.9 И все пак дори тези цифри не отразяват истинското положение, тъй като много по-често жените са изпращани да излежават присъдите си в „колониите“ с лек режим. В големите, индустриални лагери от Далечния север те са дори още по-малко и присъствието им е дори още по-необичайно.

Но малкият им брой води до постоянен недостиг на жени – също като на храна, облекло и други неща. Затова, макар да нямат особена стойност за изготвящите лагерната производствена статистика, стойността им за мъжете затворници, за пазачите и свободните работници в лагерите е съвсем различна. В лагерите, където контактите между мъжете и жените затворници са относително свободни или където на практика на някои мъже се позволява достъп до женските лагери, те са уговаряни, заговаряни и най-често получават предложения за храна или по-лека работа в замяна на секс. Вероятно тази страна от живота не е присъща само на ГУЛаг. Докладът на „Амнести Интернешънъл“ от 1999 г. за затворничките в Съединените щати например изнесе данни за изнасилвания на затворнички от пазачи и мъже затворници; за затворници, които подкупвали пазачите, за да им осигурят достъп до затворничките; за жени, които пазачите събличали голи, обискирали и опипвали.10 Въпреки това странните социални йерархии в съветската система от лагери означават, че жените са измъчвани и унижавани до степен, необичайна дори и за затворите.

От самото начало съдбата на жената зависи много от статута и позицията ѝ в различните лагерни кланове. В рамките на престъпния свят жените са обект на система от сложни правила и ритуали и получават много малко уважение. Според Варлам Шаламов „престъпникът трето или четвърто поколение още от детството си се научава да презира жените. […] Жената, по-низше същество, е създадена само за да удовлетворява животинските желания на престъпника, да бъде обект на грубите му шеги и жертва на публични побои, когато нейният главорез реши да се „позабавлява““. Проститутките на практика „принадлежали“ на видни престъпници и можели да бъдат продавани, заменяни или дори наследявани от брат или приятел, в случай че прехвърлели мъжа в друг лагер или го убиели. При осъществяването на подобна размяна „участниците обикновено не стигат до удари и проститутката започва да спи с новия си господар. В престъпния свят няма ménages à trois, където двама мъже делят една жена. Както не е възможно крадла да живее с мъж, който не е престъпник“.11

Но жените не са единствената мишена. Изглежда, сред професионалните престъпници хомосексуалният секс се е ръководел от също толкова брутални правила. В антуража на някои престъпни главатари има млади хомосексуални мъже – освен или вместо лагерните „съпруги“. Томас Сговио пише за един бригадир, чиято „съпруга“ била мъж – млад мъж, който получавал допълнителна храна в замяна на сексуални услуги.12 Но не е лесно да се опишат правилата на мъжкия хомосексуализъм в лагерите, тъй като мемоаристите много рядко засягат тази тема. Може би това се дължи на факта, че в руската култура хомосексуализмът донякъде продължава да бъде табу и хората предпочитат да не пишат за него. Освен това, изглежда, в лагерите мъжката хомосексуалност се е ограничавала до престъпния свят – а престъпниците почти не оставят мемоари.

Но все пак знаем, че към 70-те и 80-те години съветските престъпници вече са създали изключително сложен хомосексуален етикет. „Пасивните“ хомосексуалисти били отлъчвани от затворническата общност, хранели се на отделни маси и не разговаряли с останалите мъже.13 Макар че са описвани рядко, изглежда, в някои области подобни правила са съществували още в края на 30-те години, когато петнайсетгодишният Пьотър Якир наблюдава аналогичен феномен в килия за малолетни престъпници. Отначало бил шокиран от разговорите на другите момчета за сексуалните им преживявания и решил, че преувеличават,

но грешах. Едно от момчетата беше запазило дажбата си хляб до вечерта, когато попита Машка, който цял ден нямаше какво да яде:

– Искаш ли хапка?

– Да – отвърна Машка.

– Тогава си свали панталона.

Стана в ъгъла, който не се виждаше добре от шпионката, но затова пък беше на показ за всички останали в килията. Никой не се учуди и аз също се престорих, че не съм изненадан. Имаше и много други случаи, докато бях в тази килия; винаги едни и същи момчета изпълняваха ролята на пасивния партньор. Отнасяха се с тях като с парии, не им позволяваха да пият от общата чаша и постоянно ги унижаваха.14

Странно, но в лагерите лесбийството е по-неприкрито или поне е описвано по-често. Освен това сред криминалните затворнички то е обградено със сложни ритуали. Лесбийките са наричани с руското местоимение за среден род оно („то“) и се делят на по-женствени „кобилки“ и по-мъжествени „съпрузи“ Според един разказ първите понякога са „истински робини“ и чистят и се грижат за „съпрузите“ си. Вторите приемат мъжки прякори и почти винаги пушат.15 Те открито говорят за лесбийството и дори пеят песни за него:

О, благодаря ти, Сталин,

ти ме превърна в баронеса,

аз съм и крава, и бик,

жена и мъж.16

Също така те се идентифицират чрез облеклото и поведението си. По-късно една полякиня пише:

Подобни женски двойки са всеизвестни и не правят никакви опити да крият навиците си. Изпълняващите мъжката роля обикновено са облечени с мъжки дрехи, косата им е къса и държат ръцете си в джобовете. Когато ги обземе внезапна страст, те скачат от местата си, изоставят шевните си машини, започват да се гонят и после сред страстни целувки падат на земята.17

Валерий Фрид описва затворнички, които се обличали като мъже и се представяли за хермафродити. Една от тях била „с къса коса, хубавичка, с офицерски панталон“; друга като че наистина имала някаква генетична деформация.18 Бивша затворничка описва лесбийско „изнасилване“: тя видяла как две лесбийки натикали под койката „една скромна, тиха девойка“ и там разкъсали химена ѝ.19 Изглежда, в интелектуалните кръгове лесбийството се приема по-неблагосклонно. Една бивша политическа затворничка си го спомня като „най-отвратителната практика“.20 Но макар и в по-прикрита форма, то съществува и сред политическите – често между жени, които в свободния свят имат съпрузи и деца. В Минлаг, предимно политически лагер, казва Сузана Печора, лесбийските връзки „помагаха на някои да оцелеят“.21

Независимо дали доброволни, или принудителни, хомосексуални или хетеросексуални повечето сексуални връзки в лагерите споделят властващата брутална атмосфера. По необходимост те се осъществяват с шокираща за мнозина откритост. Двойките „изпълзяваха под бодливата тел и правеха любов до тоалетната, направо на земята“, каза ми една бивша затворничка.22 „Вагонката, закрита от съседките с дрипи, е класическа лагерна картина“, пише Солженицин.23 Веднъж Исак Филщински се събудил посред нощ и видял в съседното легло да лежи жена. Тя се била прехвърлила през стената, за да се люби с лагерния готвач: „Освен мен никой не беше спал онази нощ, всички слушаха ставащото със съсредоточено внимание“.24 Нава Волович пише: „Нещата, които свободният човек много би се замислил, преди да извърши, тук се случваха толкова просто като между улични котки“.25 Друг затворник си спомня, че любовта, особено между крадците, била „животинска“.26

И наистина сексът е толкова публичен, че някои го възприемат с апатия: изнасилванията и проституцията за някои се превръщат в част от ежедневието. Едуард Бука веднъж работил в дъскорезницата до женска бригада. Пристигнала група криминални затворници. Те „хванаха желаните жени и ги обладаха в снега или върху купчина трупи. Изглежда, жените бяха свикнали с това и не се съпротивляваха. Бригадирката им не се възпротиви на прекъсването – сякаш това просто беше още една част от работата“.27 Лев Разгон също разказва историята на едно много младо, русо момиче, което метяло двора на лагерния медицински пункт. По това време той вече бил свободен работник и отишъл да посети познатия си лекар. Макар че не бил особено гладен, предложили му щедър обяд. Той го отстъпил на момичето, което „се хранеше тихо и чисто, личеше си, че е от добро семейство“. Всъщност – напомняло на Разгон за собствената му дъщеря:

Младата жена приключи с яденето и грижливо подреди чиниите върху дървения поднос. След това вдигна роклята си, свали гащите си и държейки ги в ръка, се обърна към мен, без да се усмихва.

– Да лягам ли, или какво? – попита тя.

Отначало объркана, а после уплашена от отговора ми, тя каза оправдателно, отново без усмивка:

– Хората не ме хранят без това…28

В някои лагери определени женски бараки се превръщат в нещо повече от открити бардаци. Солженицин описва една, която била

неописуемо, несравнимо мръсна и запусната, с тежка миризма, а вагонките – без спално бельо. Имаше официална забрана мъже да влизат в нея, но нито някой я спазваше, нито някой следеше за спазването ѝ. Посещаваха я не само мъже, но и малолетни, момчета на по 12-13 години, които ходеха там да се учат. […] Всичко се вършеше съвсем естествено, като в природата, пред всички и на няколко места наведнъж. Само очевидната старост или уродливост можеха да спасят жените там – нищо друго.29

И все пак – в пълен разрез с разказите за брутален секс и вулгарност – в някои мемоари има също толкова невероятни истории за лагерна любов, която понякога започвала поради желанието на жените да се защитят. В съгласие с особените правила на лагерния живот другите мъже обикновено не закачали жени, които си имали „лагерен съпруг“ – система, наричана от Херлинг „странно ius primae noctis[20] в лагера“.30 Това невинаги са „бракове“ между равни: уважавани жени понякога живеят с крадци.31 И невинаги, както описва Ружневиц, са доброволни. Въпреки това не би било съвсем правилно да ги определим и като проституция. По-скоро, пише Валерий Фрид, това били браки по расчету, „бракове по сметка“ – „които понякога бяха и бракове по любов“. Дори и да започвали от чисто практични съображения, затворниците приемали тези връзки сериозно. „Зекът наричаше повече или по-малко постоянната си любовница „моята съпруга“ – пише Фрид, – а тя го наричаше „моят съпруг“. Не влагаха в това никаква ирония: лагерните връзки очовечаваха живота ни“.32

„Жажда за любов“: затворници надничат през оградата към женската зона – рисунка на Юла-Имар Сустер, Караганда, 1950 г.

И – колкото и странно да звучи – затворниците, които не са твърде изтощени или изнемощели, наистина търсят любов. В своите мемоари Анатолий Жигулин описва любовната си връзка с една германска политическа затворничка – „щастливата, добра, сивоока, златокоса Марта“. По-късно той научил, че тя родила бебе и го кръстила Анатолий. (Това било през есента на 1951 г. и тъй като след смъртта на Сталин имало обща амнистия за затворниците чужденци, Жигулин предположил, че „Марта и детето, ако всичко е било благополучно, са се завърнали у дома“.33) Мемоарите на лагерния лекар Исак Вогелфангер на моменти звучат като романтичен роман, чийто герой трябвало умело да лавира между рисковете на аферата със съпругата на лагерния шеф и радостите на истинската любов.34

Лишените от всичко хора така отчаяно жадуват за сантиментални връзки, че някои се отдават на платоническа любов чрез писма. Това важи най-вече за специалните лагери за политически затворници в края на 40-те години, където правилото жените и мъжете да се държат отделно стриктно се спазва. В Минлаг, един такъв лагер, мъжете и жените си изпращали бележки чрез своите колеги в лагерната болница, която обслужвала и двата пола. Затворниците създали и тайна „пощенска кутия“ в зоната на железницата, където работели женските бригади. На всеки няколко дни работеща по железопътната линия затворничка се престорвала, че си е забравила палтото или нещо друго, отивала до пощенската кутия, взимала изпратените писма и оставяла написаните. По-късно някой от мъжете ги прибирал.35 Имало и други методи: „В определен момент даден човек в едната от зоните хвърляше писмата от мъжете за жените или от жените за мъжете. Това беше „пощенската служба““.36

Тези писма, спомня си Леонид Ситко, се пишели на малки късчета хартия с миниатюрни букви. Всички ги подписвали с фалшиви имена: неговото било „Хамлет“, а на приятелката му – „Марсианка“. „Запознали“ ги други жени, които му казали, че тя е изключително потисната, тъй като след ареста ѝ взели бебето. Той започнал да ѝ пише и дори веднъж успели да се срещнат в една изоставена мина.37

Други създават дори още по-сюрреалистични методи в търсене на някаква интимност. В специалния лагер в Кенгир имало затворници – почти само политически, лишени от всякакви контакти със семействата си, с приятелите си и със съпругите или съпрузите си у дома – които поддържали „сложни“ връзки с хора, които никога не били срещали.38 Някои дори се женели през стената, разделяща мъжкия и женския лагер, без изобщо да са се виждали. Жената стояла от едната страна, мъжът – от другата, изричали клетвите и свещеникът затворник документирал церемонията върху парче хартия.

Този вид любов продължил да съществува дори и след като лагерната администрация направила стената по-висока, покрила я с бодлива тел и забранила на затворниците да я приближават. Описвайки тези бракове на сляпо, дори Солженицин за момент изоставя цинизма, с който говори за почти всички останали лагерни връзки: „В това съединяване с непознат затворник от другата страна на стената […] чувам ангелски хор. То е като безкористно съзерцаване на небесните светила. То е твърде извисено за тази епоха на пресметливост и подскачащ джаз“.39

А щом любовта, сексът, изнасилванията и проституцията са част от лагерния живот, значи същото се отнася и за бременността и раждането. Наред с мините и строителните площадки, дървосекаческите бригади и наказателните килии, бараките и товарните вагони в ГУЛаг има и родилни домове и лагери за майки – както и детски градини за бебетата и малките деца.

Не всички деца, озовали се в тези институции, са родени в лагерите. Някои са „арестувани“ заедно с майките си. В правилата относно тази практика никога няма особена яснота. Оперативна заповед от 1937 г. относно арестуването на съпругите и децата на „враговете на народа“ изрично забранява арестуването на бременни жени и кърмачки.40 От друга страна, в една заповед от 1940 г. се казва, че децата можели да останат при майките си, докато навършат година и половина и „престанат да се нуждаят от кърма“, след което трябвало да бъдат настанени в сиропиталища или дадени на роднини.41

В действителност редовно арестуват и бременни жени, и кърмачки. При рутинния преглед на новопристигнал затворнически конвой един лагерен лекар открил жена с родилни контракции. Била арестувана в седмия месец на бременността.42 Друга жена, Наталия Запорожец, била транспортирана в осмия месец от бременността си: след като се лашкала по влакове и камиони, тя родила мъртво дете.43 Художничката и мемоаристка Ефросиния Керсновска помогнала за израждането на бебе, което се родило в конвойния влак.44

Малките деца биват „арестувани“ заедно с родителите си. Една арестувана през 20-те години затворничка пише горчиво оплакване до Дзержински и му благодари за „арестуването“ на тригодишния ѝ син: затворът, казва тя, е за предпочитане през детския дом, който тя нарича „фабрика за ангели“.45 Стотици хиляди деца са арестувани заедно с родителите си по време на двете големи депортационни вълни – първата на кулаците в началото на 30-те години и втората на „вражеските“ етнически и национални групи по време на Втората световна война и след нея.

Тези деца никога не забравят шока от новото си положение. Една полска затворничка си спомня, че в нейната килия имало жена с тригодишен син: „Детето беше възпитано, но крехко и мълчаливо. Забавлявахме го, доколкото можехме, с разкази и вълшебни приказки, но от време на време то ни прекъсваше с въпроса: „В затвора сме, нали?““.46

Много години по-късно детето на депортирани кулаци си спомня преживяването в товарния вагон: „Хората подивяха… Нямам представа колко дни пътувахме. Във вагона няколко души умряха от глад. Стигнахме в Томск и ни свалиха, няколко семейства. Разтовариха и няколко трупа – деца, младежи и старци“.47

Въпреки трудностите някои жени умишлено и дори цинично забременяват в лагерите. Обикновено това са криминални затворнички или осъдени за дребни престъпления, които чрез бременността искат да се отърват от тежката работа, да получават малко по-добра храна и може би да се възползват от периодичните амнистии за жени с малки деца. Тези амнистии – има една през 1945 г. например и друга през 1948 г. – обикновено не важат за жени, осъдени за контрареволюционни престъпления.[21] „Забременяването можеше да облекчи живота ти“, каза ми Людмила Хачатрян, за да ми обясни защо жените с радост спели с тъмничарите си.48

Друга жена си спомня слуха, че всички жени с бебета – мамки на затворническия жаргон – щели да бъдат освободени. След това умишлено забременяла.49 Затворничката Надежда Йоффе, която забременяла, след като ѝ позволили да се срещне със съпруга си, пише, че съзатворничките ѝ в магаданските „бараки за кърмачки“ нямали „никакви майчински инстинкти“ и изоставяли бебетата си при първа възможност.50

Но не всички жени, които забременяват в лагерите, искат да останат в това положение и това едва ли е учудващо. Администрацията на ГУЛаг като че няма ясно становище по въпроса дали на жените трябва да се позволява да направят аборт, или не и понякога им разрешава, а друг път налага допълнителни присъди на онези, които са се опитали да го направят.51 Не е много ясно и колко чести са били абортите, тъй като рядко се описват: в десетките интервюта и мемоари прочетох или чух само два разказа. В едно интервю Анна Андреева ми разказа за жена, която „напъха в себе си пирони, седна и започна да работи на шевната си машина. Впоследствие получи силно кървене“.52 Друга жена описва как лагерният лекар се опитал да прекъсне бременността й:

Представете си картината. Нощ е. Тъмно е… Андрей Андреевич се опитва да предизвика аборт само чрез намазаните си с йод ръце, без инструменти. Но е толкова нервен, че нищо не се получава. Не мога да дишам от болка, но понасям всичко без звук, за да не чуе никой. „Спрете!“ – извиквам накрая от непоносимата болка и цялата процедура е прекратена за два дни. Накрая всичко излезе – фетусът и доста кръв. Затова никога не можах да стана майка.53

Но има и жени, които искат децата си, и често тяхната съдба също е трагична. На фона на всичко написано за егоизма и продажността на жените, родили деца в лагерите, изпъква историята на Хава Волович. Политическа затворничка, арестувана през 1937 г., тя била изключително самотна в лагерите и съзнателно искала да роди дете. Въпреки че Хава не изпитвала особена любов към бащата, през 1942 г. се родила Елеонора – в лагер, където нямало специални удобства за майките:

Там имаше три майки и ни дадоха малка, отделна стаичка в бараките. От стените и тавана като пясък се ръсеха дървеници; по цяла нощ ги махахме от децата. През деня трябваше да ходим на работа и оставяхме бебетата на някоя освободена от работа старица; тези жени невъзмутимо си похапваха от храната, която бяхме оставили за децата.

Въпреки това, пише Волович,

в продължение на цяла година всяка нощ стоях до креватчето на детето си, чистех дървениците и се молех. Молех се Господ да удължи мъчението ми на сто години, ако това бе цената да не се разделям с дъщеря си. Молех се да ме освободят заедно с нея дори и само като просякиня или саката. Молех се да мога да я отгледам, докато порасне, дори за това да ми се наложеше да пълзя в краката на хората и да искам милостиня. Но Господ не чу молитвите ми. Бебето ми едва беше проходило, едва бях чула първите ѝ думи – прекрасното, разтапящо сърцето „мама“ – когато ни облякоха в дрипи въпреки зимния студ, качиха ни в товарен камион и ни прехвърлиха в „лагер за майки“. И тук моят дундест малък ангел със златни къдрици скоро се превърна в блед призрак с тъмни сенки под очите и язви по целите устни.

Първо зачислили Волович в дърводобивна бригада и после я изпратили в дъскорезницата. Вечер отнасяла вкъщи малък наръч дърва за огрев, който давала на медицинските сестри в детския дом. В замяна понякога ѝ позволявали срещи с дъщеря ѝ извън официалните свиждания.

Видях как сестрите будеха децата сутрин. Избутваха ги от студените им легълца с удари и ритници…, блъскаха ги с юмруци и грубо ги ругаеха, събличаха пижамите им и ги миеха с леденостудена вода. Бебетата не смееха дори да заплачат – само издаваха тихо сумтене като старци и ниски свиркащи звуци.

Това ужасно свиркане понякога дни наред се носеше откъм леглата. Деца, вече достатъчно големи, за да седят или пълзят, лежаха по гръб със свити към коремчетата крака и издаваха тези странни звуци, напомнящи приглушено гугукане на гълъби.

Една медицинска сестра отговаряла за седемнайсет деца – т.е. времето едва ѝ стигало да преоблича и храни бебетата, да не говорим да се грижи добре за тях:

Сестрата донесе от кухнята изпускаща пара купа каша и я разпредели в седемнайсет купички. Грабна най-близкото бебе, сложи ръцете му зад гърба, завърза ги с кърпа и започна да изсипва в гърлото му лъжица след лъжица гореща каша, без да му оставя достатъчно време да преглътне, сякаш хранеше пуйка.

Елеонора бавно започнала да крее.

При някои от посещенията си откривах по тялото ѝ синини. Никога няма да забравя как уви кльощавите си ръчички около врата ми и изстена: „Мамо, искам вкъщи!“. Не беше забравила пълната с дървеници съборетина, където се беше родила и където беше с майка си през цялото време…

Малката Елеонора, която сега беше на петнайсет месеца, скоро разбра, че молбите ѝ за „вкъщи“ са напразни. Престана да протяга ръчички към мен при посещенията и мълчаливо се извръщаше настрани. Когато я вдигнах през последния ден от живота ѝ (позволиха ми да я кърмя), тя гледаше с широко отворени очи някъде в далечината, после започна да удря лицето ми с малките си слаби юмручета, да драска гърдата ми и да я хапе. След това посочи надолу към леглото си.

Когато вечерта се върнах с вързопа дърва, леглото ѝ беше празно. Намерих я да лежи гола в моргата редом с труповете на възрастните затворници. Беше прекарала на този свят една година и четири месеца и почина на 3 март 1944 г. […] Ето я историята за това как, като родих единственото си дете, извърших възможно най-тежкото престъпление.54

В архивите на ГУЛаг са запазени снимки на типа лагерни детски градини, описан от Волович. В началото на един такъв албум има следното въведение:

Слънцето свети в тяхната сталинска родина. Нацията е изпълнена с любов към водачите и нашите прекрасни деца са щастливи точно както цялата ни млада страна е щастлива. Тук, в широки и топли легла, спят новите граждани на страната ни. След като са се нахранили, те сладко заспиват и със сигурност сънуват щастливи сънища.

Съпътстващите снимки не отговарят на написаното. На една от тях кърмачки с бели маски на лицата – доказателство за хигиенните практики в лагера – седят със сериозни погледи и без усмивки на пейка, гушнали бебетата си. На друга всички деца отиват на вечерната си разходка. Наредени в редица, те не изглеждат по-ентусиазирани от майките си. На много снимки децата са с обръснати глави вероятно заради въшките, от което приличат на мънички затворници, за каквито всъщност са смятани.55 „Детският дом също беше част от лагера – пише Евгения Гинзбург. – Имаше собствена караулка, собствена порта и собствена бодлива тел “.56

Администрацията на ГУЛаг в Москва вероятно е знаела колко е ужасен животът на децата в лагерите. Известно ни е поне, че лагерните инспектори са предавали информацията: в един доклад от 1949 г. за битовите условия на жените в лагерите неодобрително се отбелязва, че от 503 000 жени, които по онова време са в системата на ГУЛаг, 9300 са бременни, а други 23 700 са с малките си деца. „Предвид отрицателното въздействие върху здравето и образованието на децата“ докладът се застъпва за предсрочното освобождаване на майките, както и на жените с деца у дома, общо – като се изключат рецидивистките и контрареволюционерките – около 70 000.57

От време на време наистина има такива амнистии. Но не се правят почти никакви подобрения в живота на останалите в лагерите деца. Напротив, тъй като с нищо не допринасят за производителността на лагера, за повечето лагерни командири здравето и благополучието им не са особен приоритет и те неизменно живеят в най-лошите, най-студени и най-стари сгради. Един инспектор установява, че температурата в един лагерен детски дом никога не се покачвала над 5°С; друг заварва детски дом с лющеща се боя и никакво осветление – дори и с газови лампи.58 В доклад от 1933 е за Сиблаг се казва, че в лагера имало недостиг на 800 чифта детски обувки, 700 детски палтенца и 900 комплекта прибори.59 Работещите в тези домове също невинаги са с необходимата квалификация. Напротив, тъй като сестринската работа се смята за „доверена“ по принцип я дават на професионални престъпнички. Йоффе пише: „Часове наред стояха под стълбището със „съпрузите“ си или просто изчезваха, а децата, оставени без храна и грижи, се разболяваха и започваха да измират“.60

Бременността вече е струвала на лагерите достатъчно скъпо и затова на майките обикновено не се позволява да компенсират тази немарливост – ако изобщо желаят да го направят. Принуждават ги да се върнат на работа възможно най-бързо и неохотно им дават почивки за кърмене. Най-често ги освобождават от работа на всеки четири часа, отпускат им по петнайсет минути с децата – както са с мръсните си работни дрехи – и после ги изпращат обратно – т.е. децата си остават гладни. А понякога не им се позволява дори и това. Един лагерен инспектор цитира случая на жена, която заради трудовите си задължения закъсняла с няколко минути за кърменето на бебето си и ѝ отказали да я пуснат при него.61 В едно интервю бивша надзирателка на лагерна ясла ми каза – оправдателно – че когато майката не успеела да накърми детето, за което по нейните думи се отпускал половин час, някоя от сестрите го дохранвала с шише.

Същата тази жена потвърди и друга описвана от затворничките жестокост: след отбиването на детето често забранявали на майката всякакъв по-нататъшен контакт с него. По думите ѝ лично тя не позволявала на майките в нейния лагер да излизат на разходка с децата си, понеже като затворнички щели да им навредят. Бившата надзирателка твърди, че видяла как една майка дала на детето си примесена с тютюн захар, за да го отрови. Друга нарочно свалила обувките на детето си в снега. „Носех отговорност за детската смъртност в лагера – каза ми тя, за да обясни защо е взела мерки да държи майките настрана. – Майките нямаха нужда от тези деца и искаха да ги убият“.62 Вероятно ръководени от същата тази логика, и други лагерни командири забраняват на майките да виждат децата си. Но не е изключено тези правила да са още един резултат от безхаберната жестокост на лагерната администрация: уреждането на срещите между майките и децата създавало неудобства, затова просто прекратявали практиката.

Отделянето на децата от родителите в такава ранна възраст има предвидими последствия. Сред бебетата избухват множество епидемии. Детската смъртност е изключително висока – толкова висока, както се отбелязва в доклада на същия инспектор, че често умишлено се скрива.63 Но дори и за оцелелите кърмачета шансът за нормален живот в лагерните детски градини е минимален. Някои имат късмета да попаднат под грижите на по-човечни сестри затворнички. Други – не. Веднъж самата Гинзбург работила в лагерна детска градина и след постъпването си установила, че дори и по-големите деца още не можели да говорят:

Само някои от четиригодишните можеха да кажат по няколко странни, несвързани думи. Нечленоразделните викове, мимиките и ударите бяха основното средство за общуване.

– Откъде ще се научат да говорят? Някой да ги учи ли? – обясни Аня безстрастно. – В яслата през цялото време лежат в леглата си. Никой не ги вдига, дори и да се скъсват от рев. Не е разрешено, освен за да се сменят мокрите пелени – когато има сухи, разбира се.

Когато Гинзбург се опитала да обучава новите си повереници, открила, че само едно-две от децата – онези, които все още поддържали някакъв контакт с майките си – успявали да научат нещо. Но дори и техният опит бил съвсем ограничен:

– Виж – казах аз на Анастас и му показах малката къщичка, която бях нарисувала. – Какво е това?

– Барака – съвсем ясно отговори малкото момченце.

С няколко щрихи на молива нарисувах върху къщата котка. Но никой не я разпозна, дори и Анастас. Никога не бяха виждали това рядко животно. След това нарисувах около къщата традиционната селска ограда.

– А това какво е?

– Зона! – извика гордо Вера.64

При навършването на двегодишна възраст обикновено прехвърлят децата от лагерните детски градини в обикновени сиропиталища. Някои майки го приемат с радост, защото това дава шанс на децата да се измъкнат от лагера. Други протестират поради възможността да ги преместят – умишлено или случайно – в някой лагер далеч от децата им и после имената им да бъдат променени или забравени, което би направило невъзможно поддържането на връзката или дори на какъвто и да било контакт.[22] Понякога това се случва и с деца в обикновени детски домове. Валентина Юрганова, дъщерята на волжки германски кулаци, била изпратена в детски дом, в който някои от подопечните били твърде малки, за да помнят имената си, а властите – твърде дезорганизирани, за да ги запишат. Едно дете, каза ми тя, просто било прекръстено на „Каштанова“ („Кестенова“), тъй като в парка зад сиропиталището имало много кестени.

Години по-късно друго такова момиче пише сърцераздирателно описание на неуспешното си, продължило цял живот издирване на истинските имена на родителите си: в нейния район нямало документ за раждането на дете с фамилията от паспорта ѝ, а тя била твърде малка, за да знае истинските им имена. Въпреки това си спомняла фрагменти от миналото: „Мама до шевната машина. Аз ѝ искам игла и конец… Аз в градината… По-късно… Стаята е тъмна, леглото отдясно е празно, нещо се е случило. Някак си съм останала сама. Ужасена съм“.65

Нищо чудно, че след отвеждането на децата някои майки по думите на бивша затворничка: „Крещяха и пищяха, а други дори полудяваха и ги заключваха в бункери, докато се успокоят“. След това шансовете за събиране били малки.66

Навън животът на родените в лагерите деца невинаги се подобрява. Вместо това те се присъединяват към многобройните малчугани, изпратени направо в детските домове след арестуването на родителите им – друга категория деца жертви. Като правило държавните сиропиталища са извънредно пренаселени, мръсни, с малко персонал и често са смъртоносни. Бивша затворничка си спомня емоциите и големите надежди, с които нейният лагер изпратил група затворнически деца в градското сиропиталище – и изживяния ужас, когато научили, че и единайсетте са починали при епидемия.67 Още през 1931 г., в разгара на колективизацията, началниците на детски домове в Урал пишат отчаяни писма до местните власти и молят за помощ в отглеждането на хилядите наскоро осиротели кулашки деца:

Трийсет момчета живеят в стая 12 квадратни метра. За 38 деца има седем легла, на които спят „рецидивистите“. Две 18-годишни развалиха електрическата инсталация, обраха магазина и пият с директора […]; деца спят на мръсния под, играят с карти, направени от скъсани снимки на „Водача“, пушат, чупят решетките по прозорците и се катерят по стените в опит да избягат.68

В друг дом за кулашки деца:

Децата спят на пода, няма достатъчно обувки. […] Случва се в продължение на няколко дни да няма вода. Хранят се лошо; обядът им се състои само от вода и картофи. Няма чинии и купички, хранят се от черпаци. За 140 души има една чаша, лъжиците не достигат; хранят се на смени или с ръце. Няма осветление, само една лампа за целия дом, а за нея няма газ.69

През 1933 г. един детски дом край Смоленск изпраща следната телеграма до Московската комисия за децата: „Хранителните доставки за дома бяха прекратени. Сто деца гладуват. Организацията отказва да дава дажби. Няма помощ. Вземете спешни мерки“.70

С времето нещата не се променят особено. Заповед на НКВД от 1938 г. описва един детски дом, в който някои от по-големите момчета изнасилили две осемгодишни момиченца, и друг, в който 212 деца разполагали с дванайсет лъжици и двайсет чинии и спели с дрехи и обувки поради липсата на пижами.71 През 1940 г. Савельева Леонидовна била „отвлечена“ от детския дом – родителите ѝ били арестувани – и осиновена от семейство, което искало да я използва като домашна прислужница. Така се разделила със сестра си, която повече не успяла да открие.72

За децата на политическите животът в тези домове е особено тежък и често към тях се отнасят по-зле, отколкото към обикновените сираци. Светлана Когтева, по онова време десетгодишна, си спомня, че им казвали да „забравят родителите си, тъй като те са врагове на народа“.73 На отговарящите за тези домове офицери от НКВД било наредено да проявяват особена бдителност спрямо децата на контрареволюционерите и да се погрижат те да не получават каквото и да било привилегировано отношение.74 Заради това правило след ареста на родителите си Пьотър Якир останал само три дни в едно от тези сиропиталища. За това време той успял да се прочуе като „тартор на „предателските“ деца“ и моментално бил арестуван – на четиринайсетгодишна възраст. Прехвърлили го в затвор и впоследствие го изпратили в лагер.75

Често децата на политическите са обект на подигравки и изолация. Един затворник си спомня, че след пристигането в сиропиталищата снемали пръстови отпечатъци на „вражеските“ деца също като на престъпници. Учителите и възпитателите се страхували да проявяват към тях прекалена привързаност, тъй като не желаели да ги обвинят в съчувствие към „враговете“.76 Децата на арестуваните трябвало постоянно да понасят безмилостни заяждания за „вражеския“ си статут, казва Юрганова – в резултат тя умишлено забравила немския език, който говорела като дете.77

В подобна обстановка дори и децата на образовани родители бързо усвояват престъпни навици. Едно от тези деца е Владимир Глебов – синът на видния болшевик Лев Каменев. Когато бил четиригодишен, арестували баща му, а него „изселили“ в специално детско сиропиталище в Западен Сибир. Там около 40% от децата били деца на „врагове“, а около 20% – циганчета, арестувани за скитничество. Както Глебов обяснява на писателя Адам Хочшчайлд, дори за децата на политическите имало полза от ранния контакт с млади престъпници:

Моят приятел ме научи на разни неща за самозащита, които много ми помогнаха в по-нататъшния ми живот. Тук имам един белег и тук друг. […] Когато някой те напада с нож, трябва да умееш да се отбраняваш. Основният принцип е да реагираш преди това, да не му позволиш да те удари. Такова беше щастливото ни съветско детство!78

Но преживяванията в сиропиталищата оставят траен отпечатък върху някои деца. Една майка се върнала от изгнание и взела малката си дъщеря. Осемгодишно момиченце все още не можело да говори добре, нахвърляло се на храната и се държало като диво животинче, в каквото сиропиталището го било превърнало.79 Друга майка, освободена след осемгодишна присъда, отишла да вземе децата си от сиропиталището, но те отказали да тръгнат с нея. Били ги убедили, че родителите им са „врагове на народа“ които не заслужават любов и привързаност. Изрично ги били инструктирали да отказват да напуснат, „ако майка ви изобщо дойде да ви вземе“ и те не желаели да тръгнат с родителите си.80

Нищо чудно, че много често децата бягат от тези сиропиталища. И щом се озоват на улицата, бързо попадат в престъпния подземен свят. А след като станат част от него, порочният кръг се завърта. Вероятно рано или късно и те ще бъдат арестувани.

В годишния доклад на НКВД за 1944-1945 г. относно група от осем лагера в Украйна на пръв поглед няма нищо необичайно. Докладът посочва кои лагери са изпълнили петгодишния план и кои не са. Хвали затворниците ударници. Строго отбелязва, че в повечето лагери храната е била лоша и еднообразна. Отбелязва също – по-одобрително – че през отчетния период само в един от лагерите избухнала епидемия, и то след като прехвърлили в него пет затворници от пренаселения харковски затвор.

Но някои подробности в доклада илюстрират същинската природа на тези осем украински лагера. Един инспектор се оплаква например че в единия от лагерите не достигали „учебници, писалки, тетрадки, моливи“. Има и строга забележка относно склонността на някои от обитателите да залагат храната си, така че понякога губели хлебните си дажби за месеци напред: изглежда, по-младите обитатели на лагера били твърде неопитни, за да играят на карти с по-старите.81

Осемте въпросни лагера са осемте детски колонии в Украйна. Защото не всички деца, попаднали под юрисдикцията на ГУЛаг, са деца на арестувани родители. Някои от тях попадат в системата от лагери по собствена вина. Те извършват престъпления, вследствие на което ги арестуват и ги изпращат в специалните лагери за малолетни. Тези колонии се управляват от същите бюрократи като лагерите за възрастни и в много отношения приличат на тях.

Първоначално „детските лагери“ са създадени за беспризорные – за сираците, за изоставените и за мръсните улични деца, загубили родителите си или избягали от дома в годините на гражданската война, глада, колективизацията и масовите арести. В началото на 30-те години те са обичайна гледка по гарите и обществените паркове на съветските градове. Руският писател Виктор Серж ги описва:

Виждах ги в Ленинград и в Москва да живеят по каналите, в павилиони и на гробищата, където бяха необезпокоявани господари; нощем провеждаха конференции в обществените тоалетни; пътуваха върху покривите на влакове или върху прътите отдолу. Появяваха се – досадни, черни от пот – за да изврънкат няколко копейки от пътниците и да издебнат момента да откраднат някой куфар. […]82

Тези деца са толкова многобройни и създават такива проблеми, че през 1934 г. ГУЛаг създава първите детски градини в лагерите за възрастни, за да попречи на арестантските деца да бродят по улиците.83 Малко по-късно, през 1935 г., ГУЛаг решава да създаде и специални детски колонии. Масово прибират децата от улиците и ги изпращат в колониите, за да учат и да се подготвят за присъединяването си към трудовата армия.

През 1935 г. съветските власти приемат и прословутия закон, който позволява деца на дванайсет години да бъдат съдени като възрастни. В резултат на това селски момичета, арестувани за кражбата на няколко зрънца пшеница, и деца на „врагове“, заподозрени в съучастничество с родителите им, се озовават в затворите за малолетни заедно с непълнолетните проститутки, младите джебчии, уличните деца и др.84 Според един вътрешен доклад през 30-те години агентите на НКВД прибрали едно дванайсетгодишно татарско момиче, което не говорело руски и било загубило майка си на железопътна гара. Депортирали го – само̀ – в Далечния север.85 Малолетните престъпници в Съветския съюз са толкова многобройни, че през 1937 г. НКВД създава детски домове със „специален режим“ за деца, системно нарушаващи правилата в обикновените детски домове. Към 1939 г. вече не изпращат обикновените сираци в детските лагери. Сега те са предназначени за малолетни престъпници, осъдени от съд или от особое совещание – „специалната“.86

Но въпреки заплахата от по-сурови наказания броят на малолетните престъпници продължава да расте. Войната създава не само сираци, но също и бегълци, безнадзорни деца, чиито бащи са на фронта и чиито майки работят по дванайсет часа на ден във фабриките, както и цяла нова категория деца престъпници: малолетни работници, избягали от работата си във фабриката – понякога след евакуирането на фабриката далеч от семействата им – нарушавайки по този начин военновременния закон „За неоторизирано напускане на работното място във военната промишленост“.87 Според собствената статистика на НКВД от 1943 до 1945 г. детските „приемни центрове“ са събрали невероятния брой от 842 144 бездомни деца. Повечето са върнати при родителите им, изпратени в детски домове или в занаятчийски училища. Но значителен брой – 52 830 според архивите – са насочени към „трудово-образователни колонии“. Фразата „трудово-образователна колония“ не е нищо друго освен евфемизъм за детски концентрационен лагер.88

В много отношения децата в лагерите за малолетни не са третирани по-различно от родителите си. Арестуват ги и ги транспортират съгласно същите правила – с две изключения: трябвало да ги държат отделно от възрастните и да не ги застрелват при опит за бягство.89 Хвърлят ги в същите затвори като възрастните – в отделни, но също толкова окаяни килии. Направеното от един инспектор описание на такава килия звучи потискащо познато: „Стените са мръсни; не всички затворници имат легла и матраци. Нямат чаршафи, калъфки и одеяла. В килия №5 прозорецът е покрит с възглавница поради липсата на стъкло, а в килия №14 единият прозорец изобщо не се затваря“.90 Друг доклад описва затворите за малолетни като „неприемливо нехигиенични“, с недостиг на топла вода и елементарни неща от първа необходимост, като чаши, купички и столове.91

Някои по-млади затворници дори са разпитвани като възрастни. След като арестували четиринайсетгодишния Пьотър Якир в сиропиталището, първо го изпратили в затвор за възрастни и след това го подложили на истински разпит. Следователят го обвинил в „организиране на анархистка конна банда, чиято цел е да действа в тила на Червената армия“, и цитирал като доказателство любовта на Якир към язденето. Впоследствие го осъдили като „обществено опасен елемент“.92 Иржи Кмиецик, шестнайсетгодишен поляк, задържан при опит да премине през съветската граница в Унгария – това било през 1939 г. след съветската инвазия в Полша – също бил разпитван като възрастен. С часове го държали прав или пък седнал на табуретка, давали му солена супа и му отказвали вода. Наред с другите неща следователят го питал: „Колко ти плащаше господин Чърчил за осигуряваната информация?“. Кмиецик не знаел кой е Чърчил и помолил да му обяснят въпроса.93

В архивите са запазени и протоколите от разпита на петнайсетгодишния Владимир Мороз, когото обвинили в провеждане на „контрареволюционна дейност“ в сиропиталището. Майка му и по-големият му седемнайсетгодишен брат вече били арестувани. Баща му бил разстрелян. Хората от НКВД открили дневника на Мороз, в който той осъждал „лъжите и клеветите“ навсякъде около него: „Ако някой е изпаднал в дълбок сън преди дванайсет години и изведнъж се събуди сега, ще остане шокиран от настъпилите за това време промени“. Макар че го осъдили на три години в лагер, Мороз починал в затвора през 1939 г.94

И това не са изолирани инциденти. През 1939 г., когато съветската преса отразява няколко случая на офицери от НКВД, арестувани за изтръгване на фалшиви самопризнания, един сибирски вестник разказва историята на 160 деца, повечето на дванайсет-четиринайсет години, но други едва на десет. За разпитите им четирима офицери от НКВД и прокуратурата получават пет- до десетгодишни присъди. Историкът Робърт Конкуест пише, че самопризнанията били получени „сравнително лесно“: „Едно десетгодишно дете рухнало след продължил цяла нощ разпит и признало, че членува във фашистка организация от седемгодишна възраст“.95

Децата затворници не са освободени и от безмилостните изисквания на системата на робския труд. Въпреки че като правило детските колонии не са разполагани в по-тежките северни лесодобивни или миньорски лагери, през 40-те години в норилския лагер в Далечния север има детски лагпункт. Някои от неговите 1000 обитатели работят в норилската тухларска фабрика, а други почистват снега. Сред тях има и няколко деца на дванайсет, тринайсет и четиринайсет години, а мнозинството са на петнайсет или шестнайсет, тъй като по-големите малолетни затворници вече са преместени в лагери за възрастни. Инспекторите постоянно се оплакват от условията в норилския детски лагер и накрая той е преместен в по-южна част на СССР – но не и преди много от младите му затворници да станат жертви на същите предизвикани от студа и недохранването болести като възрастните.96

По-типичен е украинският доклад, според който децата в украинските детски трудови колонии работели в дървообработването, металообработването и шивашката промишленост.97 Кмиецик бил в детска колония край Житомир, Украйна, и работел във фабрика за мебели.98 И все пак колониите в много отношения приличат на лагерите за възрастни – трябва да се постигат производствени цели, да се изпълняват индивидуални норми, да се спазва режим. Една заповед на НКВД от 1940 г. нарежда децата между дванайсет и шестнайсет години да работят по четири часа на ден и да прекарват още четири часа в училище. Същата заповед изисква децата от шестнайсет до осемнайсет години да работят по осем часа на ден и да посвещават на учене два часа.99 В норилския лагер този режим не се спазва, тъй като изобщо няма училище.100

В лагера за малолетни на Кмиецик има само вечерно обучение. Освен другите неща там го учели, че „Англия е остров в Западна Европа. […] Управлява се от лордове в червени роби с бели яки. Те експлоатират работниците и им плащат жълти стотинки“.101 Не че образоването на децата е основната цел на тези колонии: през 1944 г. Берия гордо информира Сталин, че лагерите за малолетни в ГУЛаг са дали впечатляващ принос за военните усилия, произвеждайки мини, гранати и други неща на обща стойност 150 млн. рубли.102

Децата са обект и на същата лагерна пропаганда като възрастните. Лагерните вестници от средата на 30-те години описват деца стахановци и гордо се превъзнасят за „35-ниците“ – уличните деца, изпратени в лагерите по закона от 1935 г., възхвалявайки онези, които видели светлината и били преобразени от физическия труд. Същите вестници охулват децата, които не разбирали, че „трябва да изоставят миналото си, че е време да започнат нов живот. […] Комарджийството, пиянството, хулиганството, отказът да работят, кражбите и прочее са широко разпространени сред тях“.103 За да се преборят с този младежки „паразитизъм“, властите принуждават децата да участват в същия вид културно-възпитателни концерти като възрастните и да пеят същите сталинистки песни.104

И накрая – децата са обект на същия психологически натиск като възрастните. Друга директива на НКВД от 1941 г. призовава за организирането на агентурно-оперативное обслуживание – „мрежа от информатори“ – в детските колонии на НКВД и детските приемни центрове. Плъзнали са слухове за контрареволюционни настроения както сред персонала, така и сред децата в лагерите, особено сред децата на контрареволюционери. В един лагер децата дори направили минибунт. Те завзели столовата, изпотрошили я, нападнали пазачите и ранили шестима.105

Децата от лагерите за малолетни са късметлии само в едно отношение: че за разлика от други деца, не са ги изпратили в обикновени лагери, където щели да бъдат заобиколени от обикновени възрастни затворници. Всъщност – точно като постоянно появяващите бременни жени – постоянното увеличаване на малолетните престъпници в лагерите за възрастни създава големи главоболия на лагерните командири. През октомври 1935 г. Хенрих Ягода изпраща гневно писмо до всички лагерни командири: „Въпреки моите инструкции непълнолетните затворници не се изпращат в трудови колонии за малолетни, а се смесват в затворите с възрастни“. При последното преброяване, заявява той, в обикновените затвори още имало 4305 малолетни.106 Тринайсет години по-късно, през 1948 г., следователите от прокуратурата продължават да се оплакват, че твърде много непълнолетни затворници попадат в лагери за възрастни, където възрастните престъпници ги покваряват. В един лагер дори властите забелязали как главатарят на лагерните престъпници превърнал някакъв осемнайсетгодишен дребен крадец в наемен убиец.107

Малолетките – „малолетните престъпници“ – не предизвикват почти никакво съчувствие у останалите затворници. „Гладът и ужасът от случилото се ги бяха направили напълно беззащитни“, пише Лев Разгон, който отбелязва, че малолетните инстинктивно се стремели към най-могъщите на вид. Това били професионалните престъпници, които превръщали момчетата в „слуги, безсловесни роби, професионални шутове, заложници и какво ли не“ и – както момчетата, така и момичетата – в проститутки.108 Но ужасяващите им преживявания не предизвикват особена жал; напротив – някои от най-суровите нападки в мемоарната литература са запазени тъкмо за тях. Независимо от произхода си, пише Разгон, децата затворници скоро „до едно проявяваха плашеща и непоправимо отмъстителна жестокост, без всякакви задръжки или чувство за отговорност“. Нещо по-лошо –

те не се бояха от никого и от нищо. Пазачите и лагерните шефове се страхуваха да влязат в бараките на малолетните. Именно там се случваха най-отвратителните, най-циничните и най-жестоките неща в лагера. Ако някой от криминалните главатари при игра на комар загубеше всичко и заложеше живота си, момчетата щяха да го убият срещу една дневна дажба хляб или просто „за удоволствие“. Момичетата се хвалеха, че могат да задоволят цяла бригада дървосекачи. В тези деца не беше останало нищо човешко и изглеждаше невъзможно да се върнат в нормалния свят и отново да станат обикновени човешки същества.109

Солженицин мисли по същия начин:

В съзнанието им нямаше граници между позволено и непозволено, нито представа за добро и зло. За тях всичко, което желаеха, беше добро и всичко, което им пречеше, беше лошо. Държаха се нагло и нахално, защото това беше най-печелившото поведение в лагера.110

Холандският затворник Йон Вигманс също пише за младежи, които „явно нямаха нищо против да живеят в тези лагери. Официално би трябвало да работят, но на практика това беше последното нещо, което правеха. Същевременно можеха да разчитат на редовни средства и изобилни възможности да се учат от приятелите си“.111

Има и изключения. Александър Клайн разказва историята на две тринайсетгодишни момчета, арестувани като партизани и осъдени на двайсет години в лагер. Двамата прекарали в лагерите десет години и успели да останат заедно, като обявявали гладни стачки, когато ги разделяли. Поради възрастта им хората ги съжалявали, давали им лека работа и допълнителна храна. И двамата успели да се запишат в лагерните технически курсове и станали компетентни инженери, преди да ги освободят при една от амнистиите след смъртта на Сталин. Ако не бяха лагерите, пише Клайн, „кой би помогнал на полуграмотни селски момчета да станат образовани хора, добри специалисти?“.112

Въпреки това когато в края на 90-те години започнах да търся мемоари на бивши малолетни затворници, се оказа много трудно да намеря такива. С изключение на тези на Якир, Кмиецик и още неколцина, събрани от дружество „Памет“ и други организации, има много малко.113 Но тези деца са били десетки хиляди и много от тях би трябвало още да са живи. Дори предложих на моя приятелка рускиня да пуснем обява във вестник в опит да открием такива оцелели, за да ги интервюирам. „Недей – посъветва ме тя. – Всички знаем какви са станали тези хора“. Нито десетилетията пропаганда, нито окачените по стените на сиропиталищата лозунги, благодарящи на Сталин „за щастливото детство“, са успели да убедят съветските хора, че децата от лагерите, уличните деца и децата от сиропиталищата са се превърнали в нещо по-различно от пълнокръвни членове на многобройната и всеобхватна престъпна класа в Съветския съюз.

Глава 16

Умиращите

Какво е – изтощение?

Какво е – преумора?

Всяко помръдваме е изпитание

за страдащите крайници.

Ужасен глад – бълнуване за хляб.

„Хляб, хляб“ – сърцето ти пулсира.

И в мрачното небе далеч отгоре

се появява равнодушно слънцето.

Дъхът ти е свистене

при минус петдесет.

Какво е – да умираш?

Безмълвно те поглеждат планините.

Нина Гаген-Торн,

„Мемориа“1

През цялото съществуване на ГУЛаг мястото в дъното на лагерната йерархия неизменно остава запазено за умиращите или по-скоро – за живите мъртъвци. За тях е създаден цял поддиалект на лагерния жаргон. Понякога ги наричат фитили – като фитила на свещ, който скоро ще угасне. Известни са също като гавноеды – „лайнояди“ или помоечники – „помийници“. Най-често им викат доходяги, от руския глагол доходить – „достигам“ или „постигам“ дума, която обикновено се превежда като „пътници“. В своя. „Наръчник за ГУЛаг“ Жак Роси твърди, че изразът е саркастичен: умиращите най-накрая „достигат социализма“.2 Други по-прозаично обясняват, че изразът означавал не достигане до социализма, а до края на живота им.

Казано накратко, доходягите умират от глад и страдат от болести вследствие на недохранването и витаминовия дефицит: скорбут, пелагра, различни форми на диария. Първите белези на тези заболявания са изпадането на зъбите и появата на кожни язви – симптоми, които понякога засягат дори лагерните пазачи.3 След това затворниците загубват способността си да виждат в тъмното. Густав Херлинг си спомня: „Рано сутрин или пък вечер страдащите от кокоша слепота вървяха бавно из зоната с протегнати напред ръце“.4

Гладуващите страдат и от стомашни проблеми, замайване и гротескно подуване на краката. Томас Сговио, който стигнал до ръба на гладната смърт, преди да се възстанови, една сутрин се събудил и открил, че единият му крак е „лилав, два пъти по-дебел от другия. Сърбеше. Целият беше покрит с петна“. Скоро „петната се превърнаха в огромни мехури. От тях течеше кръв и гной. Ако натиснех с пръст лилавата плът, вдлъбнатинката оставаше дълго време“. Когато установил, че краката му не влизат в ботушите, Сговио бил посъветван да среже ботушите си.5

През последната фаза на гладната смърт доходягите придобиват странен и нечовешки вид и се превръщат във физическо изображение на използваната от държавата дехуманизираща риторика: с други думи, преди смъртта си враговете на народа наистина престават да бъдат хора. Те обезумяват, буйстват и бълнуват часове наред. Кожата им става отпусната и суха. Очите им придобиват странен блясък. Ядат всичко, до което се докопат – птички, кучета, боклук. Движат се бавно и не могат да контролират червата и пикочните си мехури, поради което излъчват ужасна воня. Тамара Петкевич описва първата си среща с тях:

Зад бодливата тел имаше редица същества, слабо напомнящи хора […], бяха десет на брой, скелети с различен размер, покрити с кафява, подобна на пергамент кожа, всички бяха голи до кръста, с обръснати глави и потрепващи, изсъхнали гърди. Облеклото им се състоеше от жалки, мръсни гащи и пищялите им се подаваха от вдлъбнати кръгове празнота. Жени! Гладът, топлината и тежкият труд ги бяха превърнали в изсушени екземпляри, които продължаваха необяснимо да се вкопчват в последните признаци на живот.6

Варлам Шаламов също е оставил незабравимо поетично описание на доходягите, посочвайки приликата помежду им, загубата на индивидуализиращи, очовечаващи характеристики и анонимността им – част от ужаса, който вдъхвали:

За пътя горски чаша вдигам аз –

за всички тях, които изостават

и нямат сили да вървят със нас,

ала да продължават да ги принуждават,

за твърдите им, синкави уста

и за лицата – тъй уеднаквени,

за дрипавите, цели в скреж палта

и за ръцете голи и студени,

и за скорбута, в зъбите им впит,

за чашите им за вода консервни,

за кучетата със охранен вид,

които сутрин ги събуждат нервни,

за слънцето, така сърдито пак,

бездушно гледащо от небесата,

за гробовете бели като сняг –

на зимните виелици делата,

за дажбата, изгълтана със страх,

за хляба – груб и недопечен вечно,

за чуждата река Аян-Юрях

и за небето бледо и далечно![23]

Но в съветските лагери терминът доходяга описва не само физическо състояние. „Пътниците“ както обяснява Сговио, са не само болни: те са достигнали до такава степен на гладуването, че престават да се грижат за себе си. Това израждане обикновено се осъществява на етапи и затворниците престават да се къпят, да контролират червата си, да реагират на обиди – докато в буквалния смисъл не полудеят от глад. Сговио изживял силен шок, когато за първи път срещнал човек в подобно състояние – американски комунист на име Айнщайн, човек, когото познавал в Москва:

Отначало не познах приятеля си. Айнщайн не отговори, когато го поздравих. Лицето му имаше празното изражение на доходяга. Гледаше през мен, сякаш ме нямаше. Айнщайн като че не виждаше никого. Очите му бяха напълно безизразни. Събирайки празните чинии от разхвърляните маси, той проверяваше всяка една за остатъци от храна. Прокарваше пръсти по вътрешността на чиниите и ги облизваше.

Айнщайн, пише Сговио, приличал на другите „фитили“ по това, че бил загубил всякакво чувство за лично достойнство:

Те занемаряваха външния си вид, не се миеха – дори и когато имаха такава възможност. Фитилите не си правеха труда да търсят и убиват въшките, които смучеха кръвта им. Доходягите не изтриваха стичащите се от носовете им секрети с ръкавите на бушлатите си. […] Фитилът не отвръщаше на ударите. Когато другите зеки го нападаха, той скриваше глава с ръце, за да се предпази от ударите. Падаше на пода и след като го оставеха на мира и когато състоянието му позволеше, ставаше и се отдалечаваше хленчейки, сякаш нищо не се е случило. След работа можеше да видиш доходягата да се върти около кухнята, молейки се за остатъци. За забавление готвачът понякога плисваше черпак супа в лицето му. В тези случаи бедният човечец бързо прокарваше пръсти по мокрите си мустаци и ги облизваше. […] Фитилите стояха около масите и чакаха някой да остави малко супа или каша. Когато това станеше, най-близкият се стрелваше към остатъците. В последвалото боричкане често разливаха супата. И тогава на четири крака те се бореха и остъргваха, докато и последната частичка безценна храна не се озовеше в устите им.7

Няколко затворници, които стигнали до състоянието на доходяги и после се възстановили, са се опитвали да обяснят не съвсем успешно какво е да си жив мъртвец. Януш Бардах си спомня, че след осем месеца в Колима „се събуждах замаян и със замъглено съзнание. Отнемаше ми повече време и усилия да се съвзема и да отида в столовата сутрин“.8 Яков Ефруси станал доходяга, след като първо му откраднали очилата – „за всеки късоглед е съвсем ясно какъв е животът без очила, всичко ти е като в мъгла“ – и после пръстите на лявата му ръка измръзнали. Ето как описва чувствата си:

Постоянният глад унищожава човешката психика. Невъзможно ти е да спреш да мислиш за храна, през цялото време мислиш за ядене. Към физическата ти немощ се прибавя морална слабост, тъй като постоянният глад заличава самоуважението ти и чувството ти за достойнство. Всичките ти мисли са насочени в една посока: как да намериш още храна. Ето защо доходягите винаги се тълпяха до помийната яма, близо до столовата, край входа на кухнята. Чакаха да видят дали някой случайно няма да изхвърли от кухнята нещо годно за ядене, например парченца зеле.9

Влечението към кухнята и манията за храна правят мнозина слепи за всичко останало, както се опитва да опише и Густав Херлинг:

Няма граници за физическите въздействия на глада, отвъд които разколебаното човешко достойнство да може да запази крехък, но независим баланс. Много пъти съм залепял бледото си лице до матираното стъкло на кухненския прозорец, за да измоля с безмълвен поглед още един черпак рядка супа от ленинградския крадец Федка, който отговаряше за това. И си спомням как най-добрият ми приятел, инженерът Садовски, веднъж на празната платформа до кухнята изтръгна от ръката ми консерва супа, побягна с нея и дори не изчака да стигне до нужника, а още по пътя с трескави устни изпи горещата смес. Ако Бог съществува, нека накаже безмилостно онези, които пречупват другите чрез глад.10

Полският ционист Йешуа Гилбоа, арестуван през 1940 г., увлекателно описва хитрините, изобретявани от затворниците, за да се залъжат, че ядат повече, отколкото ядели в действителност:

Опитвахме се да залъжем стомасите си като разтрошавахме хляба, докато почти не заприличаше на брашно, смесвахме го със сол и с големи количества вода. Наричахме този деликатес „хлебен сос“. Солената вода имаше цвета и вкуса на хляб. Изпивахме я и хлебната каша оставаше. После я заливахме с още вода, докато не изцедяхме и последния остатък от аромата на хляба. Всъщност, ако човек изядеше този хлебен сос за десерт, след като беше напълнил стомаха си с хлебна вода, той нямаше абсолютно никакъв вкус, но ние се самозалъгвахме, извличайки максималното от неколкостотинте грама.

Гилбоа пише, че накисвал във вода и осолената риба. Получената течност „можеше да се използва за приготвяне на хлебен сос и тогава наистина се получаваше достоен за крал деликатес“.11

Щом затворникът започнел да прекарва повечето си време край кухнята в събиране на остатъци, значи вече бил близо до смъртта и всъщност можел да умре всеки момент: в леглото нощем, на път за работа, докато вървял из зоната или ядял вечерята си. Януш Бардах веднъж видял затворник да пада по време на вечерната проверка.

Около него се струпаха хора. „Аз ще взема шапката“, рече един мъж. Други грабнаха ботушите на жертвата, навущата и панталона. Избухна разправия за бельото му.

Едва бяха съблекли падналия затворник чисто гол, когато той помръдна глава, вдигна ръка и изрече немощно, но ясно: „Толкова е студено“. Но главата му тупна обратно в снега и в очите му се появи стъклен поглед. Без да трепнат, наобиколилите го лешояди му обърнаха гръб с плячкосаното. Вероятно през няколкото минути, след като го бяха разсъблекли, той умря от студа.12

Но затворниците умират не само от гладна смърт. Мнозина загиват по време на работа – в необезопасените мини и фабрики. Други, изнемощели от глада, лесно се поддават на различни болести и епидемии. Вече споменах епидемията от тиф, но немощните и гладни затворници са уязвими и за много други заболявания. През първата четвърт на 1941 г. в Сиблаг например са хоспитализирани 8029 души, 746 с туберкулоза, от които 109 умират; 72 с пневмония, от които 22 умират; 36 с дизентерия, от които 9 умират; 177 с измръзвания, от които 5 умират; 302 със стомашни оплаквания, от които 7 умират; 210 след злополуки на работното място, от които 7 умират; и 912 с проблеми в оросяването, от които 123 умират.13

Въпреки че – колкото и да е чудно – тази тема е табу, затворниците извършват и самоубийства. Трудно е да се каже колко от тях са избрали този път. Няма официална статистика. Нито пък, макар и да е странно, между оцелелите има консенсус относно броя на самоубийствата. Според Надежда Манделщам, съпругата на поета, хората в лагерите не се самоубивали, а с всички сили се борели да оцелеят, и мнозина споделят мнението ѝ.14 Евгений Гнедин пише, че макар да мислел да сложи край на живота си в затвора и по-късно в изгнанието, през осемте години в лагера „мисълта за самоубийство изобщо не ми мина през главата. Всеки ден беше борба за живот: възможно ли е в такава битка да ти хрумне да се разделиш с живота? Имахме цел – да се измъкнем от това страдание – и надежда: да се срещнем с любимите си хора“.15

Историчката Катрин Меридейл изказва различна теория. По време на проучванията си тя се срещнала с двама московски психолози, изследвали или работили в системата на ГУЛаг. Също като Манделщам и Гнедин, те твърдели, че самоубийствата и психическите заболявания били рядкост и останали „изненадани и малко обидени“ когато тя им цитирала доказателства за обратното. Според нея странното настояване се дължи на руския „мит за стоицизма“, но е възможно да има и други причини.16 Литературният критик Цветан Тодоров предполага, че свидетелите пишат за странното отсъствие на самоубийства, защото искат да подчертаят неповторимостта на преживяванията си. Било толкова ужасно, че никой не избирал „нормалния“ път на самоубийството: „Оцелелият желае преди всичко да предаде различността на лагерите“.17

Всъщност има много случаи на самоубийства и мемоаристите си ги спомнят. Един от тях описва самоубийството на момче, чиито сексуални услуги някакъв криминален затворник „спечелил“ на карти.18 Друг разказва за самоубийството на съветски гражданин с немски произход, който оставил бележка за Сталин: „Моята смърт е съзнателен акт на протест срещу жестокостта и беззаконието, проявявани към нас, съветските германци, от органите на НКВД“.19 Един оцелял от Колима пише, че през 30-те години доста често някой затворник тръгвал – бързо и решително – към „зоната на смъртта“, ничията земя край оградата на лагера, и после заставал там в очакване да го застрелят.20

Евгения Гинзбург лично прерязала въжето, на което висяла приятелката ѝ Полина Мелникова, и пише с възхищение за нея: „Чрез постъпката си тя успешно утвърди правото си да бъде личност“.21 Пак Тодоров пише, че много оцелели от ГУЛаг или от нацистките лагери приемат самоубийството като възможност за проява на свободна воля: „Извършвайки самоубийство, човек променя хода на събитията – дори и за последен път в живота си – вместо просто да реагира на тях. Такива самоубийства са актове на неподчинение, а не на отчаяние“.22

На лагерните администратори им е все едно как умират затворниците. Обикновено за тях най-важното е да запазят смъртността в тайна или поне в полутайна: командирите на лагпунктове с „твърде висока“ смъртност рискували да бъдат наказани. Въпреки че правилата не се прилагат стриктно и някои дори застъпват тезата, че повече затворници трябвало да умират, командирите на особено смъртоносните лагери понякога наистина загубват работата си.23 Ето защо по думите на бивши затворници лекарите криели труповете от лагерните инспектори, а в някои лагери обикновено освобождавали предсрочно умиращите затворници. Така те не попадали в лагерната статистика за смъртността.24

„Умиращ зек“, портрет на Сергей Райкенберг, неизвестна година

Но дори когато смъртта все пак бива регистрирана, документите невинаги отговарят на истината. По един или друг начин лагерните командири се погрижват в смъртния акт лекарите да не посочват като причина за смъртта „гладуване“. Хирургът Исак Вогелфангер например получил изричното нареждане да пише „сърдечна недостатъчност“ независимо от истинската причина за смъртта на затворника.25 Но понякога и това създава проблеми: в един лагер лекарите регистрирали толкова много случаи на „инфаркт“ че събудили подозренията на инспектората. Прокурорите принудили лекарите да ексхумират труповете и установили, че всъщност са умрели от пелагра.26 Този хаос невинаги е предумишлен: в друг лагер архивите били в такъв безпорядък, че инспекторът се оплакал: „Починалите се водят като живи, избягалите – като затворници и обратно“.27

Освен това често властите умишлено държат затворниците в неведение относно фактите около смъртта. Въпреки че не можели напълно да я скрият – един затворник си спомня как оставяли труповете „на купчина край оградата до стягането на снега“28 – имало други начини да я потулят. В много лагери изнасяли труповете нощем и ги откарвали неизвестно къде. Съвсем случайно Едуард Бука, който бил принуден да работи до късно, за да изпълни нормата си, видял какво се случва с труповете във Воркута:

Хвърляха ги на купчина под един навес като дървени трупи, докато не се съберяха достатъчно за масово погребение в лагерното гробище и после ги натоварваха на шейните голи – с главите навън и краката навътре. Към всяко тяло беше закачена дървена табелка, бирка, завързана за палеца на десния крак – с името и номера на затворника. Преди всяка шейна да премине през портата на лагера, надзирателят, офицер от НКВД, взимаше кирка и размазваше главите, за да не би някой да се измъкне жив. Щом излезеха от лагера, хвърляха телата в траншея, един от няколкото широки ровове, изкопани през лятото за тази цел. Но с увеличаване броя на умрелите процедурата, чрез която се уверяваха, че наистина са мъртви, се промени. Вместо да размазват главите с кирка, пазачите промушваха всяко тяло с шомпол (шомпол) – дебела пръчка със заострен край. Явно това им беше по-лесно от размахването на кирката.29

Вероятно масовите погребения са се пазили в тайна, защото технически и те са били забранени – което не означава, че са били необичайни. Из цяла Русия в околностите на бившите лагери има несъмнени доказателства за масови гробове и от време на време тези гробове дори излизат на повърхността на земята: вечно замръзналата почва в Далечния север не само запазва телата, понякога в злокобно добро състояние, но също така се размества и движи при ежегодното замръзване и топене, както пише Варлам Шаламов: „Северът се съпротивляваше с всичките си сили срещу това човешко дело и не приемаше труповете в недрата си […], земята се отваряше и изваждаше на показ подземните си складове, защото те съдържаха не само злато и олово, тунгстен и уран, но също и неизгниващи човешки тела“.30

Въпреки това те не би трябвало да са там и през 1946 г. администрацията на ГУЛаг изпраща заповед до всички лагерни командири и им нарежда да погребват труповете поотделно – в погребален саван и в гробове, дълбоки не по-малко от 1,5 метра. Местонахождението на телата трябвало да се обозначава не чрез име, а чрез номер. Само лагерните архивари трябвало да знаят кой е погребан там.31

Всичко това звучи съвсем цивилизовано – само че друга заповед разрешава да се изваждат златните зъби на мъртвите затворници. Това трябвало да става под егидата на комисия, включваща представители на лагерната медицинска служба, лагерната администрация и финансовия отдел на лагера. След това златото трябвало да се отнесе в най-близката държавна банка. Но тези комисии едва ли са се събирали много често. Откровената кражба на златни зъби просто била твърде лесноосъществима и твърде лесна за скриване в свят с твърде много трупове.32

Защото труповете наистина са твърде много – и в крайна сметка това е най-ужасяващото в затворническата смърт, както пише Херлинг:

Смъртта в лагера беше свързана и с друг ужас: анонимността. Нямахме представа къде заравят мъртвите и дали след смъртта на затворника се издава някакъв смъртен акт. […] Убедеността, че никой дори няма да научи за смъртта им, че никой дори няма да знае къде са погребани беше едно от най-големите психологически мъчения за затворниците.

Стените на бараките бяха осеяни с издълбани в мазилката имена и затворниците молеха приятелите си да довършат работата след смъртта им, добавяйки кръст и дата; всеки затворник пишеше на семейството си през строго определени интервали, така че внезапното секване на писмата да им подскаже приблизителната дата на неговата смърт.33

Въпреки тези усилия смъртта на много, много затворници остава неотбелязана, незапомнена и нерегистрирана. Властите не попълват документи; не уведомяват роднините; дървените обозначения се разпадат. Когато се разхожда в някогашните околности на лагерите в Далечния север, човек открива следите от масовите гробове: неравна, открояваща се почва, млади борове, избуяла трева, покриваща половинвековните погребални ями. Понякога има паметник, издигнат от местните хора. По-често не нищо не ги обозначава. Имената, животът, личните преживявания, семейните връзки, историята – всичко е изчезнало.

Глава 17

Стратегии за оцеляване

Аз съм беден, самотен и гол,

няма огън за мен.

От полярния люляков мрак

съм отвред обграден,

Стихове рецитирам на глас

и крещя ги дори

и се стряскат от силния вик

оглушали гори.

Но единствен планинският ек

ми отвръща с тъга.

Ала, вдишал със пълни гърди,

пак продишвам сега.

Варлам Шаламов,

„Няколко мои живота“1

И – накрая – някои затворници оцеляват. Те оцеляват дори и в най-суровите лагери, дори при най-тежките условия, дори в годините на войната, на глада, на масовите екзекуции, И не само това, някои оцеляват с достатъчно съхранена психика, за да се върнат вкъщи, да се възстановят и да живеят относително нормално. Януш Бардак става пластичен хирург в Айова. Исак Филщински отново започва да преподава арабска литература. Лев Разгон отново започва да пише книги за деца. Анатолий Жигулин отново пише поезия, Евгения Гинзбург се премества в Москва и години наред е душата и сърцето на кръг от оцелели, които редовно се събират около кухненската ѝ маса, за да ядат, пият и спорят.

Ада Пурижинска, арестувана като девойка, се омъжва и ражда четири деца, някои от които стават талантливи музиканти. Запознах се с две от тях на обилна и весела семейна вечеря, по време на която Пурижинска сервираше блюдо след блюдо изключително вкусни студени предястия и изглеждаше разочарована, когато не можех да хапна нищо повече. Домът на Ирена Аргинска също е изпълнен със смях, който най-често идва от самата нея. Четиресет години по-късно тя е в състояние да се шегува с дрехите, които е носила като затворничка: „Предполагам, че бихте могли да го наречете жакет“, каза тя, опитвайки се да опише безформеното си палто в лагера. Учтивата ѝ, пораснала дъщеря се разсмя заедно с нея.

Някои дори имат забележителен живот. Александър Солженицин става един от най-известните и най-продаваеми руски писатели в света. Генерал Горбатов е един от ръководителите на съветското нападение над Берлин. След присъдата си в Колима и военновременната шарашка Сергей Корольов става баща на съветската космическа програма. Густав Херлинг напуска лагерите, сражава се в полската армия и макар да пише в изгнание в Неапол, се превръща в един от най-уважаваните книжовници в посткомунистическа Полша. Новината за смъртта му през юли 2000 г. се появи на първите страници на варшавските вестници и цяло поколение полски интелектуалци отдаде почит на трудовете му – особено „Свят сам за себе си“, мемоарите му за ГУЛаг. Тези мъже и жени не са единствените, успели да се възстановят. Исак Вогелфангер, който става преподавател по хирургия в университета в Отава, пише, че „раните зарастват и отново можеш да бъдеш цялостен, малко по-силен и по-човечен отпреди“.2

Разбира се, не всички истории на оцелелите от ГУЛаг свършват толкова добре, което невинаги става ясно от четенето на мемоарите. Очевидно онези, които не са оцелели, не са и писали. Психически и физически увредените от преживяното в лагерите също не са писали. А оцелелите, вършили неща, от които по-късно са се срамували, също не пишат много често – или когато го правят, невинаги казват пълната истина. Има много, много малко мемоари на информатори – или на хора, които си признават, че са били информатори – както и много малко оцелели, които биха си признали, че са наранявали или убивали свои съзатворници, за да останат живи.

Поради тази причина някои от оцелелите подлагат на съмнение достоверността на мемоарите като цяло. Юрий Зорин, много възрастен и немного общителен оцелял, с когото разговарях в родния му град Архангелск, махна с ръка при въпроса ми за философията на оцеляването. Нямало такава, рече той. Макар от мемоарите да изглеждало, че затворниците „обсъждали всичко, мислели за всичко“, не било така, каза ми той: „Цялата задача беше да доживееш до следващия ден, да останеш жив, да не се разболееш, да работиш по-малко, да ядеш повече. И затова, по правило не се провеждаха философски дискусии. […] Спасиха ни младостта, здравето и физическата сила, защото там живеехме според Дарвиновите закони – оцеляване на най-пригодните“.3

„На петата година от лагера (оцелелите)“: как са се променили с времето лицата на затворниците, рисунка на Алексей Мереков, затворник, място и дата – неизвестни.

Затова към цялата тема – кой е оцелял и защо е оцелял – трябва да се подхожда много внимателно. Тук не можем да разчитаме на архивни документи и няма действителни „доказателства“. Трябва да вярваме на казаното от желаещите да опишат преживяванията си на хартия или в разговор. Всеки от тях би могъл да има причини да скрие от читателите някои неща от биографията си.

С тази уговорка в няколкостотинте мемоара, публикувани или оставени в архивите, все пак можем да открием определени модели. Защото стратегии за оцеляване наистина е имало и по онова време те са били добре известии, макар и доста да са се различавали в зависимост от конкретните обстоятелства. Оцеляването в трудова колония в Западна Русия в средата на 30-те или дори в края на 40-те години, когато работата е предимно фабрична, а храната – редовна, макар и не обилна, вероятно не е налагало особени психически приспособявания. От друга страна, оцеляването в някой от лагерите в Далечния север – Колима, Воркута, Норилск – през гладните военни години често е изисквало огромна изобретателност и сила на волята или пък невероятна способност за вършене на зло – качества, което на свобода затворниците биха могли изобщо да не проявят.

Несъмнено много от затворниците оцеляват, защото намират начини да се издигнат над останалите, да се откроят от масата на гладуващите зеки. Десетки лагерни пословици и поговорки отразяват обезсилващото морално въздействие на това отчаяно съревнование. Една от тях е: „Ти може да умреш днес – аз ще умра утре“. Друга такава е „Човек за човека е вълк“ – фразата, която Януш Бардах използва за заглавие на мемоарите си.

Много бивши зеки казват, че борбата за оцеляване е била жестока, и мнозина, като Зорин, я наричат дарвиновска. „Лагерът подложи на огромно изпитание моралната ни сила, всекидневния ни морал и 99% не го издържаха“, пише Шаламов. „Само след три седмици повечето затворници се превръщаха в свършени хора и се интересуваха само от яденето. Държаха се като животни, изпитваха неприязън и подозрителност към всички останали, виждаха във вчерашния приятел съперник в борбата за оцеляване“, пише Едуард Бука.5

Елинор Олицкая, чието минало е свързано с дореволюционното социалдемократическо движение, е особено ужасена от – според нея – аморалността в лагерите: докато обитателите на затворите често си сътрудничели и по-силните помагали на по-слабите, в съветските лагери всяка затворничка, казва тя, „живееше сама за себе си“, мамейки останалите, за да получи малко по-висок статут в лагерната йерархия.6 Галина Усакова описва промяната си в лагерите: „Бях почтено, добре възпитано момиче от семейство на интелигенти. Но с тези качества човек не можеше да оцелее, трябваше да загрубееш, да се научиш да лъжеш, да лицемерничиш в много отношения“.7

Густав Херлинг доразвива тезата, описвайки как новият затворник бавно се научавал да живее, „без да изпитва жал“:

Отначало дели хляба си с обезумелите от глад затворници, след работа води към лагера страдащите от кокоша слепота, вика за помощ, когато съседът му в гората си отсече два пръста, и тайно носи кутии със супа и глави от херинги на умиращите. След няколко седмици разбира, че мотивите му във всичко това не са нито чисти, нито особено безкористни, че следва егоистичните повели на мозъка си и спасява първо себе си. Лагерът, където затворниците живеят на най-ниското равнище на човешкото и се подчиняват на собствения си брутален кодекс на поведение спрямо другите, му помага да достигне до този извод. Нима преди това, в затвора, е можел да предположи, че човек е способен да деградира толкова, та да не буди у съзатворниците си съчувствие, а само омраза и отвращение? Как да помага на страдащите от кокоша слепота, когато всеки ден вижда да ги сръгват с дулата на автоматите, защото забавят връщането на бригадата от работа, а после бързащите към кухнята за супата си затворници ги избутват от пътеките; как да ходи при умиращите и да понася постоянния мрак и вонята на екскременти; как да дели хляба си с огладнелия луд, който още на следващия ден ще го посрещне в бараката с изискващ, настоятелен взор… И сега си припомня и започва да вярва на думите на съдията по делото му, който беше казал, че желязната метла на съветското правосъдие помита към лагерите само боклука.8

Тези чувства не се срещат само при оцелелите от съветските лагери. „Ако някой предложи привилегирован пост на няколко души в робско положение – пише Примо Леви, оцелял от Аушвиц, – изисквайки в замяна да предадат естествената солидарност с другарите си, винаги ще се намери някой да приеме“.9 Също за германските лагери Бруно Бетелхайм отбелязва, че по-старите затворници често започвали да „приемат ценностите и поведението на СС като свои собствени“ и най-вече омразата към по-слабите и по-нископоставените обитатели на лагерите, особено евреите.10

В съветските лагери, също като в нацистките, криминалните затворници с готовност възприемат дехуманизиращата риторика на НКВД, обиждат политическите затворници и „враговете“ и не скриват отвращението си към доходягите. Поради необичайното си положение на единствен политически затворник в предимно криминален лагпункт Карол Колонна-Чосновски имал възможността да чуе мнението на престъпния свят за политическите: „Бедата е, че са прекалено много. Те са слаби, те са мръсни и искат само да ядат. Не произвеждат нищо. Само господ знае защо властите си правят труда“. Един криминален, пише Колонна-Чосновски, казал, че в транзитния лагер срещнал западняк, учен и университетски преподавател. „Хванах го да яде, да, наистина да яде, полуизгнила перка от опашката на риба треска. Направих го на нищо, можете да си представите. Питах го знае ли какво прави. А той отвърна, че бил гладен. […] И аз му отперих такъв зад врата, че моментално започна да повръща. Повдига ми се само като си помисля. Дори го докладвах на пазачите, но мръсният старец беше пукнал на следващата сутрин. Така му се пада!“.11

Други затворници наблюдават, учат се и подражават, както пише Варлам Шаламов:

Превърналият се в затворник млад селянин вижда, че в този ад само криминалните живеят относително добре – те са важни, всемогъщата лагерна администрация се бои от тях. Криминалните винаги имат дрехи и храна и се подкрепят. […] Започва да му се струва, че те владеят тайната на лагерния живот и че само като им подражава ще поеме по пътя към оцеляването. […] Лагерът смазва затворника-интелектуалец. Всичко, което е ценил, пада в прахта и цивилизоваността и културата го напускат след броени седмици. Методите за убеждаване са юмрукът и пръчката. Начинът да накараш някого да направи нещо е прикладът на пушката, ударът в зъбите.12

И все пак – би било неправилно да кажем, че в лагерите е нямало никакъв морал, че не е била възможна никаква човещина и щедрост. Странно, но дори и най-песимистичните мемоаристи често си противоречат по този въпрос. Самият Шаламов, чието описание на варварщината в лагерния живот надминава всички останали, в един момент пише: „Отказах да се боря за работата на бригадир, която осигуряваше възможност за оцеляване, защото най-лошото нещо в лагера беше да налагаш своята собствена или нечия чужда воля на друг затворник, който бе осъден, също като теб“. С други думи, Шаламов е бил изключение от собственото си правило.13

Също така повечето мемоаристи дават да се разбере, че светът на ГУЛаг не е бил черно-бял с ясна разделителна черта между господари и роби и единствен път към оцеляването чрез жестокостта. Затворниците, свободните работници и пазачите не само са част от сложна социална мрежа, но и както видяхме, тази мрежа е в постоянно движение. Затворниците могат да се изкачват и да падат в йерархията и мнозина го правят. Могат да променят съдбата си не само като сътрудничат или не се подчиняват на властите, но и чрез хитроумни манипулации, контакти и връзки. Добрият или лошият късмет също предопределят курса на типичната лагерна кариера, която, ако е дълга, съвсем спокойно може да има „щастливи“ периоди, когато затворникът се е устроил на хубава работа, храни се добре и работи малко, както и периоди, когато същият затворник попада в „долния свят“ на болните, умиращите и доходягите, които се тълпят около сметището и търсят остатъци от храна.

Всъщност методите на оцеляване са се враснали в системата. През повечето време лагерната администрация не се опитва да убие затворниците; тя просто се старае да изпълнява невъзможно високите норми, определени от централните плановици в Москва. В резултат лагерните пазачи с готовност възнаграждават полезните в това отношение затворници. И – естествено – затворниците се възползват от тази тяхна готовност. Двете групи имат различни цели – пазачите искат да се добие повече злато или дървесина, а затворниците искат да оцелеят – но понякога те откриват общи средства за постигането на тези две различни цели. Следните няколко стратегии за оцеляване устройват както затворниците, така и пазачите.

Туфта: симулиране на работа

Да се даде правдиво описание на туфтата – дума, която много неточно се превежда като „мамене на началството“ – не е лесна задача. Защото – първо на първо – тези практики са проникнали така дълбоко в съветската система, че едва ли ще е справедливо да ги опишем като уникални за ГУЛаг.14 Те не са уникални и за СССР. Поговорката от комунистическата епоха „Те се преструват, че ни плащат, а ние се преструваме, че работим“ някога можеше да се чуе в повечето държави от Варшавския договор.

По-конкретно туфтата прониква буквално във всички аспекти от работата – възлагането, организацията и отчитането – и засяга буквално всеки член от лагерната общност – от шефовете на ГУЛаг в Москва до най-нисшестоящите лагерни пазачи и най-окаяните затворници. Това е така още от създаването на ГУЛаг до самия му край. Едно често повтаряно затворническо стихче датира от дните на Беломорканал:

Без туфты и аммонала

не построили бы канала.

Без туфта и динамит

нямаше да построим канала.15

Откакто темата стана обект на дебати, възникнаха и различни становища по въпроса колко усърдно са работили или не са работили затворниците и колко усилия са влагали или не са влагали, за да избегнат работата. След като през 1962 г. публикуването на романа на Солженицин „Един ден от живота на Иван Денисович“ постави началото на повече или по-малко публична дискусия по въпроса за лагерите, по-широката общност от оцелели, полемисти и лагерни историци все не могат да стигнат до единодушие относно моралността на работата в лагерите. Защото голяма част от разтърсващия роман на Солженицин наистина е посветен на опитите на героя да избегне работата. В течение на въпросния ден от живота си Иван Денисович отива при доктора с надеждата да го освободи по болест; мечтае си да се разболее за две седмици; взира се в лагерния термометър с надеждата да се окаже твърде студено за работа; говори с възхищение за бригадирите, които „умеят да направят така, че да изглежда, сякаш работата е свършена, когато всъщност не е“; изпитва облекчение, след като бригадирът „получава добра оценка за работата“, въпреки че „половин ден не са правили нищо“; краде от работното място трески, за да запали огъня в бараката; и на вечеря си открадва допълнително каша. „Работата – мисли си Иван в един момент – е това, от което умират конете“. Той се опитва да я избягва.

През годините след публикуването на книгата този портрет на типичен зек е обсъждан от други оцелели – по идеологически и по лични причини. От една страна, вярващите в съветската система – и съответно вярващи в ценността и необходимостта на „работата“ в лагерите – смятат „мързела“ на Денисович за оскърбителен. Много от „алтернативните“, по-„просъветски“ разкази за живота в лагерите, публикувани в официалната съветска преса след излизането на „Иван Денисович“, дори изцяло се съсредоточават върху всеотдайността към работата, проявена от онези, които – въпреки несправедливото си арестуване – продължават да вярват. Съветският писател (и отколешен информатор) Борис Дяков описва инженер, работещ в един строителен проект на ГУЛаг край Перм. Инженерът бил толкова погълнат от работата, казва той на разказвача в книгата на Дяков, та съвсем забравил, че е затворник: „Известно време изпитвах такава наслада от работата си, че забравих какъв съм станал“. Инженерът в историята на Дяков е толкова добросъвестен, че дори тайно изпраща писмо до местния вестник, за да се оплаче от лошата организация на транспорта и доставките в лагера. Въпреки че лагерният командир го смъмря за тази недискретност – било нечувано името на затворник да се появява във вестник – инженерът останал доволен, както разказва Дяков, че „след статията нещата малко се подобриха“.16

Позициите на управляващите лагерите са дори още по-крайни. Една бивша лагерна администраторка, пожелала да остане анонимна, ми каза доста гневно, че всички истории за лошия живот на затворниците просто не били верни. Съвестните работници живеели изключително добре, заяви тя, много по-добре от повечето обикновени хора: те можели да си купят дори кондензирано мляко – курсивът е мой – за разлика от обикновените хора. „Само отказващите да работят, те живееха зле“, каза ми тя.17 Обикновено тези мнения не се изказват публично, но има и няколко изключения. Анна Захарова, съпругата на офицер от НКВД, чието писмо до „Известия“ циркулира в руската нелегална преса през 60-те години, остро критикува Солженицин. Захарова пише, че „Иван Денисович“ я разгневил „до дъното на душата“ й:

Можем да разберем защо героят на тази история, имайки подобно отношение към съветските хора, се надява единствено да попадне в болницата, за да изклинчи някак си от необходимостта да изкупи чрез труд вината си, злото, което е причинил на родината си. […] И защо човек трябва да се опитва да бяга от физическия труд и да го презира? В края на краищата за нас трудът е основата на съветската система и единствено чрез труда човек проявява истинските си способности.18

Други, не толкова идеологически възражения правят и обикновени зеки. В. К. Ясний, затворник в продължение на пет години в началото на 40-те, пише в мемоарите си: „Опитвахме се да работим честно, а не от страх да не загубим дажбите си или да свършим в изолатора. […] Тежкият труд, а той беше такъв в нашата бригада, ни помагаше да забравим, да прогоним тревожните мисли“.19 Надежда Уляновска, попаднала в лагерите заедно с майка си, пише, че майка ѝ работела усърдно, „за да докаже, че евреите и интелигентите работят не по-зле от другите“. (За себе си обаче казва: „Аз работех, защото бях принудена. Боя се, че в това отношение не заслужавам уважението на еврейските хора“.)20

Затворниците, които на свобода са работили с ентусиазъм за съветския режим, също не се променят бързо. Александър Борин, политически затворник и авиационен инженер, е изпратен в един металообработващ завод на ГУЛаг. В мемоарите си той гордо описва техническите си изобретения там, направени предимно през свободното му време.21 Алла Шистер, друга политическа, арестувана в края на 30-те години, ми каза в разговор: „Винаги работех, сякаш бях свободна. Това е моя лична черта, не мога да работя зле. Ако трябва да се изкопае дупка, ще копая, докато я изкопая“. След две години обща работа Шистер станала бригадирка, защото по думите й: „Те видяха, че работя не като затворничка, а с всичките си сили“. В тази си роля тя полагала максимални усилия да вдъхнови подчинените си, макар и – естествено – не чрез разпалване на любов към съветската държава. Ето как описва първата си среща с мъжете, които трябвало да ръководи:

Стигнах до каменната кариера, където копаеха. Пазачите предложиха да ме придружат, но аз им отвърнах, че не е необходимо, и отидох сама. Беше полунощ. Приближих се към групата и казах:

– Трябва да изпълня плана, на фронта са нужни тухли.

А те ми отвърнаха:

– Алла Борисовна, не ни интересува планът за тухлите, дай ни дажбите ни хляб.

– Ще си получите дажбите, ако изпълните плана – рекох аз.

– Ще те хвърлим в дупката, ще те заровим и никой няма да те намери – отвърнаха те.

Постоях мълчаливо и после рекох:

– Няма да ме заровите. Обещавам ви, че ако до пладне изпълните нормата, ще ви донеса тютюн. – Там тютюнът беше по-ценен от злато и диаманти.

Тъй като не пушела, Шистер просто била запазила собствените си дажби тютюн и с радост ги дала на подчинените си.22

Разбира се, има и такива, които виждат материалните изгоди от добрата работа. Някои затворници просто се опитват да направят онова, което се очаква от тях: да преизпълнят нормата, да си спечелят статута на ударници, да получат по-добри дажби. Владимир Петров пристигнал в един лагпункт в Колима и веднага забелязал, че обитателите на „стахановската палатка“ които работели по-усърдно от останалите затворници, притежавали всички качества, които липсвали на доходягите:

Бяха несравнимо по-чисти. Дори и при изключително суровите условия на живота в лагера бяха намирали начини да мият лицата си всеки ден и при липса на вода бяха използвали сняг. Бяха и облечени по-добре […] [и] по-спокойни. Не се тълпяха край печките, а седяха на леглата си и правеха нещо или разговаряха за техните си неща. Дори и отвън палатката им изглеждаше различно.

Петров помолил да го включат в тяхната бригада, чиито членове получавали по 1 килограм хляб на ден. Но щом го приели, не успял да поддържа темпото на работа. Изхвърлили го от бригадата, която не търпяла слабост.23 Преживяването му не е нетипично, както пише Херлинг:

Маниакалното преследване на нормата не беше само изключителен прерогатив на свободния човек, който я беше наложил, но също и доминиращ инстинкт на робите, които я изпълняваха. В онези бригади, където работата се вършеше от сплотени колективи, най-съвестните и ревностни надзиратели бяха самите затворници, тъй като там изпълнението на нормата се изчисляваше като общото производство се разделеше на броя на работниците. Всякакви чувства на другарство напълно се изоставяха в полза на преследването на процентите. Неквалифицираният затворник, когото изпратеха в координиран колектив от опитни работници, не можеше да очаква никакво снизхождение; след кратка борба го принуждаваха да отстъпи и да се премести в бригада, където той на свой ред също често трябваше да дебне по-слабите си другари. Във всичко това имаше нещо безчовечно, безмилостно разрушаващо единствената естествена връзка между затворниците – тяхната солидарност срещу гонителите им.24

Но понякога усилният труд има лоши последствия. Лев Разгон описва селяни, умрели в опит да преизпълнят нормата и да спечелят „голямата дажба“ – 1,5 килограма хляб: „Може да беше груб и недобре опечен, но беше истински хляб. За селяните, които години наред бяха живели полугладни, това беше огромно количество дори и да нямаше нищо готвено“. Но даже това „огромно количество“ храна не компенсира изразходваната в гората енергия. Затова дървосекачът бил обречен, пише Разгон: „В буквалния смисъл той щеше да умре от глад, макар и да ядеше по кило и половина хляб на ден“.25 Варлам Шаламов също описва „мита за голямата дажба“, а Солженицин пише, че „голямата дажба е тази, която убива. Само за един сезон рязане на дърва и най-якият дървосекач е обречен“.26

Въпреки това огромното мнозинство от мемоаристите (в известна степен подкрепяни от архивни документи) наистина разказват за клинчене от работа. Но основният им мотив обикновено не е чистият мързел или дори желанието да „покажат презрението си“ към съветската система: основният им мотив е оцеляването. Получили лошо облекло и недостатъчна храна, принудени да работят при изключително неблагоприятни атмосферни условия със счупени машини, мнозина разбират, че само клинченето ще им спаси живота.

Непубликуваните мемоари на Зинаида Усова, една от арестуваните през 1938 г. съпруги, чудесно описват как затворниците стигали до този извод. Първо я изпратили в Темлаг, където имало предимно жени като нея, съпруги на разстреляни видни партийни членове и висши военни. Тъй като началник-лагерът бил сравнително разбран човек, а работният режим – относително разумен, всички в Темлаг работели с ентусиазъм. Повечето не само продължавали да бъдат „лоялни съветски граждани“ и били убедени, че арестите им са част от огромна грешка – те също така вярвали, че чрез усърдната работа ще си осигурят предсрочно освобождаване. Самата Усова казва: „Заспивах и се събуждах с мисълта за работата, обмислях моделите си. Един от тях дори беше въведен в производство“.

Но след това заедно с група жени Усова била преместена в друг лагер, където имало и криминални. Там я изпратили да работи в мебелна фабрика. В новия лагер нормите били много по-високи и по-строги – „неразумните“ норми, за които говорят толкова много затворници. Тази система, пише Усова, „превръщаше хората в роби с робска психика“. Само на изпълнилите цялата норма давали пълната дажба хляб от 700 грама. Неуспелите да го направят и напълно нетрудоспособните получавали по 300 грама, които едва стигали, за да живеят.

В замяна затворничките в новия ѝ лагер правели всичко по силите си, за да „надхитрят шефовете, да изклинчат от работа и да свършат възможно най-малко“. С относително ентусиазираната си работа новодошлите от Темлаг се оказали в положението на парии. „В очите на по-отдавнашните обитателки ние бяхме глупачки или нещо като стачкоизменнички. Всички мигновено ни намразиха“.27 Скоро, разбира се, жените от Темлаг усвоили техниките на клинчене от работа, вече усъвършенствани от всички останали. Ето така самата система създавала туфтата, а не обратното.

Понякога затворниците сами измислят методи на туфта. Една полякиня работела в завод за преработка на риба в Колима, където единствено измамниците успявали да изпълнят невъзможните норми. Стахановците били просто „най-хитрите измамници“: вместо да консервират цялата херинга, те слагали няколко парченца в буркана и изхвърляли останалото, като го правели „толкова хитро, че надзирателят изобщо не забелязвал“.28 Докато помагал за строежа на лагерна баня, Валерий Фрид усвоил подобен трик: как да прикриваш процепите в сградата с мъх, вместо да ги запълваш с цимент. Това икономисващо труд изобретение предизвиквало у него едно-единствено угризение: „Ами ако някой ден ми се наложи да се къпя в тази баня? В крайна сметка мъхът ще изсъхне и тогава студеният вятър ще духа през цепнатините“.29

Евгения Гинзбург също описва как с някогашната ѝ колежка дървосекачка Галя най-сетне успели да изпълнят невъзможната си норма. След като забелязали, че една от колежките им винаги успявала да изпълни нормата си, „въпреки че работеше сама с единичен трион“, те я попитали как го прави:

Когато я притиснахме, тя се огледа лукаво и после обясни:

– Тази гора е пълна с купчини дървета, отрязани от предишни бригади. Никой не брои колко са.

– Да, но всеки може да види, че не са прясно отрязани…

– Може да се види само по това, че напречният разрез е тъмен на цвят. Ако отрежеш по малко от двата края, изглеждат като току-що отсечени. Тогава ги натрупваш на друго място и ето ти я „нормата“.

Този трик, който кръстихме „освежаване на сандвичите“, спаси живота ни за момента. […] Трябва да добавя, че не изпитвахме никакви угризения.30

Томас Сговио също прекарва известно време в дървосекаческа бригада в Колима, която просто не прави нищо:

През първата част на януари моят партньор Левин и аз не отрязахме нито едно дърво. Нито пък някой от останалите в дърводобивната бригада. В гората имаше много купчини с отрязани дървета. Избирахме една или две, почиствахме снега и седяхме край огъня. Но понякога не се налагаше дори да почистваме снега, защото през първия месец нито веднъж бригадирът, надзорникът или надзирателят не дойдоха да проверят продукцията ни.31

Други използват връзки и контакти, за да се отърват от невъзможни задачи. Един затворник в Каргополлаг платил на друг – плащането станало под формата на парче свинска мас – за да го научи как да реже дървета по-лесно, да изпълнява нормата си и дори да почива следобед.32 Друг затворник, изпратен да промива злато в Колима, дал подкуп, за да получи по-лека работа и да стои върху купчина сгурия вместо във водата.33

Най-често туфтата се организирала на нивото на бригадите, тъй като бригадирите можели да скрият колко работници са работили. Един бивш зек описва как неговият бригадир му позволил да каже, че е изпълнил 60% от нормата, докато в действителност той не бил свършил почти нищо.34 Друг пише как бригадирът преговарял с лагерните власти да понижат нормите на бригадата му, тъй като всичките му работници измирали.35 Други бригадири пък взимали подкупи, според признанието на Юрий Зорин, самият той бригадир, който се изразява по следния деликатен начин: „Там, в лагерите, има лагерни закони, неразбираеми за живеещите извън зоната“.36 Леонид Трус си спомня, че бригадирът му в Норилск просто „решаваше кой от работниците му заслужаваше по-добра храна и заплащане от останалите“, без изобщо да взима под внимание какво са свършили в действителност. Подкупите и лоялността към клана определяли „продукцията“ на затворника.

От гледна точка на зеките най-добрите бригадири са умеещите да организират туфта в голям мащаб. Докато работел в каменна кариера в Северен Урал в края на 40-те години, Лев Филкенщайн се озовал в бригада, чийто лидер бил измислил изключително сложна система за измама. Сутрин бригадата слизала в каньона. Пазачите оставали на ръба и прекарвали деня, топлейки се край огньовете. Тогава Иван, бригадирът, организирал туфтата:

Знаехме точно кои части от дъното на каньона се виждат отгоре и това беше номерът ни. […] Във видимата част от дъното усърдно разбивахме камъните. Работехме и вдигахме голям шум – пазачите можеха да видят и да чуят как се трудим. После Иван минаваше покрай редицата […] и казваше: „Една наляво“ – и всеки от нас можеше да направи една крачка наляво. Пазачите изобщо не забелязваха.

И така ние отстъпвахме – една наляво, една наляво, докато и последният не минеше в невидимия участък – знаехме къде е, бяхме очертали линията с тебешир. Щом се озовяхме в невидимия участък, почивахме, седяхме на земята, взимахме брадва и удряхме земята до нас, но леко, само колкото да вдигаме шум. После се присъединяваше още някой, още някой и така нататък. После Иван казваше: „Ти: надясно!“ – и мъжът отиваше и отново се включваше в цикъла. Никой от нас никога не работеше и половин смяна.

В друг момент от лагерната си кариера Финкелщайн работи по изкопаването на канал. Там туфтата е друга, но не по-малко изтънчена: „Главното нещо беше да покажем, че бригадата е изпълнила нормата“. От работниците се искало да копаят, но да оставят недокоснат „малък нишан – купчина, показваща какъв обем е изкопан по време на смяната, каква дълбочина е изкопана“. Въпреки че нормите били много тежки, имало „художници, истински художници, които успяваха да увеличат височината на нишана. Невероятно е, беше издълбан от земя, така че веднага щеше да си проличи, ако някой го беше подправял, и въпреки това се подправяше по най-изобретателен начин. Тогава, разбира се, цялата бригада получаваше стахановска вечеря“.37

Но невинаги са необходими такива специални таланти. По едно време Леонид Трус трябвало да разтоварва вагони: „Просто пишехме, че сме отнесли стоките по-надалеч, отколкото в действителност, да кажем на 300 метра вместо на 10 метра“. Затова той получавал по-добри хранителни дажби. „Туфтата беше постоянна – казва той за Норилск, – без нея нямаше да има абсолютно нищо“.

Туфтата можела да се организира и по-нагоре в административната йерархия чрез внимателни преговори между бригадирите и нормировчиците – лагерните функционери, чиято задача била да определят каква работа би могла или не би могла да свърши дадена бригада за един ден. Нормировчиците също като бригадирите били много податливи на облаги, подкупи – както и на прищевки. В края на 30-те години в Колима Олга Адамова-Сльозберг се оказала бригадирка на женска, копаеща канавки бригада, съставена предимно от политически затворнички, до една омаломощени от дългия престой в затвора. Когато след три дни работа те изпълнили само 3% от нормата, тя отишла при нормировчика и го помолила за по-лека задача. След като разбрал, че слабата бригада се състои главно от бивши партийни членове, лицето му потъмняло.

– О, да, бивши партийни членове, така значи? Е, ако бяхте проститутки, с радост щях да ви позволя да миете прозорци и да преизпълнявате трикратно нормата. Когато онези партийни членове през 1929 г. решиха да ме накажат, задето съм кулак, да ме изхвърлят от дома ми заедно с шестте ми деца, аз им казах: „Какво са сторили децата?“, а те ми отговориха: „Това е съветският закон“. Така че ето, можете да си спазвате своя съветски закон и да копаете по девет кубически метра кал на ден.38

Понякога нормировчиците разбират необходимостта работната сила да се пази – ако например лагерът е бил критикуван за високата смъртност или е от онези в Далечния север, които могат да получават нови работници веднъж в сезона. При подобни обстоятелства се случва наистина да намалят нормата или да си затворят очите за неизпълнението ѝ. В лагерите тази практика е известна като „разтегляне на нормата“ и би било направо омаловажаване да я наречем широко разпространена.39 Един затворник работел в мина, където затворниците трябвало да изкопават по 5.5 тона въглища на ден – невъзможна задача. Главният инженер на мината – свободен работник – поразпитал, за да разбере колко от затворниците изпълнявали нормата всеки ден, и просто казал на нормировчиците на тази основа да изчислят колко е било направено в действителност и да разбият преизпълненията на ударниците между останалите затворници, така че всички да получават горе-долу еднакво количество храна.40

По-нагоре в йерархията действат и подкупите, понякога по цяла верига от хора. Александър Клайн бил в лагер в края на 40-те години, по времето, когато въвели малки заплати, за да стимулират зеките да работят по-усърдно:

След като получеше изработените пари (не бяха много), работникът даваше подкуп на бригадира. Това беше задължително: след това бригадирът трябваше да даде подкуп на надзорника и на нормировчика, който преценяваше каква част от нормата е изпълнила бригадата. […] Освен това надзорникът и бригадирите трябваше да дадат подкупи на нарядчика, разпределящ работата. Готвачът също даваше подкупи на главния готвач, а работниците в банята – на началника на банята.

Средно, пише Клайн, той давал половината от „заплатата“ си. Последствията за онези, които не го правели, можели да бъдат ужасни. Нежелаещите да плащат затворници автоматично били отбелязвани като изпълнили по-малък процент от нормата и съответно получавали по-малко храна. За отказващите да плащат бригадири опасностите били по-сериозни. По думите на Клайн един бил убит в леглото си. Главата му била разбита с камък – а спящите около него дори не се събудили.41

Туфтата засяга и изготвянето на статистиката на всички нива от лагерния живот. Лагерните командири и счетоводители често променяли цифрите за собствена облага, както свидетелстват десетките доклади за кражби в архивите на инспектората. Всеки, който имал някаква връзка с лагер, крадял храна, пари, каквото имало за крадене: през 1942 г. сестрата на бившия шеф на железопътното лагерно подразделение в Джезказган, Казахстан, е обвинена в „незаконно присвояване на хранителни продукти“ и спекулация. През 1941 г. в един лагпункт лагерният командир и главният счетоводител „използвали служебното си положение“ и открили фалшива банкова сметка, за да крадат от сметките на лагера. Командирът откраднал 25 000 рубли, а счетоводителят – 18 000, цяло състояние според съветските стандарти. Но сумите невинаги са големи: една дебела папка за Сиблаг, съдържаща прокурорските доклади от 1942 до 1944 г., включва освен другото дълга поредица от писма, отразяваща горчив спор относно лагерен служител, за когото се твърдяло, че откраднал две железни купички, един емайлиран чайник, едно одеяло, един матрак, два чаршафа, две възглавници и две калъфки.42

Моралният скок от кражбата до фалшифицирането на производствената статистика едва ли е особено голям. Когато туфтата започвала на нивото на бригадата и бивала подкрепена на нивото на лагпункта, преди счетоводителите в по-големите лагери да започнат да изготвят общата производствена статистика, цифрите вече били много далеч от реалността – и както ще видим, създавали много подвеждащи представи за истинската производителност на лагерите, която най-вероятно е била изключително ниска.

В действителност е почти невъзможно да прецениш как да приемаш производствените цифри на ГУЛаг, като се имат предвид всичките лъжи и измами. Поради тази причина винаги се озадачавам от подробните годишни доклади на ГУЛаг, като изготвения през март 1940 г. На над 124 страници този изумителен документ изрежда производствените цифри на десетки лагери, като грижливо посочва специализацията на всеки от тях: дърводобивни лагери, фабрични лагери, миньорски, земеделски. Докладът е подкрепен с подробни графики и изчисления и много други цифри. В заключение, авторът на доклада убедено заявява, че общата стойност на продукцията на ГУЛаг за 1940 г. е 2659.5 млн. рубли – цифра, която при дадените обстоятелства трябва да се смята за напълно безпочвена.43

Придурки: съдействие и сътрудничене

Туфтата не е единственият метод, чрез който затворниците преодоляват пропастта между поставените им неизпълними норми и отредените им недостатъчни дажби. Нито е единственият инструмент на властите за осъществяването на невъзможните им производствени цели. Те разполагат и с други начини да убедят затворниците да им съдействат, както паметно и великолепно описва Исак Филщински в първата глава на мемоарите си Мы шагаем под конвоем („Ние крачим под конвой“).

Филщински започва своя разказ с един от първите си дни в Каргополлаг, дърводобивния и строителен лагер на север от Архангелск. Самият той новопристигнал, в лагера срещнал новодошла млада жена. Тя била от женския контингент, временно прикрепен към неговата бригада. Като забелязал „плахия ѝ, стреснат вид“ и парцаливите ѝ лагерни дрехи, той се приближил до нея в колоната от затворници. Да, отговорила на въпроса му тя, „пристигнах вчера с транспорт от затвора“. Заговорили се. Имала, както отбелязва Филщински, „съвсем банална лична история за онази епоха“. Била художничка, на двайсет и шест години. Омъжена, с тригодишен син. Арестували я, защото казала „разни неща на един приятел художник и той информирал“. Тъй като баща ѝ също бил арестуван през 1937 г., бързо я осъдили за разпространение на антисъветска пропаганда.

Докато разговаряли, жената продължавала да се оглежда уплашено и държала ръката на Филщински. Такива контакти били забранени, но за щастие, пазачите не забелязали. След като пристигнали на работното място, разделили мъжете и жените, но на връщане младата художничка отново намерила Филщински. През следващата седмица и половина отивали и се връщали от гората заедно и тя му разказвала за носталгията си по дома, за съпруга, който я изоставил, и за детето, което можело и да не види отново. После разделили бригадите на жени и на мъже завинаги и Филщински изгубил следите на приятелката си.

Минали три годни. Денят бил горещ – рядкост в Далечния север – и Филщински отново зърнал жената. Този път била облечена с „ново яке, абсолютно по мярка“. Вместо обичайното дрипаво затворническо кепе имала барета. Вместо с износените затворнически ботуши била с обувки. Лицето ѝ било напълняло, погледът ѝ излъчвал вулгарност. Щом отворила уста, заговорила на най-мръсния жаргон и езикът ѝ свидетелствал за „дълги и трайни връзки с престъпния свят в лагера“. Когато зърнала Филщински, по лицето ѝ се изписал ужас. Обърнала се и се отдалечила „почти тичешком“.

Когато Филщински я срещнал за трети и последен път, жената била облечена, както му се сторило, „по последната градска мода“. Седяла зад началническо бюро и вече изобщо не била затворничка. Също така била омъжена за майор Л., известен с жестокостта си лагерен администратор. Обърнала се към Филщински грубо и вече не се притеснявала да разговаря с него. Метаморфозата била пълна: била се превърнала от затворничка в сътрудничка и после от сътрудничка – в лагерна началничка. Първо възприела езика на престъпния свят, после облеклото и навиците му. Така накрая придобила привилегирования статут на лагерните власти. Филщински почувствал, че „няма какво повече да ѝ каже“ – макар че, докато излизал от стаята, се обърнал отново да я погледне. Очите им се срещнали за миг и му се сторило, че доловил в нейните „безкрайна меланхолия“ и намек за сълзи.44

Съдбата на тази жена ще прозвучи познато на читателите, запознати с други лагерни системи. Пишейки за нацистките лагери, немският социолог Волфганг Софски казва, че „абсолютната власт е структура, а не притежание“. Тоест властта в немските лагери не се свеждала само до контрола на един човек над живота на останалите. Вместо това, „превръщайки малък брой жертви в свои съучастници, режимът размивал границите между персонал и затворници“.45 Макар че властващата в ГУЛаг бруталност е различна, по своята организация и последици нацистките и съветските лагери си приличат в следното отношение: съветският режим също използва затворници, изкушавайки някои да съдействат на репресивната система, като ги издига над останалите и им дава привилегии, които им позволяват на свой ред да помагат на властите да упражняват властта си. Неслучайно в своя разказ Филщински се съсредоточава върху все по-подобряващия се гардероб на своята позната: в лагерите, където има постоянен недостиг на всичко, дребните подобрения в облеклото, храната или битовите условия са достатъчни, за да убедят затворниците да сътрудничат, да се стремят към напредък. Успелите в това отношение са наричани придурки или „нагаждачи“. А след придобиването на този статут животът им в лагерите се подобрява в безброй дребни отношения.

Солженицин, който се връща към темата за нагаждачите отново и отново, в „Архипелаг ГУЛАГ“ описва манията им по дребни привилегии и услуги:

Поради обичайната кастова ограниченост на човешкия род на нагаждачите много скоро им става неудобно да спят в една барака с обикновените бачкатори, на общите вагонки или изобщо на вагонка, а не на креват, да се хранят на същата маса, да се събличат в същата баня, да обличат същото бельо, в което бачкаторът се е потил и е изпокъсал.

Макар да признава, че „няма житейска класификация с резки граници“ Солженицин се постарава да опише йерархията на нагаждачите. На най-долното стъпало, обяснява той, били „работещите нагаждачи“: затворниците инженери, проектанти, механици и геолози. Непосредствено над тях се нареждали затворниците надзиратели, плановици, нормировчици, надзорниците на строежа, техниците. И двете групи трябвало да се строяват за проверка сутрин и да отиват на работа под конвой. От друга страна, те не вършели физическа работа и затова в края на деня не били „напълно изтощени“; това ги правело по-привилегировани от общите работници.

„Лагерните нагаждачи“ били още по-привилегировани. Някои затворници през деня изобщо не напускали зоната. Според Солженицин

животът на работещия в лагерните работилници беше много по-лек от този на общия работник: от него не се искаше да ходи на развод, значи можеше да стане по-късно и да закуси; не му се налагаше да отива и да се връща от работното си място под конвой; имаше по-малко трудности, търпеше по-малко студ, не изразходваше толкова енергия; освен това работният му ден приключваше по-рано; работеше на топло или винаги можеше да отиде някъде да се стопли. […] В лагера „шивач“ звучи и означава нещо като „доцент“ в свободния свят.46

Най-нисшестоящите в йерархията на лагерните нагаждачи в действителност вършат физическа работа: работниците в банята, в пералното, миячите на съдове, огнярите и дневалните, както и работещите в лагерните работилници, които поправят дрехи, обувки и машини. Над тези затворници, работещи на закрито, стоят „истинските“ лагерни нагаждачи, които изобщо не вършат физическа работа: готвачите, хлеборезачите, чиновниците, медицинските сестри, фелдшерите, бръснарите, старшите дневални, нарядчиците, счетоводителите. В някои лагери има дори затворници, работещи като официални дегустатори.47 Представителите на последната група, пише Солженицин, са „не само сити, облечени в чисти дрехи и освободени от вдигане на тежести и удари по гърба, но разполагат и с голяма власт над необходимото за човека и съответно – с власт над хората“.48 Това са нагаждачите, които решават каква работа трябва да свършат обикновените затворници, колко храна ще получат и дали ще бъдат лекувани или не, накратко – дали ще живеят, или ще умрат.

За разлика от привилегированите затворници в нацистките лагери, за нагаждачите в съветските лагери не се изисква принадлежност към определена расова категория. На теория всеки можел да се издигне до статута на нагаждач – точно както всеки можел да стане пазач в затвора – и между двете групи има голямо преливане. Въпреки че по принцип обикновените затворници можели да станат нагаждачи и по принцип нагаждачите можели да бъдат понижени до ранга на обикновени затворници, този процес се управлява от сложни правила.

Тези правила са много различни в различните лагери и епохи, въпреки че, изглежда, има някои общовалидни неща, които не се променят с времето. Най-важното – затворникът можел по-лесно да стане нагаждач, ако се класифицирал като „социално близък“ криминален затворник, а не като „обществено опасен“ политически. Тъй като според изкривената морална йерархия на съветската система от лагери имало по-голяма вероятност „социално близките“ – не само професионалните престъпници, но и обикновените крадци, мошеници, убийци и изнасилвачи – да бъдат превъзпитани в добри съветски граждани, те автоматично получавали по-големи шансове да се сдобият със статута на нагаждачи. И в известен смисъл крадците, които не се свенят да бъдат брутални, са идеалните нагаждачи. „Навсякъде и по всяко време – пише с горчивина един политически затворник – тези осъдени се радваха на безграничното доверие на администрацията в затворите и в лагерите и получаваха сладка работа в кабинети, магазини, столови, бани, бръснарници и така нататък“.49 Както казах, това е особено вярно в края на 30-те години и през цялата война – годините, когато престъпните банди се радват на върховна власт в съветските лагери. Дори след това – Филщински пише за края на 40-те години – „културата“ на нагаждачите почти не се отличава от културата на професионалните престъпници.

Но криминалните нагаждачи също създават проблеми на лагерните власти. Те не са „врагове“ – но не са и образовани. В много случаи не са дори грамотни и не желаят да се ограмотят: дори когато лагерите организират курсове за ограмотяване, криминалните често не си правят труда да ги посещават.50 Това, пише Лев Разгон, не оставяло на лагерните шефове друг избор, освен да използват политическите затворници: „Планът сам по себе си упражняваше непоносим натиск и не приемаше извинения. Под негово влияние дори и най-ревностните лагерни шефове, които показваха най-голяма омраза към затворниците контрареволюционери, бяха длъжни да прибегнат до използването на политическите затворници“.51

Всъщност след 1939 г., когато Берия замества Ежов – и същевременно се заема да направи ГУЛаг доходоносен – правилата никога не са ясни нито в единия, нито в другия случай. Инструкциите на Берия от август 1939 г., които изрично забраняват на лагерните командири да използват политически затворници за каквато и да било административна работа, в действителност допускат изключения. Квалифицираните лекари трябвало да се използват по специалността им и при специални обстоятелства същото важало за осъдените за някое от „по-дребните“ престъпления по член 58 – параграфи 7, 10, 12 и 14 – които включват „антисъветска агитация“ (разказване на вицове против режима например) и „антисъветска пропаганда“. Осъдените за „тероризъм“ или „предателство към родината“ от друга страна, теоретично трябвало да се използват единствено за тежък физически труд.52 Но след избухването на войната дори и това нареждане е отменено. Сталин и Молотов разпращат специално циркулярно писмо, което позволява на Далстрой „предвид извънредната ситуация“ да „сключи индивидуални договори за определен период от време с инженери, техници и административни работници, които са били изпратени да работят в Колима“.53

Въпреки това администраторите на лагери с твърде много политически затворници на високопоставени длъжности пак рискуват порицание и по въпроса винаги остава известна двойственост. Както според Солженицин, така и според Разгон затова понякога на политическите затворници давали „хубава“ работа на закрито – като експерт-счетоводители и счетоводители – но само временно. Веднъж годишно, когато се очаквало пристигането на инспекторите от Москва, отново ги уволнявали. Разгон си развил теория за тази процедура:

Умният началник-лагер изчакваше комисията да пристигне, оставяше я да си свърши работата, отстраняваше всеки, който трябваше да бъде отстранен. Този процес не отнемаше много време и онези, който не биваха отстранени, оставаха дълго време – една година, до следващия декември, или поне половин година. По-неспособният началник-лагер, по-глупавият, отстраняваше тези хора предварително, за да докладва, че всичко е наред. Най-лошият началник-лагер, най-неопитният, съвестно изпълняваше разпоредбите и не позволяваше на осъдени по член 58 затворници да работят с друго освен с кирката и ръчната количка, триона и брадвата. Тези началници постигаха най-малки успехи и бързо ги уволняваха.54

На практика правилата често са напълно безсмислени. Като политически затворник в Каргополлаг на Филщински му било строго забранено да се запише в лесотехническия затворнически курс. Но му разрешили да чете учебниците и след като се подготвил самостоятелно и взел изпита, му позволили да работи като лесотехник.55 Междувременно В. К. Ясний, също политически затворник в края на 40-те години, работел като инженер във Воркута, без да предизвиква никакви противоречия.56 В следвоенните години, когато по-силните национални групи започват да оказват влияние в лагерите, властта на криминалните често се изземва от по-организираните затворници, често украинци или балтийци. Тези на по-добри постове – надзиратели и надзорници – можели да се грижат за своите и давали другите хубави постове на политически затворници, които били техни сънародници.

Но затворниците никога не разполагат с пълната власт да разпределят нагаждаческите служби. Винаги лагерната администрация има последната дума за това кой ще ги получи и повечето лагерни командири са склонни да ги дават на готовите да сътрудничат по-открито, с други думи – да информират. Уви, трудно е да се каже колко информатори е поддържала системата. Въпреки че руската държава отвори останалите архиви на ГУЛаг, документите на „Трети отдел“ – отдела, отговарящ за информаторите – останаха засекретени. В книгата си за Вятлаг руският историк Виктор Бердинских цитира някои цифри, без да посочва източник: „През 20-те години ръководството на ОГПУ си поставя задачата да има не по-малко от 25% информатори сред затворниците в лагерите. През 30-те и 40-те години тази планирана цифра е намалена на 10%“. Но Бердинских също се съгласява, че е „трудно“ да се направи реална оценка на тези цифри без по-голям достъп до архивите.57

Няма и много мемоаристи, които открито да се признават за информатори, макар някои да споменават, че са ги вербували. Явно затворниците, служили като информатори в затвора (или дори преди арестуването си), са пристигали в лагерите с бележка в досиетата си за готовността им да сътрудничат. Към други, както изглежда, са се обръщали непосредствено след пристигането им в лагера, когато все още са били твърде объркани и уплашени. На втория ден след постъпването му в лагера отвели Леонид Трус при оперативния командир – на лагерния жаргон известен като кум, вербовчика на информатори – и му предложили да сътрудничи. Без да разбира какво точно искат от него, той отказал. Според него поради тази причина отначало го зачислили на тежък физически труд – нискоразреден според лагерните стандарти. Бердинских също цитира от собствените си интервюта и кореспонденция с бивши затворници:

Още през първия ден в зоната викаха новопристигналите при кума. Мен също ме извикаха. Ласкателен, хитър, подмилкващ се, той използваше факта, че автомобилната злополука, заради която ме бяха осъдили (десет години в лагер плюс три години условно), не е срамна (не беше грабеж, убийство или нещо подобно) и ми предложи да информирам – да стана издайник. Учтиво отказах и не подписах предложението на кума.

Но въпреки че кумът го наругал, въпросният затворник не бил изпратен в наказателната килия. След като се върнал в бараката, всички го отбягвали: тъй като знаели, че са му предложили да стане информатор, и виждали, че нито са го били, нито са го наказали, останалите затворници предположили, че е приел.58

Вероятно най-известното изключение от почти универсалния отказ да се признае информаторството отново е Александър Солженицин, който подробно описва флиртуването си с лагерните власти. Той отнася първоначалния си момент на слабост към първите дни в лагера, когато все още се опитвал да свикне с внезапната загуба на обществения си статут. Поканили го на разговор с оперативния командир и го въвели в „малка, уютно мебелирана стая“, където от радиото се носела класическа музика. След като любезно го попитал дали се чувства удобно и дали свиква с лагерния живот, командирът го попитал: „Още ли си съветски човек?“. Солженицин помънкал малко и се съгласил, че е.

Но макар признанието, че си „съветски човек“ да било равносилно на изявяване на желание да сътрудничиш, Солженицин първоначално отказал да информира. И тъкмо тогава командирът променил тактиката. Той изключил музиката, започнал да говори на Солженицин за лагерните престъпници и го попитал как ще се чувства, ако съпругата му в Москва бъдела нападната от някой, успял да избяга. Накрая Солженицин се съгласил да ги информира, ако чуел някой от тях да планира бягство. Подписал декларацията, обещал да докладва на властите новините за всички бягства и избрал конспираторския си псевдоним: Ветров. „Тези шест букви – пише той – са жигосали срамни бразди в паметта ми“.59

Според собствения му разказ Солженицин всъщност никога не съобщил каквото и да било. Когато през 1956 г. отново го вербували, казва той, отказал да подпише каквото и да било. Въпреки това първоначалното му обещание било достатъчно, за да му осигури нагаждаческа служба в лагера, живот в специалните жилища за доверени затворници, малко по-добро облекло и по-добра храна от тези на другите. Това преживяване „ме изпълваше със срам“, пише той – и несъмнено предизвиква презрението му към всички информатори.

По времето на публикуването му разказът на Солженицин за лагерните информатори е противоречив – и все още е. Също като описанието на трудовите навици на затворниците той и до днес предизвиква постоянни спорове сред оцелелите от лагерите и историците. Буквално всички класически и най-четени мемоаристи в един или друг момент са били нагаждачи: Евгения Гинзбург, Лев Разгон, Варлам Шаламов, Солженицин. Не е изключено, както твърдят някои, мнозинството от всички оцелели с дълги присъди да са били нагаждачи в даден момент от лагерната си кариера. Веднъж един оцелял ми разказа как присъствал на среща на стари лагерни приятели. Те се отдали на спомени и се смеели на разни лагерни истории, когато един от тях се огледал и осъзнал какво ги свързвало, какво им позволявало да се смеят на миналото, вместо да плачат: „Всички сме били придурки“.

Няма съмнение, че много хора са оцелели, защото са успявали да получат нагаждачески постове и така са се спасявали от несгодите на общата работа. Но дали това винаги е означавало активно сътрудничене на лагерния режим? Според Солженицин – да. Дори и нагажданите, които не били информатори, можело – твърди той – да се нарекат сътрудници. „Всъщност кой нагаждачески пост – пита той – не изисква съдействане на началството и съучастие в общата система на принуда?“.

Понякога сътрудниченето е косвено, обяснява Солженицин, но не по-малко вредно. „Работещите нагаждачи“ – нормировчици, счетоводители, инженери – не измъчват хората пряко, но всички те участват в система, която принуждава затворниците да се трепят до смърт. Същото важи и за „лагерните нагаждачи“: машинописките отпечатват заповедите на лагерното командване. За всеки хлеборезач, който си открадва допълнителен самун, може да се каже, че лишава работещия в гората зек от пълната му дажба, пише Солженицин: „Кой измери по-малко хляб за Иван Денисович? Кой му открадна захарта, като я навлажни с вода? Кой не позволяваше мазнините, месото и хубавите зърнени храни да стигнат до общата тенджера?“.60

Други също мислят така. Една бивша затворничка пише, че умишлено останала на обща работа в продължение на девет години, за да не бъде впримчена в покварените отношения, необходими за получаването на нагаждачески пост.61 Дмитрий Панин (който, както вече отбелязах, е бил заедно със Солженицин в лагера и е описан в романа му „Първият кръг“) също признава, че през двете седмици, в които имал сладка работа в лагерната кухня, изпитвал силно притеснение: „Дори още по-лошо беше съзнаването, че крада храна от останалите затворници. Опитвах се да се успокоя с мисълта, че когато е принизен до състоянието, в което се намирах аз, човек не се задълбочава в подробности; но това не отслаби чувството ми, че върша нещо лошо, и когато ме изритаха от кухнята, всъщност бях доволен“.62

Лев Разгон, писателят, който през 90-те години става в Русия почти също толкова голям авторитет относно ГУЛаг, остро се противопоставя на Солженицин – както са правили и правят много други. В лагерите Разгон работел като нормировчик – един от най-високопоставените нагаждачески постове. Разгон твърди, че за него и за много други решението да стане нагаждач означавало решение да живее. Било „невъзможно да оцелееш, ако режеш дървета“ – особено през годините на войната. Само селяните оцелявали: „Онези, които знаеха как да наточват и държат инструментите, както и изпратените на позната селскостопанска работа, които можеха да допълнят диетата си с откраднат картоф, репичка или друг зеленчук“.63

Разгон не смята, че е било неморално да избереш живота, нито че сторилите го „не са по-добри от извършилите арестите“. Той не е съгласен и относно продажността, приписвана от Солженицин на нагаждачите. След като получели хубави постове, много нагаждачи редовно помагали на останалите затворници:

Не че бяха безразлични към подобните на Иван Денисович, които ходеха да секат дърва, или се чувстваха отчуждени от тях. Те просто не можеха да помогнат на онези, които не умееха да вършат нищо друго освен физическа работа. Но дори и сред тях търсеха и откриваха хора с неочаквани способности: изпращаха умеещите да правят обръчи и бъчви в пункта за производство на ски; умеещите да плетат кошници започнаха да правят плетени кресла, столове и дивани за шефовете.64

Точно както имало добри пазачи и лоши пазачи, изтъква Разгон, така имало и добри нагаждачи и лоши нагаждачи, хора, които помагали на другите, и хора, които им вредяли. И накрая, те не били в по-голяма безопасност от по-нискостоящите от тях в йерархията. Във всеки момент някой шеф на далечен лагер можел да поиска преместване, което щяло да ги отведе в друг лагер, на друга служба и към друга, по-смъртоносна съдба.

Санчаст: болници и лекари

От всички абсурди в лагерния живот вероятно най-странният е същевременно и най-светският: лагерният лекар. Такъв има във всеки лагпункт. Когато няма достатъчно квалифицирани лекари, в най-лошия случай в лагпункта има медицинска сестра или фелдшер – медицински помощник със или без медицинско образование. Подобно на ангели хранители, хората от медицинския персонал разполагали с правото да измъкнат затворниците от студа, да ги настанят в чистите лагерни болници, за да бъдат върнати към живота чрез храна и грижи. Всички останали – пазачите, лагерният командир, бригадирите – постоянно повтаряли на зеките да работят повече. Единствено лекарят не бил длъжен да го прави. „Само докторът – пише Варлам Шаламов – има правото да спаси затворника от продължаващото часове наред излизане в бялата зимна мъгла до леденото каменно лице на мината“.65

Няколкото изречени от медика думи понякога в буквалния смисъл спасяват живота на затворника. Една лекарка поставила диагнозите „пелагра“, „възпаление на червата“ и сериозна настинка на горящия от температура, превърнал се в скелет и измъчван от глада Лев Копелев. „Изпращам те в болницата“, обявила тя. Пътуването от лагпункта до централната болница на лагера – санчаст – не било лесно. Копелев се разделил с всичките си вещи – защото всички лагерни вещи трябвало да останат в лагера – преминал през „дълбоки, ледени локви“ и се натъпкал в товарния камион заедно с други болни и умиращи затворници. Пътуването било кошмарно. Но когато се събудил в новата обстановка, животът му се бил променил:

В блажен полусън седях в светла, чиста болнична стая на покрито с невероятно чист чаршаф легло. […] Докторът беше дребен, кръглолик мъж, чиито сиви мустаци и дебели очила допринасяха за добродушното му и загрижено излъчване.

– В Москва – попита той – познаваше ли една литературна критичка на име Мотилова?

– Тамара Лазаревна Мотилова? Разбира се!

– Тя ми е племенница.

Чичо Боря, както започнах да го наричам, погледна термометъра.

– Охо! Измийте го – каза той на помощника си. – Преварете дрехите му. Сложете го в леглото.

При следващото си събуждане Копелев открил, че са му донесли шест парчета хляб: „Три парчета черен хляб и – невероятна гледка! Три парчета бял хляб! Изядох ги лакомо с насълзени очи“. И което било още по-хубаво, давали му противопелагрени дажби: ряпа и моркови, както и мая и горчица, с които да маже хляба си. За първи път му позволили да получава колети и пари от къщи и по този начин успявал да си купува варени картофи, мляко и махорка, най-евтиния тютюн. След като по всичко личало, че бил обречен да се превърне в жив мъртвец, сега съзнавал, че ще се спаси.66

Това е широко разпространено преживяване. „Рай“ – така Евгения Гинзбург нарича болницата, в която работила в Колима.67 „Чувствахме се като крале“, пише Томас Сговио за „възстановителните бараки“ в лагпункта Средникан, където получавал „прясна сладка кифла сутрин“.68 Други си спомнят с благоговение чистите чаршафи, добрината на сестрите и усилията на докторите да спасят пациентите си. Един затворник разказва как лекарят, рискувайки собствената си работа, незаконно напуснал лагера, за да достави необходимите лекарства.69 Татяна Окуневска пише, че нейният лекар връщал „мъртвите към живота“.70 Вадим Александрович, който сам бил лагерен лекар, си спомня, че „в лагерите докторът и неговият помощник са ако не богове, то поне полубогове. От тях зависи да ти дадат няколко дни отдих от убийствената работа или дори да те изпратят в санаториум“.71

Янош Рожаш, осемнайсетгодишен унгарец, който след войната се озовава в един лагер с Александър Солженицин, пише книга, озаглавена „Сестра Дуся“ – наречена в чест на лагерната медицинска сестра, която според него спасила живота му. Сестра Дуся не само седяла и го убеждавала, че е невъзможно да умре под нейните грижи, но дори заменила собствената си дажба хляб, за да осигури мляко на Рожаш, който трудно смилал храната. Той ѝ останал благодарен до края на живота си: „Извиквах в ума си две любими лица – далечното лице на родната ми майка и лицето на сестра Дуся. Те изумително си приличаха […], казвах си, че ако с времето някога забравя лицето на майка си, ще трябва просто да помисля за лицето на сестра Дуся и чрез нея винаги ще виждам мама“.72

Благодарността на Рожаш към сестра Дуся в крайна сметка се трансформира в любов към руския език и руската култура. Когато го срещнах в Будапеща половин век след освобождаването му, той все още говореше изискан, перфектен руски, продължаваше да поддържа контакт с руските си приятели и с гордост ми каза къде да намеря упоменавания за историята му в „Архипелаг ГУЛАГ“ и в мемоарите на съпругата на Солженицин.73

И все пак, както мнозина отбелязват, тук е в сила друг парадокс. Когато в бригадата имало затворник с начална форма на скорбут, никой не се интересувал от изпадането на зъбите му или от мехурите по краката му. Оплакванията му предизвиквали иронично презрение у пазачите или дори нещо по-лошо. Ако се превърнел в доходяга, умиращ на лагерната си койка, ставал обект на подигравки. Но когато температурата му се покачала до необходимото ниво или болестта му достигнела критичния момент – когато, с други думи, се „квалифицирал“ като болен – същият умиращ човек моментално получавал „противоскорбутни дажби“ или „противопелагрени дажби“, както и всички медицински грижи, които ГУЛаг можел да осигури.

Този парадокс е неразделна част от системата. От самото възникване на лагерите болните затворници са третирани различно. Още от януари 1931 г. се създават бригади за инвалиди, за затворници, които вече не могат да вършат тежка физическа работа.74 По-късно ще има и бараки за инвалиди и дори цели инвалидни лагпунктове, където изнемощелите затворници трябвало да бъдат върнати към живота. През 1933 г. Дмитлаг организира „възстановителни лагпунктове“, предназначени за 3600 затворници.75 Официалните документи на ГУЛаг грижливо описват допълнителните дажби за хоспитализирани затворници: няколко месни продукта, истински чай (за разлика от заместителя, предлаган на обикновените затворници), лук за борба със скорбута и неочаквано – червен пипер и дафинови листа. Дори и ако на практика допълнителната храна се е свеждала до „малко картофи или сушен грах (леко заварен, за да се запазят витамините), или кисело зеле“, в сравнение с обикновените дажби тя била истински лукс.76

Густав Херлинг намира за толкова странен този контраст между убийствените условия на лагерния живот и усилията на лагерните лекари да съживят затворниците, чието здраве е било надлежно унищожено, че си го обяснява със съществуването на „култ към болниците“ в Съветския съюз:

Имаше нещо необяснимо във факта, че в мига, в който затворникът напуснеше болницата, той отново ставаше затворник, но докато лежеше неподвижен в чистото болнично легло, получаваше всички права на човешко същество, макар и винаги с изключение на свободата. За човек, несвикнал с огромните контрасти на съветския живот, лагерните болници приличаха на църкви, предлагащи убежище от всемогъщата Инквизиция.77

Георг Биен, унгарски затворник, когото изпратили в добре оборудвана болница в Магадан, също не разбирал: „Питах се защо се опитват да ме спасят, след като изглеждаше, че искат само мъчителната ми смърт – но логиката беше изчезнала много отдавна“.78

Шефовете на ГУЛаг в Москва несъмнено приемат много сериозно проблема, създаван от големия брой „нетрудоспособни“ затворници инвалиди. Макар че съществуването им не е ново, проблемът се изостря след решението на Сталин и Берия от 1939 г. да прекратят политиката на „условно предсрочно освобождаване“ за инвалиди: изведнъж изваждането на болните от работните списъци престава да бъде толкова лесно. Ако не друго, то поне това трябва да е принудило лагерните командири да насочат вниманието си към лагерните болници. Един инспектор е направил точно изчисление на загубените в резултат на болест време и пари: „От октомври 1940 г. до първата половина на март 1941 г. е имало 3472 случая на измръзване, поради което са били загубени 42 334 трудодни. 2400 затворници са станали твърде немощни, за да работят“. Друг инспектор докладва, че през същата година от 2398 затворници в трудовите лагери в Крим 860 са били с намалена трудоспособност, а 273 – напълно нетрудоспособни. Някои били настанени в болница, а други – поради липсата на свободни болнични легла – в килии в затвора, натоварвайки системата.79

И все пак като всичко останало в ГУЛаг лекуването на болните далеч не е чистосърдечно. Както изглежда, в някои лагери специалните инвалидни лагпунктове са създавани предимно с цел инвалидите да не спъват производствената статистика на лагера. Такъв е случаят със Сиблаг, където през 1940 и 1941 г. измежду 63 000 затворници има 9000 инвалиди и 15 000 „полуинвалиди“ – повече от една трета. След отстраняването на тези немощни затворници от важните работни обекти и замяната им с бригади от нови работници производствените цифри на лагера чудотворно стават много по-високи.80

Натискът за изпълнение на плана поставя много лагерни командири пред дилема. От една страна, те искрено желаят да излекуват болните – така че да се върнат обратно на работа. От друга страна, не искат да насърчават „мързеливите“. На практика това често означава, че лагерните администрации поставят ограничения – понякога много конкретни – за допустимия брой на болните затворници в един и същ момент и за броя на изпращаните във възстановителни лагпунктове.81 С други думи, независимо от действителния брой на страдащите затворници те позволяват на лекарите да освобождават от работа само малък процент от тях. Лагерният лекар Александрович си спомня, че в неговия лагер „около 10% от лагпункта“, трийсет до четиресет души, се появявали всяка вечер в приемния му час. Но той можел да освободи от работа не повече от 3 до 5%: „Станеха ли повече, щеше да има разследване“.82

Когато болните са повече, им се налага да почакат. Типична е историята на един затворник в Уствимлаг, който няколко пъти заявил, че е болен и не може да работи. Според подадения впоследствие официален доклад „медицинският персонал не обърна внимание на протестите му и го изпратиха на работа. Тъй като не беше в състояние да работи, той отказа, заради което го затвориха в наказателна килия. Там го държаха четири дни, след което в много тежко състояние беше откаран в болницата, където почина“. В друг лагер пациент с туберкулоза бил изпратен да работи и според доклада на инспектора бил „в такова тежко състояние, че не можел да се върне в лагера без чужда помощ“.83

Ограниченията относно „допустимия“ брой на болните подлагат докторите на ужасен, противоречив натиск. В случай че твърде много затворници умирали след отказ на достъп в лагерната болница, лекарите можели да бъдат порицани или дори съдени.84 От друга страна, по-свирепите и агресивни членове на лагерния криминален елит, които искали да изклинчат от работа, понякога също ги заплашвали. Ако желаел да даде почивни дни на истински болните затворници, лагерният лекар трябвало да откаже на тези престъпници. Пак Шаламов описва съдбата на някой си доктор Суровой, изпратен да работи в предимно криминален лагпункт край мината „Спокойни“ в Колима:

Той беше млад лекар и – което е по-важно – беше затворник. Приятелят на Суровой се опитал да го убеди да не отива. Той можел да откаже и да бъде изпратен в бригада от общи работници, вместо да приема този несъмнено опасен пост. Суровой беше дошъл в болницата от бригада на общи работници; боеше се да се върне в нея и се съгласи да отиде в мината и да работи по специалността си. Лагерните власти му дадоха инструкции, но не и съвет как да се държи. Категорично му забраниха да изпраща здрави крадци от мината в болницата. Преди да мине и месец, го убиха, докато преглеждаше пациенти; по тялото му имаше петдесет и две прободни рани.85

Когато Карол Колонна-Чосновски пристигнал, за да работи като фелдшер в един криминален лагпункт, също го предупредили, че предшественикът му е бил „изпосечен до смърт“ от пациентите си. Още първата вечер в лагера пред него се изправил мъж с брадва и настоял да бъде освободен от работа на следващия ден. Карол твърди, че успял да го изненада и да го изхвърли от къщичката на фелдшера. На следващия ден сключил споразумение с Гриша, главатаря на лагерните престъпници: в добавка към истински болните Гриша щял да му дава имената на още двама души на ден, които трябвало да бъдат освободени от работа.86

Александър Долгун също описва подобно преживяване. През един от първите му дни като фелдшер при него дошъл криминален затворник, който твърдял, че има болки в стомаха – и поискал опиум. „Махна ми да се приближа. „Ето тук!““ – прошепна свирепо и разтвори ризата си. Дясната му ръка беше под ризата и стискаше страховит остър нож като малък ятаган. „Искам опиум. Тук с мен винаги се отнасят много добре. Ти си нов. Добре е да знаеш, че ако аз не си получа опиума, ти ще получиш ножа“. Долгун успял да го отпрати с фалшив разтвор на опиум. Други не проявявали подобна съобразителност и можели да останат под властта на криминалните до безкрай.87

Но дори и когато най-сетне се озове в болницата, затворникът често установява, че качеството на медицинското обслужване силно варира. По-големите лагери разполагат с прилични болници с квалифицирани служители и медикаменти. Централната болница на Далстрой в град Магадан се слави със съвременното си оборудване, както и с персонала от най-добрите лекари затворници, често московски специалисти. Макар че повечето ѝ пациенти са офицери от НКВД и лагерни служители, някои късметлии измежду затворниците също са лекувани от специалисти – там и на други места: по време на пребиваването му в лагерите на Лев Филщински дори му позволили да отиде на зъболекар.88 Някои от инвалидните лагпунктове също имат добър персонал и като че ли наистина са предназначени да възстановяват здравето на затворниците. Татяна Окуневска била изпратена в един от тях и се възхищавала на пространството, на хубавите бараки и дърветата: „Не ги бях виждала от толкова години! А беше пролет!“.89

В болниците на по-малките лагпунктове положението е доста по-мрачно. Обикновено лекарите в лагпунктовете не успяват да поддържат дори и минимална стерилност и чистота.90 Често болниците представляват обикновени бараки, в които просто тръсват болните на обикновени легла – понякога по двама на едно – с минимална наличност от медикаменти. В доклада си за малък лагер един инспектор се оплаква, че нямало специална болнична сграда, чаршафи и бельо за пациентите, лекарства и квалифициран медицински персонал. В резултат на това смъртността била изключително висока.91

Очевидците се съгласяват. В една малка болница в лагпункт на Севураллаг „лечението и документацията бяха лоши“, казва Исак Вогелфангер, някога главен лагерен хирург. И нещо по-лошо,

хранителните дажби бяха забележително неадекватни и разполагахме с много малко лекарства. Хирургичните случаи, като фрактурите и сериозните наранявания на меките тъкани, се лекуваха зле и немарливо. Както по-късно установих, рядко изписваха някой пациент, за да се върне на работа. Тъй като ги приемаха в напреднал стадий на недохранване, повечето умираха в болницата.92

Полският затворник Иржи Гликсман си спомня, че в един лагпункт затворниците лежали „безразборно“ по пода: „Всички пътеки бяха задръстени от лежащи тела. Навсякъде цареше мръсотия и мизерия. Много от пациентите бълнуваха и викаха несвързано, а други лежаха неподвижни и бледи“.93

В още по-окаяно състояние са бараките или по-скоро домовете на покойниците за неизлечимо болни пациенти. В една такава барака, създадена за затворници с дизентерия, „пациентите лежаха в леглата със седмици. Ако имаха късмет, се възстановяваха. По-често умираха. Нямаше лечение, нямаше лекарства. […] Другите пациенти обикновено се опитваха да скрият смъртта в продължение на три или четири дни, за да взимат дажбите на мъртвия за себе си“.94

Положението се утежнява и от бюрокрацията в ГУЛаг. През 1940 г. лагерен инспектор се оплаква, че в един лагер просто нямало достатъчно легла за болните затворници. И тъй като на затворниците, които не били настанени в болница, не се полагала болнична дажба, болните затворници извън нея просто получавали намалените „кръшкачески“ дажби.95

Освен това, макар за много лагерни лекари да може да се каже, че са спасили живота на мнозина, те невинаги са склонни да помагат. От привилегированата си позиция някои започват да съчувстват повече на шефовете, отколкото на „враговете“, които трябва да лекуват. Елинор Липпер описва една лекарка, шеф на болница за 500 пациенти: „Тя се държеше като помещица, важна дама и земевладелка от времето на царя, и гледаше на целия болничен персонал като на свои лични крепостници. С месестата си ръка веднъж сграбчи за косата един немарлив болничен прислужник и задърпа, докато той не закрещя“.96 В друг лагер съпругата на лагерния командир, лекарка в болничния отдел, е порицана от лагерния инспекторат, защото „приемала тежко болните в болницата прекалено късно, не освобождавала болните от работа, била груба и изхвърляла болни затворници от лечебницата“.97

В някои случаи лекарите съзнателно злоупотребяват с пациентите си затворници. Докато работел в миньорски лагер в началото на 50-те години, единият крак на Леонид Трус бил премазан. Лагерният лекар превързал раната, но това не било достатъчно. Трус вече бил загубил голямо количество кръв и започвало да го втриса. Тъй като лагерът не разполагал със собствена апаратура за кръвопреливане, лагерните власти го качили на камион и го изпратили в местната болница. В полусъзнание той чул лекаря да казва на медицинската сестра да започне кръвопреливане. Съпровождащият го приятел съобщил личните му данни: име, възраст, пол, месторабота – след което докторът отменил кръвопреливането. Подобна помощ не се оказвала на затворници. Трус си спомня, че му дали да пие малко глюкоза – благодарение на подкупа, който приятелят му дал за нея – и малко морфин. На следващия ден ампутирали крака му:

Хирургът беше абсолютно сигурен, че няма да оживея, и затова дори не извърши операцията лично, а я остави на съпругата си – терапевтка, която се опитваше да се преквалифицира в хирург. По-късно ми казаха, че тя направила всичко добре, разбирала си от работата, но си спестила няколко подробности. Не че ги била забравила, просто мислела, че няма да оживея и затова било все едно дали тези медицински подробности ще се спазят. А ето, вижте, аз оживях!98

Но лагерните лекари, все едно дали човечни, или безразлични, невинаги имат необходимата квалификация. Носещите титлата варират от водещи московски специалисти, излежаващи присъдите си, до шарлатани, които не разбират абсолютно нищо от медицина, но симулират познания, за да получат високопоставената работа. Още през 1932 г. ОГПУ се оплаква от недостига на квалифициран медицински персонал.99 В резултат затворниците с медицинско образование са изключение от всички правила относно нагаждаческите постове: в извършването на каквото и контрареволюционно терористично деяние да били обвинени почти винаги им се позволявало да практикуват медицина.100

Поради този недостиг властите обучават затворници за медицински сестри и фелдшери – обучение, което често е съвсем повърхностно. Евгения Гинзбург станала медицинска сестра, след като прекарала „няколко дни“ в лагерната болница и се научила да слага вендузи и да прави инжекции.101 След като усвоил основите на фелдшерската работа в един лагер, Александър Долгун бил преместен в друг, където проверили познанията му. Подозрителният офицер му наредил да направи аутопсия и ето какво казва Долгун: „Разиграх най-добрия спектакъл, който можех, и се държах така, сякаш постоянно правех подобни неща“.102 За да получи работа като фелдшер, Янош Бардах също прибегнал до лъжа: той твърдял, че е трети курс студент по медицина, докато в действителност изобщо не бил влизал в университет.103

Резултатите са предвидими. След като пристигнал на първото си назначение в Севураллаг като лекар затворник, Исак Вогелфангер, квалифициран хирург, с изумление установил, че местният фелдшер лекува мехурите от скорбут – заболяване, предизвикано от недохранване, а не от инфекция – с йод. По-късно станал свидетел на смъртта на редица пациенти поради настояването на един неквалифициран лекар да им инжектира разтвор от обикновена захар.104

Едва ли някое от тези неща би било изненада за шефовете на ГУЛаг, един от които се оплаква – в писмо до московския си началник – от недостига на лекари: „В няколко лагпункта медицинска помощ оказват самоуки медицински сестри, затворнички без каквото и да било медицинско образование“. Друг пише за медицинската система в лагер, която противоречала на „всички принципи на съветското здравеопазване“.105 Шефовете знаят, че ги мамят, затворниците знаят, че ги мамят, и въпреки това лагерните медицински служби продължават да функционират по същия начин.

Но при всичките му недостатъци – дори когато лекарите са продажни, отделенията са зле оборудвани и медикаментите не достигат – животът в болниците и лечебниците изглежда толкова привлекателен на затворниците, че за да се озоват там, те са готови не само да нараняват и заплашват лекарите, но и да се самонараняват. Също като войниците, опитващи се да избегнат бойното поле, зеките извършват саморуб (самоосакатяване) и мастырка (симулиране на болест) в отчаян опит да спасят живота си. Някои вярват, че в резултат ще получат амнистия за инвалиди. Всъщност в това вярват толкова много затворници, че поне веднъж ГУЛаг издава декларация, опровергаваща слуховете за освобождаване на инвалидите (макар че от време на време това става).106 Повечето обаче просто са доволни да се отърват от работа.

Наказанието за самоосакатяване е особено сурово: допълнителна присъда. Вероятно това отразява факта, че сакатият работник е бреме за държавата и пречка за изпълнението на производствения план. „Самоосакатяването се наказваше сурово, като саботаж“, пише Анатолий Жигулин.107 Един затворник разказва за крадец, който отрязал четири пръста на лявата си ръка. Но вместо да бъде изпратен в лагер за инвалиди, той трябвало да седи в снега и да гледа как другите работят. Тъй като му било забранено да се разхожда под заплаха да бъде разстрелян за опит за бягство, „много скоро той сам поиска лопата и въртейки я като патерица, с оцелялата си ръка ръгаше замръзналата земя, плачеше и ругаеше“.108

Но според много затворници потенциалните ползи си струват поемането на риска. Някои от методите са жестоки. Известно е, че криминалните просто отсичали трите си средни пръста с брадва, за да не могат вече да секат дървета или да карат ръчна количка в мините. Други си отрязвали стъпалото или ръката или пък натривали очите си с киселина. Трети, тръгвайки за работа, увивали мокър парцал около едното си стъпало: вечерта се връщали с измръзване трета степен. Същият метод можел да се приложи и върху пръстите. През 60-те години Анатолий Марченко наблюдавал как един мъж заковал тестисите си за пейката в затвора.109 И не бил първият: Валерий Фрид описва мъж, който заковал скротума си за пън.110

Използват се и не толкова явни методи. По-смелите престъпници открадвали спринцовка и инжектирали в пениса си разтопен сапун: в резултат еякулатът наподобявал венерическа болест. Друг затворник намерил начин да симулира силикоза, белодробна болест. Първо изпилил малко сребърен прах от един сребърен пръстен, който успял да запази сред личните си вещи. След това смесил праха с тютюн и го изпушил. Макар да не усетил нищо, отишъл в болницата, кашляйки така, както бил виждал да кашлят болните от силикоза. При рентгеновата снимка на дробовете му се появила ужасна сянка – достатъчна, за да бъде квалифициран като негоден за тежък труд и изпратен в лагер за неизлечимо болни.111

Затворниците също така се опитват да предизвикат инфекции или продължителни заболявания. Един от пациентите на Вадим Александрович се инфектирал с мръсна игла за шиене.112 Густав Херлинг наблюдавал как някакъв затворник мушкал ръката си в огъня, мислейки си, че никой не го гледа; правел го веднъж на ден, за да поддържа необяснимо постоянстващата рана.113 Жигулин се разболял, като пиел ледена вода и после вдишвал студения въздух. Така температурата му се покачила достатъчно, за да го освободят от работа: „О, щастливи десет дни в болницата!“.114

Понякога затворниците симулират и невменяемост. По време на фелдшерската си кариера Бардах известно време работил в психиатричното отделение на централната болница в Магадан. Там основният метод за изобличаване на фалшивите шизофреници било поставянето им в отделението на истинските шизофреници: „След броени часове много затворници, дори и най-решителните, чукаха на вратата, за да ги пуснем“. Ако това не успеело, инжектирали на затворника камфор, което предизвиквало припадък. Оцелелите рядко искали процедурата да се повтори.115

Според Елинор Липпер имало дори стандартна процедура за затворниците, опитали да симулират парализа. Слагали пациента на операционната маса и му давали слаб анестетик. След като се събудел, лекарите го вдигали на крака. Неизменно, когато извиквали името му, той правел няколко крачки, преди да се сети да падне на пода.116 Дмитрий Бистролетов видял как една жена била излекувана от „глухота“ от собствената си майка. Администраторите се усъмнили в твърденията на жената, че не чува, и поканили майка ѝ да я посети, но не я пуснали в бараките. Вместо това я оставили пред портата и тя стояла там и викала името на дъщеря си. Естествено, дъщерята отвърнала.117

Но има и лекари, които помагат на пациентите да откриват методи за самоосакатяване. Макар да се чувствал много отпаднал и да страдал от неконтролируема диария, Александър Долгун нямал достатъчно висока температура, за да може да бъде освободен от работа. Но когато казал на лагерния лекар, образован латвиец, че е американец, мъжът светнал. „Умирах да намеря някой, с когото да говоря на английски“, казал той и показал на Долгун как да инфектира собственоръчното си порязване. В резултат на ръката му се появил огромен лилав цирей – достатъчен, за да впечатли инспектиращите болницата пазачи от МВД със сериозността на заболяването си.118

Обичайният морал отново е преобърнат наопаки. В свободния свят никой умишлено разболяващ пациентите си лекар не би се смятал за добър човек. Но в лагерите почитат подобни лекари като светци.

„Обикновени добродетели“

Не всички стратегии за оцеляване в лагерите задължително произтичат от самата система. Нито пък задължително изискват сътрудничество, жестокост или самоосакатяване. Ако някои затворници – може би огромното мнозинство от затворниците – са успявали да оцелеят чрез използване на лагерните правила в своя полза, други разчитат на онова, което в книгата си за морала на концентрационните лагери Цветан Тодоров нарича „обикновени добродетели“: грижовност и приятелство, достойнство и мисловен живот.119

Грижовността приема много форми. Както видяхме, някои затворници изграждат собствени мрежи за оцеляване. Членовете на етническите групи, властващи в някои лагери в края на 40-те години – украинци, балтийци, поляци – разработват цели системи на взаимопомощ. Други сами си създават мрежи от познати през прекараните в лагера години. Трети просто си намират един или двама изключително близки приятели. Вероятно най-известната от тези дружби в ГУЛаг е между Ариадна Ефрон, дъщерята на поетесата Марина Цветаева, и приятелката ѝ Ада Федеролф. Те полагат огромни усилия, за да останат заедно както в лагерите, така и в изгнание и по-късно съвместно публикуват мемоарите си. В своята част от тях в един момент Федеролф разказва как се събрали след дългата раздяла, когато качили Ефрон на друг транспорт:

Вече беше лято. Първите дни след пристигането ни бяха ужасни. Един ден ни изведоха на разходка – жегата беше непоносима. И ето че изведнъж – нов транспорт от Рязан и – Аля. Ахнах от щастие, издърпах я на горните койки, по-близо до свежия въздух. […] Това е то, затворническото щастие, щастието просто да срещнеш някого.120

Други се съгласяват. „Много е важно да имаш приятел, доверен човек, който няма да те изостави в беда“, пише Зоя Марченко.121 „Беше невъзможно да оцелееш сам. Хората се събираха в групи от по двама-трима“, пише друг затворник.122 Дмитрий Панин също отдава способността си да издържи атаките на криминалните на споразумението за взаимна отбрана, което сключил с група други затворници.123 Разбира се, и тук има граници. Януш Бардах пише за своя най-добър приятел в лагера: „Никой от двама ни никога не искаше от другия храна, нито я предлагаше. И двамата знаехме, че не бива да засягаме тази светая светих, ако искахме да останем приятели“.124

Ако уважението към околните помага на някои да запазят човешкото в себе си, то уважението към самия себе си помага на други. Мнозина, особено жени, говорят за потребността да поддържат чистотата си, или поне относителната си чистота, като начин да запазят достойнството си. Олга Адамова-Сльозберг описва как нейна съкилийничка в затвора всяка сутрин „миеше и сушеше бялата си якичка и я пришиваше обратно към блузката си“.125 Японските затворници в Магадан създават покрай залива японска „баня“ – голям варел, към който са прикрепени пейки.126 През шестнайсетте месеца в ленинградския затвор „Крести“ Борис Четвериков пере дрехите си отново и отново и мие стените и пода на килията си – преди да изпее наум всички оперни арии, които знае.127 Други се отдават на физически упражнения или хигиенни процедури. Ето отново Бардах:

[…] въпреки изтощението ми и студа продължавах да изпълнявам упражненията, които бях правил вкъщи и в Червената армия и миех лицето и ръцете си на ръчната помпа. Исках максимално да съхраня гордостта си и да се откроя от многото затворници, които виждах да се предават ден след ден. Първо спираха да се интересуват от хигиената и от външния си вид, след това от съзатворниците си и накрая – от собствения си живот. Дори нищо друго да не зависеше от мен, можех да контролирам този ритуал и вярвах, че той ще ме спаси от деградацията и сигурната смърт.128

Други си налагат интелектуална дисциплина. Много, много затворници пишат или учат наизуст поезия и отново и отново повтарят наум своите собствени или чужди стихотворения, а после ги рецитират пред приятели. През 60-те години Гинзбург веднъж срещнала в Москва писател, който не можел да повярва, че в онези условия затворниците наистина са били в състояние да си повтарят наум стихотворения и да намират утеха в това. „Да, да“, казал ѝ той: „Знаеше, че не съм първата, която го твърди, но пак му се струваше, че сме си го измислили после“. Според Гинзбург мъжът не разбирал нейното поколение, мъжете и жените, които продължавали да бъдат част от „епоха на грандиозни илюзии […], хвърляхме се в комунизма от поетичните висини“.129

Етнографката Нина Гаген-Торн пише поезия и често си пее собствените си стихотворения:

В лагерите разбрах на практическо равнище защо долитературните култури винаги са предавали текстовете под формата на песни – иначе не ги запомняш, не можеш да си сигурен за точните думи. При нас книги се появяваха рядко – даваха ти ги и после си ги взимаха. Писането беше забранено, както и кръжоците: властите се бояха да не доведат до контрареволюция. Затова всеки сам си осигуряваше храна за мозъка – така, както умееше.130

Шаламов пише, че сред „лицемерие, зло и разложение“ само поезията го е спасила от абсолютното безчувствие. Ето едно от стихотворенията му, озаглавено „На един поет“:

Ръмжах над дажбата си лудо –

същински звяр, а листът бе

по-ценен и от седмо чудо

под северното ни небе.

Водата, лочейки до края,

аз мокрех дългия мустак,

напред не смеех да мечтая,

а всеки час ми беше драг.

И всяка вечер удивено,

че жив съм още в този час,

аз рецитирах настървено

и пак дочувах твоя глас.

Молитви бяха стиховете

и жива, приказна вода,

като икона в боевете,

като полярната звезда.

Единствената връзка бяха

те с друг живот и с друг сюжет

там, дето мъки ни душаха

и смърт ни дебнеше отвред.131

В лагерите Солженицин „пише“ стихотворения, като ги съчинява в ума си и после ги рецитира наум с помощта на счупени кибритени клечки, както разказва биографът му Майкъл Скемъл:

Той нареждал в табакерата си две редици от по десет клечки, като едната редица представлявала десетиците, а другата единиците. След това рецитирал стихотворенията си наум и махал по една „единица“ за всеки „стих“ и по една „десетица“ за всеки десет стиха. Запаметявал всеки петнайсети и стотен стих особено грижливо и всеки месец рецитирал цялата поема изцяло. Ако кажел някой стих не на място или го забравел, отново рецитирал цялата поема, докато не я кажел както трябва.132

Може би по същите причини молитвите помагат на някои. Мемоарите на един баптист, изпратен в следсталинските лагери през 70-те години, се състоят почти изключително от разкази за това кога и къде се е молил и къде и как криел библиите си.133 Много мемоаристи са писали за важността на религиозните празници. Великден можел да се отпразнува тайно в лагерната фурна, както станало една година в соловецки транзитен лагер, или пък открито – в транспортиращите влакове: „Вагонът се клатушкаше, химните звучаха фалшиво и пискливо, пазачите тропаха по стените на вагона на всяка спирка. Но те продължаваха да пеят“.134 Коледа можела да се празнува в бараката. Руският затворник Юрий Зорин си спомня с изумление колко добре литовците в неговия лагер организирали празнуването на Коледа – празник, който започнали да подготвят цяла година предварително: „Можете ли да си представите в бараките маса с всичко – водка, шунка, всичко“. Според него те били внесли водката в „напръстници“, скрити в обувките им.135

Лев Копелев, самият той атеист, присъствал на тайно празнуване на Великден:

Леглата бяха наредени покрай стените. Носеше се ароматът на тамян. За олтар служеше малка маса, покрита с одеяло. Няколко домашно направени свещи хвърляха светлината си върху иконата. Свещеникът, облечен с одежди от чаршафи, държеше железен кръст. Свещите трепкаха в мрака. Почти не виждахме лицата на останалите в стаята, но бях сигурен, че не сме единствените присъстващи атеисти. Свещеникът отслужваше литургията с треперещия глас на старец. Няколко жени с бели забрадки се присъединиха тихо, с ревностни и чисти гласове. Хорът отвръщаше хармонично, тихо-тихо, за да не се чуе отвън.136

През 1940 г. в трудовия лагер Казимиерж Зарод празнувал заедно с други поляци Бъдни вечер под ръководството на свещеник, който тайно обикалял зоната и отслужвал литургията във всяка барака:

Тъй като не разполагаше с Библия или молитвеник, той изричаше думите от литургията на познатия латински с едва доловим шепот и отговаряше толкова тихо, че звучеше като въздишка:

– Kyrie eleison, Christe eleison – Бог е милостив към нас. Христос е милостив към нас. Gloria in excelsis Deo…

Думите едва достигаха до нас и атмосферата в бараката, обикновено толкова брутална и сурова, неусетно се промени, лицата се обърнаха към свещеника с меки и отпуснати изражения, докато мъжете се напрягаха да чуят едва доловимия шепот.

– Всичко е чисто – прозвуча гласът на наблюдаващия от прозореца мъж.137

В по-широк смисъл участието в някакъв по-голям интелектуален или творчески проект поддържа много образовани хора живи – духовно и физически – тъй като притежаващите дарби или таланти често им намират практическо приложение. В свят на постоянен недостиг например, където и най-елементарните вещи придобиват огромно значение, постоянно се търсят хора, способни да осигурят нещо, което е необходимо на другите. Така княз Килир Голистин още в затвора „Бутирка“ се научил да прави игли от рибени кости.138 Преди да започне да работи като фелдшер, Александър Долгун търсел някакъв начин да изкара няколко рубли или няколко допълнителни грама хляб:

Забелязах, че в кабелите, които оксиженистите на волтови дъги използваха, имаше доста алуминий. Хрумна ми, че ако се науча да го разтапям, може да успея да правя лъжици. Поприказвах с някои затворници, които, изглежда, разбираха от метали, и понаучих това-онова, без да издавам собствената си идея. Намерих си добри скривалища, където можех да прекарвам част от деня, без да ме изритат да работя, както и други скришни места, където да крия инструментите и парченца алуминиеви жици.

Направих си леярна от две плитки кутии, откраднах малко отпадъчни алуминиеви жици, взех от котелното тънка стомана, от която измайсторих груб съд за разтапяне на метали, отмъкнах хубави дървени въглища и дизел, за да запаля огъня в леярната си, и вече бях готов да се заема с бизнеса.

Скоро, пише Долгун, можел да доставя „по две лъжици почти всеки ден“. Давал ги на другите затворници срещу стъклени шишета и готварското олио, с което ги пълнел. Така имало в какво да топи хляба си.139

Но не всички предмети, които затворниците изработват един за друг, са утилитарни. Услугите на художничката Анна Андреевна постоянно се търсели – и не само от затворниците. Лагерните власти я помолили да украси надгробния паметник при едно погребение, да поправя счупени съдове и играчки, както и да прави играчки: „Вършехме всичко, за което шефовете помолеха или което им потрябваше“.140 Друг затворник изготвял за останалите затворници малки „сувенири“ от животински зъби: гривни, малки фигурки със „северни“ мотиви, пръстени, медальони, копчета. Понякога изпитвал угризения, че им взима пари: „Но какво пък? Всеки е свободен сам да решава […], не е срамно да взимаш пари за труда си“.141

Музеят на московското дружество „Памет“ – създаден от бивши затворници, за да разказва историята на сталинските репресии – и до днес е пълен с такива неща: парченца бродирана дантела, ръчно издялани дрънкулки, рисувани карти за игра и дори малки произведения на изкуството – картини, рисунки, скулптури, които затворниците запазили, отнесли със себе си вкъщи и по-късно дарили на музея.

Стоките, които затворниците се учат да осигуряват, невинаги са и материални. Колкото и странно да звучи, в ГУЛаг човек можел да спаси живота си чрез пеене, танцуване или актьорско майсторство. Това важи особено за талантливите затворници в по-големите лагери, чиито суетни началници обичали да се хвалят с лагерните си оркестри и театрални трупи. Ако някой от командирите на Ухтижемлаг например искал да поддържа истинска оперна трупа – какъвто е случаят с един от тях – това спасявало живота на десетки певци и танцьори. Най-малкото ги освобождавали от работа в гората за репетиции. И което е по-важно – позволявало им да възстановят човешкото си достойнство. „Когато бяха на сцената, актьорите забравяха постоянния си глад, липсата на права, чакащия ги до вратата конвой с кучета пазачи“, пише Александър Клайн.142 Затворникът и цигулар Георгий Фелдгун казва, че когато свирел в оркестъра на Далстрой, имал чувството, че диша „въздуха на свободата“.143

Понякога отплатата е още по-голяма. Един документ на Дмитлаг описва специалното облекло, което следвало да се раздаде на членовете на лагерния оркестър – включително така желаните офицерски ботуши – и нарежда на командира на лагпункта да им осигури и специални бараки.144 Томас Сговио посетил една такава музикантска барака в Магадан: „Отдясно на вратата имаше отделно помещение с малка печка. Навущата и филцовите ботуши висяха по опънати от стена до стена жици. Отделните койки бяха спретнато покрити с одеяла. Матраците и калъфките бяха натъпкани със слама. По стените висяха инструменти – туба, валдхорна, тромбон, тромпет и т.н. Около половината музиканти бяха криминални затворници. Всички те имаха хубави служби – готвач, бръснар, управител на банята, счетоводители и пр“.145

Но и в по-малките лагери, а дори и в някои затвори, за изпълнителите се осигуряват по-добри битови условия. В транзитния лагер Георгий Фелдгун получавал допълнителна храна, след като посвирил на цигулката си пред група криминални. Преживяването му се сторило много странно: „Ето ни на края на света, в пристанище Ванино […], и свирим вечна музика, написана преди повече от 200 години. Свирим Вивалди пред петдесет горили“.146

Друга затворничка се озовала в една килия с трупа певици и актриси, които – заради таланта им – властите не транспортирали в лагерите. Като видяла по-доброто отношение към тях, тя ги убедила да излизат заедно на сцената, а после фалшивела и се надсмивала над себе си. До края на лагерната ѝ кариера новооткритият ѝ талант на комик ѝ печелел допълнителна храна и помощта на съзатворниците ѝ.147 Други също използват хумора за оцеляване. Дмитрий Панин пише за професионален клоун от Одеса, чиито номера му спасили живота – той знаел, че ако разсмее лагерните власти, няма да го прехвърлят в наказателен лагер. „Единственото несъответствие в този весел танц идваше от големите черни очи на клоуна, които сякаш молеха за милост. Никога не съм виждал такова емоционално изпълнение“.148

От множеството начини за оцеляване чрез сътрудничене на властите „спасението“ чрез игра в лагерния театър или участие в други културни дейности е методът, който изглежда най-малко проблематичен за затворниците в морално отношение. Може би защото от това имат полза и останалите затворници. Дори и за лишените от специално отношение театърът осигурява огромна морална подкрепа – не по-малко важна за оцеляването. „За затворниците театърът беше източник на щастие, обичаха го, обожаваха го“, пише един.149 Густав Херлинг си спомня, че на концертите „затворниците сваляха шапките си пред вратата, в коридора отвън отърсваха ботушите си от снега и заемаха местата си по пейките с тържествено очакване и почти религиозно благоговение“.150

Вероятно затова онези, чийто артистичен талант им позволява да живеят по-добре, предизвикват възхищение, а не завист и омраза. Всички разпознават и помагат на Татяна Окуневска – филмовата звезда, изпратена в лагерите заради отказа ѝ да спи с шефа на съветското контраразузнаване Абакумов. По време на един концерт ѝ се сторило, че хвърлят в краката ѝ камъни; погледнала надолу и видяла, че това са мексикански консерви с ананас – нечуван деликатес, осигурен от група крадци специално за нея.151

Футболистът Николай Старостин също бил високо уважаван от урките, които, пише той, си предавали съобщението: не закачай Старостин. Вечер, когато започвал да разказва футболни истории, „играта на карти“ спирала и затворниците се събирали около него. Когато пристигал в нов лагер, обикновено му предлагали чисто легло в лагерната болница. „Това беше първото нещо, което ми предлагаха, щом пристигнех, ако сред лекарите или шефовете имаше запалянко“.152

Само малцина си задават по-сложния морален въпрос дали е „правилно“ да пеят и танцуват, докато са в затвора. Надежда Йоффе е една от тях: „Когато се върна назад към онези пет години, не се срамувам да си ги спомня и нямам от какво да се изчервявам. Единствено въпросът за аматьорския театър. […] По същество в него нямаше нищо лошо и все пак […] далечните ни предци в приблизително аналогични условия са окачвали лютните си и са заявявали, че няма да пеят във вериги“.153

Някои затворници, особено онези с несъветски произход, също изпитват съмнения относно продукциите. Един полски затворник, арестуван през войната, пише, че лагерният театър целял „да унищожи още повече самоуважението ти. […] Понякога имаше „артистични“ представления или някакъв странен оркестър, но това не се правеше за духовна наслада. По-скоро целеше да ти покаже тяхната [съветска] „култура“, да те смачка още повече“.154

И все пак никой не принуждава изпитващите неудобство да участват в официалните представления. Изумителен брой от политическите затворници, оставили мемоари – и това може би обяснява защо са написали мемоари – отдават оцеляването си на способността си да „разказват истории“: да забавляват криминалните затворници, преразказвайки сюжетите на романи или филми. В света на лагерите и затворите, където книгите са малко, а филмите – рядко явление, добрият разказвач е високо ценен. Лев Финкелщайн казва, че ще бъде „вечно благодарен на един крадец, който още през първия ми ден в затвора забеляза у мен тези заложби и ми рече: „Сигурно си чел много книги. Разказвай ги на хората и ще живееш много добре““. И наистина живеех по-добре от останалите. Радвах се на слава, известност. […] Натъквах се на хора, които ми казваха: „Ти си Левчик романиста [Левчик разказвача], чух за теб в Тайшет“. Поради тази му дарба два пъти на ден канели Финкелщайн в бараката на главния бригадир, където му давали чаша гореща вода. В каменоломната, където по онова работел, казва той, „това означаваше живот“. По собствените му думи Финкелщайн открил, че руските и чуждите класици вършели най-добра работа: имал далеч по-малък успех, когато преразказвал сюжетите на по-новите съветски романи.155

Други установяват същото. В горещия, задушен влак за Владивосток Евгения Гинзбург научила следното: „Рецитирането на поезия носеше материални облаги. […] След всяко действие на „От ума си пати“ на Грибоедов например някой ми даваше да си пийна вода от неговата чаша като награда за „службата на обществото““.156

Докато е в затвора, Александър Ват преразказва пред група бандити „Червено и черно“ на Стендал.157 Александър Долгун преразказва сюжета на „Клетниците“.158 Януш Бардах разказва историята за „Тримата мускетари“: „Усещах как статутът ми расте с всеки обрат в сюжета“.159 В отговор на крадците, които наричали гладуващите политически „гадини“, Колонна-Чосновски също се защитава, като им разказва, по думите му, „моя собствена версия на филм, който преди няколко години бях гледал в Полша и доукрасих за максимален драматичен ефект. Беше история за „ченгета и крадци“, която се развиваше в Чикаго с участието на Ал Капоне. За по-интересно добавих и Бъгси Малоун, може би дори Бони и Клайд. Реших да включа всичко, което си спомнях, плюс някои хрумвания, добавяни на момента“. Историята впечатлила слушателите и те го карали да я повтаря много пъти: „Слушаха съсредоточено като деца. Нямаха нищо против да повтарям същата история отново и отново. И пак като деца обичаха да използвам едни и същи думи всеки път. Забелязваха и най-дребната промяна или най-незначителния пропуск. […] Преди да са минали и три седмици от пристигането ми вече бях различен човек“.160

Но не е задължително артистичната дарба да носи на затворника пари или хляб, за да спаси живота му. Нина Гаген-Торн описва музиковедка, почитателка на Вагнер, която в лагерите успяла да напише опера. Тя доброволно избрала да чисти лагерните канали и нужници, тъй като тази иначе неприятна работа ѝ давала достатъчно свобода да обмисля музиката си.161 Алексей Смирнов, днес един от водещите защитници на свободата на пресата в Русия, разказва историята на двама литературоведи, които в лагерите измислили фиктивен френски поет от XVIII в. и писали измислена френска поезия.162 Густав Херлинг също извлича огромна полза от „уроците“ по история на литературата, преподавани му от бивш съзатворник: вероятно, предполага той, за учителя му ползата била дори още по-голяма.163

На Ирена Аргинска помага чувствителността ѝ към красивото. Години след освобождаването си тя все още може да говори за „невероятната прелест“ на Далечния север и как понякога дъхът ѝ секвал от залезите и гледките на откритите простори и необятните гори. Веднъж майка ѝ предприела продължителното, мъчително пътуване, за да я посети в лагера, само за да открие при пристигането си, че дъщеря ѝ е в болницата: посещението било напразно. Въпреки това и тя като дъщеря си „до края на живота си“ говорела за красотата на тайгата.164

И все пак – красотата не може да помогне на всеки и възприемането ѝ е напълно субективно. Заобиколена от същата тайга, от същите простори, от същите зашеметяващи пейзажи, Надежда Уляновска установила, че природата предизвиква у нея само отвращение: „Почти против волята си помня грандиозни изгреви и залези, борови гори, ярки цветя, които поради някаква причина нямаха аромат“.165

Самата аз останах толкова поразена от тази забележка, че когато лично посетих Далечния север в разгара на лятото, гледах с различни очи широките реки и безкрайните гори на Сибир, пустия лунен пейзаж, който представлява арктическата тундра. Непосредствено до една каменовъглена мина край някогашен лагпункт на Воркута дори откъснах няколко диви цветя, за да проверя дали имат аромат. Имат. Може би Уляновска просто не е искала да го усети.

Глава 18

Бунт и бягство

Ако в този момент чуех лая на впрегатните кучета, издаващ потеглянето на патрула, сигурно физически би ми призляло. Пробягахме няколкото метра до външната ограда […], вероятно вдигахме съвсем лек. шум, но на мен ми се струваше, че тупурдията е оглушителна. […] С последно неистово катерене преодоляхме последното препятствие от бодлива тел и тупнахме в подножието на външната ограда, изправихме се, попитахме задъхано дали всички са добре и едновременно се втурнахме напред.

Славомир Равня,

„Дългото пътуване“1

Измежду многото митове за ГУЛаг митът за невъзможността на бягството се нарежда сред най-големите. Бягството от сталинските лагери, пише Солженицин, е „начинание за великани сред хората – но обречени великани“.2 По думите на Анатолий Жигулин „бягството от Колима беше невъзможно“.3 С характерната за него мрачност Варлам Шаламов пише: „Осъдените, които се опитват да избягат, почти винаги са новодошли, излежаващи първата си година, мъже, в чиито сърца свободата и суетата още не са унищожени“.4 Николай Абакумов, бившият заместник-командир на норилския гарнизон, отхвърля идеята за успешно бягство: „Някои хора излизаха от лагерите, но никой не успяваше да стигне „континента““ – под което разбира Централна Русия.5

Густав Херлинг разказва за свой съзатворник, който се опитал да избяга и се провалил: след едномесечно грижливо планиране, успешно измъкване и седемдневно гладно бродене из гората той се озовал едва на осем, мили от лагера и умиращ от глад, доброволно се предал. „Свободата не е за нас – заключавал мъжът винаги, когато разказвал, на съзатворниците си историята на несполучилото си бягство. – Приковани сме към това място до края на живота си, макар и да нямаме вериги. Можем да избягаме, да побродим наоколо, но накрая ще се върнем“.6

Разбира се, лагерите са изградени така, че бягствата да се предотвратят: в крайна сметка нали тъкмо затова са стените, бодливата тел, наблюдателниците и внимателно изравнената ничия земя. Но в някои лагери едва ли е необходима бодлива тел, за да държи затворниците вътре. Нито атмосферните условия (десет месеца годишно температурата е под нулата), нито географските характеристики позволяват бягства: факт, който не можеш да оцениш, докато лично не видиш местоположението на някои от най-отдалечените лагери.

Няма да излъжем например ако опишем град Воркута, израснал край каменовъглените мини на Воркутлаг, не само като изолиран, но и буквално недостъпен. Няма път, който да води към града, разположен отвъд Арктическия кръг: до града и мините му може да се стигне само с влак или със самолет. През зимата всеки, пресичащ откритата тундра, в която няма никакви дървета, е подвижна мишена. През лятото същият пейзаж се превръща в също толкова открито, непроходимо блато.

В по-южните лагери разстоянията също са проблем. Дори ако успеел да прескочи бодливата тел или да се измъкне от работното си място в гората – като се има предвид немарливостта на пазачите, това не било трудно – затворникът се озовавал на километри от всякакви пътища и железници, а понякога и на километри от всякакво подобие на град или село. Нямало храна, подслон, а понякога и вода.

И което е по-важно, навсякъде имало караули: всъщност целият район на Колима – стотици и стотици квадратни километри тайга – всъщност в крайна сметка представлявал огромен затвор, както и цялата Република Коми, големи участъци от Казашката пустиня и Северен Сибир. В тези места почти нямало обикновени селища и обикновени жители. Ако някой вървял сам без необходимите лични документи, веднага го идентифицирали като беглец и или го разстрелвали, или го пребивали и го връщали в лагера му. Един затворник решил да не се присъединява към група готвещи бягство съзатворници поради следната причина: „Къде можех да отида без документи или пари в територия, осеяна с концентрационни лагери, а съответно и с контролни пунктове?“.7

Избягалият затворник нямал и особен шанс да получи някаква помощ от онези местни жители, които не били пазачи или затворници, дори и да срещнел такива. В царска Русия съществувало традиционно съчувствие към избягалите затворници и крепостници, за които хората нощем оставяли на прага купи с хляб и мляко. Една стара, дореволюционна затворническа песен описва това отношение:

Селянките ми дават мляко,

младите момци – тютюн.8

В Сталиновия Съветски съюз нагласата е различна. Повечето хора са склонни да предадат избягалия „враг“ и дори още по-склонни да предадат криминалния „рецидивист“. И то не само защото вярват или поне донякъде вярват на пропагандата за затворниците, но и защото в противен случай рискуват самите те да получат дълга присъда.9 Не че предвид параноичната атмосфера на всекидневния живот било задължително страховете им да са конкретни:

Що се отнася до местното население, никой не ни спасяваше и не ни криеше така, както други са спасявали и крили бегълците от германските концентрационни лагери. Защото години наред всички бяха живели в постоянен страх и подозрение, очакваха всяка минута нова беда и се бояха дори един от друг. […] На място, където всички – от най-маловажния до най-важния – се ужасяваха от шпиони, беше невъзможно да разчиташ на успешно бягство.10

А когато идеологията и страхът не мотивират местните хора да предават избягалите затворници, прави го алчността. Дали справедливо, или не, много мемоаристи смятат, че местните племена – ескимосите в Далечния север, казаците на юг – постоянно били нащрек за бегълци. Някои ставали професионални ловци на възнаграждения и търсели избягали затворници в замяна на килограм чай или чувал жито.11 В Колима местен жител, донесъл дясната ръка на беглец – или, според някои разкази главата му – получавал награда от 250 рубли и изглежда, наградите са били същите и на другите места.12 При един документиран случай местен човек разпознал избягал затворник, маскиран като свободен човек, и докладвал за него в милицията. Той получил 250 рубли. Синът му, който го придружил до управлението, също получил 150 рубли. При друг случай някакъв мъж докладвал на началник-лагера за местонахождението на един беглец и получил царската сума от 300 рубли.13

За заловените наказанието е сурово. Мнозина са разстрелвани на мига. Телата на мъртвите бегълци също служат за пропаганда:

Когато приближихме портата, за момент си помислих, че сънувам кошмар: от стълба висеше гол труп. Ръцете и краката му бяха завързани с жица, главата му беше клюмнала на една страна, вкочанените очи бяха полуотворени. Над главата имаше табела с надпис: „Това е съдбата на всички, които се опитват да избягат от Норилск“.14

Жигулин си спомня как мъртвите тела на мъжете, направили опит за бягство, лежали в центъра на неговия лагпункт в Колима, понякога по цял месец.15 Всъщност тази практика е стара и датира още от Соловецки. Към 40-те години е почти универсална.16

И въпреки това – затворниците все пак правят опити за бягство. Всъщност, като се съди по официалната статистика и по гневната кореспонденция по въпроса в архивите на ГУЛаг, както опитите, така и успешните бягства са далеч по-чести, отколкото допускат повечето мемоаристи. Има например документи за наложени наказания след успешни бягства. През 1945 г. след няколко групови бягства от лагерите край „Строителен обект 500 на НКВД“ – железопътна линия през Източен Сибир – офицерите от въоръжената охрана са наказани с пет- или десетдневен затвор и от надницата им са удържани по 50% за всеки ден зад решетките. В други случаи след успешни бягства пазачите са давани на съд, а лагерните шефове понякога са уволнявани.17

Има и документи за пазачи, осуетили опити за бягство. Един пазач бил награден с 300 рубли, защото дал тревога, след като бегълците удушили нощния часовой. Началникът му и друг шеф в затвора получили по 200 рубли, а на участвалите войници дали по 100 рубли.18

Никой лагер не бил напълно обезопасен. Смятало се, че поради отдалечеността си Соловецки е неуязвим. И все пак през май 1925 г. двама белогвардейци, С. А. Малсагов и Юрий Бесонов, успели да избягат от един континентален лагер на СЛОН. След като нападнали пазачите, те вървели в продължение на трийсет и пет дни до финландската граница. По-късно и двамата написали книги за преживяванията си – измежду първите за Соловецки, появили се на Запад.19 През 1928 г. се осъществява друго прочуто бягство от Соловецки, при което половин дузина затворници нападнали пазачите си и се измъкнали през портите на лагера. Повечето успели да избягат и вероятно също са преминали границата с Финландия.20 Две особено забележителни бягства, пак от Соловецки, са извършени през 1934 г. В едното участват четирима „шпиони“; в другото – „един шпионин и двама бандити“. И двете групи успели да откраднат лодки и избягали по вода, вероятно във Финландия. В резултат на това шефът на лагера бил уволнен, а други получили порицания.21

Когато в края на 20-те години лагери на СЛОН започват да се появяват и в континенталната територия на Карелия, възможностите за бягство се увеличават – и Владимир Чернявин се възползва. Той бил риболовен експерт и смело се опитвал да влее малко здрав разум в петгодишния план на Мурманското риболовно предприятие. Критичността към проекта му донесла присъда за „вредителство“. Осъдили го на пет години и го изпратили на Соловецки. Впоследствие в СЛОН го зачислили на работа като затворник-експерт в Северна Карелия, където трябвало да проектира нови риболовни предприятия.

Чернявин чакал подходящ момент. Месеци наред печелел доверието на началниците си, които дори разрешили на съпругата му и на петнайсетгодишния му син Андрей да го посетят. Един ден по време на посещението им през лятото на 1933 г. семейството потеглило на „пикник“ в местния залив. Когато стигнали до най-западния му край, Чернявин и съпругата му казали на Андрей, че напускат СССР – пеша. „Без компас и карта вървяхме през диви планини, през гори и блата до Финландия и свободата“, пише Чернявин.22 Десетилетия по-късно Андрей си спомня как баща му вярвал, че ще промени мнението на света за Съветска Русия, ако напише книга за преживяванията си. Направил го. Тя не го променила.23

Но вероятно случаят с Чернявин не е единствен по рода си: всъщност периодът на първоначалното разрастване на ГУЛаг може би е златният век на бягствата. Броят на затворниците бързо се увеличава, броят на пазачите е недостатъчен, лагерите са относително близо до Финландия. През 1930 г. на границата с Финландия са заловени 1174 избягали затворници. Към 1932 г. са открити 7202 – и е напълно вероятно броят на успешните бягства също да се е увеличил право пропорционално.24 Според собствената статистика на ГУЛаг – която, разбира се, може да не е точна – през 1933 г. от лагерите са избягали 45 755 души и само малко над половината – 28 370 – са заловени.25 Твърди се, че местното население било ужасено от огромния брой затворници на свобода и лагерните командири постоянно подавали молби за подкрепления, както и граничарите и местното ОГПУ.26

В отговор ОГПУ затяга контрола. Горе-долу по същото време започва активното вербуване на местното население да помага: една заповед на ОГПУ нарежда около всеки лагер да се създаде пояс от 25 до 30 километра, в рамките на който местното население „активно ще се бори с бегълците“. Привлечени са и ръководещите влаковете и корабите в околностите на лагерите. Издадена е заповед, забраняваща на пазачите да извеждат затворниците от килиите им след залез.27 С цел предотвратяване на бягствата местните служители молят за още ресурси и особено за още пазачи.28 Новите закони предвиждат допълнителни присъди за бегълците. Пазачите знаят, че ако застрелят затворник при опит за бягство, може дори да получат награда.29

Въпреки това броят им не спада толкова бързо. През 30-те години в Колима груповите бягства са по-чести, отколкото по-късно. Лагеруващите в гората криминални затворници се организират в банди, крадат оръжие и дори нападат местни жители, села и геоложки групи. След минимум 22 подобни инцидента през 1936 г. е създадено специално лагерно подразделение за 1500 „особено опасни елемента“ – затворници, при които има по-голяма вероятност да избягат.30 По-късно, през януари 1938 г., в разгара на Големия терор един от заместник-началниците на НКВД изпраща циркулярно писмо до всички лагери в Съветския съюз, отбелязвайки, че „въпреки поредицата заповеди за водене на решителна война с бягствата на затворници от лагерите […] все още няма сериозни успехи в това отношение“.31

В началото на Втората световна война броят на бягствата отново рязко нараства благодарение на възможността, създадена от евакуирането на лагерите в западната част на страната и всеобщия хаос.32 През юли 1941 г. 15 затворници успяват да избягат от Печорлаг, един от най-отдалечените лагери в Република Коми. През август същата година 8 бивши моряци, водени от бивш старши лейтенант от Северната флота, успяват да се измъкнат от далечен лагер в самата Воркута.33

По-късно през войната бягствата наистина започват да намаляват, но никога не секват напълно. През 1947 г., когато броят им достига връхната си следвоенна точка, 10 440 затворници правят опит за бягство и само 2894 са заловени.34 Вероятно това е малък процент от милионите хора в лагерите по онова време, но все пак показва, че бягствата не са били толкова невъзможни, колкото са в спомените на някои. Дори не е изключено тъкмо честотата им да обяснява затягането на лагерните режими и повишените мерки за сигурност, които характеризират живота в ГУЛаг през последните пет години от съществуването му.

По принцип мемоаристите са единодушни, че преобладаващото мнозинство от потенциалните бегълци били професионални престъпници. Този факт намира отражение в криминалния жаргон, в който настъпването на пролетта е наричано идване на „зеления прокурор“ (като във „Вася беше освободен от зеления прокурор“), защото именно през пролетта се планират повечето летни бягства: „Преходът през тайгата е възможен само през лятото, когато можеш да ядеш трева, гъби, диви плодове, корени или палачинки от брашно от мъх, да хванеш полски мишки, катерички, сойки, зайци. […]“.35 В най-крайните точки на Далечния север оптималното време за бягство е зимата и криминалните затворници там я наричат „белия прокурор“: само тогава блатата и калта на тундрата стават проходими.36

Всъщност бягствата на професионалните престъпници са много по-успешни, защото след преминаването „под бодливата тел“ те имат далеч по-големи шансове да оцелеят. Ако успеели да се доберат до голям град, можели да се влеят в местния престъпен свят, да се снабдят с фалшиви документи и да си намерят скривалище. Без особени амбиции да се върнат в „свободния“ свят, престъпниците също така бягат просто за удоволствие, за да излязат „навън“ за известно време. Ако пък бъдели заловени и оцелеели, какво била още една десетгодишна присъда за някой, който вече имал две по двайсет и пет години или повече? Един бивш зек си спомня криминална затворничка, която избягала само заради среща с мъж. Върнала се „изключително доволна“, въпреки че веднага я изпратили в наказателната килия.37

Политическите затворници бягат много по-рядко. На тях не само им липсват връзки и опит, но и властите ги преследват много по-ревностно. Чернявин – който много размишлява по тези въпроси, преди самият той да избяга – обяснява разликата:

Пазачите не приемаха бягството на криминалните много сериозно и не полагаха особени усилия да ги преследват: щяха да ги хванат, когато стигнеха до някоя железопътна линия или град. Но за преследването на политически затворници веднага се организираха хайки: понякога мобилизираха всички околни села и викаха на помощ граничарите. Политическият затворник винаги се опитваше да избяга в чужбина – в родината си нямаше убежище.38

Повечето бегълци са мъже, но не всички. Маргарет Бубер-Нюман била в лагер, от който млада циганка избягала заедно с лагерния готвач. Когато чула историята, една възрастна циганка кимнала разбиращо: „Научила е, че някъде в околността има табор, Ако успее да стигне до него, ще бъде в безопасност“.39 Обикновено бягствата се планират предварително, но могат да бъдат и спонтанни: Солженицин разказва за затворник, който прескочил оградата от бодлива тел по време на една пясъчна буря в Казахстан.40 Опитите за бягство често се осъществяват от по-слабо охраняваните работни места в лагерите, но и това не е универсално. През случайно избрания месец септември на 1945 г. например 51 процент от регистрираните опити за бягство са извършени в работната зона; 27% – в зоната за живеене; и 11% – по време на транспортиране.41 Заедно с група млади украинци Едуард Бука планирал бягство от затворнически влак за Сибир:

Възнамерявахме да прережем с моята ножовка четири или пет дъски – щяхме да работим само нощем и да прикриваме следите със смес от хляб и конска тор от пода на вагона. Щом направехме отвора, щяхме да изчакаме влака да спре в гората, щяхме да избутаме дъските и да скочим от вагона – колкото се може повече от нас – и да се разпръснем във всички посоки, за да объркаме пазача. Някои от нас щяха да бъдат застреляни, но повечето можеха да се измъкнат.42

Наложило се да се откажат от плана, тъй като пазачите заподозрели, че се готви опит за бягство. Но други са се опитвали да избягат от влаковете: през юни 1940 г. двама криминални затворници наистина се измъкнали през дупка във вагона.43 През същата година Януш Бардах също се промушил през изгнилите дъски на един вагон. Обаче пропуснал да ги върне на мястото им и веднага го хванали – проследили го с кучета – и жестоко го пребили, но го оставили жив.44

Някои бягства са резултат, както се изразява Солженицин, „не на отчаян импулс, а на технически изчисления и на любовта към изкусния майсторлък“.45 В товарните вагони се изграждат фалшиви стени; затворниците се натъпкват в кутии и чакат да ги транспортират извън лагера.46 Веднъж 26 криминални затворници прокопали проход под една стена. Всички се измъкнали, макар че – според ръководещия търсенето офицер – до един били заловени в рамките на година.47

Други, като Черняев, се възползват от специалния си статут в лагера, за да организират бягството си. Архивите документират историята на един затворник, който умишлено предизвикал злополука на товарен влак и избягал в суматохата.48 При друг документиран случай затворниците, които трябвало да заравят труповете в гробището на лагера, застреляли охраняващия ги пазач и го хвърлили в масовия гроб, така че трупът му да не бъде забелязан веднага.49 Също така бягството е много по-лесно за „неохраняемите“ затворници, тъй като те разполагат с пропуски, които им позволяват да се придвижват между лагерите.

Някои използват и фалшива самоличност. Варлам Шаламов разказва за затворник, който избягал и успял да прекара на свобода две години, като се разхождал из Сибир и се представял за геолог. В един момент регионалните власти, горди да имат такъв специалист в средите си, го помолили много почтително да изнесе лекция. „Кривошей се усмихнал, цитирал Шекспир на английски, начертал нещо на дъската и споменал няколко чуждестранни имена“. Накрая го хванали, защото изпратил пари на съпругата си.50 Възможно е историята му да е апокрифна – но в архивите наистина са документирани подобни неща. При един такъв случай колимски затворник откраднал документи, качил се нелегално на самолет и отлетял в Якутск. Там го открили удобно настанен в хотел с 200 грама злато в джоба.51

Не всички бягства са хитроумни полети на фантазията. Много – вероятно повечето – бягства на криминални затворници са свързани с насилие. Бегълците нападат, застрелват или удушават въоръжените пазачи, както и свободни работници и местни жители.52 Те не пожалват дори братята си по съдба. При криминалните затворници един от стандартните методи на бягство включва канибализъм. Двама криминални предварително се наговаряли да избягат заедно с трети („месото“), който бил обречен да им служи за препитание по време на пътуването. Бука описва съдебния процес срещу професионален крадец и убиец – той и негов колега избягали заедно с лагерния готвач, тяхната „ходеща храна“:

Не бяха първите, на които им беше хрумнала тази идея. Когато огромна общност от хора мечтае единствено за бягство, неизбежно се обсъждат всички средства за осъществяването му. „Ходещата храна“ всъщност е някой дебел затворник. Ако се наложи, можеш да го убиеш и да го изядеш. И докато ти е необходим, той самият носи „храната“.

Двамата мъже действали според плана – убили и изяли готвача, но не били предвидили продължителността на пътуването. Започнали отново да огладняват:

И двамата дълбоко в себе си знаели, че който заспи пръв, ще бъде убит от другия. Затова и двамата се престрували, че не са уморени, и нощем си разправяли истории, като всеки внимателно наблюдавал другия. Отдавнашното им приятелство изключвало откритото нападение или признаването на взаимните им подозрения.

Накрая единият заспал. Другият му прерязал гърлото. Бука твърди, че го хванали два дни след това и в торбата му все още имало парчета прясно месо.53

Въпреки че няма начин да разберем колко често са се осъществявали подобни бягства, достатъчно подобни истории са разправяни от множество затворници в лагерите от началото на 30-те до края на 40-те години, за да сме сигурни, че наистина са се случвали – поне от време на време.54 Докато бил в Колима, Томас Сговио чул обявяването на смъртните присъди на двама такива бегълци – те взели със себе си млад затворник и, след като го убили, осолили месото му.55 Вацлав Дворжецки чул подобна история в Карелия в средата на 30-те години.56

В устната традиция на ГУЛаг могат да се открият някои наистина забележителни истории за бягства и бегълци – много от които най-вероятно са апокрифни. Солженицин разказва сагата на Георги Тенно, естонски политически затворник, който отново и отново бягал от лагерите и веднъж изминал 500 километра с кон, лодка, велосипед и стигнал почти до град Омск в Централен Сибир. Макар че някои от историите за Тенно вероятно са верни – по-късно той се сприятелява с друг оцелял и мемоарист от ГУЛаг, Александър Долгун, когото също запознава със Солженицин – някои от другите му, по-ефектни истории са по-неправдоподобни.57 Една английска антология помества историята на естонски проповедник, който успял да избяга от лагера, да подправи документи и да премине границата с Афганистан със своите спътници. В същата антология се разказва как един испански затворник успял да избяга, като се престорил на умрял, когато земетресение разрушило лагера му. По-късно, казва той, преминал границата с Иран.58

И накрая – има го и любопитният случай на Славомир Равич, чиито мемоари „Дългото пътуване“ представляват най-ефектното и трогателно описание на бягство в цялата литература за ГУЛаг. Според собствения му разказ след съветската инвазия в Полша Равич бил пленен и депортиран в лагер в Северен Сибир. Той твърди, че избягал с още шестима затворници, единият от които американец, с мълчаливото съгласие на съпругата на лагерния командир. По пътя си взели и едно депортирано полско момиче и се измъкнали от Съветския съюз.

По време на забележителното си пътешествие – ако изобщо го е имало – те минали покрай езерото Байкал, през границата с Монголия, през пустинята Гоби, през Хималаите и Тибет и стигнали в Индия. По пътя четирима от затворниците починали; останалите понасяли ужасни лишения. За съжаление, няколкото опита за потвърждаване на тази история – която много прилича на разказа на Ръдиард Киплинг „Мъжът, който беше“ – не дадоха резултат.59 „Дългото пътуване“ е прекрасна история, дори и никога да не се е случвала. Убедителният ѝ реализъм може да послужи като урок за всички, които се опитват да пишат действителни истории за бягства от ГУЛаг.

Защото всъщност фантазирането за бягството играе важна роля в живота на много затворници. Дори и за хилядите, които никога не го предприемат, мисълта за бягството – мечтата за бягството – е важна психологическа опора. Един оцелял от Колима ми каза: „Една от най-явните форми на съпротива срещу режима беше да избягаш“. Особено често младите затворници планират, обсъждат и спорят за най-добрите начини да избягаш. За някои самото обсъждане е начин да се преборят с чувството за безсилие, както пише Густав Херлинг:

Често се срещахме в една от бараките, група близки поляци, за да обсъждаме подробностите на плана; събирахме парченца метал от работните си места, стари кутии и късчета стъкло и се самозалъгвахме, че можем да направим от тях импровизиран компас; трупахме информация за заобикалящата ни местност и разстоянията, за климатичните условия и географските особености на Севера. […]

В кошмарната земя, където ни бяха докарали от Запада в стотици товарни влакове, всяка глътка от собствения ни, личен блян ни възраждаше. В крайна сметка щом членството в несъществуваща терористична организация можеше да бъде престъпление, което се наказва с десет години в трудов лагер, тогава защо един заострен пирон да не бъдеше стрелка на компас, парчето дърво – ски и покритият с точки и линии къс хартия – карта?

Според Херлинг дълбоко в себе си всички участници в тези обсъждания знаели, че подготовките им са напразни. Въпреки това усилията изпълнили предназначението си:

Спомням си младши офицер от полската кавалерия, който през най-гладните периоди в лагера намираше достатъчно сила на волята да отрязва тънък резен хляб от дневната си дажба, да го изсушава над огъня и да пази тези парчета в торба, която криеше в някакво мистериозно скривалище в бараката. Години по-късно отново се срещнахме в иракската пустиня и докато си припомняхме затворническите дни над бутилка във военната палатка, аз се пошегувах с неговия „план“ за бягство. Но той ми отговори сериозно: „Не бива да се подиграваш с това. Оцелях в лагера благодарение на надеждата за бягство и се спасих от гладна смърт благодарение на запасите си от хляб. Човек не може да живее, ако не знае за какво живее“.60

Ако в паметта на много оцелели бягството от лагера е невъзможно, то бунтът е немислим. Карикатурата на унизения, потъпкан и дехуманизиран зек, отчаяно готов да сътрудничи на властите, неспособен дори да мисли лошо за съветския режим – да не говорим да организира нещо срещу него – се появява в много мемоари, не само в тези на най-великите литературни фигури в общността на руските оцелели – Солженицин и Шаламов. И не е изключено през по-голямата част от историята на ГУЛаг този образ да е отговарял на действителността. Системата от вътрешни шпиони и информатори наистина прави затворниците подозрителни един към друг. Смазващата неизбежност на работата и доминирането на крадците-в-закона пречат на останалите затворници да мислят за организирана съпротива. Унизителните преживявания от разпитите, затвора и депортирането са лишили мнозина от воля за живот, какво остава за волята да се противопоставят на властите. Херлинг, който организира гладна стачка с група полски затворници, описва реакцията на приятелите си руснаци:

Бяха развълнувани и очаровани от самия факт, че сме посмели да се опълчим срещу установения закон на робството, който до този момент не бе смущаван от никакъв жест на неподчинение. От друга страна, имаше го и инстинктивният страх, който бяха запазили от предишния си живот, че могат да бъдат въвлечени в нещо опасно, може би случай, който ще се разглежда от военен трибунал. Кой можеше да знае дали разпитът на свидетели нямаше да разкрие разговорите на „бунтовника“ в бараките непосредствено след извършването на престъплението?61

Но архивите отново разказват различна история и разкриват съществуването на множество дребни протести и прекратявания на работата в лагерите. Изглежда, криминалните главатари доста често провеждали кратки, аполитични стачки на работните места, когато искали нещо от лагерните власти, които приемали подобни инциденти просто с досада. Поради привилегированото си положение професионалните престъпници по-малко са се страхували от наказание и имали по-големи възможности за организирането на тези дребни бунтове – особено в края на 30-те и началото на 40-те години.62

Спонтанни протести на криминални затворници понякога има и по време на продължителните пътувания с влак на изток, когато няма вода, нито друга храна освен осолена херинга. За да принудят пазачите да им дадат вода, криминалните затворници се наговаряли „да вдигат врява и ропот всички заедно“ и предизвиквали шум, който пазачите мразели, както си спомня един затворник: „Веднъж римският легион плакал от вика на древните германци, толкова бил ужасяващ. Същия ужас изпитваха садистите от ГУЛаг. […]“.63 Традицията се запазва чак до 80-те години, когато, както си спомня поетесата и дисидентка Ирина Ратушинска, ако транспортираните затворници не били доволни от отношението, отивали една стъпка по-надалеч в протестите си:

– Ей, братлета! Давайте да клатим! – чува се мъжки глас.

Затворниците започват да клатят вагона. Всички заедно, едновременно, люшкайки се първо към едната стена на вагона си, после към другата. Вагонът е толкова претъпкан, че резултатът моментално се усеща. По този начин вагонът може да излезе от релсите, дерайлирайки целия влак.64

Пренаселеността и лошата храна понякога предизвикат и протести, които е най-добре да опишем като полуорганизирани пристъпи на истерия. Очевидец описва един подобен случай, предвождан от група криминални затворнички:

Като по команда около 200 жени изведнъж се съблякоха и изтичаха напълно голи на двора. В неприлични пози наобиколиха пазачите и крещяха, викаха, смееха се и ругаеха, хвърляха се на земята в ужасяващи конвулсии, скубеха си косите, драскаха лицата си до кръв, отново падаха на земята и отново ставаха и тичаха до портата.

– А-а-а-а-а-а-а-а-а-ги! – виеше тълпата.65

Освен тези изблици на лудост и спонтанност съществува и друг, по-стар традиционен протест – гладната стачка, чиито цели и методи са наследени пряко от някогашните политически затворници (които на свой ред са ги наследили от дореволюционна Русия) – социалдемократите, анархистите и меншевиките, изпратени в затворите в началото на 20-те години. Тези затворници продължават традицията на гладните стачки, наследена от дореволюционна Русия, след като през 1925 г. ги изпращат в затвори изолатори извън Соловецки. Александър Федодеев, един от лидерите на социалреволюционерите, продължава да провежда гладни стачки в затвора в Суздал и настоява за правото да кореспондира с роднините си чак до екзекуцията си през 1937 г.66

Но дори и след като отново ги преместват – от затворите обратно в лагерите – някои пак се опитват да продължат традицията. В средата на 30-те години към гладните стачки на социалистите се присъединяват някои истински троцкисти. През октомври 1936 г. стотици троцкисти, анархисти и други политически затворници в един лагпункт във Воркута започват гладна стачка, която според документите ще продължи 132 дни. Без съмнение целта им е политическа: стачниците настояват да ги отделят от криминалните затворници, да намалят работния им ден на осем часа, да ги хранят независимо от свършената работа – и присъдите им да бъдат анулирани. В друг лагпункт във Воркута една още по-мащабна стачка – към която се присъединяват и няколко професионални престъпници – ще продължи 115 дни. През март 1937 г. администрацията на ГУЛаг нарежда исканията на стачниците да се изпълнят. Но до края на 1938 г. повечето от тях са убити в масовите екзекуции през въпросната година.67

Горе-долу по същото време друга група троцкисти започва стачка в транзитния лагер на Владивосток, докато чака транспорт за Колима. Докато са в лагера, те провеждат организационни събрания и си избират лидер. Той настоява за правото да разгледа кораба, с който щели да бъдат транспортирани. Получава отказ. И все пак, когато се качват на кораба, те пеят революционни песни и дори – ако трябва да се вярва на докладите на информаторите от НКВД – развиват плакати с лозунги като „Ура за Троцки, революционния гений!“ и „Долу Сталин!“. Когато параходът стига Колима, затворниците отново поставят искания: всеки да получи работа според специалността си, на всеки да се плаща за труда, съпрузите да не бъдат разделяни, всички затворници да имат правото да изпращат и получават поща без ограничения. Своевременно организират поредица от гладни стачки, една от които продължава 100 дни. Един съвременник пише: „Ръководството на троцкистките затворници в Колима живееше в измислен свят и игнорираше реалното съотношение на силите“. Своевременно всички те също са осъдени и разстреляни.68 И все пак страданието им дава резултат. Години по-късно един бивш колимски прокурор си спомня събитията много добре:

Всичко, което се случи след това, направи такова силно впечатление на мен и на другарите ми, че в продължение на няколко дни самият аз се движех като в мъгла и сякаш пред мен вървеше редица осъдени троцкистки фанатици, безстрашно напускащи този живот със своите лозунги на уста.69

Вероятно в отговор на тези случаи на неподчинение НКВД започва да се отнася по-сериозно към гладните и работните стачки на политическите затворници. От края на 30-те години нататък подстрекателите на подобни размирици получават допълнителни присъди или дори смъртно наказание. Гладните стачки се приемат сериозно, но най-сериозно се гледа на отказа да се работи: той противоречи на самия дух на лагерите. Затворникът, който отказва да работи, е не само дисциплинарен проблем; но и сериозна пречка за икономическите цели на лагера. След 1938 г. стачниците се наказват много сурово, както пише един затворник:

Някои от затворниците отказаха да отидат на работа […] – храната била развалена, нещо такова. Администрацията, разбира се, реагира с размах. Четиринайсет от подбудителите, дванайсет мъже и четири жени, бяха разстреляни. Извършиха екзекуцията в лагера и строиха всички затворници да наблюдават представлението. След това представители на всяка барака помогнаха за изкопаването на гробовете непосредствено зад оградата от бодлива тел. Нямаше голям шанс за нов бунт, докато споменът за този беше пресен.70

Но даже перспективата за определено наказание – и съзнанието за сигурната смърт – не е в състояние да убие напълно желанието за бунт у всички затворници и по-късно, след смъртта на Сталин, някои го правят масово. Но дори и докато Сталин е жив, дори и през най-тежките, най-трудни години на войната, размирният дух продължава да живее, както добре показва забележителната история за въстанието в Уст-Уса от януари 1942 г.

Доколкото ние известно, в аналите на ГУЛаг въстанието в Уст-Уса е уникално. Ако, докато Сталин е бил жив, е имало и други масови бунтове, те още не са станали обществено достояние. За Уст-Уса знаем доста неща: поукрасените версии за случилото се отдавна са част от устната история на ГУЛаг, но през последните години то беше и добре документирано.71

Колкото и да е странно, предводителят на това въстание не е затворник, а свободен работник. По онова време Марк Ретюнин е главен администратор на лагпункта Лезорейд – малък дърводобивен лагер в комплекса на Воркутлаг. В лагпункта имало около 200 затворници, повече от половината – политически. Към 1942 г. Ретюнин вече е с голям опит в лагерната система: също като много от по-дребните лагерни шефове и той е бивш затворник и е излежал десет години за предполагаем банков обир. Въпреки това той се ползва с доверието на лагерните администратори, един от които го описва като човек, „готов да жертва живота си за производствените интереси на лагера“. Други са го запомнили като пияница и комарджия – вероятно свидетелство за криминалния му произход. Трети пък го описват като почитател на поезията и като „силен характер“, самохвалко и кавгаджия – вероятно свидетелство за легендата, която оставя след себе си.

Точните мотиви на Ретюнин остават неясни. Изглежда, е бил дълбоко шокиран, когато след избухването на войната през юни 1941 г. НКВД издава заповед, забраняваща на всички политически затворници да напускат лагерите, дори и на онези с изтекли присъди. Афанасий Яшкин – единственият от първоначалните съконспиратори, оцелял след въстанието, казал на следователя от НКВД, че според Ретюнин всички обитатели на лагпункта – както затворниците, така и останалите – щели да бъдат екзекутирани, когато германците навлезели по-навътре в СССР. „Какво ще изгубим, дори и да ни убият? – подстрекавал ги той. – Каква е разликата дали ще умрем утре, или ще загинем днес като бунтовници […], лагерните власти ще разстрелят всички с контрареволюционни присъди, дори нас, свободните работници, които задържат тук до края на войната“. Това не е пълна параноя: тъй като самият той е бил затворник във Воркутлаг през 1938 г., няма как да не е знаел, че НКВД е напълно способно на масови убийства. И въпреки високия му статут на шеф на цял лагпункт съвсем наскоро му били отказали разрешение да се върне вкъщи през отпуската си.

Не са известни други подробности за подготовката. Нито е чудно, че Ретюнин не е оставил писмена документация. Въпреки това самите събития говорят за грижлива подготовка на въстанието. Бунтовниците предприемат първите си действия следобед на 24 януари 1942 г. Това е събота – денят, в който лагерните пазачи възнамеряват да отидат на баня. И надлежно го правят. Лагерният отговорник за банята, китаец на име Лу Фа и участник в конспирацията, бързо заключва вратата зад тях. Останалите съконспиратори незабавно отнемат оръжията на останалите пазачи, които караулят на вахтата. Двама от тях оказват съпротива. Единият е убит, а другият – ранен. Всички оръжия попадат в ръцете на бунтовниците – общо дванайсет автомата и четири револвера.

Група въстаници бързо отваря лагерния склад и започва да раздава на затворниците висококачествени дрехи и ботуши. Те са специално складирани от Ретюнин, който призовава затворниците да се присъединят към бунта. Не всички го правят. Някои се страхуват, други виждат безнадеждността на положението, трети дори се опитват да убедят бунтовниците да не продължават. Четвърти се съгласяват. Към 5 ч. същия следобед, горе-долу час след началото на въстанието, група от 100 мъже марширува в колона към Уст-Уса, съседния град.

Отначало жителите на града, заблудени от хубавото облекло на затворниците, не разберат какво става. Тогава въстаниците, вече разделени на две групи, нападат градската поща и градския затвор. И двете атаки са успешни. Бунтовниците отварят килиите и към редиците им се присъединяват още дванайсет затворници. В пощата прекъсват връзките с външния свят. Уст-Уса попада под контрола на затворниците.

В този момент жителите на града започват да оказват съпротива. Някои се барикадират в сградата на градската милиция. Други се втурват да отбраняват малкото летище, на чиято писта по случайност има два малки самолета. Трети търсят помощ: един от градските милиционери скача на коня си и препуска към близкия лагпункт в Поля-Куря. Там настъпва паника. Шефът на лагера, убеден, че са дошли германците, незабавно нарежда на всички затворници да си събуят обувките, за да не могат да избягат. Петнайсет въоръжени пазачи поемат от Поля-Куря към Уст-Уса с мисълта, че са тръгнали да отбраняват родината.

Към този момент в центъра на Уст-Уса е започнало открито сражение. Въстаниците са обезоръжили някои от градските милиционери и така са се сдобили с още оръжия. Но не успяват да се справят със смелите защитници в сградата на милицията. Последвалата битка продължава цяла нощ и рано сутринта загубите на въстаниците са значителни. Деветима са мъртви, а един – ранен. Четиресет попадат в плен. Оцелелите решават да сменят тактиката: да напуснат Уст-Уса и да поемат към друг град – Кожва. Но не знаят, че властите на Уст-Уса вече са телеграфирали за помощ от скрит в гората радиопредавател. Пътищата във всички посоки бавно се изпълват с милиционери.

И все пак първоначално имат известен късмет. Почти веднага въстаниците попадат в село, където не срещат особена съпротива. Там се обръщат към местните селяни в неуспешен опит да ги убедят да се присъединят към тях. В пощата чуват откритата линия и разбират, че милицията напредва към тях. Изоставят главния път, насочват се към тундрата и отначало се скриват в едно развъдно стопанство за северни елени. Сутринта на 28 януари ги откриват там: избухва ново сражение с много жертви и от двете страни. До падането на нощта обаче останалите въстаници избягват – около трийсет все още са живи – и се скриват в ловджийска колиба в близката планина. Някои са твърдо решени да останат там и да се бият, макар че към този момент амунициите им са свършили и те нямат никакъв шанс. Други поемат към горите, където – в разгара на зимата и на открито – също нямат никакъв шанс.

Последният сблъсък става на 31 януари и продължава едно денонощие. Заобиколени от милицията, някои въстаници, включително Ретюнин, се застрелват. Хората от НКВД поемат след тръгналите към горите и ги излавят един по един. Натрупват телата им на купчина: обезумелите от омраза милиционери ги обезобразяват и след това ги снимат. На запазените в местните архиви снимки се виждат измъчени, изкривени тела, покрити със сняг и кръв. Няма данни къде са заровени труповете. Местната легенда гласи, че милиционерите ги изгорили на самото място.

След това заловените по-рано бунтовници са изпратени със самолет в Сиктивкар, местната столица, и незабавно са предадени на следствието. След над шест месеца разпити и мъчения деветнайсет получават нови присъди, а четиресет и девет са екзекутирани на 9 август 1942 г.

Броят на жертвите сред съветските защитници на реда е голям. Но не само загубата на няколко десетки пазачи и цивилни тревожи НКВД. Според архивите Яшкин също така „признал“, че крайната цел на Ретюнин била да свали местните власти, да наложи фашистки режим и естествено, съюз с нацистка Германия. Предвид известното ни за съветските методи на разпит, спокойно можем да отхвърлим тези мотиви.

И все пак въстанието е нещо много повече от обикновен бунт на престъпници: то има явни политически мотиви и е откровено антисъветско. Участниците също не отговарят на профила на типичния престъпник беглец: повечето са политически затворници. Хората от НКВД си дават сметка, че слуховете за бунта бързо ще обиколят многото околни лагери, където през годините на войната има необичайно висок брой политически затворници. Някои, тогава и по-късно, подозират, че немците знаят за лагерите във Воркута, и възнамеряват да ги използват като пета колона, ако стигнат толкова надалеч в Русия. Слуховете, че немски шпиони наистина са скачали с парашути в региона, остават и до днес.

Москва се страхува от повторен опит и взима мерки. На 20 август 1942 г. всички шефове на всички лагери в системата получават меморандум: „За увеличаването на контрареволюционните дейности в изправително трудовите лагери на НКВД“. В него им нареждат до две седмици да елиминират „контрареволюционните и антисъветски елементи“ в лагерите си. Последвалата поредица от разследвания в целия Съветски съюз „разкрива“ огромен брой предполагаеми конспирации, вариращи от „Комитет за народно освобождение“ във Воркута до „Руско общество за отмъщаване на болшевиките“ в Омск. В един публикуван през 1944 г. доклад се заявява, че от 1941 до 1944 г. в лагерите са разкрити 603 въстанически групи с общо 4640 участници.72

Несъмнено огромната част от тези групи са измислени – изобретени, за да докажат, че вътрешната мрежа от информатори в лагерите наистина върши нещо. Но все пак страхът на властите е основателен: въстанието в Уст-Уса наистина се оказва предвестник на бъдещето. Въпреки поражението си то не е забравено: както и страданията на екзекутираните социалисти и троцкисти. Десетилетие по-късно ново поколение затворници ще преоткрие политическата стачка, ще поеме оттам, където са прекъснали въстаниците и провеждащите гладни стачки, и ще променя тактиката си в съгласие с новата епоха.

Но за да бъдем точни – историята им принадлежи на следващите глави. Те не са част от историята на живота в лагерите в разцвета на ГУЛаг, а по-скоро част от една по-късна сага: историята за това как идва краят на ГУЛаг.

1. Василий Журид; Александър Плетосу; Григорий Майфет; Арнолд Карро; Валентина Орлова (от горе надолу от ляво надясно)

20-те години

2а. Затворници пристигат в Кем, соловецкия транзитен лагер

2б. Жени събират торф, Соловецки, 1928 г.

3а. Максим Горки (в центъра) с фуражка, палто и вратовръзка посещава Соловецки, 1929 г., със сина си, снаха си и лагерните командири. В дъното се вижда църквата Секирка – наказателната килия.

Соловецкият манастир, както изглежда днес и Нафталий Френкел

30-те години

4а. Затворници трошат камъни с ръчно направени инструменти

4б. „Всичко се правеше на ръка. […] Копаехме земята ръчно и я изнасяхме с ръчни колички, изкопавахме на ръка и тунелите в хълмовете“.

5а. „Най-добрите ударници“: този плакат виси на почетно място

5б. Сталин и Ягода посещават Беломорканал в чест на завършването му

Тъмничари

6а. „Ще изкореним шпионите и диверсантите, троцкистко-бухаринските агенти на фашизма!“ – плакат на НКВД, 1937 г.

6б. „Арест на враг на работното му място“, съветска картина, 1937 г.

7а. Четири лагерни командири, Колима, 1950 г. Дъщерята на затворник е написала върху снимката: „Убийци!“

7б. Въоръжени пазачи с кучета

Принудителни изселници

8а. До гроба на баба

8б. В Централна Азия

8в. Пред землянката

9а. Колимски пейзаж

9б. Вход на лагпункт във Воркута (на плаката пише: „Трудът в СССР е въпрос на чест и слава“)

Работа

10а. Рязане на трупи

10б. Теглене на дървесина

11а. Копаене на канала Фергана.

11б. Добив на въглища

Животът

12а. „Ако имаш собствена купа, получаваш първата порция.“

12б. „Подлагаха бронзовата си кожа на татуиране и така постепенно задоволяваха своите артистични, своите еротични и дори своите морални потребности.“

13а. „Взимаме дървено тасче, получаваме кана гореща вода, кана студена вода и малко парченце черен, гадно миришещ сапун.“

13б. „След като бяха приети с напреднали признаци на недохранване, повечето щяха да умрат в болницата.“

Жените и децата

14 а&б. Полски деца, снимани непосредствено след амнистията, 1941 г.

15а. Отделението за майки и деца в лагера: затворничка кърми

15б. Лагерна детска градина: украсяване на елхата

16а. Пренаселени бараки

16б. … наказателен изолатор

Трета част

Възход и падение на лагерно-индустриалния комплекс, 1940-1986 г.

Глава 19

Войната започва

Аз бях войник, а днеска съм каторжник,

душата – в мраз, езикът – вкочанен.

Ще се намери ли поет, художник

да обрисува страшния ми плен?

Не знаеха ли гарваните черни

те на какво осъждаха ни там

след мъките на разпитите скверни –

затвор, прокуда, лагера голям.

Звезда свободна в черните простори

над мината – о, чудо! – виждам аз;

и вкочанен – езикът ще говори,

душата жива е – макар и в мраз!

Леонид Ситко, 1949 г.1

В колективната памет на Запада на 1 септември 1939 г – датата на германската инвазия в Западна Полша – започва Втората световна война. Но в руското историческо съзнание нито този ден, нито 15 септември 1939 г. – датата на съветската инвазия в Източна Полша – се смятат за начало на битката. Колкото и драматично да е, това съвместно нападение, подготвено предварително чрез преговорите, довели до пакта между Хитлер и Сталин, не засяга пряко повечето съветски граждани.

Но никой съветски гражданин не е забравил 22 юни 1941 г. – деня, когато Хитлер започва операция „Барбароса“, изненадващата атака срещу съветските си съюзници. Карло Стайнер, тогава затворник в Норилск, чува новината по радиото в лагера:

Изведнъж музиката спря и ние чухме гласа на Молотов да говори за „предателското нападение“ на нацистите срещу Съветския съюз. След няколко минути програмата прекъсна. В бараките имаше около сто души, но муха да бръмнеше, щеше да се чуе: всички се гледахме втренчено. Съседът на Василий каза: „Сега за нас всичко свърши“.2

Свикнали с идеята, че всяко важно политическо събитие е лошо за тях, политическите затворници възприемат новината за нападението с особен ужас. И са прави: „враговете на народа“ – сега приемани като потенциална пета колона – в някои случаи незабавно стават обект на засилени репресии. Някои – засега броят им е неизвестен – са екзекутирани. Стайнер отбелязва, че още на втория ден от войната хранителните доставки намалели: „Елиминираха захарта и дори намалиха наполовина дажбата ни от супа“. На третия ден от войната се заели с всички затворници чужденци. Стайнер, австрийски гражданин (макар той да се смята за югославски комунист), пак е арестуван, преместен е от лагера и е хвърлен в затвора. Лагерните прокурори отново отварят следствието по делото му.

Същото се повтаря из цялата система от лагери. В Уствимлаг през първия ден от войната командването забранява всички писма, колети и вестници и прибира усилвателите на лагерното радио.3 Шефовете на Колима отнемат правото на политическите затворници да четат писма и вестници, както и достъпа им до радио. Навсякъде обиските стават по-чести, а сутрешните проверки – по-продължителни. Командирите на лагпунктове създават специални бараки с повишени мерки за сигурност за затворниците с немски произход. „Всички Бурги, Берки и Щайновци да минат наляво. Всички Хинденберговци и Дитгенщайновци и така нататък“, извикал пазачът, показвайки на Евгения Гинзбург, че трябва да се присъедини към тях. Тя успяла да изтича в Бюрото за регистрация и разпределяне и убедила инспектора да провери в документите ѝ националността и гражданството й: „Вероятно за първи път в историята на света еврейската принадлежност беше предимство“.4

Администрацията на Карлаг изтегля всички затворници с финландски и немски произход от дървообработвателната фабрика и ги изпраща да секат дървета. Един американец от финландски произход си спомня: „След пет дни фабриката спря производството си, защото финландците и германците бяха единствените специалисти, които разбираха от тази работа. […] Без разрешение от Москва ни върнаха обратно във фабриката“.5

Най-драматичната промяна – за засегнатите от нея – е заповедта, също издадена на 22 юни 1941 г., която забранява на всички затворници, осъдени за „предателство към родината, шпионаж, тероризъм, диверсия, троцкизъм, десен уклон и бандитизъм“ (с други думи – на всички политически), да напускат лагерите. Затворниците наричат този декрет „допълнителен срок“, макар в действителност да е административна заповед, а не нова присъда. Съгласно официалните документи 17 000 затворници са засегнати незабавно. Други ще се присъединят по-късно.6 Обикновено няма предупреждение: в деня, когато трябвало да бъдат освободени, попадащите под условията на заповедта просто получавали документ, който ги инструктирал да останат зад бодливата тел „до приключване на войната“.7 Според мнозина това означавало, че ще останат в затвора завинаги. „Едва тогава осъзнах цялата трагедия на положението си“, спомня си един.8

Трагедията е най-голяма за жените с деца. Една полска затворничка разказва за жена, която била принудена да остави бебето си в детска градина извън лагера. Всеки ден от затворничеството си мислела единствено как ще си вземе детето. А когато присъдата ѝ изтекла, научила, че няма да я освободят заради войната: „Тя захвърли работата си, рухна на масата и започна не да ридае, а да вие като диво животно“.9

Олга Адамова-Сльозберг също разказва за една жена, Надя Фьодорович, която трябвало да бъде освободена на 25 юни 1941 г. По онова време синът ѝ живеел в дома на далечни роднини, те искали да се отърват от него и той я чакал. Тя му пишела, казвала му да има търпение. Когато научила, че няма да я освободят, тя отново му писала. Той не отговорил:

Накрая, през зимата на 1942 г., тя получи писмо от непознат. Той прибрал Боря от някаква далечна гара в Сибир близо до Иркутск и установил, че момчето е болно от пневмония. Взел го вкъщи и се грижил за него, докато състоянието му се подобрило. Укорявал Надя, задето е забравила сина си веднага след освобождаването си; била лоша майка; вероятно се била омъжила и си живеела чудесно, докато четиринайсетгодишният ѝ син, пропътувал без билет целия път от Рязан до Иркутск, умирал от глад.

Надя се опитала да се свърже с непознатия, но напразно: цензорите вече не пускали писмата на политическите затворници, особено онези, в които се споменавало за неопределеното удължаване на присъдите им. По-късно Надя чула, че синът ѝ се е включил в банда. През 1947 г. той също се появил в Колима с петгодишна присъда.10

За всички зад бодливата тел животът става по-суров с напредването на войната. Новите закони въвеждат по-дълги работни дни. Отказът да се работи вече не е само незаконен; той се превръща в акт на измяна. През януари 1941 г. Василий Чернишев, тогава командир на централната администрация на ГУЛаг, изпраща писмо до шефовете на всички лагери и колонии, описвайки съдбата на 26 затворници. Лагерният съд ги съдил, намерил ги за виновни в отказ да работят и осъдил петима на още десет години в лагер. Останалите 21 получили смъртна присъда. Чернишев рязко нарежда на подчинените си да „информират затворниците от всички лагери и изправително трудови колонии“ за тези присъди.11

Посланието се разпространява много бързо. Всички затворници, пише Густав Херлинг, знаели много добре, че „сред най-сериозните нарушения в лагера след 22 юни 1941 г. беше разпространяването на пораженчески настроения и отказът да работиш, което според новите отбранителни разпореждания спадаше към категорията „саботаж на военните усилия““.12

Последствията от тази политика и от огромния недостиг на храна са драматични. Въпреки че масовите екзекуции не са толкова разпространени като през 1937 и 1938 г., смъртността сред затворниците за 1942 и 1943 г. пак е най-висока в историята на ГУЛаг. Според официалната статистика, която почти със сигурност е занижена, през 1942 г. са починали 352 560 затворници, или една четвърт. През 1943 г. умира един на всеки петима, общо 267 826.13 Макар официално да се изчислява на 22% за 1943 и на 18% за 1944 г., броят на болните затворници вероятно е много по-висок, тъй като в лагерите върлуват епидемии от тиф, дизентерия и други болести.14

Към януари 1943 г. положението вече е толкова драматично, че съветското правителство създава специален хранителен „фонд“ за ГУЛаг: затворниците може да са „врагове“, но все пак са необходими за военното производство. Ситуацията с храната наистина се подобрява, когато войната се обръща в полза на Съветския съюз, но дори и с тези допълнителни дажби хранителните норми в края на войната съдържат една трета по-малко калории от разпоредените в края на 30-те години.15 През годините на войната в лагерите и колониите на ГУЛаг умират общо доста над 2 млн. души, като не се броят починалите в изгнание и други форми на затворничество. Над 10 000 от тях са разстреляни – за измяна или саботаж – по заповед на лагерните прокурори.16

За да поставим тези цифри и промени в исторически контекст, трябва да кажем също, че по време на войната страда и свободното население на Съветския съюз, а по-строгите режими и по-затегнатите правила засягат не само работниците в лагерите, но и извън тях. Още през 1940 г., след съветската инвазия в Полша и прибалтийските държави, Върховният съвет постановява осемчасов работен ден и седемдневна работна седмица за всички фабрики и институции. И което е още по-драстично, режимът забранява на всички работници да сменят работата си. Това се превръща в престъпление, наказуемо с присъда в лагер. Производството на „нискокачествени стоки“ („саботаж“) също се смята за престъпление, а присъдите за други нарушения стават по-сурови. Работниците, обвинени в кражба на резервни части, инструменти, хартия или принадлежности за писане от работните си места, можели да бъдат осъдени на година или повече в лагер.17

Хората извън лагерите гладуват почти толкова, колкото и в лагерите. По време на немската блокада на Ленинград хлебните дажби падат до 100 грама дневно, което не е достатъчно за оцеляването, а липсата на газ за отопление превръща северната зима в мъчение. Хората ловят птички и плъхове, крадат храна от умиращи деца, ядат трупове и извършват убийства, за да се сдобият с продоволствени купони. „В апартаментите си хората се бореха за живота си като загиващи полярни изследователи“, спомня си един оцелял.18

И не само Ленинград гладува. Докладите на НКВД от април 1945 г. описват глад и масова гладна смърт из цяла Централна Азия, Узбекистан, Монголия и Татарската република. Семействата на войниците от фронта страдат най-много, лишени от човека, изкарващ прехраната. Гладът поразява и Украйна: чак до 1947 г. се докладват случаи на канибализъм.19 Съветският съюз твърди, че общо 20 млн. негови граждани са починали по време на войната. Между 1941 и 1945 г. ГУЛаг не е единственият източник на масови гробове в Съветския съюз.

Веднага след обявяването на войната се установяват не само по-строга дисциплина и по-сурови правила, но и хаос. Германците напредват с шокираща бързина. През първите четири седмици на „Барбароса“ почти всичките 319 съветски подразделения, участвали в битка, са унищожени.20 До есента нацистите са окупирали Киев, обсадили са Ленинград и като че ли са пред завземането и на Москва.

Западните аванпостове на ГУЛаг се пренаселват още през първите дни на войната. През 1939 г. властите са затворили останалите на Соловецките острови бараки и са прехвърлили всички затворници в затвори на континента: лагерът бил твърде близо до границата с Финландия.21 (В хода на евакуацията и по-късната финландска окупация лагерният архив изчезва. Вероятно е унищожен съгласно стандартната процедура, но слухове, непотвърдени до този момент, твърдят, че всички документи били откраднати от финландската армия и все още се намират в строго секретно правителствено скривалище в Хелзинки.[24]) През юли 1941 г. властите инструктират и Белбалтлаг – лагера, поддържащ Беломорканал – да евакуира затворниците, но да остави конете и добитъка за Червената армия. Няма данни дали Червената армия е успяла да се възползва от тях, преди германците да стигнат дотам.22 На други места НКВД просто изпада в паника и това важи най-вече за неотдавна окупираните територии на Източна Полша и прибалтийските държави, където затворите преливат от политически затворници. НКВД не разполага с време за евакуирането им, но не може и да остави „антисъветски терористи“ в ръцете на германците. На 22 юни – деня на немската инвазия – НКВД започва да разстрелва обитателите на затворите в Лвов, полско-украински град близо до германо-съветската фронтова линия. Но докато провеждат операцията, водено от украинци въстание обхваща града и принуждава НКВД да изостави затворниците. Окуражени от липсата на пазачи и звуците на артилерийски огън наблизо, група обитатели на затвора „Бригидка“ в центъра на Лвов си пробива път навън. Други отказват да тръгнат от страх, че пазачите стоят зад портата в очакване на тъкмо такъв повод да ги убият.

Онези, които остават, плащат за грешката си. На 25 юни НКВД се завръща в „Бригидка“ с подкрепления от граничните войски, освобождава „обикновените“ криминални затворници и разстрелва останалите политически затворници в подземните им килии. Колите и камионите на улицата отгоре заглушават звука от стрелбата. Обитателите на другите градски затвори имат същата съдба. В Лвов НКВД убива общо 4000 затворници и ги хвърля в масови гробове, които едва има време да покрие с тънък слой пясък.23

Подобни зверства се извършват във всички погранични райони. След съветското оттегляне НКВД оставя около 21 000 затворници и освобождава други 7000. Но в последен изблик на жестокост оттеглящите се части на НКВД и войниците от Червената армия избиват почти 10 000 затворници в десетки полски и балтийски градове и села – Вилно (Вилниус), Дрохобиц, Пинск.24 Разстрелват ги в килиите им, в дворовете на затворите, в близките гори. При оттеглянето си НКВД също така подпалва сгради, застрелва цивилни и понякога убива собствениците на къщите, където са били разквартирувани собствените им части.25

В по-отдалечените от границата райони, където има повече време за подготовка, ГУЛаг се опитва да организира добре евакуацията на затворниците. Три години по-късно в пространния си и помпозен доклад за военните усилия на ГУЛаг военновременният му шеф Виктор Наседкин описва тези евакуации като „дисциплинирани“. Плановете били „изготвени от ГУЛаг предвид преместването на индустрията“, заявява той, макар че „поради добре известните затруднения с транспорта, значителна част от затворниците са евакуирани пеша“.26

Всъщност планове няма и евакуациите се извършват с безумна паника, често докато наоколо падат немски бомби. „Добре известните затруднения с транспорта“ означават, че хората се задушават до смърт в претъпкани товарни вагони или падащите бомби ги унищожават, преди да са стигнали до местоназначението си. Полският затворник Януш Пучински, арестуван и депортиран на 19 юни, успява да избяга от пълен със затворници горящ влак заедно с майка си, братята и сестрите си:

В един момент се чу силна експлозия и влакът спря. Хората започнаха да бягат от вагоните. […] Видях, че влакът е в дълбока клисура. Помислих си, че никога няма да се измъкна оттам. Над главата ми виеха самолети, краката ми сякаш бяха от памук. Някак си успях да се измъкна и се втурнах към гората, която беше на около 200-250 метра от релсите. Когато стигнах до нея, се обърнах и видях в откритото пространство зад мен тълпи от хора. В този момент пристигна следващата група самолети и откри огън по тълпите.27

Бомби удрят и влак с колимски затворници, като убиват някои, но позволяват на близо 300 да избягат. Пазачите залавят 150 от тях, но по-късно отново ги освобождават. Както сами обясняват, нито имали с какво да ги хранят, нито къде да ги държат. Всички затвори в областта били евакуирани.28

Но да бъдеш в затворнически влак по време на въздушно нападение се случва сравнително рядко – дори и само защото рядко евакуират затворниците с влакове. В потеглилия от един лагер влак семействата и багажът на лагерните пазачи и администратори заемат толкова място, че нищо не остава за самите затворници.29 На други места производствените съоръжения се ползват с приоритет пред хората както по практични, така и по пропагандни причини. Победено на Запад, съветското ръководство обещава да се преустрои на изток от Урал.30 В резултат онази „значителна част“ от затворниците – в действителност преобладаващото мнозинство – за която Наседкин казва, че била „евакуирана пеша“, извършва дълги принудителни преходи, чиито описания натрапчиво напомнят преходите, извършвани от затворниците в нацистките концентрационни лагери четири години по-късно: „Нямаме транспорт – заявил един пазач на ешелона от затворници, докато бомбите падали около тях. – Онези, които могат да ходят, ще ходят. С протести или без протести – всички ще вървят. Ако някой не може да върви – ще го разстреляме. Няма да оставим никого на германците […], сами избирайте съдбата си“.31

И те вървят – макар мнозина да не стигат далеч. Бързото напредване на германците изнервя хората от НКВД, а когато са изнервени, те започват да стрелят. На 2 юли 1941 затворници от затвора „Чортков“ в Западна Украйна поемат на изток. По пътя офицерът, който след това подава доклада, идентифицира 123 от тях като украински националисти и ги разстрелва за „опит за бунт и бягство“. След като вървят повече от две седмици, а германската армия е на 15 до 30 километра зад тях, той разстрелва всички, които са останали живи.32

Но дори и когато не ги разстрелват, понякога съдбата на евакуираните не е по-добра. Наседкин пише: „Апаратът на ГУЛаг във фронтовите райони беше мобилизиран, за да осигури на евакуираните ешелони и транспорти със затворници медико-санитарни услуги и прехрана“.33 Но ето как описва евакуацията си от затвора в Кировоград М. Щайнберг, политическа затворничка, арестувана за втори път през 1941 г.:

Слънцето грееше ослепително. По пладне ставаше непоносимо. Това бе Украйна през август. Всеки ден температурата се покачваше до 35°С. Огромен брой хора вървяха и над тълпата се носеше мъгла от прах. Въздухът не достигаше, беше невъзможно да се диша. […]

Всички носеха вързопи. Аз също. Бях си взела дори палтото, тъй като затворникът трудно може да оцелее без палто. Възглавница, одеяло, чаршаф – всичко. В повечето затвори няма легла, няма дюшеци, няма спално бельо. Но след като изминахме 30 километра в тази жега, аз тихомълком оставих вързопа си встрани от пътя. Знаех, че няма да мога да го нося. Повечето жени сториха същото. Онези, които не оставиха вързопите си след първите 30-ина километра, ги оставиха след 200. Никой не можа да ги носи до края. След като изминахме още 15 километра, свалих обувките си и оставих и тях. […]

След като минахме Аджамка, влачих след себе си съкилийничката си, Соколовская, в продължение на над 30 километра. Тя беше възрастна жена, над седемдесетгодишна, с напълно посивяла коса […], беше ѝ много трудно да върви. Държеше се за мен и не спираше да говори за петнайсетгодишния си внук, с когото беше живяла. Най-големият ужас в живота на Соколовская беше страхът да не арестуват и него. Беше ми трудно да я мъкна и самата аз започнах да се препъвам. Тя ми каза: „Почини си малко, ще вървя сама“. И веднага изостана с 2 километра. Бяхме последни в конвоя. Когато усетих, че е изостанала, обърнах се, исках да я взема – и ги видях да я убиват. Прободоха я с щик. В гърба. Тя дори не видя какво става. Явно знаеха какво правят. Тя дори не потрепна. По-късно осъзнах, че смъртта ѝ е била лека, по-лека от тази на други. Тя не видя онзи щик. Нямаше време да изпита страх.34

НКВД евакуира общо 750 000 затворници от 27 лагера и 210 трудови колонии.35 Други 140 000 са евакуирани от 272 затвора и са изпратени в нови затвори на изток.36 Значителна част от тях – макар още да не знаем истинския им брой – изобщо не пристигат.

Глава 20

„Чуждоземците“

Върбите са върби навсякъде

Върби в Алма Ата, така красиви сте,

с искрящо бяла скреж обвити.

Ала забравя ли изсъхналата си върба

на улица „Розбрат“, Варшава,

то нека и ръката ми изсъхне.

И планините са си планини –

пред мен Тяншан достига небесата. […]

Ала забравя ли върхарите на Татрите

и Бяли извор, дето с моя син

бленувахме за морски пътешествия […],

то нека в камък Тяншан ме превърне.

Ако забравя вас,

ако забравя своя роден град.

Александър Ват,

„Върби в Алма Ата“, януари 1942 г.1

От самото създаване на ГУЛаг в лагерите му винаги има значителен брой затворници чужденци. Повечето от тях са западни комунисти и членове на Коминтерна, макар че има и шепа англичанки и французойки, омъжени за съветски граждани, както и по някой експатриран бизнесмен. Възприемат ги като рядкост, като нещо любопитно, и все пак комунистическото им минало и предишният им опит в съветския живот, изглежда, им помагат да намерят мястото си сред останалите затворници. Както пише Лев Разгон:

Всички те бяха „наши“ тъй като или бяха родени и израсли в страната, или пък бяха дошли да живеят в нея доброволно. Дори и когато говореха много лош руски или пък въобще не го говореха, пак бяха наши. И в тигела на лагера бързо преставаха да се открояват или да се различават по нещо. Онези, които оцеляваха през първите година-две от лагерния живот, след това се отличаваха от „нас“ само по лошия си руски.2

Много по-различни са чужденците, които се появяват след 1939 г. Без всякакво предупреждение НКВД е изтръгнало тези новодошли – поляци, балти, украинци, белоруси и молдовани – от буржоазния им или селски свят след съветската инвазия в многонационалната Западна Полша, Бесарабия и балтийските държави и после ги е стоварило в огромни количества в ГУЛаг или в изгнаническите селища. За да ги отличава от „нашите“ чужденци, Разгон ги нарича „чуждоземци“. „Пометени от собствената си страна към Далечния север на Русия от чужда и враждебна историческа сила, неразбираема за тях“, те мигновено се отличават по качеството на вещите си: „Винаги разбирахме за пристигането им в Уствимлаг по появата на екзотични дрехи сред криминалните ни затворници: рошавите калпаци и цветните пояси от Молдова и бродираните кожени елечета и модните прилепнали сака с високи рамене от Буковина“.3

Арестите в новоокупираните територии започват веднага след съветската инвазия в Източна Полша от септември 1939 г. и продължават след последвалите нападения над Румъния и прибалтийските държави. Целта на хората от НКВД е както сигурността – те искат да предотвратят бунтове и възникване на пети колони – така и съветизацията и затова се насочват към онези, за които има най-голяма вероятност да окажат съпротива на съветския режим. Това са не само членове на бившата полска администрация, но и търговци, поети и писатели, заможни селяни и земеделци – всеки, чийто арест би допринесъл за психологическото рухване на жителите на Източна Полша.4 Те се насочват и към бежанци от окупираната от Германия Западна Полша, сред които хиляди бягащи от Хитлер евреи.

По-късно критериите за арест стават по-прецизни или поне толкова прецизни, колкото можели да бъдат съветските критерии за арест. Един документ от май 1941 г. относно експулсирането на „социално чужди“ елементи от прибалтийските държави, окупирана Румъния и окупирана Полша, изисква освен другите неща арестуването на „активни членове на контрареволюционни организации“ – което ще рече политически партии; бивши членове на полицията или служители в затворите; видни капиталисти и буржоа; бивши офицери от националните армии; членове на семействата на всички горепосочени; всички репатрирани от Германия; бежанци от „бивша Полша“; както и крадци и проститутки.5

Други инструкции на комисаря на новосъветизирана Литва от ноември 1940 г. гласят, че – освен горепосочените категории – към депортираните трябва да бъдат включени

онези, които често пътуват в чужбина, поддържат презокеанска кореспонденция или имат контакт с представители на чужди държави; есперантисти; филателисти; работещите за Червения кръст; свещеници и активни членове на религиозни общности; благородниците, земевладелците, заможните търговци, банкерите, индустриалците, собствениците на хотели и ресторанти.6

Всеки, нарушил съветските закони, включително забраната върху „спекулата“ – всяка форма на търговия – можело да бъде арестуван, както и всеки, направил опит да премине съветската граница, за да избяга в Унгария или Румъния.

Поради мащаба на арестите съветските окупационни власти бързо изоставят всяка илюзия за законност. Много малко от хората, арестувани от НКВД в новите западни територии, наистина са съдени, хвърляни в затвора и осъждани. Вместо това войната отново възражда „депортирането по административен ред“ – създадената от царете и използвана срещу кулаците процедура. „Депортирането по административен ред“ е сложно название на проста процедура – частите на НКВД или конвойните пазачи просто отивали в дадена къща и казвали на хората да напуснат. Понякога им давали един ден да се приготвят, друг път – няколко минути. После пристигали камиони, откарвали ги на гарата и те потегляли. Нямало арест, нямало съдебен процес, нямало никаква формална процедура.

Броят на засегнатите е огромен. Историкът Александър Гурянов изчислява, че 108 000 души в териториите на Източна Полша са били арестувани и изпратени в лагерите на ГУЛаг, а 320 000 са били депортирани в изгнанически селища – някои от които основани от кулаци – в Далечния север и в Казахстан.7 Към тях трябва да се добавят 96 000 арестувани затворници и 160 000 депортирани от прибалтийските държави, както и 36 000 молдовци.8 Съвместното въздействие на депортациите и войната върху демографията на прибалтийските държави е шокиращо: между 1939 и 1945 г. естонското население намалява с 25%.9

Историята на тези депортации също като тази на кулашките е нещо различно от историята на ГУЛаг и както казах, не може да се разкаже всичко за мащабното изселване на цели семейства в контекста на настоящата книга. И все пак то не е съвсем отделно. Често е трудно да се разбере защо НКВД решава да депортира някои в изгнанически селища, а други арестува и ги изпраща в лагери, тъй като миналото на депортираните и арестуваните е взаимозаменимо. Случва се да изпратят мъжа в лагер, а съпругата и децата му да депортират. Или да арестуват сина, а да депортират родителите му. Някои арестувани излежават присъдата си в лагер и после отиват да живеят в изгнанически селища, понякога при депортираните си семейства.

Освен че изпълняват наказателна функция, депортациите чудесно обслужват грандиозния план на Сталин да насели северните райони на Русия. Също като ГУЛаг изгнаническите селища умишлено са разположени в отдалечени райони и изглеждат постоянни. Несъмнено офицерите от НКВД казват на много от изгнаниците, че никога няма да се върнат, и дори произнасят речи при качването им във влаковете, поздравявайки „новите граждани“ по случай постоянната им емиграция в Съветския съюз.10 В изгнаническите селища местните коменданти често напомнят на новопристигналите, че Полша, сега разделена между Германия и Съветския съюз, никога вече няма да съществува. Един руски учител казал на полска ученичка, че възраждането на Полша е толкова вероятно, „колкото по ръцете ти да порасне коса“.11 Междувременно в напуснатите от депортираните градове и села нови съветски управници конфискуват и преразпределят собствеността на изгнаниците. Превръщат домовете им в обществени сгради – училища, болници, родилни домове – и изпращат вещите им (каквото не е откраднато от съседите или НКВД) в детски домове и ясли.12

Депортираните страдат не по-малко от своите изпратени в лагери сънародници, ако не и повече. Онези в лагерите поне имат осигурена дневна дажба хляб и място за спане. Изгнаниците често нямат нито едното, нито другото. Вместо това властите ги стоварват насред девствени гори или в малки селца – в Северна Русия, в Казахстан и в Централна Азия – и ги оставят да се оправят сами, понякога без необходимите средства за целта. При първата вълна на депортациите конвойните пазачи забраняват на мнозина да взимат със себе си каквото и да било – никакви кухненски принадлежности, никакви дрехи, никакви инструменти. Едва през ноември 1940 г. административното тяло на съветските конвойни пазачи се събира и променя решението си: даже съветските власти осъзнават, че липсата на вещи води до висока смъртност сред депортираните, и нарежда на пазачите да ги предупреждават, както вече отбелязахме, да си вземат достатъчно топли дрехи за три години напред.13

Но въпреки това много от депортираните са психически и физически неподготвени за живота на дървари и колхозници. Самият пейзаж изглежда чужд и ужасяващ. Една жена го описва в дневника си такъв, какъвто за първи път го видяла от влака: „Превозват ни през безкрайна шир, равна и огромна площ, из която само тук-там са пръснати човешки поселища. Виждаме единствено бедняшки, направени от кал колиби със сламени покриви и малко прозорци, мръсни и паянтови, без огради и без дървета“.14

След пристигането положението обикновено се влошава. Много от изселниците са адвокати, лекари, магазинери и търговци, свикнали да живеят в големи или малки градове с относителни удобства. Но в един архивен доклад от декември 1941 г. се казва, че изселниците от „новите“ западни територии живеели в пренаселени бараки: „Сградите са мръсни, в резултат на което заболеваемостта и смъртността е висока, особено сред децата […]; повечето изселници нямат топли дрехи и не са привикнали на студ“.15

През следващите месеци и години става още по-лошо, както свидетелства един необичаен архив. След войната тогавашното полско правителство в изгнание поръчва и запазва сбирка от детски „мемоари“ за депортациите. Те илюстрират по-добре от всеки разказ на възрастен както културния шок, така и физическите лишения, които депортираните понасят. Едно полско момче, на тринайсет години по време на „ареста“ си, разказва следното за месеците на изгнаничеството си:

Нямаше какво да се яде. Хората ядяха коприва, подуваха се от нея и си отиваха от този свят. Принуждаваха ни да ходим в руското училище, защото не даваха хляб, ако не ходиш на училище. Учеха ни да не се молим на Бог, че няма Бог, и когато след приключването на урока всички станахме и започнахме да се молим, комендантът на селището ме заключи в тюрмата [затвора].16

Разказите на други деца отразяват травмата на родителите им. „Мама искаше да убие и себе си, и нас, за да не понасяме тези мъчения, но когато казах ѝ, че искам да видя татко и да се върна в Полша, духът ѝ отново се повдигна“, пише друго момче, осемгодишно по време на ареста си.17 Но не на всички жени духът се повдига отново. Друго дете, четиринайсетгодишно по време на депортирането си, описва опита за самоубийство на майка си:

Мама дойде в бараката, взе въже, малко хляб и отиде в гората. Аз я хванах, но в мъката си тя ме удари с въжето и излезе. Няколко часа по-късно намериха мама на един смърч с въже около врата. Под дървото имало някакви момичета, мама помислила, че са сестрите ми и искала да им каже нещо, но момичетата уведомили коменданта, който имал брадва в колана си и отрязал смърча. […] Мама, вече пощуряла, грабнала брадвата на коменданта и го ударила в гърба, комендантът паднал на земята. […]

На следващия ден отведоха мама в един затвор на 320 километра от мен. Разбрах, че трябва да работя, и продължих да превозвам дървесина. Имах кон, който падаше от умора заедно с мен. Превозвах дървесина в продължение на месец, после се разболях и не можех да работя. Комендантът уведоми продавача, че не бива да ни дава хляб, но той съчувстваше на децата и ни даваше хляб тайно. […] Скоро мама се върна от затвора с премръзнали стъпала и сбръчкано лице.18

Но и не всички майки оцеляват – както пише друго дете:

Пристигнахме в селището и на втория ден ни откараха на работа, трябваше да работим от изгрев до залез. Когато дойде денят за заплати, най-високата надница за 15 дни беше 10 рубли, така че след два дни не стигаше дори за хляб. Хората умираха от глад. Ядяха умрели коне. Мама работеше така и настина, понеже нямаше топли дрехи, хвана пневмония и беше болна пет месеца, разболя се на 3 декември. На 3 април постъпи в болницата. В болницата изобщо не я лекуваха – ако не беше отишла там, може би още щеше да е жива, върна се в бараките в селището и умря, нямаше нищо за ядене и така умря от глад на 30 април 1941 г. Мама умираше и ние със сестра ми бяхме вкъщи. Татко го нямаше, беше на работа и мама умря, когато татко се върна от работа, тогава мама умря и така мама умря от глад. После дойде амнистията и си тръгнахме от този ад.19

Коментирайки тези разкази – необичайни по броя и същността си – Бруно Бетелхайм се опитва да опише особеното отчаяние, което предават:

Тъй като са написани скоро след като децата са стигнали свободата и безопасността, би изглеждало разумно да говорят за надеждата си за избавление, ако са имали такава. Липсата на подобни изявления говори, че не са я имали. Тези деца са били лишени от свободата да изразяват дълбоки и нормални чувства, били са принудени да ги потискат, за да могат да оцелеят още един ден. Дете, лишено от всякаква надежда за бъдещето, е живеещо в ада дете.20

Не по-малко жестока е съдбата на друга група изселници, които се присъединяват към поляците и балтийците в хода на войната. Това са съветските малцинствени групи, които Сталин или още в началото на войната вижда като потенциална пета колона, или пък по-късно посочва като германски „колаборационисти“. „Петоколонниците“ са волжките германци – хора, чиито германски предци са били поканени да живеят в Русия от Екатерина Велика (друга руска владетелка, която горещо желаела да насели огромните празни територии на страната си) и финоговорещото малцинство, обитаващо Карелската съветска република. Въпреки че не всички волжки германци все още говорят немски, нито всички карелски финландци – фински, те продължават да живеят в обособени общности и имат различни обичаи от руските си съседи. В контекста на войната с Германия и Финландия това е достатъчно, за да ги превърне в обект на подозрение. С аргументация, която е неиздържана дори и според съветските стандарти, всички волжки германци са осъдени през септември 1941 г. по обвинение в „укриване на врагове“:

Според достоверен източник на информация, получена от военните власти, сред германското население, живеещо в района на Волга, има хиляди и десетки хиляди диверсанти и шпиони, които по подаден от Германия сигнал трябва да извършат саботаж в областта, населена от волжките германци. […] [Обаче] никой от германците в района на Волга не е докладвал на съветските власти за съществуването на такъв голям брой диверсанти и шпиони сред волжките германци; следователно германското население от района на Волга укрива в средите си врагове на съветския народ и съветската власт.21

Съветските власти разполагат с „достоверна информация“ за наличието на хиляди шпиони, но въпреки това не е докладвано за шпиони. Следователно всички са виновни в укриване на врага.

„Колаборационистите“ включват няколко малобройни кавказки националности – карачи, балкари, калмики, чеченци и ингуши – както и кримските татари и някои други малки малцинствени групи: месхетинци, тюрки, кюрди и хемшилци, както и дори още по-малобройните гърци, българи и арменци.22 От тях само депортирането на чеченците и тартарите става публично достояние, докато Сталин е жив. Изселването им, макар и осъществено през 1944 г., е обявено във вестник „Известия“ като извършено през юни 1946 г.:

По време на Великата отечествена война, когато хората от СССР героично отбраняваха честта и независимостта на Родината в битка с немско-фашистките нашественици, много чеченци и кримски татари, подстрекавани от германски агенти, се присъединиха към доброволчески отряди, организирани от германците. […] Във връзка с това чеченците и кримските татари бяха изселени в други региони на СССР.23

Всъщност няма доказателства за масов колаборационизъм на чеченци и татари, макар че германците наистина активно вербуват руснаци. Германските сили спират на запад от Грозни, столицата на Чечня, и не повече от няколкостотин чеченци преминават фронтовата линия.24 Един доклад на НКВД от онова време говори само за 335 „бандити“ в републиката.25 По същия начин, макар че германците окупират Крим, привличат татари в окупационния режим и ги включват във Вермахта – точно както французите и холандците – това не доказва, че татарите са им сътрудничели повече от хората в останалите окупирани райони на Съветския съюз (или на Европа) или че татарите са участвали в убийствата на кримските евреи. Всъщност един историк изтъква, че в Червената армия са се били повече татари, отколкото във Вермахта.26

Всъщност целта на Сталин поне при депортирането на кавказците и татарите, вероятно не е отмъщение за колаборационизъм. Както изглежда, той по-скоро използва войната като прикритие, като извинение да осъществи отдавна планираните операции за етническо прочистване. Царете мечтаят за свободен от татари Крим още откакто Екатерина Велика присъединява Кримския полуостров към Руската империя. Чеченците също тормозят руските царе и създават дори още повече неприятности на Съветския съюз. В Чечня е осъществена поредица от антируски и антисъветски въстания, някои непосредствено след Революцията, други след колективизацията от 1929 г. Друго въстание избухва през 1940 г. По всичко изглежда, че Сталин просто е искал да се отърве от тези размирни, дълбоко антисъветски хора.27

Също като депортациите от Полша тези на волжките германци, кавказците и кримляните са много мащабни. Към края на войната има 1,2 млн. депортирани съветски германци, 90 000 калмики, 70 000 карачи, 390 000 чеченци, 90 000 ингуши, 40 000 балкари, 180 000 кримски татари, както и 9000 финландци и др.28

Като се имат предвид цифрите, забележителната скорост на тези депортации надминава дори тази на полските и балтийските изселвания. Вероятно това се дължи на опита, вече натрупан от НКВД към този момент: сега няма колебания относно разрешените за взимане неща, относно това кой трябва да бъде арестуван или каква да е процедурата. През май 1944 г. 31 000 офицери, войници и оперативни работници от НКВД осъществяват депортирането на 200 000 тартари за три дни, използвайки 100 джипа, 250 камиона и 67 влака. Специални, подготвени предварително заповеди ограничават багажа, който всяко семейство може да вземе. Тъй като разполагат само с петнайсет-двайсет минути, за да се приготвят, повечето не взимат дори и половината от разрешеното. Огромната част от татарите са натъпкани във влакове и са изпратени в Узбекистан – мъже, жени, деца и старци. Между 6000 и 8000 умират още преди да са пристигнали.29

Чеченската операция е дори още по-жестока. Много очевидци си спомнят, че при депортирането на чеченците НКВД използвало американски открити товарни вагони „Студебейкър“[25], придобити неотдавна чрез програмата Ленд-Лийз[26] и докарани през границата с Иран. Мнозина са описвали как сваляли чеченците от вагоните „Студебейкър“ и ги вкарвали в запечатани влакове: за разлика от „обикновените“ затворници, ги лишавали не само от вода, но и от храна. Възможно е само по време на транспортирането да са починали до 78 000 чеченци.

След пристигането в мястото на изгнанието им – Казахстан, Централна Азия, Северна Русия – онези депортирани, които не са арестувани отделно и изпратени в ГУЛаг, са настанени в специални селища, подобно на поляците и балтийците, и им се казва, че опитът за бягство ще им донесе присъда от двайсет години в лагер. Преживяванията им също са подобни. Объркани, откъснати от племенните и селските си общности, мнозина не успяват да се приспособят. Обикновено презирани от местното население, често безработни, те бързо отпадат и се разболяват. Шокът от новия климат вероятно е дори още по-силен: „Когато пристигнахме в Казахстан – спомня си един чеченски изселник, – земята беше напълно замръзнала и си помислихме, че всички ще измрем“.31 Към 1949 г. стотици хиляди кавказци и между една трета и една втора от кримските татари са починали.32

Но от гледна точка на Москва има една съществена разлика между военновременните вълни на арести и депортации и осъществените по-рано: избраната мишена е нова. За първи път Сталин решава да елиминира не отделни членове на конкретни, подозрителни националности, не определени категории политически „врагове“, а цели нации – мъже, жени, деца, баби и дядовци – и да ги изличи от картата.

Вероятно точният термин за тези депортации не е „геноцид“ тъй като те не са масови екзекуции. През следващите години Сталин ще търси колаборационисти и съюзници и измежду тези „вражески“ групи, така че омразата му не е чисто расова. „Културен геноцид“ обаче не звучи неподходящо. След изселването им имената на всички депортирани народи са заличени от официалните документи – дори и от „Голяма съветска енциклопедия“. Властите изтриват родните им земи от картата, изличавайки Чеченско-ингушката автономна република, Волжко-германската автономна република, Кабардино-Балкарската автономна република и Карачачската автономна област. Кримската автономна република също е ликвидирана, а Крим става просто още една съветска област. Местните власти унищожават гробища, преименуват градове и села и изваждат бившите обитатели от историческите книги.33

В новите си домове мюсюлманските изселници – чеченци, ингуши, балкари, карачи и татари – са принудени да изпращат децата си в руски начални училища. Всички са насърчавани да не говорят на родния си език, да не практикуват религията си, да забравят миналото си. Без съмнение, чеченците, татарите, волжките германци, по-малобройните кавказки нации и – в течение на по-продължителен период – балтийците и поляците трябвало да изчезнат, да бъдат претопени в говорещия руски език съветски свят. Но в крайна сметка тези нации „отново се появяват“ след смъртта на Сталин, макар и бавно. Въпреки че през 1957 г. на чеченците е позволено да се завърнат по домовете си, татарите не могат да го сторят чак до времето на Горбачов. Те получават кримското си „гражданство“ – легалното право на жителство – едва през 1994 г.

Предвид духа на епохата, жестокостта на войната и наличието – на няколко хиляди километра на запад – на друг геноцид някои се чудят защо Сталин просто не е избил презираните от него етнически групи. Моето мнение е, че унищожаването на културите, но не и на народите, е отговаряло повече на целите му. Операцията освобождава СССР от – според него – „вражеските“ социални структури: буржоазни, религиозни и национални институции, които могат да му окажат съпротива; от образовани хора, които могат да му се противопоставят. Същевременно тя запазва „трудова ръка“ за бъдеща употреба.

Но историята на чужденците в лагерите не свършва с чеченците и поляците. Има и други начини външни хора да се озоват в съветските лагери – и най-голям брой попадат там като военнопленници.

Технически Червената армия създава първите съветски военнопленнически лагери през 1939 г. след окупацията на Източна Полша. Първият военновременен декрет за военнопленническите лагери е издаден на 19 септември същата година, четири дни, след като съветските танкове преминават границата.34 До края на септември Червената армия е пленила 230 000 полски войници и офицери.35 Мнозина са освободени, особено по-младите войници с по-низш ранг, макар че някои – сметнатите за потенциални партизани – впоследствие се озовават или в ГУЛаг, или в някой от приблизително стоте военнопленнически лагери във вътрешността на СССР. След германската инвазия тези лагери са евакуирани заедно с другите затвори в лагерите на изток.36

За нещастие, не всички полски военнопленници стигат до тези източни лагери. През април 1940 г. НКВД тайно избива над 20 000 пленени полски офицери с куршум в тила по личната заповед на Сталин.37 Той избива офицерите по същата причина, поради която е наредил арестуването на полските свещеници и учители – намерението му е да елиминира полския елит – и после прикрива деянието. Въпреки огромните си усилия полското правителство в изгнание не успява да установи какво се е случило с офицерите – докато германците не ги откриват. През пролетта на 1943 г. германският окупационен режим намира 4000 от телата в Катинската гора.38 Въпреки че Съветският съюз отрича да носи отговорност за Катинското клане, както то става известно по-късно, а Съюзниците подкрепят тази интерпретация и дори цитират Катинското клане като германско престъпление в обвинителния акт на Нюрнбергския трибунал, поляците знаят от собствени източници, че отговорността е на НКВД. Събитието ще подкопае полско-съветското „съюзничество“ не само по време на войната, но и през следващите петдесет години. Руският президент Борис Елцин призна съветската отговорност за клането едва през 1991 г.39

Въпреки че полски военнопленници продължават да се появяват в принудително трудовите батальони и в лагерите на ГУЛаг през цялата война, първите трудови лагери, изградени наистина мащабно, не са предназначени за поляците. Когато военният късмет на Съветския съюз се обръща, Червената армия съвсем внезапно и неочаквано започва да пленява голям брой германци и други бойци от Оста. Властите са напълно, трагично неподготвени. След германската капитулация при битката за Сталинград – често смятана за повратна точка във войната – Червената армия пленява 91 000 вражески войници, за които не са осигурени нито подслон, нито храна. След три или четири дни храната, която все пак пристига, изобщо не е достатъчна: „Един хляб за десет мъже, малко водниста супа с няколко зрънца просо и осолена риба“.40

Условията през първите няколко седмици на пленничеството също не са по-добри и то не само за оцелелите от Сталинград. С напредването на Червената армия на запад пленените войници редовно са събирани направо в полята, където ги оставяли със съвсем малко храна и без медикаменти – в случай че не ги застрелвали направо. Тъй като нямали подслон, затворниците заспивали прегърнати в снега и се събуждали, за да открият, че държат трупове.41 През първите няколко месеца на 1943 г. смъртността сред военнопленниците достига почти 60% и около 570 000 официално са регистрирани като починали в плен – от глад, болести и нелекувани рани.42 Истинският брой може да е дори по-голям, тъй като сигурно много пленници са умирали още преди някой да успее да ги преброи. Подобна е смъртността и сред пленените от германците съветски войници: нацистко съветската война наистина е борба до смърт.

Но от март 1944 г. НКВД се заема да „подобри“ положението и създава ново подразделение принудително трудови лагери, предназначени специално за военнопленниците. Макар да са под юрисдикцията на тайните служби, тези нови лагери технически не са част от ГУЛаг, а първо са зачислени към Администрацията за военнопленниците (УПВ) към НКВД, а след 1945 г. – към Главната администрация за военнопленниците и интернираните (ГУПВИ).43

Новата бюрокрация невинаги носи промяна към по-добро. Японските власти например смятат, че зимата на 1945-1946 г. (след края на войната) е била най-тежка за японските затворници и един на всеки десет е умирал в съветски плен. Въпреки че военнопленниците едва ли са в състояние да предават полезна военна информация, суровите ограничения върху писмата до роднините им остават в сила: разрешено им е да пишат на близките си едва след 1946 г., и то на специални формуляри с клеймо „писмо на военнопленник“: създадени са специални цензорски служби, където работят владеещи чужди езици хора, които четат писмата им.44

Пренаселеността също не намалява. През цялата последна година от войната и дори след това броят на хората в тези нови лагери продължава да расте и достига смайващи равнища. Според официалната статистика между 1941 и 1945 г. Съветският съюз е пленил 2 388 000 германци. Други 1 097 000 европейски войници, сражаващи се за Оста, също попадат в съветски ръце – предимно италианци, унгарци, румънци и австрийци, както и някои французи, холандци и белгийци – и около 600 000 японци, изумителен брой, като се има предвид, че Съветският съюз е във война с Япония относително кратко време. До сключването на примирието общият брой на пленените войници е надвишил 4 млн.45

В тази цифра, колкото и да е голяма, не са включени всички чужденци, пометени към съветските лагери по време на марша на Червената армия през Европа. Следвайки армията по петите, НКВД търси и друг тип затворници: всеки, обвинен във военни престъпления, всеки, заподозрян в шпионаж (даже и в полза на съюзническо правителство), всеки, настроен срещу Съветския съюз по каквито и да било причини, всеки, когото тайните служби не харесват. Сферата им на действие е особено широка в онези централноевропейски страни, където възнамеряват да останат след края на войната. В Будапеща например те бързо прибират около 75 000 цивилни унгарци и ги изпращат първо във временни лагери в Унгария и после в ГУЛаг – при стотиците хиляди унгарски военнопленници, които вече са там.46

Почти всеки е застрашен от арест. Сред прибраните в Будапеща унгарци например е шестнайсетгодишният Георг Биен. Арестували го заедно с баща му, защото имали радио.47 В другия край на социалния спектър офицерите от НКВД арестуват шведския дипломат Раул Валенберг, спасил лично хиляди унгарски евреи от депортиране в нацистките концентрационни лагери. В хода на преговорите Валенберг общувал усилено както с фашистките власти, така и със западни лидери. Освен това той произхождал от видно и богато шведско семейство. За НКВД това били достатъчни основания за подозрение. Арестували го в Будапеща през януари 1945 г. заедно с шофьора му. И двамата мъже изчезнали в съветските затвори – там Валенберг бил регистриран като „военнопленник“ и за него не се чуло нищо повече. През 90-те години шведското правителство усилено търсеше данни за съдбата на Валенберг, но безрезултатно. Сега се предполага, че е починал по време на разпитите или е бил екзекутиран скоро след арестуването си.48

В Полша НКВД насочва вниманието си към оцелелите лидери на Полската отечествена армия. Всъщност тази партизанска армия чак до 1944 г. се е сражавала редом със съветските войски срещу германците. Но веднага след като Червената армия преминава бившата полска граница, частите на НКВД пленяват и разоръжават партизанските групи на Отечествената армия, и арестуват водачите ѝ. Някои се скриват в полските гори и продължават да се сражават до средата на 40-те години. Други са екзекутирани. Останалите са депортирани. Така десетки хиляди полски граждани – както партизани, така и подозрителни цивилни – се озовават в ГУЛаг и в изгнаническите селища след войната.49

Но никоя окупирана държава не остава незасегната. Балтийските държави и Украйна, както казах, са подложени на мащабни следвоенни репресии, както и Чехословакия, България, Румъния и най-вече Германия и Австрия. НКВД изпраща в Москва за разпит всички, които са открити в бункера на Хитлер при настъплението на Червената армия към Берлин. Те залавят няколко от далечните роднини на Хитлер и в Австрия. Сред тях са неговата братовчедка Мария Копенщайнер, на която Хитлер някога изпратил малко пари, както и съпругът ѝ, братята ѝ и неин племенник. Никой, дори Мария, не бил виждал Хитлер от 1906 г. Всички те щели да умрат в СССР.50

В Дрезден НКВД арестува и американския гражданин Джон Ноубъл, който нямало как да напусне нацистка Германия по време на войната и бил държан под домашен арест заедно с баща си, роден в Германия натурализиран американец. Ноубъл се завръща в Съединените щати чак след девет години, по-голямата част от които прекарва във Воркута, където неговите съзатворници му дават прозвището „Американеца“.51

Огромната част от пометените по време на бъркотията накрая се озовават в лагерите – военнопленническите или тези на ГУЛаг. Разликата между двата вида никога не е особено ясна. Въпреки че технически са част от различни бюрократични структури, администрацията на военнопленническите лагери скоро заприличва на тази на принудително трудовите – до такава степен, че при проследяване историята на военнопленническите лагери и историята на ГУЛаг е трудно да ги отделиш. Понякога лагерите на ГУЛаг създават специални лагпунктове само за военнопленници и двата вида затворници работят рамо до рамо.52 Поради не особено ясни причини НКВД понякога изпраща военнопленниците направо в системата на ГУЛаг.53

До края на войната хранителните дажби на военнопленниците и на криминалните затворници са почти еднакви, както и бараките, които обитават, и работата, която вършат. Също като зеките военнопленниците работят в строителството, в мините, в производството, строят пътища и железници.54 Също като зеките някои от най-образованите военнопленници се озовават в шарашките, където конструират нови военни самолети за Червената армия.55 И до ден-днешен жителите на някои московски райони говорят с гордост за жилищните си блокове, за които се предполага, че са построени качествено от педантичните германски военнопленници.

И накрая, отново като зеките военнопленниците са подложени на съветски тип „политическо обучение“. През 1943 г. НКВД започва да организира „антифашистки“ школи и курсове във военнопленническите лагери. Целта им е да убедят участниците да се борят за „демократични“ преобразувания в страните си и да изкоренят остатъците от фашизма след завръщането си в Германия, Румъния или Унгария – и разбира се, да подготвят пътя за съветското господство.56 Много бивши германски военнопленници в крайна сметка наистина започват работа в новите милиционерски сили в Източна Германия.57

Но дори и за демонстриращите лоялност завръщането у дома не става бързо. Въпреки че още през юни 1945 г. СССР репатрира 225 000 затворници, предимно болни или ранени редници, и въпреки че много други постоянно се завръщат вкъщи, за пълното репатриране на военнопленниците в Съветския съюз е необходимо повече от едно десетилетие: през 1953 г., когато умира Сталин, 20 000 все още са в СССР.58 Сталин, убеден докрай в ефективността на каторжническия труд, възприема работата на затворниците като вид репарации и смята продължителното им пленничество за напълно оправдано. И през 40-те, и през 50-те години – а дори и след това, както илюстрира случаят с Валенберг – съветските власти продължават да покриват въпроса за пленените чужденци с неяснота, пропаганда и контрапропаганда, освобождават хората, когато им е удобно, и напълно отричат съществуването им, когато не им е. През октомври 1945 г. например Берия пише на Сталин с молба да разреши освобождаването на унгарските военнопленници заради подготовката на унгарските избори: американците и англичаните са освободили своите военнопленници, добавя той, подсказвайки, че Съветският съюз си създава лош имидж, понеже не го е сторил.59

Неяснотата продължава с десетилетия. През първите няколко години след войната пратеници от цял свят не спират да притискат Москва със списъци на свои граждани, изчезнали по време на окупацията на Европа от Червената армия или попаднали по една или друга причина във военнопленническите лагери или в тези на ГУЛаг. Невинаги е лесно да получат отговор, тъй като и самото НКВД невинаги знае местонахождението на тези затворници. Накрая съветските власти създават специални комисии, за да установят колко чужденци все още са в плен в СССР и да разгледат въпроса за освобождаването им.60

Решаването на сложните случаи понякога отнема години. Жак Роси, роден в Лион френски комунист, който е изпратен в лагерите, след като няколко години преподава в Москва, през 1958 г. продължава опитите си да се прибере у дома. След като отначало му отказват изходна виза за Франция, той се опитва да получи виза за Полша, където, както казва на властите, живеели брат му и сестра му. Отново получава отказ.61 От друга страна, властите понякога внезапно оттеглят всичките си възражения и позволяват на чужденците да се завърнат у дома. В един момент през 1947 г., в разгара на следвоенния глад, НКВД неочаквано освобождава няколко хиляди военнопленници. Няма политическо обяснение: просто съветското ръководство е решило, че няма достатъчно храна, за да ги запази живи.[27]

Репатриранията не са еднопосочни. Ако в края на войната много западноевропейци са се озовали в Русия, също толкова много руснаци са се озовали в Западна Европа. Към пролетта на 1945 г. над 5,5 млн. съветски граждани са извън границите на Съветския съюз. Някои от тях са войници, пленени и изпратени в нацистките военнопленнически лагери. Други са попаднали в трудови лагери в Германия и Австрия. Малък брой са сътрудничили по време на германската окупация на страната им и са се оттеглили заедно с германската армия. До 150 000 са „власовити“ – съветски войници, които са се сражавали или по-често са били принудени да се сражават срещу Червената армия под командването на генерал Андрей Власов, пленен руски офицер, който се обръща срещу Сталин и се бие за Хитлер, или в други прохитлеристки антисталинистки дивизии на Вермахта. Разпръснати из цяла Европа и най-вече в Югославия са и емигрантите антикомунисти: белогвардейци, загубили битката с болшевиките и установили се на Запад. Сталин ги иска обратно: на никого не бива да се позволява да избегне болшевишкото отмъщение.

Накрая той ги получава. Наред с множеството противоречиви решения, които взимат на конференцията в Ялта през февруари 1945 г., Рузвелт, Чърчил и Сталин се договарят всички съветски граждани независимо от личната им история, да бъдат върнати в Съветския съюз. Въпреки че подписаните в Ялта протоколи не задължават изрично Съюзниците да репатрират съветските граждани против волята им, всъщност точно това се случва.

Някои искат да се завърнат у дома. Леонид Ситко, червеноармейски войник, който прекарва известно време в нацистки лагер и после попада за по-дълго в съветски лагер, си спомня как взел решение да се завърне у дома. По-късно описва чувствата си в стихотворение:

Пред мене четири държави бяха –

във три от тях мир и комфорт царяха,

в четвъртата – там лирите трошаха,

а мен навярно да убият щяха.

Но казах „не“ на тези три от тях

и своята Родина пак избрах!62

Други се страхуват от последствията, но офицерите от НКВД, които обикалят разпръснатите из цяла Европа военнопленнически и изселнически лагери, все пак ги убеждават да се върнат. Офицерите оглеждат лагерите, търсят руснаци и им обещават светло бъдеще. Всичко можело да бъде простено, твърдят те: „Сега ви смятаме за истински съветски граждани, макар да сте били принудени да се присъедините към германската армия. […]“.63

Разбира се, някои изобщо не желаят да се върнат – особено вече пострадалите от съветското правосъдие. „В Родината има достатъчно място за всички“, казал руският военен аташе на група руски войници в йоркширски военнопленнически лагер. „Знаем какво място има за нас“ отвърнал един от затворниците.64 Но на съюзническите офицери е наредено да ги репатрират – и те го правят. Във Форт Дикс, Ню Джърси, 145 съветски затворници, пленени с германски униформи, се барикадират в бараките си, за да не ги върнат у дома. Когато американските войници хвърлят сълзотворен газ в сградата, онези, които още не са се самоубили, излизат от кухнята с кухненски ножове и палки и раняват някои от американците. По-късно казват, че искали да предизвикат американците да ги застрелят.65

По-страшни са инцидентите, свързани с жени и деца. През май 1945 г. английските войски – според думите им – по прякото нареждане на Чърчил се заемат да репатрират над 20 000 казаци, тогава живеещи в Австрия. Сред тях има бивши антиболшевишки партизани, някои от които са се присъединили към Хитлер като начин да се борят срещу Сталин, други са напуснали СССР още след Революцията и повечето вече нямат съветски паспорти. След като дни наред им обещават добро отношение, англичаните накрая прибягват до измама. Те поканват казашките офицери на „конференция“, предават ги на съветските войски и на следващия ден прибират семействата им. При един особено грозен инцидент в лагер близо до Линц, Австрия, английските войници използвали щиковете и прикладите на пушките си, за да качат насила хиляди жени и деца във влаковете за СССР. Тъй като не искали да се върнат, жените хвърляли бебетата си от мостовете и после сами скачали. Един мъж убил съпругата и децата си, положил внимателно телата им върху тревата и после се самоубил. Казаците, разбира се, знаели какво ги чака след завръщането им в Съветския съюз: стрелкови роти – или ГУЛаг.66

Понякога дори завърналите се у дома по собствено желание попадат под подозрение. Независимо дали са напуснали Съветския съюз доброволно, или принудително, независимо дали са сътрудничили, или са били пленени, независимо дали са се завърнали доброволно, или са били качени насила в товарни вагони, на границата всички трябва да попълнят формуляр и да отговорят дали са сътрудничили на германците. Онези, които признават (а някои го правят), или изглеждат подозрителни – включително много съветски военнопленници въпреки изтърпените мъчения в немските лагери – биват изпращани за допълнителни разпити във филтрационните лагери. Тези лагери, създадени още в началото на войната, изглеждат и наистина са подобни на лагерите в ГУЛаг. Заградени с бодлива тел, обитателите им са каторжници по всичко освен по име.

Всъщност НКВД съвсем умишлено разполага много от филтрационните лагери край индустриални центрове, така че „заподозрените“ да могат да допринасят със свободния си труд за Съветския съюз, докато властите разследват случаите им.67 Между 27 декември 1941 и 1 октомври 1944 г. НКВД разследва 421 199 задържани във филтрационните лагери. През май 1945 г. над 160 000 задържани продължават да живеят в тях и да извършват принудителен труд. Над половината копаят въглища.68 През януари 1946 г. НКВД премахва тези лагери и репатрира други 228 000 в СССР за по-нататъшно разследване.69 Както се предполага, мнозина се озовават в ГУЛаг.

Но дори сред военнопленниците има особени случаи. Може би защото НКВД осъжда съветски граждани, които са били в чужди принудително трудови и военнопленнически лагери – хора, които всъщност не са извършили никакво престъпление – властите изобретяват нов вид присъда за действителните военнопрестъпници: онези, за които се предполага, че са извършили истински престъпления. Още през април 1943 г. Върховният съвет обявява, че докато освобождавала съветската територия, Червената армия разкрила „актове на нечувана свирепост и ужасяваща жестокост, извършвани от германски, италиански, румънски, унгарски и финландски фашистки чудовища, хитлеристки агенти, както и от шпиони и предатели измежду съветските граждани“.70 В отговор НКВД заявява, че осъдените военнопрестъпници ще получават присъди от петнайсет, двайсет или дори двайсет и пет години, които ще излежават в специално създадени лагпунктове. И тези лагпунктове са надлежно построени в Норилск, Воркута и Колима – трите най-сурови северни лагера.71

С любопитна лингвистична претенциозност и иронично чувство за историческа приемственост, може би свидетелстващи за участието на самия Сталин, НКВД нарича тези лагпунктове с термин, взет от наказателната история на царска Русия: каторга. Изборът на думата не може да е случаен. Възраждането на термина, също като възраждането на царска терминология и в други сфери от съветския живот (кадетски училища за офицерски деца например), вероятно е трябвало да открои новото наказание за новия вид непоправими, опасни затворници. За разлика от обикновените криминални затворници, осъдени на обикновени изправително трудови лагери в ГУЛаг, каторжниците не можели да разчитат на преобразяване или изкупление дори и теоретично.

Възраждането на термина, изглежда, наистина предизвиква известен ужас. Болшевиките са се борили срещу каторгата, а сега я възстановяват – също като прасетата в книгата на Джордж Оруел „Ферма за животни“, които забранявали на животните да употребяват алкохол, а после сами пиели уиски. Освен това каторгата е възродена тъкмо когато светът започва да разкрива истината за нацистките концентрационни лагери. Употребата на думата зловещо подсказва, че съветските лагери приличат на „капиталистическите“ малко повече, отколкото съветските власти признават.

Вероятно поради тази причина генерал Наседкин, военновременният шеф на ГУЛаг, по това време поръчва история на царската каторга и я предава на Берия по негово искане. Наред с останалите „обяснителни бележки“ историята полага всички усилия да обясни разликата между болшевишката каторга, царската каторга и другите западни наказания:

В условията на съветската социалистическа държава каторгата – изгнаничество с принудителен труд – като наказателен метод почива върху принцип, който се отличава от този в миналото. В царска Русия и в буржоазните държави това сурово криминално наказание е било налагано на най-прогресивните елементи в обществото. […] В нашите условия каторгата ни позволява да намалим високия брой на смъртните присъди и се съсредоточава върху особено опасните врагове.72

Като чете инструкциите относно новия режим, човек се чуди дали някои от осъдените на каторга в крайна сметка не биха предпочели смъртната присъда. Каторжниците следвало да се отделят от останалите затворници с високи огради. Те получавали отличителни, раирани униформи с пришит към гърба номер. Нощем ги заключвали в бараките им, а на прозорците имало решетки. Работният им ден бил по-дълъг от този на обикновените затворници, почивните дни – по-малко и им се забранявало да изпълняват всякаква друга работа освен тежък труд поне през първите две години от затворничеството. Охранявали ги внимателно: към всяка група от десет затворници прикрепяли по двама пазачи, а във всеки лагер трябвало да се използват поне пет кучета. Каторжниците дори не можели да бъдат местени от един лагер в друг без изричното съгласие на администрацията на ГУЛаг в Москва.73

Освен това каторжниците се превръщат в основа и на една съвсем нова съветска индустрия. През 1944 г. в списъка на икономическите си постижения НКВД твърди, че е произвел 100% от урана в Съветския съюз. „Не е трудно – пише историчката Галина Иванова – да се сетиш кой е копал и преработвал радиоактивната руда“.74 След войната затворници и войници ще построят и първия съветски атомен реактор в Челябинск. „По онова време цялата строителна площадка беше нещо като лагер“, спомня си един работник. Край строежа ще бъдат построени и специални „финландски“ бунгала за германските специалисти, привлечени да работят по проекта.75

Несъмнено сред каторжниците има и много действителни нацистки колаборационисти и военнопрестъпници, включително отговорните за избиването на стотици хиляди съветски евреи. Имайки предвид тези хора, Симеон Виленский, оцелял от Колима, веднъж ме предупреди да не бъда толкова убедена в невинността на всички, които са били в ГУЛаг: „Тези хора щяха да бъдат в затвора, би трябвало да бъдат в затвора, при всеки режим“. Като правило останалите затворници изолирали осъдените военнопрестъпници и се знае, че дори ги нападали и ги биели.76

Въпреки това при доста голяма част от 60 000-те затворници, осъдени на каторга към 1947 г., причините за присъдите са далеч по-спорни.77 Сред тях например има хиляди полски, балтийски и украински антисъветски партизани, много от които са се сражавали срещу нацистите, преди да започнат да се бият с Червената армия. Всички те са вярвали, че се борят за собственото си национално освобождение. Според един документ относно непълнолетните каторжници, изпратен на Берия през 1945 г., сред тези партизани е Андрей Левчук, обвинен в принадлежност към Организацията на украинските националисти (ОУН), едно от двете водещи антисъветски партизански обединения в Украйна. Докато служел там, той уж „взел участие в убийството на невинни граждани и разоръжаването на червеноармейски войници и апроприация на вещите им“. По време на арестуването му през 1945 г. Левчук е само на петнайсет години.

Ярослава Крутиголова е още една такава „военнопрестъпничка“. Също член на партизанското обединение ОУН – служела като медицинска сестра – тя е арестувана на шестнайсетгодишна възраст.78 НКВД прибира и жена с немски произход, която работела като преводачка от немски при съветски партизани. Когато чул, че са я арестували за „подпомагане и съдействие на врага“, командирът на партизанската ѝ бригада предприел специално пътуване, далеч от фронтовата линия, за да свидетелства в нейна полза. Благодарение на него я осъдили на десет години каторга вместо на двайсет и пет.79

И накрая, сред каторжниците е и Александър Клайн, червеноармейски офицер, който бил пленен от германците, но успял да избяга и да се върне в съветската дивизия. След завръщането му го разпитали, както разказва по-късно:

Изведнъж майорът се изправи рязко и попита:

– Можеш ли да докажеш, че си евреин?

Аз се усмихнах смутен и отвърнах, че мога – като събуя панталона си.

Майорът погледна Сорокин и после отново се обърна към мен.

– И казваш, че германците не са знаели, че си евреин?

– Повярвайте ми, ако знаеха, нямаше да стоя тук.

– Ах ти, мръсен евреин! – възкликна контето и ме изрита в долната част на корема толкова силно, че изведнъж останах без дъх и паднах.

– Стига лъжи! Я ни кажи, копеле мръсно, с каква мисия те изпратиха тук? На кого сътрудничиш? Кога се продаде? За колко? Колко ти дадоха, за да се продадеш, ти продажно същество? Какво е кодовото ти име?

В резултат на този разпит първо осъждат Клайн на смърт. След това смекчават присъдата – и му дават двайсет и пет години каторга.80

„В лагерите имаше всякакви хора, особено след войната – пише по-късно Хава Волович. – Но всички страдахме еднакво: добрите, лошите, виновните, невинните“.81

Ако по време на войната милиони чужденци се озовават в ГУЛаг против волята си, поне един чужденец пристига доброволно. Войната може да е провокирала у съветското ръководство нов пристъп на параноя срещу чужденците; но пак благодарение на войната един висш американски политик посещава ГУЛаг – за пръв и единствен път. Хенри Уолас, вицепрезидент на Съединените щати, пътува за Колима през май 1944 г. – и дори не знае, че посещава затвор.

Посещението на Уолас се осъществява във върховия момент на съветско-американската военновременна дружба, на топлото съюзничество, когато американската преса редовно описва Сталин като „Чичо Джо“ Вероятно поради тази причина Уолас гледа благосклонно на Съветския съюз още преди да пристигне. В Колима всичките му очаквания се потвърждават. Веднага след пристигането си той забелязва множеството прилики между Русия и Съединените щати: и двете са велики „нови“ държави, които не носят аристократичния багаж на европейското минало. Както казва на домакините си, той вярва, че „Съветска Азия“ всъщност е „Дивият Запад на Русия“. Според него нямало „други две държави, които да си приличат повече от Съветския съюз и Съединените щати“: „Огромните простори на вашата страна, девствените и гори, широките реки и големите езера, разнообразният климат – от тропически ло полярен – неизчерпаемите ѝ богатства ми напомнят за моята родина“.82

Харесва му не само пейзажът, но и онова, което възприема като индустриална мощ на нацията. Никишов, прословуто корумпираният, живеещ нашироко шеф на Далстрой, придружава Уолас из Магадан, главния град на Колима. На свой ред Уолас възприема Никишов, висш офицер от НКВД, като недодялан еквивалент на американски капиталист: „Той управлява всичко тук. Разполагайки с ресурсите на Далстрой, той е милионер“. Уолас харесва компанията на новия си приятел „Иван“ и го гледа как „подскача“ из тайгата, „наслаждавайки се извънредно много на прекрасния въздух“. Освен това слуша внимателно разказа на „Иван“ за възникването на Далстрой: „Трябваше здраво да копаем, за да създадем това място. Преди дванайсет години пристигнаха първите заселници и издигнаха осем панелни сгради. Днес Магадан има 40 000 жители и всички разполагат с хубави жилища“.

Никишов, разбира се, пропуска да спомене, че „първите заселници“ са били затворници и че повечето от 40 000 жители са изселници, на които е забранено да напускат града. Уолас остава в същото неведение и относно статута на настоящите работници – почти изцяло затворници – и продължава да пише одобрително за трудолюбивите колимски миньори. Те били, спомня си той, „едри, яки млади мъже“, свободни работници, които се трудели много по-усърдно от политическите затворници, които вероятно населявали Далечния север в царски времена: „Хората от Сибир са издръжлива, енергична раса, но не защото са ги принудили да се подчинят“.83

А шефовете на Далстрой желаят Уолас да си мисли тъкмо това. Съгласно доклада, който самият Никишов по-късно подава до Берия, Уолас поискал да види затворнически лагер, но не му позволили. Също така Никишов уверява началниците си, че Уолас се срещнал само със свободни работници, а не със затворници. Възможно е много от тях дори да са били членове на Комсомола, комунистическата младежка организация, на които са раздали миньорски дрехи и гумени ботуши минути преди пристигането на Уолас и които знаели как да отговарят на евентуални въпроси. „Разговарях с някои от тях – отбелязва Уолас по-късно. – Горяха от желание да спечелят войната“.84

По-късно Уолас все пак вижда истински затворници, макар че не го знае: това са певците и музикантите, които изнасят за него представление в Магаданския театър. Много от тях са арестувани оперни изпълнители от Москва и Ленинград. Когато му казват, че това са членове на „непрофесионалния червеноармейски хор“, разположен в града, Уолас не може да се начуди как аматьори могат да постигнат подобни артистични висоти. Всъщност всички изпълнители били предупредени, че „само една дума или знак, че сме затворници, ще се смята за акт на измяна“.85

Уолас вижда и ръкоделията на някои затворници, макар отново да не го знае. Никишов го завежда на изложба на бродерии и му казва, че изложените експонати са изработени от група „местни жени, които редовно се събират през суровата зима, за да изучават бродерия“. Разбира се, работата е свършена от затворнички като част от подготовката за посещението на Уолас. Когато Уолас спрял пред един от гоблените с нескрито възхищение, Никишов го свалил от стената и му го подал. За негова (приятна) изненада, съпругата на Никишов, вдъхващата страх Градасова, скромно дала да се разбере, че самата тя е майсторката. По-късно затворничката Вера Устиева научила, че нейният гоблен бил едното от двете неща, подарени на вицепрезидента като спомен от посещението му. „Началничката ни получи писмо от съпругата на вицепрезидента, която благодареше за подаръка и казваше, че го е окачила в коридора си“, пише тя по-късно.86 В мемоарите си Уолас също описва подаръците: „Тези две творби сега предават на посетителите във вашингтонския ми дом богатите впечатления от красотата на руския селски пейзаж“.87

Посещението на Уолас почти съвпада с пристигането на „американските подаръци“ в Колима. Американската програма Ленд-Лийз, която трябвало да изпраща оръжия и военни съоръжения, за да подпомогне съюзниците на САЩ в борбата им с Германия, доставя в Колима американски трактори, камиони, парни екскаватори и инструменти, не точно каквото е било намерението на американското правителство. Също така това донася глътка въздух от външния свят. Машинните части пристигат опаковани в стари вестници и от тях Томас Сговио научава за войната в Тихия океан. До този момент той също като повечето затворници си мислел, че съветската армия се сражава сама, а Америка осигурява единствено боеприпаси.88 Самият Уолас забелязва, че колимските миньори (или преструващите се на миньори колимски комсомолци) са обути с американски ботуши, пак резултат от Ленд-Лийз. Когато пита за това – не се предвиждало даренията на Ленд-Лийз да се използват за добив на злато – домакините му отвърнали, че са закупили ботушите с пари в брой.89

Огромната част от изпратеното от Съединените щати облекло се озовава на гърбовете на лагерните администратори и техните съпруги, макар че някои дрехи все пак се използват в лагерните театрални продукции, а част от консервираното свинско все пак достига до затворниците. Те го ядат с наслада: мнозина никога преди не са виждали консервирано месо. И което е още по-хубаво, използват празните консервни кутии, за да си правят чаши, газови лампи, тенджери, тигани, комини за печките и дори копчета – и едва ли могат да си представят изумлението, което подобна изобретателност би предизвикала в страната, от която са дошли консервите.90

Преди Уолас да си замине, Никишов дава изискан банкет в негова чест. Сервират се екстравагантни ястия, чиито съставки са откъснати от затворническите дажби; вдигат се тостове за Рузвелт, Чърчил и Сталин. Самият Уолас произнася реч, включваща следните паметни думи:

И руснаците, и американците по свой собствен начин търсят живот, който ще позволи на обикновения човек навсякъде по света да извлече най-доброто от съвременната технология. Няма нищо несъвместимо в целите и стремежите ни. Онези, които го твърдят, съзнателно или несъзнателно търсят война – а това по мое мнение е престъпление.91

Глава 21

Амнистията – и след това

Днес с весела усмивка се сбогувах с лагера,

който с бодлива тел от свободата ми година ме делеше…

И нищо ли от мене няма да остане тук,

за да забави бързите ми крачки?

О, не! Голгота от страдания оставям,

която още тегли ме към бездните от мъка,

останки от копнежи, гробове от терзание,

сълзи потайно ронени – мънистата на броеница…

Като отбрулен лист това сега изчезва,

най-сетне счупихме оковите.

И вече не гори в сърцето ми омраза,

през облаците днес дъги избухват пред очите ми!

Януш Ведув, „Сбогом на лагера“1

Много от метафорите, използвани за описване на съветската репресивна система – „месомелачка“ „конвейер“ – я правят да изглежда безпощадна, неумолима; безкомпромисна. И същевременно системата не е статична: тя постоянно се променя., движи и поднася нови изненади. И макар да е вярно, че периодът между 1941 и 1943 г. донася смърт, болести и страдания на милиони съветски затворници, също толкова вярно е, че на милиони други войната донася свобода.

Амнистиите за здравите мъже в боеспособна възраст започват броени дни след избухването на войната. Още на 12 юли 1941 г. Върховният съвет нарежда на ГУЛаг да освободи определени категории затворници и да ги изпрати право в Червената армия: „Осъдените за неявяване на работа, за обикновени и незначителни административни и икономически престъпления“. Заповедта се повтаря още няколко пъти. През първите три години от войната НКВД освобождава общо 975 000 затворници заедно с няколкостотин хиляди бивши кулашки специални изселници. Амнистиите продължават до и по време на нападението над Берлин.2 На 21 февруари 1945 г., три месеца преди края на войната, са издадени още заповеди за освобождаване на затворници: на ГУЛаг е наредено до 15 март да ги подготви за постъпване в армията.3

Мащабът на тези амнистии оказва огромно въздействие върху демографията на лагерите през войната и съответно върху живота на останалите в тях. В лагерите прииждат нови затворници, масовите амнистии освобождават други, милиони умират и всичко това прави статистиката за военните години крайно подвеждаща. Цифрите за 1943 г. показват видим спад в населението на затворите от 1,5 млн. на 1,2 млн. Но друга цифра за същата година показва, че през ГУЛаг са минали 2 421 000 затворници, някои са новоарестувани, други са новоосвободени, някои са местени от един лагер в друг и много са починали.4 Но въпреки стотиците хиляди нови затворници, които пристигат всеки месец, общият брой на обитателите на ГУЛаг намалява най-рязко между юни 1941 и юли 1944 г. Няколкото дърводобивни лагера, създадени набързо, за да приютят вълната от нови затворници през 1938 г., също толкова бързо са закрити.5 Работният ден на останалите в лагерите затворници става все по-дълъг и по-дълъг, но въпреки това недостигът на работна ръка е огромен. През войната дори от свободните работници в Колима се очаква след работа в свободното си време да помагат за промиването на злато.6

Разбира се, не на всички затворници е позволено да си тръгнат: заповедите за амнистиите изрично изключват „криминалните рецидивисти“ – т.е. професионалните престъпници, както и политическите затворници. Изключенията се броят на пръсти. Вероятно със съзнание за вредата, нанесена на Червената армия от арестите на видни офицери в края на 30-те години, след съветската инвазия в Полша няколко офицери с политически присъди тихомълком са освободени. Сред тях е генерал Александър Горбатов, който през зимата на 1940 г. е извикан в Москва от отдалечен колимски лагпункт. След като видял Горбатов, следователят, назначен да преразгледа делото му, отново погледнал направената преди ареста снимка и веднага започнал да задава въпроси. Опитвал се да установи дали скелетът пред него наистина е един от най-талантливите млади армейски офицери: „Подплатеният ми панталон беше закърпен, краката ми бяха увити с парцали, носех високи до глезена миньорски ботуши. Подплатеният ми кожен жакет блестеше от мръсотия. На главата ми имаше парцалива, мръсна ушанка“.7 Освобождават Горбатов през март 1941 г., непосредствено преди германската офанзива. През пролетта на 1945 г. той командва едно от нападенията над Берлин.

За обикновените войници амнистията не гарантира оцеляване. Мнозина предполагат – макар архивите още да не са го потвърдили – че постъпилите в Червената армия освободени от ГУЛаг затворници са били включвани в „наказателни батальони“ и са били изпращани на най-опасните места от фронта. Червената армия е известна с готовността си да жертва хора и не е трудно да си представим, че командирите са били още по-готови да жертват бивши затворници. Един бивш затворник, дисидентът Аврам Шифрин, твърди, че го включили в наказателен батальон, защото бил син на „враг на народа“. По думите му той и другарите му били изпратени право на фронта въпреки недостига на оръжие: 500 мъже получили 100 пушки. „Оръжията ви са в ръцете на нацистите – казали им офицерите. – Идете да ги вземете“. Шифрин оцелял, макар че два пъти го ранявали.8

Въпреки това присъединилите се към Червената армия съветски затворници често получават отличия. Може да е странно, но също така малцина отказват да се сражават за Сталин. Поне от разказа му излиза, че независимо от безпричинния си арест генерал Горбатов нито за миг не се поколебал да се завърне в съветската армия и да се сражава за комунистическата партия. След като чул за германската инвазия, първата му мисъл била какъв късмет е извадил с освобождаването си: можел да използва възстановените си сили за благото на родината. Освен това той с гордост пише за „съветските оръжия“, които войниците му използвали „благодарение на индустриализацията на страната“, без да коментира по какъв начин е била постигната тази индустриализация. Наистина, на няколко пъти той излива презрението си към червеноармейските „политически офицери“ – военната тайна полиция – които прекалено много се бъркали в работата на войниците и един или два пъти офицери от НКВД го обиждали, мрачно мърморейки, че „не е научил много в Колима“. Но няма никакво съмнение в искреността на патриотизма му.9

Изглежда, същото важи и за много други освободени затворници – поне така личи от събраните в архивите на НКВД данни. През май 1945 г. шефът на ГУЛаг Виктор Наседкин изготвя обстоен, почти екзалтиран доклад за патриотизма и бойния дух на постъпилите в Червената армия бивши затворници и цитира дълги извадки от писмата им до бившите им лагери. „Преди всичко искам да те информирам, че съм в харковската болница, ранен – пише един. – Отбранявах любимата си Родина, пренебрегвайки собствения си живот. И аз бях осъден за лоша работа, но нашата любима Партия ми даде възможност да изплатя дълга си към обществото чрез победа на фронта. Според собствените ми сметки убих 53 фашисти със стоманените си куршуми“.

Друг пише, за да изрази благодарността си:

Преди всичко ви пиша, за да ви благодаря искрено, че ме превъзпитахте. По-рано бях рецидивист, смятан за обществено опасен, и затова неведнъж влизах в затвора, където се научих да работя. Сега Червената армия ми гласува дори още по-голямо доверие, научи ме да бъда добър командир и ми повери бойни другари. Заедно с тях смело влизам в битка, те ме уважават заради грижите ми за тях и заради точността, с която изпълняваме поставените ни военни задачи.

Понякога офицерите също пишат до лагерните командири. „По време на щурма на Чернигов другарят Колесниченко командва рота – пише един капитан. – Бившият затворник се превърна в умел, верен и войнствен командир“.

С изключение на петте бивши зеки, удостоени с най-високото военно отличие в Червената армия – Герой на Съветския съюз – като че ли няма отделна статистика за това колко други бивши зеки са получили медали. Но архивът с писмата на над 1000 зеки до бившите им лагери е показателен: 85 са станали офицери, 34 са приети в Комунистическата партия и 261 са получили медали.10 Макар че вероятно това не е типична извадка за бившите затворници, няма и причина да смятаме, че е много необичайна. В целия Съветски съюз войната предизвиква прилив на патриотизъм и бившите затворници имат възможността да участват в нея.11

Може би най-учудващото е, че затворниците, които продължават да излежават присъдите си в лагерите, понякога също се изпълват с патриотични чувства. Дори строгите нови правила и неритмичните хранителни доставки невинаги превръщат зеките в твърди противници на съветския режим. Напротив, мнозина по-късно пишат, че най-лошото на затворничеството в концентрационен лагер през юни 1941 г. била невъзможността да отидеш на фронта и да се биеш. Войната бушувала, другарите им се сражавали, а те били дълбоко в тила, изгарящи от патриотизъм. Веднага започнали презрително да наричат всички германски затворници „фашисти“, обиждали пазачите, задето не са на фронта, и постоянно си разменяли клюки и слухове за войната. Както си спомня Евгения Гинзбург: „Бяхме готови да простим и да забравим сега, когато цялата нация страдаше, готови да изличим извършената спрямо нас несправедливост“.12

В няколко случая затворниците от близките до фронтовата линия лагери имат възможността да покажат патриотизма си на практика. В доклад, който трябвало да допринесе за историята на Великата отечествена война, Покровски, бивш служител в Сороклаг – лагер в Карелската република – близо до границата с Финландия, описва един инцидент, възникнал по време на спешната евакуация на лагера:

Колоната от танкове приближаваше, положението ставаше критично, когато един от затворниците […] скочи в кабината на един камион и подкара възможно най-бързо към танковете. Удряйки се в танка, затворникът герой бе унищожен заедно с камиона – но танкът също спря и избухна в пламъци. Пътят беше блокиран и останалите танкове обърнаха обратно. Положението бе спасено и направи възможно евакуирането на останалата част от колонията.

Покровски описва също как група от над 600 освободени затворници, останали в лагера поради липсата на влакове, доброволно се включили в работата по изграждане отбраната на град Беломорск:

Всички те се съгласиха единодушно и веднага се разпределиха в бригади, избирайки бригадири и надзорници. Тази група освободени затворници работи по отбраната повече от седмица с изключително усърдие, от ранна сутрин до късна вечер, по тринайсет-четиринайсет часа всеки ден. В замяна искаха единственото някой да води с тях политически беседи и да ги информира за положението на фронта. Изпълнявах тази задача съвестно.13

Лагерната пропаганда поощрява този патриотизъм и общо взето набира мощ по време на войната. Като навсякъде в Съветския съюз има плакати, военни филми и лекции. На затворниците казват: „Сега трябва да работим дори още по-усърдно, тъй като всеки изкопан от нас грам злато ще бъде удар срещу фашизма“.14 Разбира се, невъзможно е да се каже дали тази пропаганда е била резултатна, точно както е невъзможно да се каже дали някога някоя пропаганда е била резултатна. Но вероятно ГУЛаг възприема това послание по-сериозно, когато производственият му капацитет изведнъж става жизненоважен за военните усилия на Съветския съюз. В брошурата си за превъзпитанието „Възкресение“ офицерът от КВЧ Логинов пише, че лозунгът „Всичко за фронта, всичко за победата“ намерил „топъл отклик“ в сърцата на работещите в лагерите на ГУЛаг в тила: „Затворниците, временно изолирани от обществото, удвоиха и утроиха скоростта на работата си. Работейки самоотвержено във фабрики, на строежи, в горите и полетата, те влагаха целия си високо продуктивен труд за ускоряване поражението на врага на фронта“.15

ГУЛаг наистина има несъмнен индустриален принос за военните усилия. През първите осемнайсет месеца от войната трийсет и пет „колонии“ на ГУЛаг са преустроени за производство на амуниции. Много от дърводобивните лагери започват да произвеждат кутии за амуниции. Поне двайсет лагера шият червеноармейски униформи, а други произвеждат полеви телефони, над 1,7 млн. противогази и 24 000 минохвъргачки. Над 1 млн. затворници работят по строежа на железници, пътища и летища. Всеки път, когато се появи внезапна, спешна нужда от строителни работници – когато някой петролопровод се спука или се наложи да се построи нова железница – обикновено нареждат на ГУЛаг да свърши работата. Също като преди Далстрой произвежда буквално всичкото злато на Съветския съюз.16

Но също като в мирно време тези данни, както и ефективността, която, изглежда, предполагат, са измамни. „От първите дни на войната ГУЛаг организира производствата си така, че да посрещат нуждите на сражаващите се на фронта“, пише Наседкин. Дали тези нужди нямаше да бъдат посрещнати по-добре от свободни работници? На друго място той отбелязва, че производството на определени видове амуниции се учетворило.17 Колко ли повече амуниции щяха да бъдат произведени, ако бяха позволили на патриотично настроените затворници да работят в обикновени фабрики? Хиляди войници, които биха могли да са на фронта, са държани в тила, за да охраняват работещите затворници. Хиляди мъже от НКВД са използвани, за да арестуват и после да освобождават поляците. Те също биха могли да се използват по-добре. Ето така допринася ГУЛаг за военните усилия – а вероятно помага и за подкопаването им.

Наред с генерал Горбатов и още неколцина военни има и друго, далеч по-мащабно изключение от принципното правило против политическите амнистии. Въпреки онова, което НКВД им казва, изселването на поляците в далечните краища на СССР в крайна сметка не се оказва постоянно. На 30 юли 1941 г., месец след началото на операция „Барбароса“ генерал Сикорски, лидерът на полското правителство в изгнание в Лондон, и посланик Майски, съветския пратеник във Великобритания, подписват примирие. Пактът Сикорски-Майски, както е наричан договорът, възстановява полската държава – границите ѝ тепърва трябвало да се определят – и дава амнистия на „всички полски граждани, понастоящем лишени от свобода на територията на СССР“.

Както затворниците в ГУЛаг, така и депортираните изселници са официално освободени и им е разрешено да се включат в нова дивизия на полската армия, която ще се формира на съветска територия. В Москва генерал Владислав Андерс, полски офицер, прекарал предишните двайсет месеца в затвора „Лубянка“ на неочаквана среща със самия Берия научава, че е назначен за командир на новата армия. След срещата генерал Андерс напуска затвора в управлявана от шофьор кола на НКВД, облечен с риза и панталон, но без обувки.18

От полска страна мнозина протестират срещу използваната от Съветския съюз дума „амнистия“, за да се опише освобождаването на невинни хора, но моментът не е подходящ за игри на думи: отношенията между двамата нови „съюзници“ са крехки. Съветските власти отказват да поемат всякаква морална отговорност за „войниците“ от новата армия – всички в ужасно здравословно състояние – и не желаят да предоставят на генерал Андерс никаква храна и продоволствия. „Вие сте поляци – нека Полша ви храни“, казали на офицерите от армията.19 Някои лагерни командири дори изобщо отказват да освободят полските си затворници. Густав Херлинг, все още затворник през ноември 1941 г., осъзнал, че „няма да оцелее до пролетта“, ако не бъде освободен, и трябвало да започне гладна стачка, преди най-накрая да го пуснат.20

Съветските власти усложняват нещата още повече, като заявяват няколко месеца след началото на амнистията, че тя не се отнася за всички бивши полски граждани, а само за етническите поляци: етническите украинци, белоруси и евреи трябвало да останат в СССР. В резултат възниква ужасно напрежение. Много от малцинствата се опитват да се представят за поляци само за да бъдат изобличени от истинските поляци, които се страхуват от повторно арестуване при разкриване идентичността на „фалшивите“ им другари. По-късно пътниците от един полски евакуационен влак за Иран се опитали да изгонят група евреи: страхували се, че властите няма да позволят на влака да напусне СССР с „неполски“ пътници.21

Други полски затворници са освободени от лагерите или изгнаническите селища, но не получават нито пари, нито напътствия къде да отидат. Един бивш затворник си спомня: „Съветските власти в Омск не искаха да ни помогнат, твърдяха, че не знаят нищо за никаква полска армия, и ни предложиха вместо това да си намерим работа край Омск“.22 Офицер от НКВД дал на Херлинг списък на местата, където можел да получи жителство, но отрекъл да знае нещо за някаква полска армия.23 Разчитайки на слухове, освободените полски затворници пътуват на стоп и с влакове из Съветския съюз и търсят полската армия.

Семейството на Стефан Вайденфелд, изселено в Северна Русия, изобщо не било уведомено за съществуването на полска армия, нито получило някакво предложение за транспортиране: просто им казали, че могат да си вървят. За да се измъкнат от отдалеченото изгнаническо селище, те построили сал и се спуснали надолу по местната река към „цивилизацията“ – град, в който имало железопътна гара. Месеци по-късно най-сетне били спасени от скиталчествата си, когато – в едно кафене в град Чимкент, Южен Казахстан – Стефан разпознал съученичка от училището си в Полша. Тя най-накрая им казала къде да намерят полската армия.24

Въпреки това бившите зеки и техните депортирани съпруги и деца бавно се стичат към Куйбишев, базовия лагер на полската армия, и към аванпостовете на армията из цялата страна. След пристигането си мнозина преливат от радост, че отново са открили „Полша“, както пише Казимиерж Зарод: „Навсякъде около нас във всички посоки полска реч, познати полски лица! Самият аз срещнах няколко стари познати и имаше сцени на ликуване и екзалтация, докато мъжете и жените се приветстваха с прегръдки и целувки“.25 В деня на пристигането на генерал Андерс друг бивш зек, Януш Ведув, написва стихотворение, озаглавено „Добре дошъл на лидера“:

Сърце, ти пак туптиш тъй силно и щастливо,

а мислех си, че си се смръзнало в гърдите ми.26

Но след няколко месеца оптимизмът е спаднал. На армията ѝ липсват храна, лекарства, екипировка – всичко. Повечето от войниците ѝ са болни, изтощени, полугладуващи мъже, които се нуждаят от професионална помощ и медицински грижи. Един офицер си спомня какъв ужас изпитал, когато осъзнал, че „огромен поток от хора напускаше местата, където ги бяха изселили или депортирали, […] и сега прииждаше към гладуващите райони на Узбекистан, за да се присъедини към армията, която също беше недохранена и поразена от болести“.27

В допълнение, отношенията със съветските власти остават лоши. Работещите из страната служители на полското посолство продължават да бъдат обект на необясними арести. Страхувайки се, че положението може да се влоши, през март 1942 г. генерал Андерс променя плана си. Вместо да насочи армията си на запад, към фронтовата линия, той си издейства разрешение напълно да евакуира частите си от Съветския съюз. Операцията е мащабна: 74 000 полски войници и още 41 000 цивилни, включително деца, са качени на влакове и са изпратени в Иран.

Бързайки да си тръгне, генерал Андерс оставя след себе си хиляди поляци, както и бившите им еврейски, украински и белоруски съграждани. Някои впоследствие се присъединяват към дивизията на Кошчушко, полската дивизия в Червената армия. Други трябва да изчакат до приключването на войната, за да бъдат репатрирани. Трети никога не си тръгват. И до ден-днешен техни потомци продължават да живеят в полски етнически общности в Казахстан и Северна Русия.

Напусналите продължават борбата. След като се възстановява в Иран, армията на Андерс успява да се присъедини към Съюзническите сили в Европа. Пътувайки през Палестина – и в някои случаи през Южна Африка – полските войски по-късно се сражават за освобождението на Италия в битката при Монтеказино. Докато войната тече, цивилните поляци са разпратени в различни части на Великобритания. Полски деца се озовават в сиропиталища в Индия, Палестина и дори Източна Африка. Повечето никога няма да се завърнат в окупираната от Съветския съюз следвоенна Полша. Полските клубове, полските исторически дружества и полските ресторанти, които все още съществуват в Западен Лондон, свидетелстват за следвоенното им изгнание.28

Напусналите СССР поляци оказват безценна услуга на своите не толкова честити бивши съзатворници. В Иран и Палестина армията и полското правителство в изгнание провеждат няколко проучвания между войниците и техните семейства, за да установят какво точно се е случило с депортираните в Съветския съюз поляци. Тъй като евакуираните с Андерс хора са единствената голяма група затворници, която някога получава разрешение да напусне СССР, материалът, събран чрез тези анкети и малко припрените исторически разследвания, в продължение на половин век остава единственото солидно доказателство за съществуването на ГУЛаг. И в известна степен той е изумително прецизен: въпреки че не разбират добре историята на ГУЛаг, полските затворници успяват да предадат смайващите размери на системата от лагери, географските ѝ мащаби – достатъчно е просто да посочат множеството места, на които са ги изпращали – и ужасяващите военновременни битови условия.

След войната описанията за преживелиците на поляците стават основа за изготвените от Библиотеката на Конгреса и от Американската федерация на труда доклади за съветските принудително трудови лагери. Прямите разкази на поляците за съветската принудително трудова система са шок за много американци, позабравили за лагерите след бойкота на съветската дървесина през 20-те години. На тези доклади се дава широка публичност и през 1949 г., в опит да убеди Обединените нации да разследват практиката на принудителен труд сред членките си, АФТ предоставя на ОН обилни доказателства за съществуването ѝ в Съветския съюз:

Преди по-малко от четири години работниците по света спечелиха първата си победа, победата над нацисткия тоталитаризъм, след война, която се водеше с огромни жертви – водеше се срещу нацистката политика на поробване на всички народи, в чиито държави бяха нахлули. […]

Но въпреки победата на Съюзниците светът е силно обезпокоен от сведения, които, изглежда, показват, че злините, които се борехме да изличим и за чието поражение мнозина дадоха живота си, все още са широко разпространени в много части на света.29

Започнала е Студената война.

Животът в системата от лагери често отразява и повтаря живота в Съветския съюз като цяло – и това никога не е било по-вярно, отколкото през последните години на Втората световна война. Когато Германия започва да търпи поражения, мисълта на Сталин се насочва към следвоенното устройство. Плановете му да привлече Централна Европа в съветската сфера на влияние се затвърждават. И неслучайно НКВД също навлиза в, така да се каже, собствената си експанзивна, „интернационалистична“ фаза. „Тази война не е като в миналото – отбелязва Сталин в разговор с Тито, записан от югославския комунист Милован Джилас. – Който окупира територия, ѝ налага собствената си обществена система. Всеки налага обществената си система дотам, докъдето стигне армията му“.30 Концентрационните лагери са фундаментална част от съветската „обществена система“ и когато войната свършва, съветските тайни служби започват да изнасят методите и персонала си в окупираните от Съветския съюз части от Европа, преподавайки на новите си чуждестранни колеги лагерните режими и методи, вече усъвършенствани у дома.

От лагерите, създадени в бъдещия „съветски блок“ на Източна Европа, тези в Източна Германия вероятно са най-брутални. Докато Червената армия марширува из Германия през 1945 г., съветската военна администрация незабавно започва да ги строи и в крайна сметка изгражда общо единайсет такива „специални“ концентрационни лагера – спецлагеря. Два от тях – Сашенхаузен и Бухенвалд – са разположени на мястото на бивши нацистки концентрационни лагери. Всички са под прекия контрол на НКВД, което ги организира и ръководи по същия начин, по който ръководи лагерите на ГУЛаг у дома – с трудови норми, минимални дажби и пренаселени бараки. През гладните следвоенни години германските лагери като че ли са още по-смъртоносни от тези в Съветския съюз. През петте години на съществуването им през тях преминават почти 240 000 предимно политически затворници. Смята се, че 95 000 от тях – над една трета – са умрели. Ако животът на съветските затворници никога не е бил особено важен за съветските власти, то животът на германските „фашисти“ е още по-маловажен.

Повечето от обитателите на източногерманските лагери не са високопоставени нацисти или доказани военнопрестъпници. Този вид затворници обикновено са откарвани в Москва за разпит и са изпращани направо в съветските военнопленнически лагери или в ГУЛаг. По-скоро спецлагерите трябва да изпълняват същата функция като депортациите на поляци и балтийци: тяхната цел е да пречупят гръбнака на германската буржоазия. Затова обитателите им не са водещи нацисти или военнопрестъпници, а съдии, адвокати, предприемачи, бизнесмени, лекари и журналисти. Сред тях дори са малкото германски опоненти на Хитлер, от които Съветският съюз – колкото и да е парадоксално – също се страхува. В края на краищата, щом са се осмелили да се борят с Хитлер, значи можело да се осмелят да се борят и с Червената армия.31

НКВД интернира подобни хора и в унгарските и чехословашките затворнически лагери, създадени от местните тайни служби по съветска препоръка, след като Комунистическата партия консолидирала сили в Прага през 1948 г. и в Будапеща през 1949 г. Според разказите арестите представлявали нещо като „карикатура“ на съветската логика: един унгарски синоптик бил арестуван, след като в деня на пристигането на съветска дивизия в Унгария съобщил, че „от североизточна посока, откъм Съветския съюз, идва ледена въздушна вълна“; един чешки бизнесмен се озовал в лагер, защото съседът му го обвинил, че казал „онзи малоумник Сталин“.32

Но самите лагери съвсем не са карикатура. В мемоарите си за Речк, най-известния унгарски лагер, унгарският поет Гьорг Фалуди нахвърля образ на система, почти точно копие на ГУЛаг чак до практиката на туфтата и гладуващите унгарски затворници, които събират в горите диви плодове и гъби.33 Чешката система има и една отличителна черта: група от осемнайсет лагпункта, разположени около урановите мини в Яхимов. В ретроспекция е ясно, че политическите затворници с продължителни присъди – еквивалент на съветските каторжници – са били изпращани в тези миньорски лагери, за да умрат. Въпреки че извличат уран за новия съветски проект за атомна бомба, те не получават специално облекло, нито някаква друга форма на защита. Известно е, че смъртността е била висока – макар че все още не се знае точно колко.34

В Полша ситуацията е по-сложна. Към края на войната значителна част от полското население живее в някакъв вид лагер, все едно дали разселнически (евреи, украинци, бивши нацистки затворници), арестантски (германци и волксдойчи – поляци, претендиращи за германски произход), или затворнически. Червената армия създава някои от военнопленническите си лагери в Полша и изпраща в тях не само германски затворници, но и членове на Полската отечествена армия, преди да ги депортира в Съветския съюз. През 1954 г. в Полша все още има 84 200 политически затворници.35

Лагери има и в Румъния, в България и – въпреки „антисъветската“ му репутация – в ръководена от Тито Югославия. Също като централноевропейските лагери тези балкански лагери отначало наподобяват ГУЛаг, но с времето започват да се отличават. Повечето са създадени от местната милиция по съветска препоръка и ръководство. Румънските тайни служби Секуритате, изглежда, работят под прякото командване на съветските си колеги. Вероятно поради тази причина румънските лагери най-много приличат на ГУЛаг – до степен, че се заемат с абсурдни, свръхамбициозни проекти, каквито самият Сталин покровителства в Съветския съюз. Най-известният сред тях – каналът Дунав-Черно море – като че ли не е изпълнявал никакви икономически функции. И до ден-днешен той е също толкова пуст и изоставен като Беломорканал, който така зловещо наподобява. Един пропаганден лозунг гласял, че „Каналът Дунав-Черно море е гробът на румънската буржоазия!“. Като се има предвид, че вероятно до 200 000 души са умрели при изграждането му, може би тъкмо това е била истинската цел на канала.36

Българските и югославските лагери имат различен характер. Изглежда, българската милиция се е интересувала не толкова от изпълнението на плана, колкото от наказването на затворниците. Една българска актриса, оцеляла от лагерите, по-късно описва как почти я пребили до смърт, след като припаднала от горещината:

Покриха ме със стари дрипи и ме оставиха. На следващия ден всички отидоха на работа, а мен ме заключиха за целия ден без храна, вода и лекарства. Бях твърде слаба, за да стана, заради раните и всичко, което бях изтърпяла предишния ден. Бяха ме пребили жестоко. Бях в кома четиринайсет часа и оцелях по чудо.37

Тя видяла също как от чисто садистичното удоволствие пребиват до смърт баща и син пред очите на другия. Оцелели от българските лагери описват как били измъчвани с горещина, студ, глад и физическо малтретиране.38 Местоположението на тези по-южни лагери допринася за друг вид страдание: сред най-безславните югославски лагери е построеният на адриатическия остров Свети Григорий, където поради недостига на вода основното мъчение било жаждата.

За разлика от ГУЛаг, повечето от тези лагери не съществуват дълго и много са закрити още преди смъртта на Сталин. Всъщност източногерманските спецлагеря са разтурени през 1950 г. предимно защото допринасят за голямата непопулярност на източногерманската Комунистическа партия. За да подобрят имиджа на новия режим – и да предотвратят бягството на още германци на Запад, което тогава все още е възможно – източногерманските тайни служби възстановяват здравето на затворниците, преди да ги освободят, и им осигуряват нови дрехи. Но не всички са пуснати: онези, които са сметнати за по-сериозни политически опоненти на новия ред, също като арестуваните в тази епоха поляци са депортирани в Съветския съюз. Изглежда, членовете на погребалните батальони на спецлагерите също са депортирани. В противен случай биха могли да разкрият съществуването на масовите гробове в лагерите, които не са открити и ексхумирани чак до 90-те години.40

Чешките лагери също не съществуват дълго: те достигат връхната си точка през 1949 г. и след това се свиват, преди напълно да изчезнат. Унгарският лидер Имре Наги ликвидира лагерите в страната си веднага след смъртта на Сталин, през юли 1953 г. Българските комунисти, от друга страна, запазват няколко трудови лагера чак до 70-те години, дълго след като масовата система на съветските лагери е разтурена. Ловеч, един от най-жестоките лагери в българската система, действа от 1959 до 1962 г.41

Може би най-неочаквано експортната политика на ГУЛаг оказва най-продължително въздействие извън Европа. В началото на 50-те години, във върховия момент на китайско-съветското сътрудничество, съветски „експерти“ помагат за създаването на няколко китайски лагера и организират принудително трудови бригади в каменовъглената мина край Фушун. Китайските лагери – лаогаи – все още съществуват, макар че почти по нищо не приличат на сталинските лагери, на които трябвало да подражават. Те все още са трудови лагери – и често след присъдата в тях следва период на изгнаничество точно като в системата на Сталин – но изглежда, лагерните командири не са толкова вманиачени по изпълнението на нормите и централните трудови планове. Вместо това те се съсредоточават върху строга форма на „превъзпитание“. Явно за властите изкуплението и ритуалното унижение на затворника пред Партията е също толкова важно, ако не и по-важно от произвежданите стоки.42

И накрая, подробностите от всекидневния живот в лагерите на съветските сателитни държави и съюзници – за какво са се използвали, колко дълго са съществували, колко строги или дезорганизирани са станали, колко жестоки или либерални са останали – зависят от конкретната държава и конкретната ѝ култура. Оказва се, че другите нации сравнително лесно видоизменяли съветския модел, за да обслужва собствените им нужди. Или може би трябва да кажа сравнително лесно го видоизменят. Следният цитат от една сбирка, публикувана през 1998 г., описва дори още по-скорошно преживяване в концентрационен лагер в последната комунистическа държава в Евразия:

През първия ден – на деветгодишна възраст – получих квота. Първата работа, която трябваше да свърша, беше да отида в планината, да събера дърва за огрев и да занеса голям наръч в училището. Казаха ми да го направя десет пъти. Връщането от планината в училището с наръча отнемаше два или три часа. Преди да го свършиш, не ти даваха да се прибереш вкъщи. Работих и през нощта и докато свърша, беше минало полунощ и аз паднах на земята. Разбира се, децата, които бяха там от по-отдавна, го вършеха по-бързо […]

Другите видове работа включваха пресяването на пясък за злато с мрежа в реката (като я клатиш и потапяш във водата). Това беше много по-лесно; понякога човек имаше късмет и изпълняваше квотата по-рано и тогава можеше да си поиграе малко, вместо да казва на учителя си, че вече е изпълнил квотата си.43

Писателят Чул Хван емигрира от Северна Корея през 1992 г. Преди това е прекарал десет години заедно с цялото си семейство в наказателния лагер Йодок. Една сеулска група за човешки права пресмята, че около 200 000 севернокорейци все още са държани в подобни затворнически лагери за „престъпления“ като четене на чуждестранен вестник, слушане на чуждестранна радиостанция, разговор с чужденец или някакво „накърняване на авторитета“ на севернокорейското ръководство. Смята се, че около 400 000 са умрели като затворници в подобни лагери.44

Но севернокорейските лагери не се ограничават само до Северна Корея. През 2001 г. „Время Москвы“ огласи, че правителството на Северна Корея изплащало дълга си към Русия, като изпращало трудови бригади да работят в строго охранявани миньорски и дърводобивни лагери в изолирани части на Сибир. Лагерите – „държава в държавата“ – разполагали със свои вътрешни системи за разпределение на храната, собствени вътрешни затвори и собствени пазачи. Смята се, че са участвали около 6000 работници. Не е ясно дали им се е плащало, или не – но определено нямали право да си тръгнат.45

С други думи, идеята за концентрационния лагер се оказва не само достатъчно обща, за да бъде експортирана, но и достатъчно трайна, за да просъществува и до ден-днешен.

Глава 22

Зенитът на лагерно-индустриалния комплекс

На седемнайсет ученолюбиви,

смъртта на двайсет беше наш урок.

И знаехме, че щом сме още живи,

то сме спасени – за известен срок.

Двайсет и пет – животът беше сделка,

заменян за картофена обелка. […]

Четиресет на какво ще ни научи

след толкова пропуснати неща –

животът кратък може да се случи,

но знаехме това и в младостта.

Михаил Фроловски, „Моето поколение“1

Междувременно 1949 г. – двойничка на 1937 – настъпваше в страната ни, в цяла Източна Европа и преди всичко останало – в местата на затворничкество и изгнание.

Евгения Гинзбург, „Във вихрушката“2

С края на войната идват парадите на победата, сърцераздирателните срещи с близките – и всеобщото убеждение, че животът ще стане, трябва да стане по-лесен. Милиони мъже и жени са понасяли ужасни лишения, за да бъде спечелена войната. Сега искат да живеят по-добре. В провинцията бързо се разпространяват слухове за премахването на колхозите. В градовете хората открито се оплакват от високите цени на отпусканата срещу купони храна. Освен това войната е изправила милиони съветски граждани – както войници, така и затворници в принудително трудови лагери – очи в очи с относителния лукс на западния живот и за разлика отпреди, съветският режим вече не може правдоподобно да твърди, че западният работник е много по-беден от съветския си събрат.3

Дори мнозина от властимащите сега смятат, че е време да преориентират съветското производство от въоръжаването към потребителските стоки, така отчайващо необходими на хората. В частен телефонен разговор, записан за потомството от тайните служби, един съветски генерал казва на друг: „Навсякъде съвсем открито се говори, че всички са недоволни от живота. Във влаковете, всъщност навсякъде, това казват всички“.4 Със сигурност, предполага генералът, Сталин също го знае и скоро ще трябва да вземе мерки.

До пролетта на 1945 г. надеждите сред затворниците също са големи. През януари същата година властите са обявили друга обща амнистия за жени, които са бременни или имат малки деца, и голям брой – 734 785 към юли, за да сме точни – са освободени.5 Военновременните ограничения са понамалени и на затворниците отново е позволено да получават храна и дрехи от близките си. В повечето случаи не състраданието мотивира тези нови правила. Амнистията за жените – от която политическите затворнички, разбира се, са изключени – не свидетелства за вътрешен прелом, а по-скоро е реакция на шокиращото увеличаване в броя на сираците и произтичащия от това проблем с бездомните деца, хулиганството и детските престъпни банди из целия СССР: неохотно властите признават, че майките са част от решението. Премахването на ограниченията върху колетите също не се дължи на милосърдие, а е опит да се смекчи въздействието на следвоенния глад: лагерите не могат да изхранват затворниците, така че защо да не се позволи на семействата им да помогнат. Една централна директива сериозно заявява, че „що се отнася до храната и облеклото на затворниците, колетите и паричните преводи трябва да се приемат като важно допълнение“.6 Въпреки това мнозина виждат надежда в тези декрети и ги тълкуват като предвестници на нова, по-либерална епоха.

Но няма да има нищо такова. От победата не е изминала и година и започва Студената война. Американските атомни бомби, хвърлени над Хирошима и Нагасаки, убеждават съветското ръководство, че съветската икономика трябва изцяло да се посвети на военното и индустриалното производство, а не на изработването на хладилници и детски обувки. Въпреки опустошенията, нанесени от продължилата пет години и половина война, съветските плановици се опитват по-усърдно от всякога да икономисват, да строят бързо – и да използват възможно най-добре принудителния труд.7

По една случайност появата на нова заплаха за Съветския съюз пасва на целите на Сталин: именно това извинение му е необходимо, за да затегне – отново – контрола над народа си, изложен на покваряващото влияние на външния свят. Затова нарежда на подчинените си да „нанесат силен удар“ на всякакви приказки за демокрация още преди тези приказки да станат широко разпространени.8 Освен това той укрепва и реорганизира НКВД и през март 1946 г. то е разделено на две институции. Министерството на вътрешните работи – или МВД – продължава да контролира ГУЛаг и изгнаническите селища и в действителност се превръща в министерство на принудителния труд. Другата, по-бляскава институция – МГБ, по-късно наречена КГБ – ще контролира контраразузнаването и разузнаването, граничните войски, а в крайна сметка и следенето на опонентите на режима.9

Накрая, вместо да отслаби репресиите след войната, съветското ръководство започва нова поредица от арести, като отново атакува армията, както и избрани етнически малцинства, включително съветските евреи. Тайните служби „разкриват“ един по един антисталинистки младежки заговори в почти всички градове на страната.10 През 1947 г. нови закони забраняват браковете – и по същество всякакви романтични връзки – между съветски граждани и чужденци. Съветски академици, споделящи научна информация с колеги в чужбина, също могат да станат обект на наказателно преследване. През 1948 г. властите прибират около 23 000 колхозници. Всички те са обвинени, че предходната година не са отработили задължителния брой трудодни, и са изселени в отдалечени области без съдебен процес или разследване.11

Съществуват и устни сведения за някои по-необичайни арести, извършени в края на 40-те години. Според наскоро разсекретения разпит на германски военнопленник, възможно е двама американски летци също да са се озовали в следвоенен ГУЛаг. През 1954 г. бившият германски затворник казва на американски следователи, че през 1949 г. е срещнал двама членове на военновъздушните сили на САЩ в своя военнопленнически лагер в района на Коми, близо до Ухта. Те пилотирали самолет, който се разбил край Харков, в Украйна. Обвинили ги в шпионаж и ги изпратили, както изглежда от описанието на германеца, в каторжническа бригада. Единият вероятно умрял в лагера, убит от лагерните престъпници. Другият по-късно бил отведен някъде, навярно в Москва.12

По-несигурни и дори още по-зловещи слухове се носят и в района на Коми. Според една местна легенда група англичани или поне англоговорещи също била затворена в друг лагпункт – Седвож, пак край Ухта – през 40-те години. Както разказва един местен мъж, англичаните били шпиони, пуснати с парашут в Германия в края на войната. Червената армия ги пленила, разпитала ги и ги депортирала в ГУЛаг строго секретно, тъй като в крайна сметка Великобритания и СССР били съюзници през войната. Доказателствата за присъствието им са неубедителни: един лагпункт; наричан от местните жители „Английская колония“ („Английската колония“) и едно-единствено упоменаване в московския военен архив за „десет шотландци“, каквото и да означава това, във военнопленнически лагер в областта.13

Благодарение на целия този нов следвоенен наплив ГУЛаг не се свива. Напротив – разраства се и достига най-високото си равнище в началото на 50-те години. Според официалната статистика към 1 януари 1950 г. в лагерите и колониите на ГУЛаг има 2 561 351 затворници – с милион повече, отколкото са били пет години по-рано през 1945 г.14 Броят на специалните изселници също се увеличава поради мащабните депортации от прибалтийските държави, Молдова и Украйна, специално предназначени да довършат „съветизацията“ на тези населения. И горе-долу по същото време НКВД решава – веднъж завинаги – деликатния въпрос за бъдещето на изселниците, постановявайки, че всички депортирани са изселени „за вечни времена“ – заедно с децата си. Към 50-те години броят на изселниците е приблизително същият като броя на затворниците в лагерите.15

Втората половина на 1948 и първата половина на 1949 г. донасят още една неочаквана трагедия на бившите обитатели на ГУЛаг: поредица от арести или по-скоро повторни арести на бивши затворници, главно онези, които първоначално са арестувани през 1937 и 1938 г., получили са десетгодишни присъди и едва наскоро са били освободени. Повторните арести са систематични, щателни и учудващо безкръвни. Нови разследвания има рядко и повечето затворници са разпитвани само формално.16 Хората от изселническата общност в Магадан и долината на Колима си дават сметка, че става нещо, когато научават за арестите на бивши „политически“, чиито имена до едно започват с първите три букви от руската азбука: тайните служби, осъзнават те, арестуват повторно хората по азбучен ред.17 Никой не може да реши дали това е забавно, или трагично. Евгения Гинзбург пише, че докато „през 1937 г. злото имаше монументален трагичен облик […], през 1949 г. Грузинската змия в свободното си време със сита прозявка съставяше азбучен списък на онези, които трябваше да бъдат изтребени“.18

Огромната част от повторно арестуваните описват чувство на безразличие. Първият арест е шок, но също така и поучително преживяване: мнозина са принудени за първи път да се изправят пред истината за политическата система. Вторият арест не носи подобно познание: „Към 1949 г. вече знаех, че страданието пречиства човека само до определен момент. Когато продължи с десетилетия и се превърне в рутина, то вече не пречиства; просто притъпява всички усещания – пише Гинзбург. – След втория ми арест със сигурност щях да се превърна в дърво“.19

Вторият път, когато полицията дошла за нея, Олга Адамова-Сльозберг отишла до шкафа, за да си събере багажа, после спряла. „Защо да си правя труда да взимам каквото и да било? Нещата ми ще са по-полезни на децата ми, отколкото на мен – помислила си тя. – Очевидно този път няма да оцелея; как бих могла да издържа?“. Съпругата на Лев Разгон била арестувана повторно и той пожелал да му кажат защо. Когато му обяснили, че отново са я осъдили за същите престъпления като преди, той поискал още обяснения:

– Тя вече излежа присъдата си. Законът наистина ли ви позволява да наказвате човека два пъти за едно и също нарушение?

Прокурорът ме погледна изумено.

– Разбира се, че не. Но какво общо има законът с това?21

Мнозинството от повторно арестуваните не са изпращани обратно в лагерите, а в изгнание, обикновено в особено отдалечени и слабо заселени райони на страната: Колима, Красноярск, Новосибирск, Казахстан.22 Там животът на повечето от тях ще бъде безпощадно еднообразен. Изолирани от местните общности като „врагове“, те трудно намират подслон и работа. Никой не желае да се свързва с шпионин или саботьор.

За жертвите плановете на Сталин изглеждат достатъчно ясни: на никого, осъден за шпионаж, саботаж или друг вид политическа опозиция, нямало да бъде позволено да се завърне у дома. В случай че ги освободели, те щели да получат „вълчи паспорти“, които им забранявали да живеят в близост до голям град, и постоянно щели да са обект на последващи арести.23 ГУЛаг и допълващата го система на изгнания вече не са временно наказание. За осъдените на тях те се превръщат в начин на живот.

И все пак войната оказва трайно въздействие върху системата от лагери, макар и да е трудно да се измери количествено. След победата лагерните правила и разпоредби не са либерализирани – но самите затворници са се променили, особено политическите.

Първо, те стават повече. В резултат на демографските катаклизми през военните години и на амнистиите, които подчертано изключват политическите затворници, процентът на политическите затворници в лагерите значително нараства. Към 1 юли 1946 г. над 35% от затворниците в цялата система са осъдени за „контрареволюционни“ престъпления. В някои лагери този процент е много по-висок и достига доста над 50.24

Въпреки че общата цифра отново ще спадне, положението на политическите затворници също се е променило. Това е ново поколение политически затворници с различен жизнен опит. Арестуваните през 30-те години политически – и особено арестуваните през 1937 и 1938 г. – са интелектуалци, партийни членове и обикновени работници. Повечето са шокирани от арестите си, психологически неподготвени за затворническия живот, нито физически – за принудителния труд. През първите следвоенни години обаче сред политическите има бивши червеноармейски войници, офицери от Полската отечествена армия, украински и балтийски партизани, германски и японски военнопленници. Тези мъже и жени са воювали в окопите, провеждали са конспирации, командвали са военни части. Някои са оцелели от германските лагери; други са оглавявали партизански отряди. Мнозина са откровено антисъветски и антикомунистически настроени и изобщо не са изненадани да се озоват зад бодливата тел, както си спомня един затворник: „След като бяха гледали смъртта в очите, след като бяха минали през ада на войната, след като бяха преживели глад и трагедии, те бяха напълно различно поколение в сравнение със затворниците от довоенния период“.25

Почти веднага след появата си в лагерите към края на войната този нов тип затворници започва да създават проблеми на властите. Към 1947 г. на професионалните престъпници вече не им е толкова лесно да властват над тях. Сред различните национални и криминални групи, контролиращи лагерния живот, се появява нов клан: красные шапочки, или „червените шапки“. Обикновено това са бивши войници и бивши партизани, които са се обединили, за да се борят срещу господството на крадците – и като продължение, срещу толериращата ги администрация. Подобни групи продължават да действат и през цялото следващо десетилетие въпреки усилията да бъдат разцепени. През зимата на 1954-1955 г. Виктор Булгаков, тогава затворник в Инта, миньорски лагер в района на Воркута в Далечния север, станал свидетел на административен опит за „сломяване“ на група политически чрез приемането на контингент от шейсет крадци в лагера. Крадците се въоръжили и се приготвили да започнат атака над политическите:

Те изведнъж се снабдиха с „хладни оръжия“ [ножове] точно както можеше да се очаква в подобна ситуация. […] Научихме, че са откраднали парите и вещите на по-възрастен мъж. Казахме им да ги върнат, но те не бяха свикнали да връщат нищо. Така че някъде към 2 ч. през нощта, точно когато започваше да се развиделява, ние обградихме бараката им от всички страни и ги нападнахме. Започнахме да ги бием и ги бихме, докато не можеха да станат. Един изскочи през прозореца […], втурна се към вахтата и се срути на прага. Но когато пристигнаха пазачите, там вече нямаше никой. […] Преместиха крадците от зоната.26

Подобен инцидент има и в Норилск, както си спомня един затворник:

Група крадци пристигна в един лагпункт, където повечето затворници бяха политически, и започнаха да се опитват да наложат собствената си система. Затворниците – до един бивши червеноармейски офицери – ги направиха на парчета, макар да нямаха никакви оръжия. С диви писъци останалите крадци се втурнаха към пазачите и офицерите, молейки за помощ.27

Дори жените са се променили. След като ѝ омръзнало да я сплашват, една политическа затворничка казала на група крадли, че ако не върнат откраднатите пари, „ще ви изхвърлим заедно с нещата ви и тази нощ можете да спите навън“ Криминалните затворнички върнали парите.28

Разбира се, крадците невинаги губят. При един инцидент във Вятлаг борбата между криминалните и политическите затворници завършва със смъртта на девет политически. Крадците поискали подкуп от 25 рубли от всеки затворник и просто убили онези, които отказали да платят.29

Но властите си взимат поука. Щом политическите можели да се обединят в борба срещу крадците, значи можели да се обединят и в борба срещу лагерната администрация. През 1948 г., предчувствайки бунт, шефовете на ГУЛаг в Москва изпращат всички „най-опасни“ политически в нова група „специални лагери“ (особые лагеря). Специално създадени за „шпиони, диверсанти, терористи, троцкисти, десняци, меншевики, социалреволюционери, анархисти, националисти, белогвардейски емигранти и участници в антисъветски организации“, специалните лагери всъщност са придатък към каторжния режим и притежават много от чертите му: раираните униформи; номерата на челата, гърбовете и гърдите; решетките на прозорците; и заключването на бараките през нощта. Контактът на затворниците с външния свят е сведен до минимум – в някои случаи до едно или две писма годишно. Кореспонденцията с други освен с членове на семейството е строго забранена. Работният ден е десетчасов и на затворниците е забранено да работят друго освен физически труд. Медицинските услуги са минимални: в специалните лагерни комплекси не са създадени „лагери за инвалиди“.30

Също като каторжническите лагпунктове, с които скоро се припокриват, специалните лагери са разположени изключително в най-суровите райони на страната – в Инта, Воркута, Норилск и Колима – все миньорски лагери близо или отвъд Арктическия кръг, както и в Казашката пустиня и в мрачните гори на Мордовия. По същество това са лагери в лагерите, тъй като повечето са разположени в рамките на вече съществуващи принудително трудови комплекси. Само едно нещо ги отличава. С изумителна поетичност властите на ГУЛаг дават на всички тях имена, свързани с пейзажа, като например: Минерал, Планина, Дъб, Степ, Морски бряг, Река, Езеро, Пясък и Ливада. Вероятно целта е секретността – да се скрие характерът на лагерите – тъй като в лагера Дъб нямало никакви дъбове и определено в лагера Морски бряг нямало морски бряг. Разбира се, много скоро имената са съкратени – по съветски маниер – на Минлаг, Горлаг, Дубравлаг, Степлаг и т.н. Към началото на 1953 г. в десетте специални лагера има 210 000 души.31

Но изолирането на „най-опасните“ политически затворници не ги прави по-хрисими. Напротив, специалните лагери избавят политическите от постоянните им конфликти с криминалните и от пораженческото влияние на останалите затворници. След като ги отделят, съпротивата им срещу системата само се засилва: това е 1948, а не 1937 г. Накрая те ще започнат продължителна, решителна и безпрецедентна битка с властите.

Когато репресивните механизми започват отново да се затягат, не само политическите затворници попадат в примката. Сега, когато печалбите са по-важни от всякога, шефовете на ГУЛаг преразглеждат отношението си към професионалните престъпници. Поквареността, мързелът и заплашителното им поведение към пазачите подкопават производителността на лагерите. И след като вече не са в състояние да контролират политическите затворници, те не носят и съответстващи ползи. Въпреки че криминалните затворници никога няма да предизвикват същата враждебност като политическите и никога няма да бъдат третирани от пазачите със същата омраза, следвоенното ръководство на ГУЛаг все пак решава да сложи край на господството на криминалните престъпници в лагерите – и да елиминира завинаги крадците-в-закона, които отказват да работят.

На практика войната на ГУЛаг с крадците приема както открити, така и прикрити форми. Първо, най-опасните и закоравели престъпници просто са отделяни от останалите затворници и получават по-дълги присъди – десет, петнайсет, двайсет и пет години.32 През зимата на 1948 г. ГУЛаг настоява и за създаването на група криминални лагпунктове със строг режим за рецидивистите. Според инструкциите на Москва в тях можело да работят само най-дисциплинираните и „физически най-здравите“ лагерни пазачи, а оградите трябвало да бъдат особено високи и подсилени. Спецификациите са изложени в отделни инструкции. ГУЛаг настоява за незабавното създаване на двайсет и седем такива лагера с капацитет за над 115 000 затворници.33

За съжаление, много малко се знае за всекидневния живот в тези наказателни лагпунктове, както и дали всички са били създадени: дори да оцелявали, вероятността тези криминални да напишат мемоари била дори още по-малка, отколкото за криминалните в обикновените лагери. Но на практика повечето лагери разполагали с някаква форма за изолиране на сериозните престъпници и поради изключително лош късмет Евгения Гинзбург за кратко се озовала в един от тях: „Известковий“, наказателен лагпункт в Колима. Тя била единствената политическа затворничка сред група криминални.

По време на пребиваването си в „Известковий“ Гинзбург прекарвала дните си, работейки във варовикова кариера, където не можела да изпълни нормата и затова не получавала абсолютно никаква храна. През първите няколко вечери стояла „изправена като бастун“ в ъгъла на бараката, тъй като на наровете нямало място, и гледала как полуголите жени пият некачествен алкохол в прекалено отоплената сграда. Накрая една от жените, сифилитичка в последните фази на болестта, направила място на Гинзбург и ѝ позволила да легне, но това не ѝ донесло особено облекчение. „Непреодолимата воня на загниване“, която излизала от разпадащия се нос на жената, почти я задушавала. „В „Известковий“ като в истински ад не само нямаше ден и нощ, но и някаква средна температура, която да направи съществуването поносимо. Беше или леденият студ на варовиковата кариера, или адският котел на бараката“.

В този лагер едва не изнасилили Гинзбург. Една нощ лагерните пазачи, които били „много, много далеч от началниците си“, нахълтали в бараките и започнали да нападат жените. Друг път един от тях неочаквано ѝ подал самун хляб. Ръководството на лагера очаквало инспекция и се тревожело да не би тя да умре. „Покрай пълната изолация, лакомията, алкохола и постоянните схватки с момичетата нашите войници се бяха объркали напълно и изобщо не знаеха за какво могат да получат удар зад врата. Във всеки случай беше по-добре да няма смъртен акт, когато ръководството пристигнеше“.34

Но тя успяла да се измъкне. С помощта на приятели Гинзбург уредила прехвърлянето си в друг лагер, най-малкото благодарение на влиянието на чистачката в дома на шефа на Севвостлаг. Други нямат този късмет.

Но по-строгите режими и по-дългите присъди не са единственото оръжие на администрацията срещу видните престъпници. Из цяла Централна Европа голямата сила на Съветския съюз като окупатор е способността му да корумпира местните елити, да ги превръща в свои сътрудници, охотно потискащи собствените си народи. Точно същата техника се използва и за контролиране на криминалния елит в лагерите. Методът е директен: привилегии и специално отношение се предлагат на онези професионални престъпници – крадци-в-закона – които са готови да изоставят своя „закон“ и да сътрудничат на властите. Приелите условията получават пълната свобода да малтретират бившите си другари, дори да ги измъчват и убиват, докато лагерните пазачи си затварят очите. Тези напълно корумпирани криминални сътрудници стават известни като суки, или „кучки“, а ожесточените битки между тях и останалите професионални престъпници – като „война между кучките и крадците“.

Също като борбата на политическите затворници за оцеляване войната на крадците е една от отличителните черти на следвоенния живот в лагерите. Макар че и по-рано е имало конфликти между престъпни групи, никой не е бил нито толкова жесток, нито толкова явно и открито провокиран: през 1948 г. отделните битки избухват едновременно из цялата система от лагери, което не оставя никакво съмнение относно ролята на властите.35 Много, много мемоаристи са описвали аспекти на тази борба, въпреки че, нека повторим, повечето от писалите за нея не са преки участници. Вместо това те гледат отстрани – ужасени наблюдатели и понякога жертви. „Крадците и кучките се биеха до смърт“, пише Анатолий Жигулин:

Крадците, които се озоваваха в лагпункт на кучки и не бяха успели да се скрият в наказателна барака, често се изправяха пред дилема: да умрат или да се превърнат в кучка. По същия начин, ако голяма група крадци пристигнеше в някой лагпункт, всички кучки се скриваха в наказателните бараки, тъй като равновесието на силите се беше променило. […] Смяната на режима често имаше кървави резултати.36

Един крадец казал на друг затворник, че всички кучки „вече са мъртви, осъдени са от нас и при първа възможност някой блатной [крадец-в-закона] ще ги убие“.37 Друг наблюдава последствията от една от битките им:

След час и половина донесоха и хвърлиха на земята крадците от нашата група. Бяха неузнаваеми. Всичките им хубави дрехи бяха разпрани и съблечени. В замяна бяха получили парцаливи лагерни куртки, а вместо ботуши имаха навуща. Бяха ги пребили като животни, на мнозина липсваха зъби. Единият не можеше да си вдигне ръката: бяха я счупили с желязна тръба.38

Леонид Ситко наблюдава началото на една особено свирепа схватка:

Един пазач тичаше по коридора и викаше: „Война! Война!“ – след което всички крадци, които бяха по-малобройни от кучките, се втурнаха да се скрият в наказателната килия на лагера. Кучките ги последваха там и убиха няколко. После пазачите помогнаха на останалите да се скрият, защото не искаха всички да умрат, а на следващия ден тайно ги отведоха от лагера.39

Понякога некриминалните затворници също взимат участие в битките, особено когато лагерните командири дават голяма власт на кучките. Въпреки че „не си струва да обвиваме с романтика крадците и законите, което всъщност те правят в живота и фолклора си“, Жигулин продължава:

Кучките в затворите и лагерите бяха наистина ужасни за обикновените затворници. Те вярно служеха на директорите на затворите, работеха като надзиратели, коменданти, бригадири. Държаха се като зверове с обикновените работници, крадяха вещите им и ги събличаха до голо. Кучките не бяха само информатори: те извършваха и убийства в съгласие с директорите на лагерите. Животът на затворниците в управляваните от кучки лагери беше наистина много тежък.

И все пак това е следвоенната епоха и политическите затворници вече не са беззащитни пред подобни издевателства. В лагера на Жигулин група бивши червеноармейски войници първо пребили свитата на омразния главатар на кучките в лагпункта, а после убили и самия него, като го сложили на една от машините за рязане на дървесина. Когато останалите кучки се заключили в бараките, политическите им изпратили послание: обезглавете заместника му, покажете ни главата му през прозореца и тогава няма да избием останалите. Те го направили. „Очевидно собственият им живот беше по-важен за тях от главата на предводителя им“.40

Откритата война става толкова противна, че накрая дори на властите им омръзва. През 1954 г. МВД предлага лагерните командири да определят „отделни лагери за затваряне на определени видове рецидивисти“ и да осигурят „изолирането на затворници“, чийто живот е застрашен. „Изолирането на враждуващите групи една от друга“ е единственият начин да се избегнат масовите кръвопролития. Войната е започнала, защото властите са искали да получат контрол над крадците – и ѝ се слага край, защото властите са загубили контрол над войната.41

Към началото на 50-те години господарите на ГУЛаг се изправят пред парадоксална ситуация. Те са искали да пречупят рецидивистите, за да увеличат производството и да осигурят плавното функциониране на лагерните предприятия. Те са искали да изолират контрареволюционерите, за да им попречат да заразят други затворници с опасните си възгледи. Но затягайки репресивната си примка, те са усложнили задачата си. Непокорството на политическите и войните на криминалните затворници ускоряват настъпването на още по-дълбока криза: накрая на властите им става ясно, че лагерите са безполезни, корумпиращи и най-вече – недоходоносни.

Или по-скоро това става ясно за всички освен за Сталин. Манията на Сталин към репресии и любовта му към икономиката на принудителния труд отново се припокриват дотолкова, че на съвременните наблюдатели им е трудно да кажат дали той увеличава броя на арестите, за да строи още лагери, или строи още лагери, за да настани арестантите.42 В хода на 40-те години Сталин не спира да настоява МВД да получи още по-голяма икономическа власт – дотолкова, че през 1952 г., годината преди смъртта на Сталин, МВД контролира 9% от капиталните инвестиции в Русия, повече от всички останали министерства. Петгодишният план за 1951-1955 г. настоява за поне двукратно увеличение на тези инвестиции.43

Сталин отново лансира поредица от грандиозни, зрелищни строителни проекти на ГУЛаг, напомнящи за онези, които е подкрепял през 30-те години. По лично негово настояване МВД построява нови заводи за азбест – проект, който изисква висока степен на технологична специализация – точно онова, което ГУЛаг не е в състояние да осигури. Сталин лично се застъпва и за строежа на друга железопътна линия през арктическата тундра от Салехард до Игарка – проект, станал известен като „Пътя на смъртта“.44 Краят на 40-те години е и епохата на каналите Волга-Дон, Волга-Балтийско море и Великия туркменски канал, както и на водноелектрическите централи в Сталинград и Куйбишев, последната – най-голяма в света. През 1950 г. МВД започва и строежа на тунел и железопътна линия до остров Сахалин – проект, за който ще са необходими десетки хиляди затворници.45

Този път няма Горки, който да сипе похвали за новите сталински строежи. Напротив, новите проекти масово се смятат за разточителни и грандиозни. Макар че, докато Сталин е жив, няма открити възражения срещу тях, някои, включително „Пътя на смъртта“ и тунелът до Сахалин, са изоставени дни след смъртта му. Явната безсмисленост на тези постижения на грубата човешка сила е добре разбирана, както доказват архивите на самия ГУЛаг. Една проверка от 1951 г. показва, че цели 84 километра от железопътна линия в Далечния север, построена с огромни разходи и с цената на много животи, не са използвани в продължение на три години. Други 370 километра от също толкова скъпа магистрала не били използвани в продължение на осемнайсет месеца.46

През 1953 г. друга проверка, извършена по заповед на Централния комитет, показва, че издръжката на лагерите далеч надхвърля всички доходи от затворническия труд. Всъщност през 1952 г. държавата е субсидирала ГУЛаг с 2,3 млрд. рубли, над 16% от целия държавен бюджетен разход.47 Един руски историк отбелязва, че паметните записки на МВД до Сталин относно разрастването на лагерите често започвали с фразата: „В съгласие с Вашите желания“, сякаш за да подчертаят неизказаните възражения на автора.48

Шефовете на ГУЛаг в Москва си дават и ясна сметка за широко разпространеното недоволство и смут в лагерите. Към 1951 г. масовите откази да се работи, провеждани както от криминални, така и от политически затворници, са достигнали кризисно равнище: през същата година МВД изчислява, че е загубило над милион трудодни поради стачки и протести. През 1952 г. броят им се удвоява. Според статистиката на самия ГУЛаг през 1952 г. 32% от затворниците не са изпълнили трудовите си норми.49 Списъкът на големите стачки и протестни действия за периода 1950 – 1952 г., направен от самите власти, е изумително дълъг. Освен другите неща през зимата на 1949-1950 г. в Колима избухва въоръжено въстание; през март 1951 г. в Краслаг има въоръжено бягство; през 1951 г. – масови гладни стачки в Ухтижемлаг и Екибастузлаг, Караганда; и през 1952 г. – стачка в Озерлаг.50

Положението става толкова лошо, че през януари 1952 г. командирът на Норилск изпраща писмо до генерал Иван Долгих, тогава командир на ГУЛаг, в което изброява предприетите стъпки за предотвратяването на бунт. Той предлага да се изоставят големите производствени зони, където затворниците не можели да бъдат добре надзиравани, да се удвои охраната (но допуска, че това ще е трудно) и отделните затворнически фракции да бъдат изолирани една от друга. Това също щяло да бъде трудно, пише той: „Като се има предвид големият брой затворници, които принадлежат към една или друга от враждуващите фракции, ще имаме късмет, ако успеем просто да изолираме лидерите“. Освен това той предлага на работните обекти свободните работници да се изолират от затворниците – и накрая добавя, че би било много полезно 15 000 затворници да бъдат освободени веднага, тъй като щели да бъдат по-продуктивни като свободни работници. Излишно е да казвам, че това предложение поставя под съмнение цялата логика на принудителния труд.51

Други – по-нагоре в съветската йерархия – се съгласяват. „Сега ни е необходима първокласна технология“, казва Круглов, тогава шеф на МВД: явно третокласната технология в ГУЛаг вече не се смята за достатъчна. Централният комитет дори посвещава заседанието си от 25 август 1949 г. на обсъждането на писмо от образован затворник на име Жданов. „Най-важният недостатък на лагерната система е, че разчита на принудителния труд – пише Жданов. – Истинската производителност на затворническия труд е изключително ниска. При различни работни условия наполовина по-малко хора могат да свършат двойно повече работа от тази, която свършват затворниците сега“.52

В отговор на това писмо Круглов обещава да повиши производителността на затворниците главно като отново въведе заплати за затворниците, които работят добре, и възстанови политиката на предсрочно освобождаване за добра работа. Изглежда, всички пропускат да посочат, че и двете форми на „стимулиране“ са били отменени в края на 30-те години – втората от самия Сталин – тъкмо защото намалявали доходоносността на лагерите.

Но това едва ли има някакво значение, тъй като промените нямат почти никакъв ефект. Много малко от парите на затворниците наистина стигат до джобовете им: разследване, проведено след смъртта на Сталин, показва, че ГУЛаг и други институции незаконно са конфискували 126 млн. рубли от затворнически лични сметки.53 Но дори и малкото пари, които все пак стигат до затворниците, вероятно са по-скоро пагубни, отколкото полезни. В много лагери главатарите на престъпниците създават системи за рекетиране и принуждават затворниците по-надолу в йерархията да плащат за привилегията да не бъдат пребити или убити. Парите правят възможно „купуването“ на по-лека, нагаждаческа служба.54 В политическите лагери затворниците използват надниците си, за да подкупват пазачите. Парите докарват в лагерите и водка, а по-късно и наркотици.55

Може би обещанието за предсрочно освобождаване при по-усърдна работа спомага малко повече за увеличаването на трудовия ентусиазъм. Естествено, МВД горещо подкрепя тази политика и през 1952 г. дори предлага освобождаването на големи групи затворници от трите най-големи северни предприятия – каменовъглената мина във Воркута, каменовъглената мина в Инта и нефтената рафинерия в Ухтински – които да бъдат наети като свободни работници. Изглежда, дори производствените ръководители на МВД просто предпочитат да контактуват със свободни хора, а не със затворници.56

Тревогите за икономиката на лагерите са толкова големи, че през есента на 1950 г. Берия нарежда на Круглов да проучи ГУЛаг и да разкрие истината. В изготвения от Круглов доклад се твърди, че „служещите“ в ГУЛаг затворници не са по-малко продуктивни от обикновените работници. Но той все пак допуска, че разходите по издръжката им – цената на храната, облеклото, бараките и най-вече пазачите, сега необходими в по-голям брой от всякога – далеч надхвърлят разходите за заплати на обикновените свободни работници.57

С други думи, лагерите са недоходоносни и сега много хора го знаят. И все пак никой, дори Берия, не смее да предприеме някакви действия, докато Сталин е жив, което едва ли е учудващо. За всеки от близкото обкръжение на Сталин годините между 1950 и 1952 г. трябва да са изглеждали особено опасно време, за да се каже на диктатора, че любимите му проекти са икономически провал. Макар болен и умиращ, Сталин не омеква с възрастта. Напротив, става дори още по-параноичен и сега е склонен да вижда конспиратори и заговорници навсякъде около себе си. През юни 1951 г. той неочаквано нарежда арестуването на Абакумов, шефа на съветското контраразузнаване. През есента на същата година без предварителни консултации той лично диктува резолюция на Централния комитет, описваща „мингрелийска националистическа конспирация“. Мингрелийците са етническа група в Грузия, чийто най-виден представител е не друг, а самият Берия. През цялата 1952 г. вълна от арести, разстрели и екзекуции преминава през грузинския комунистически елит, засягайки някои от най-близките съратници и протежета на Берия. Почти сигурно е, че Сталин е възнамерявал самият Берия да бъде крайната мишена на чистката.58

Но той не би бил единствената жертва на финалната лудост на Сталин. През 1952 г. Сталин проявява интерес към гоненията на още една етническа група. През ноември 1952 г. Чешката комунистическа партия, сега на власт в Чехословакия, дава на съд четиринайсет от лидерите си – сред които единайсет евреи – и ги обявява за „ционистки авантюристи“. Месец по-късно Сталин казва на партийно събрание, че „всеки евреин е националист и агент на американското разузнаване“. После, на 13 януари 1953 г., „Правда“ – вестникът на Комунистическата партия – разкрива съществуването на Лекарски заговор: твърди се, че „терористична група от лекари си е поставила за цел да съкрати живота на активни обществени фигури в Съветския съюз чрез саботиране на медицинското им лечение“. Шестима от деветте „лекари терористи“ са евреи. Всички са охулени заради предполагаемите си връзки с Еврейския антифашистки комитет, чието военновременно ръководство – видни еврейски интелектуалци и писатели – е осъдено няколко месеца преди това за поощряване на „космополитизма“.59

Лекарският заговор представлява ужасна и трагична ирония. Само преди десет години в западната част на страната Хитлер е избил стотици хиляди съветски евреи. Стотици хиляди други доброволно са емигрирали от Полша в Съветския съюз, търсейки убежище от нацистите. Въпреки това Сталин прекарва последните години преди смъртта си в планиране на нова поредица от процеси, нова вълна на масови екзекуции и нова вълна на депортации. Възможно е дори в крайна сметка да е възнамерявал да депортира всички евреи от големите градове на Съветския съюз в Централна Азия и Сибир.60

Страната отново е обзета от страх и параноя. Ужасени еврейски интелектуалци подписват петиция, заклеймяваща лекарите. Арестувани са още стотици лекари евреи. Други евреи остават без работа, когато вълна на горчив антисемитизъм залива страната. В далечното си изгнание в Караганда Олга Адамова-Сльозберг чува местните жени да клюкарстват за колети, изпратени до пощата, от хора с еврейски имена. В тях уж имало топки памук, пълни с разнасящи тиф въшки.61 В своя лагер северно от Архангелск – Каргополлаг – Исак Филщински също чува слуховете, че затворниците евреи трябвало да бъдат изпратени в специални лагери в Далечния север.62

Тогава, точно когато изглежда, че Лекарският заговор ще изпрати десетки хиляди нови затворници в лагерите и в изгнание, точно когато примката около Берия и поддръжниците му се затяга и точно когато ГУЛаг навлиза в явно непреодолима икономическа криза – Сталин умира.

Глава 23

Смъртта на Сталин

През последните дванайсет часа липсата на кислород се изостри. Лицето и устните му почерняха, докато бавно се задушаваше. Смъртната агония, беше ужасна. Той буквално умираше от задушаване пред очите ни. Както изглежда, в последния момент той отвори очи и огледа всички в стаята. Беше ужасен поглед, луд или може би гневен, и изпълнен със страх от смъртта.

Дъщерята на Сталин, Светлана, описва последните мигове на баща си^1

Ако през 30-те години много съветски затворници вярват, че ГУЛаг е огромна грешка, голямо недомислие, по някакъв начин скрито от благия поглед на другаря Сталин, към 50-те години малцина хранят подобни илюзии. Отношението, спомня си един лагерен лекар, било откровено: „Огромното мнозинство знаеше и разбираше какво представлява този човек. Разбираха, че той е тиранин, че държи под чехъл велика страна и че съдбата на всеки затворник по някакъв начин е свързана със съдбата на Сталин“.2

През последните години от живота му политическите затворници се надяват и молят за кончината на Сталин, постоянно обсъждат смъртта му, макар и прикрито, така че да не привлекат вниманието на информаторите. Хората въздишали и казвали: „Ох, грузинците са дълголетници“, което предавало желанието за смъртта му без действително извършване на измяна. Дори и когато той се разболява, те все още са предпазливи. Мая Уляновска чула новината за смъртоносната му болест от жена, за която знаела, че е информаторка. Отговорила сдържано: „И? Всеки може да се разболее. Лекарите му са добри, ще го излекуват“.3

Когато накрая оповестяват смъртта му на 5 март 1953 г., някои продължават да бъдат предпазливи, В Мордовия политическите затворници прилежно скриват радостта си от страх да не им донесе повторна присъда.4 В Колима жените „прилежно оплакват починалия“.5 В един лагпункт във Воркута Павел Негретов чул как прочитат съобщението на глас в столовата на лагера. Нито командирът, който прочел съобщението за смъртта, нито някой от затворниците казал дума. „Новината беше посрещната с гробно мълчание. Никой не каза нищо“.6

В лагпункт в Норилск затворниците се събрали в двора и тържествено изслушали новината за смъртта на „великия водач на съветския народ и свободните хора навсякъде по света“. Последвала дълга пауза. После един затворник вдигнал ръка: „Гражданино Командир, моята съпруга ми изпрати малко пари, в сметката ми са. Те не ми трябват тук, така че бих искал да ги похарча за букет за любимия ни водач. Мога ли да го направя?“.

Но други открито се радват. В Степлаг има диви викове и крясъци на тържество. Във Вятлаг затворниците хвърлят шапките си във въздуха и викат „Ура!“.8 На улица в Магадан един затворник поздравил друг: „Желая ти много радост в този ден на възкресение!“.9 И той не бил единственият, обхванат от религиозни чувства: „Беше мразовито и много, много тихо. Скоро небето щеше да стане синьо. Юрий Николаевич вдигна ръце и рече със страст: „Нека петлите пропеят за Светата Русия! Скоро в Светата Русия ще бъде ден!““.10

Но каквото и да изпитват и независимо дали смеят да покажат чувствата си, или не, повечето затворници и изселници са убедени, че нещата ще се променят. В изгнанието си в Караганда Олга Адамова-Сльозберг чула новината, разтреперила се и покрила лицето си с ръце, за да скрие радостта си от подозрителните си колежки. „Сега или никога. Всичко трябва да се промени. Сега или никога“.11

В друг лагпункт на Воркута Бернард Рьодер чул съобщението по лагерното радио, докато обличал миньорските си дрехи:

Имаше потайни погледи, блеснала триумфално омраза, скришом прошепнати думи, развълнувано движение – скоро залата беше празна. Всички се втурнаха да разнасят хубавата новина. […] Този ден във Воркута не беше свършена никаква работа. Хората стояха на групички и емоционално бъбреха […], чувахме пазачите от наблюдателницата възбудено да си звънят един на друг и скоро след това първите пиянски кавги.12

Объркването сред лагерните администратори е огромно. Олга Василиевна, по онова време служителка в главната квартира на ГУЛаг в Москва, си спомня как открито ридаела: „Аз плаках и почти всички плакаха, жени, а също и мъже, открито плачеха“.13 Също като милиони свои сънародници служителите на ГУЛаг плачат не само за мъртвия си водач, но и от страх за себе си и за кариерите си. Самият Хрушчов по-късно пише: „Не плачех само за Сталин. Ужасно се притеснявах за бъдещето на страната. Вече усещах, че Берия ще започне да командва всички и че това можеше да е началото на края“.14

Под „края“ разбира се, той има предвид края за самия него: със сигурност смъртта на Сталин щяла да предизвика нови кръвопролития. Боейки се от същото, много от шефовете на ГУЛаг – както твърдят слуховете – получават инфаркти, пристъпи на високо кръвно налягане и тежки настинки или грип. Стресът и пълното емоционално объркване наистина ги разболява. Те са буквално болни от страх.15

Ако пазачите в затворите са объркани, то новите обитатели на Кремъл също не са по-наясно какво крие бъдещето. Както се бои Хрушчов, Берия, който едва успява да прикрие злорадството си при вида на трупа на Сталин, наистина взима властта и с изумителна бързина започва да прави промени. На 6 март, още преди Сталин да е погребан, Берия обявява реорганизация на тайните служби. Той нарежда на шефа им да предаде отговорността за ГУЛаг на Министерството на правосъдието и да остави само специалните лагери за политически затворници под юрисдикцията на МВД. Много от предприятията на ГУЛаг, все едно дали лесодобивни, миньорски или производствени, са прехвърлени към други министерства.16 Освен това на 12 март Берия спира някои от флагманските проекти на ГУЛаг под претекст, че не „отговарят на нуждите на националната икономика“. Работата по Великия туркменски канал е прекратена, както и по канала Волга-Урал, канала Волга-Балтийско море, язовира в долната част на река Дон, пристанището в Донецк и тунела до Сахалин. „Пътят на смъртта“ – железопътната линия Салехард-Игарка – също е изоставен и никога не е довършен.17

Две седмици по-късно Берия пише паметна записка до Президиума на Централния комитет, очертавайки състоянието на трудовите лагери с изумителна яснота. Той информира, че в тях има 2 526 402 затворници, от които само 221 435 наистина са „опасни държавни престъпници“, и се застъпва за освобождаването на останалите:

От затворниците 438 788 са жени, от които 6286 са бременни и 35 505 са придружавани от деца под двегодишна възраст. Много жени имат деца под десетгодишна възраст, които се отглеждат от роднини или в детски домове.

От затворниците 238 000 са в напреднала възраст – мъже и жени над петдесетгодишна възраст – и 31 181 са малолетни под осемнайсетгодишна възраст, осъдени главно за дребни кражби и хулиганство.

Около 198 000 от затворниците в лагерите страдат от сериозни, нелечими заболявания и са напълно нетрудоспособни.

Добре известно е, че затворниците в лагерите […] оставят роднините и близките си в много тежко положение, което често разрушава семействата и има сериозни отрицателни последици, като остават до края на живота им.18

На базата на тези хуманни аргументи Берия иска амнистия за всички затворници с присъди от пет и по-малко години, за всички бременни жени, за всички жени с малки деца и за всички под осемнайсетгодишна възраст – общо 1 млн. души. Амнистията е обявена на 27 март. Освобождаванията започват незабавно.19

Една седмица по-късно, на 4 април, Берия иска и разследване на Лекарския заговор. Това е първата промяна, видима за обикновеното население. Съобщението отново се появява в „Правда“: „Личностите, обвинени в неправилно водене на разследването, бяха арестувани и подведени под наказателна отговорност“.20

Подтекстът е ясен: сталинското правосъдие не е било на висота. Берия тайно прави и други промени. Той забранява на всички служители в тайните служби да използват физическа сила срещу арестантите – с което слага край на мъченията.21 Опитва се да либерализира политиката спрямо Западна Украйна, прибалтийските държави, дори Източна Германия, променяйки политиката на съветизация и русификация, която в случая с Украйна е въведена от самия Никита Хрушчов.22 Що се отнася до ГУЛаг, на 16 юни той слага всичките си карти на масата и открито обявава намерението си да „ликвидира системата на принудителния труд поради икономическа неефективност и липса на перспектива“.23

И до ден-днешен мотивите на Берия за тези бързи промени остават загадка. Някои са се опитвали да го описват като прикрит либерал, който се задушавал в системата на Сталин и копнеел за реформи. Съпартийците му подозират, че се е опитвал да осигури по-голяма власт на тайните служби за сметка на самата Комунистическа партия: освобождаването на МВД от тежкото, скъпо струващо бреме на лагерите просто било начин да укрепи институцията. Освен това е възможно Берия да е искал да си спечели популярност сред населението, както и сред многото бивши служители на тайните служби, които сега щели да се завърнат от далечните лагери. В края на 40-те години той редовно е пренаемал такива бивши затворници – буквално гарантирайки си лоялността им. Но най-правдоподобното обяснение за поведението на Берия е неговата информираност: вероятно Берия е знаел по-добре от всеки друг в СССР колко неикономични са наистина лагерите и колко невинни са повечето затворници. В края на краищата именно той е ръководил първите и е арестувал вторите през по-голямата част от предшестващото десетилетие.24

Но каквито и да са били мотивите му, Берия действа прекалено бързо. Реформите му смущават и тревожат колегите му. Хрушчов – когото Берия силно подценява – е най-разтърсен, вероятно защото е помагал за организирането на разследването на Лекарския заговор, може би заради силните си чувства към Украйна. А може би Хрушчов също така се е страхувал, че рано или късно ще се появи в новия списък с враговете на Берия. Затова бавно, чрез интензивна, провеждана шепнешком кампания, той настройва останалите партийни лидери срещу Берия. До края на юни ги е спечелил до един. По време на едно партийно събрание той обгражда сградата с лоялни войски. Изненадата успява. Шокиран, пелтечещ и заекващ, човекът, който е втори по власт в СССР, е арестуван и изпратен в затвора.

Берия ще прекара там няколкото месеца, оставащи до края на живота му. Също като Ягода и Ежов преди него той запълва времето си с писане на писма и молби за милост. Процесът срещу него е през декември. Не е известно дали са го екзекутирали тогава, или по-рано – но в края на 1953 г. той е мъртъв.25

Лидерите на Съветския съюз изоставят някои от политиките на Берия също толкова бързо, колкото са били възприети. Но нито Хрушчов, нито някой друг някога възстановява големите строителни проекти на ГУЛаг. Нито отменят амнистията на Берия. Освобождаванията продължават – доказателство, че съмненията относно ефективността на ГУЛаг не са се ограничавали само до опозорения Берия. Новото съветско ръководство много добре знае, че лагерите са спънка за икономиката точно както знае, че милиони от затворниците в тях са невинни. Часовникът вече тиктака: епохата на ГУЛаг отива към края си.

Вероятно водейки се от идващите от Москва слухове, администраторите и пазачите в ГУЛаг също се адаптират към новата ситуация. След като преодоляват страховете и болестите си, много пазачи променят поведението си за една нощ и смекчават правилата още преди да им е наредено да го направят. Един от командирите в колимския лагпункт на Александър Долгун започнал да се здрависва със затворниците и да се обръща към тях с „другарю“ още щом се разчуло за болестта на Сталин и преди официално да бъде съобщено за смъртта на диктатора.26 „Лагерният режим стана по-лек, по-човешки“, спомня си един затворник.27 Друг се изразява малко по-различно: „Пазачите не демонстрираха същия патриотизъм, както докато Сталин беше жив“.28 Вече не наказвали затворниците, които отказвали да изпълняват особено изнурителни, неприятни или несправедливи задачи.29 Избухвали спонтанни протести и протестиращите също не били наказвани, както си спомня Барбара Армонас:

Някак си тази амнистия напълно промени лагерната дисциплина. […] Един ден се върнахме от полето в дъждовна буря; бяхме мокри до кости. Администрацията ни изпрати в баните, без първо да ни позволи да отидем в стаите си. Това не ни хареса, защото искахме да сменим мокрите си дрехи със сухи. Дългата опашка от затворнички започна да протестира, жените крещяха, викаха обиди и наричаха администраторите „чекисти“ и „фашисти“. После просто отказахме да помръднем. Нито убежденията, нито заплахите дадоха резултат. След продължила един час мълчалива битка администрацията отстъпи и ние отидохме в стаите си да си вземем сухи дрехи.30

Промяната засяга и затворите. През месеците след смъртта на Сталин Сузана Печора била в единична килия и я разследвали повторно: като еврейска „контрареволюционерка“ тя била извикана в Москва от лагера във връзка с Лекарския заговор. После съвсем неочаквано разследването спряло. Следователят я извикал на среща. „Нали разбираш, не съм виновен в несправедливост към теб. Не съм те бил, не съм те наранявал“, казал ѝ той. Изпратил я в друга килия и там тя за първи път чула една от жените да говори за смъртта на Сталин. „Какво е станало?“ попитала тя. Съкилийничките ѝ замълчали: тъй като всички знаели за кончината на Сталин, те предположили, че тя сигурно е информаторка, която се опитва да чуе мненията им. Отнело ѝ цял ден да ги убеди в искреното си неведение. След това, спомня си Печора, положението започнало драматично да се променя.

Пазачите се страхуваха от нас правехме, каквото си искаме, крещяхме по време на разходките, произнасяхме речи, промъквахме се през прозорците. Отказвахме да ставаме, когато влизаха в килиите ни и ни нареждаха да си лягаме по леглата. Преди половин година щяха да ни застрелят за подобни неща.31

Не всичко се променя. През март 1953 г. Леонид Трус също е подследствен. Макар че смъртта на Сталин вероятно го е спасила от екзекуция, той все пак получава двайсет и пет годишна присъда. Един от съкилийниците му получил десетгодишна присъда, защото казал нещо нетактично за смъртта на Сталин.32 И не всички са освободени. В края на краищата амнистията се ограничава до много младите, много възрастните, жените с деца и осъдените на пет години или по-малко. Огромната част от затворниците с кратки присъди са криминални или политически с необичайно леки дела. Обитателите на ГУЛаг пак са доста над милион, включително стотици хиляди политически затворници с дълги присъди.

В някои лагери обсипвали подлежащите на освобождаване с подаръци, с внимание и с писма, които трябвало да занесат на приятели и близки.33 Както често става, между онези, които щели да бъдат освободени, и останалите избухвали ужасни конфликти. Четиресет години по-късно един затворник, който не бил освободен при първоначалната амнистия, още си я спомня с горчивина като „амнистия за джебчиите“, свобода за дребните крадци: „Криминалните бяха щастливи, всички те бяха освободени“.34 В един лагер група жени с дълги присъди набили от яд някаква жена с кратка присъда. Подлежащите на освобождаване предизвиквали гняв и защото се държали настрана и гледали отвисоко останалите „престъпници“, които щели да останат.35

Жестокостта приема и други форми. Някои затворници с дълги присъди отивали при лагерните лекари и настоявали да получат така желания документ за инвалидност, който щял да осигури незабавното им освобождаване. Лекарите, които отказвали, били заплашвани или пребивани. В Печорлаг имало шест такива случая: лекарите били „системно тероризирани“, бити, дори наръгвани с нож. В Южкузбаслаг четирима затворници заплашили лагерния доктор със смърт. В други лагери броят на освободените по „инвалидност“ затворници надвишавал броя на регистрираните преди това като инвалиди.36

Но една конкретна група затворници в една конкретна група лагери изпитва съвсем различни чувства. Затворниците от „специалните лагери“ наистина са специален случай: огромната част от обитателите им има десет-, петнайсет- или двайсет и пет годишни присъди и никаква надежда за освобождаване при амнистията на Берия. През първите няколко месеца след смъртта на Сталин в режима им са направени само минимални промени. Сега на затворниците се позволявало да получават колети например, но само по един годишно. Администрацията неохотно позволила на лагерните футболни отбори да играят един срещу друг. Но те продължавали да носят униформи с номера, по прозорците на бараките им пак имало решетки и бараките оставали заключени през нощта. Всички контакти с външния свят били сведени до минимум.37

Това се оказва рецепта за бунт. Към 1953 г. обитателите на специалните лагери вече над пет години – от 1948 – са държани отделно от криминалните и „обикновените“ затворници. Оставени сами, те създават системи на вътрешна организация и съпротива, които нямат паралел в ранните години на ГУЛаг. От години са на ръба на организирано въстание, заговорничат и планират, задържани само от надеждата, че смъртта на Сталин ще донесе освобождението им. Когато смъртта на Сталин не променя нищо, надеждата изчезва – и бива заменена от гнева.

Глава 24

Революцията на зеките

Не мога да спя. Стихии бушуват

от неизвестни, незапомнени времена.

И шатрите пъстри на Тамбурлейн

са там в степта […], лумтящи огньове, лумтящи огньове.

Ще се превърна в монголска принцеса,

галопираща назад в миналото,

и ще удрям опашката на коня си

моите любими и моите врагове. […]

И тогава, в една от битките,

в невъобразима кървава оргия

в мига на пълното поражение

ще се хвърля върху меча си.

Анна Баркова, „В затворническите бараки“1

След смъртта на Сталин също като останалата част от страната специалните лагери гъмжат от слухове. Берия ще поеме властта; Берия е мъртъв. Маршал Жуков и адмирал Кузнецов са влезли в Москва и атакуват Кремъл с танкове; Хрушчов и Молотов са убити. Всички затворници ще бъдат освободени; всички затворници ще бъдат екзекутирани; лагерите са обградени от въоръжени части на МВД, готови да потушат всеки опит за бунт. Затворниците повтарят тези истории с шепот и викове, с надежди и предположения.2

Същевременно националните организации в специалните лагери укрепват, връзките помежду им стават по-стабилни. Типични за тази епоха са преживяванията на Виктор Булгаков, арестуван през пролетта на 1953 г. – всъщност в нощта на Сталиновата смърт – и обвинен в принадлежност към антисталинистки студентски политически кръг. Скоро след това той пристига в Минлаг, специалния лагер в каменовъгления миньорски комплекс в Инта, северно от Арктическия кръг.

Описаната от Булгаков атмосфера в Минлаг рязко контрастира с мемоарите на затворниците от предишните епохи. Арестуван в юношеска възраст, той влязъл в добре организирана, антисталинистка, антисъветска общност. Стачки и протести имало „редовно“. Затворниците се били разпределили в няколко ясно обособени национални групировки всяка със свой собствен характер. Балтийците имали „стегната организация, но без ясна йерархия“. Украинците, предимно бивши партизани, били „изключително добре организирани, тъй като лидерите им били партизански командири преди пленяването си, всички се познавали и структурата им възникнала почти автоматично“.

В лагера имало и затворници, които вярвали в комунизма, макар че те се подразделяли на две групи: такива, които просто следвали линията на Партията; и такива, които се смятали за комунисти по убеждение – и вярвали в реформата на Съветския съюз. Най-сетне станало възможно да бъдеш антисъветски марксист, нещо немислимо през предишните години. Самият Булгаков принадлежал към Народния трудов съюз – Народно-трудовой союз, или НТС – антисталинистко опозиционно движение, което ще се сдобие с доста лоша слава десетилетие или две по-късно, когато параноичните власти ще започнат да виждат навсякъде признаци на влиянието му.

Заниманията на Булгаков в лагера също биха изумили предишното поколение затворници. В Минлаг затворниците успели да създадат таен нелегален вестник, който се пишел на ръка и се разпространявал из лагерите. Те заплашвали притурките, които в резултат започнали „да се страхуват от затворниците“. Те упражнявали контрол и над лагерните информатори – както и над останалите затворници в специалните лагери. Дмитрий Панин също описва все по-смъртоносната война срещу информаторите:

Отмъщения се извършваха системно. В течение на осем месеца бяха премахнати четиресет и пет информатори. Операциите срещу тях се ръководеха от нелегален център. […] Видяхме как редица доносници, неспособни да издържат тегнещата над тях заплаха от ликвидиране, се опитваха да избегнат съдбата си, като искаха да ги сложат в лагерния затвор – единственото място, където можеха да се скрият от сигурно възмездие. Държаха ги в обща килия, която наричахме „паникьорската дупка“.3

Един историк на лагерите пише, че убийствата на информатори станали „толкова често явление, че никой не се учудвал или интересувал“, и отбелязва, че информаторите „измирали бързо“.4 Животът в лагерите отново е интензифицирано отражение на живота извън тях. Антисъветските партизански организации в Западна Украйна също усилено се опитвали да унищожат информаторите и водачите им пренесли тази фиксидея със себе си в лагерите.5 Вероятно имайки предвид това, властите в лагера на Панин отделили украинските затворници от останалите, тъй като се смятало, че украинците са отговорни за смъртта на информаторите. Това само засилило солидарността и гнева им.6

Освен това към 1953 г. другарите на Булгаков в Минлаг се опитвали системно да следят собствения си брой и битови условия и да предават тази информация на Запад чрез съдействието на пазачи и други техники, които – както ще видим – ще бъдат усъвършенствани в дисидентските лагери от 70-те и 80-те години. Самият Булгаков отговарял за укриването на тези документи, както и на копия от затворнически песни и стихотворения. Леонид Ситко върши същата работа в Степлаг като използва за целта едно мазе, направено от лагерните работници за укриване на документи. Сред тях имало „кратки индивидуални биографии, писма на починали затворници, подписан от лекарката Галина Мишкина кратък документ за нечовешките условия в лагерите (включващ статистика на смъртността, равнищата на гладуване и т.н.), разказ за организацията и разрастването на лагерите в Казахстан, по-подробен разказ за историята на Степлаг и стихотворения“.7

Както Ситко, така и Булгаков просто вярвали, че някой ден лагерите ще бъдат затворени, бараките – изгорени, а така информацията ще може да бъде възстановена. Двайсет години по-рано никой не смеел дори да си помисли подобно нещо, да не говорим да прави нещо по въпроса.

Много бързо тактиката и стратегията на конспирацията се разпространява из цялата система от специални лагери благодарение на самата администрация на ГУЛаг. В миналото просто изолирали заподозрените в заговорничене затворници. Централните власти ги местели от лагер в лагер, унищожавайки въстаническите мрежи още в зародиш. Но в по-особената атмосфера на специалните лагери тази тактика дава обратен резултат. Честото местене на затворниците се превръща в идеално средство за разпространяване на бунтовния дух.8

На север от Арктическия кръг летата са много кратки и много горещи. Към края на май ледът по реките започва да се пропуква. Дните стават все по-дълги, докато нощите напълно изчезнат. В даден момент от юни – през някои години чак през юли – слънцето внезапно започва да пече наистина свирепо, понякога в продължение на месец, друг път – два. За броени дни арктическите диви цветя изведнъж разцъфтяват и за няколко кратки седмици тундрата прелива от цветове. За хората, принудени да стоят на закрито в продължение на девет месеца, лятото донася непреодолимо желание да излязат навън, да бъдат свободни. През няколкото горещи летни дни, които прекарах във Воркута, обитателите на града сякаш прекарваха целите си дни и целите бели нощи навън, разхождаха се по улиците, седяха в парковете, разговаряха от праговете на къщите си. Неслучайно пролетта е сезонът, през който затворниците правят опити за бягство. Нито е случайно, че и трите най-важни, най-опасни и най-прочути въстания в ГУЛаг избухват в северните лагери през пролетта.

В Горлаг, специалния лагер в комплекса на Норилск, през пролетта на 1953 г. настроението е особено гневно. Предишната есен голяма група затворници, общо около 1200, са преместени в Горлаг от Караганда, където, изглежда, мнозина са участвали във въоръжени опити за бягство и в протестите, осъществени там няколко месеца по-рано. Всички попаднали в затвора заради „революционна дейност в Западна Украйна и прибалтийските държави“. Според архивите на МВД те започнали да организират „революционен комитет“ още докато били в норилския транзитен лагер.

Според разказите на затворниците няколко дни след пристигането си те също така убили и четирима лагерни информатори – с кирки.9 Към пролетта на 1953 г., дълбоко разгневени от подминалата ги амнистия, членовете на тази група създали в лагера – според описанието на МВД – „антисъветска организация“, което вероятно означава, че са подсилили вече съществуващата национална организация.

Размириците продължават през целия май. На 25 май конвойните пазачи застрелват затворник на път за работа. На следващата сутрин две от лагерните дивизии започват стачка в знак на протест. Няколко дни по-късно пазачите откриват огън по затворници, които хвърлят послания през стената, отделяща мъжкия и женския лагер. Някои са ранени. Тогава, на 4 юни, група затворници разрушават дървената бариера, разделяща наказателната барака на лагера им от останалата част на зоната и освобождават двайсет и четирима затворници. Те пленяват и член на лагерната администрация, отвеждат в зоната като заложник. Пазачите откриват огън, убиват петима затворници и раняват още четиринайсет. Нови четири лагерни дивизии се присъединяват към протеста. Към 5 юни стачкуват 16 379 затворници. Лагерът е обграден от войници и всички изходи са блокирани.10

Горе-долу по същото време подобни събития има и в Речлаг, специалния лагер в каменовъгления миньорски комплекс на Воркута. Още през 1951 г. затворниците в Речлаг са правили опити за организиране на масови стачки и по-късно администрацията ще твърди, че през 1951 и 1952 г. е разкрила най-малко пет „революционни организации“ в лагера.11 Когато Сталин умира, затворниците в Речлаг също са особено добре подготвени да следват световните събития. Те не само са организирани в национални групи както в Минлаг и на други места, но също така са поръчали на определени затворници да следят западните радиопредавания на откраднати или взети назаем радиоапарати и да пишат новините, придружени с коментар, под формата на бюлетини, които грижливо разпространяват сред затворниците. Така научават не само за смъртта на Сталин и за арестуването на Берия, но също и за масовите стачки в Източен Берлин, осъществени на 17 юни 1953 г. и потушени от съветските танкове.12

Изглежда, тази новина галванизира затворниците: щом берлинчаните можели да стачкуват, значи и те можели. Джон Ноубъл, арестуваният в Дрезден непосредствено след войната американец, си спомня: „Духът им ни вдъхнови и дни наред не обсъждахме нищо друго. […] През следващия месец бяхме наперени роби. Продължителното лятно слънце беше стопило снега и топлината му обновяваше енергията и куража ни. Обсъждахме възможността да стачкуваме за свободата си, но никой не знаеше какво да прави“.13

Към 30 юни обитателите на Капиталная мина разпространяват листовки, призоваващи затворниците да „спрат да доставят въглища“. Същият ден някой написва лозунг на стените на мина №40: „Никакви доставки на въглища, докато не ни дадат амнистия“. Камионите остават празни: затворниците са спрели да копаят въглища.14 На 17 юли властите в Капиталная мина имат дори още по-сериозни основания за тревога: същия ден група затворници пребиват един от надзирателите под претекст, че им казал да „прекратят саботажа“. Когато дошло време за втората смяна, следващият надзирател отказал да слезе в шахтата на мината.

Точно когато затворниците в Речлаг осмислят новините за тези събития, пристига голям контингент затворници – отново от Караганда. На всички били обещани по-добри битови условия и преразглеждане на делата им. Но когато пристигнали на работа в мина №7 на Воркута, те заварили не по-добри, а най-тежките условия в цялата система от лагери. На следващия ден – 19 юли – 350 от тях започнали стачка.15

Следват още стачки – отчасти благодарение на географията на самата Воркута. Воркутлаг бил разположен в центъра на голям каменовъглен басейн – един от най-големите в света. За добиването на въглищата в широк кръг около басейна били построени група каменовъглени мини. Между мините имало и други предприятия – електростанции, тухларски и циментови фабрики – и към всяко от тях бил прикрепен лагер, както и град Воркута, и по-малкото селище Юр-Шор. Всички тези места били свързани с железопътна линия. Като всичко друго във Воркута, влаковете се управлявали от затворници – и тъкмо по този начин се разпространява въстанието: заедно с въглищата и другите продоволствия, които превозват от един лагпункт в следващия, работещите в локомотивите затворници предават новината за стачката в лагер №7. Докато влаковете обикалят големия кръг, хиляди нови затворници чуват предавания шепнешком разказ, хиляди виждат написаните отстрани на влаковете лозунги: „По дяволите въглищата ви. Искаме свобода“.16 Един след друг лагерите се присъединяват към стачката, докато към 29 юли 1953 г. шест от седемнайсетте подразделения на Речлаг – общо 15 604 души – са в стачка.17

В повечето стачкуващи лагпунктове на Воркута и Норилск стачни комитети ръководят несъмнено опасната ситуация. Ужасените администратори са напуснали лагерите и има голяма вероятност да настане анархия. В някои случаи на комитетите се налага да се грижат за храната на затворниците. В други те се опитват да убеждават затворниците да не изливат агресията си върху сега напълно беззащитните информатори. В случаите с Речлаг и Горлаг мемоарите и архивите са единодушни, че ръководителите (доколкото някой ръководел нещо) почти винаги били украинци, поляци и балтийци. По-късно МВД посочва един украинец на име Херман Степанюк като лидер в Норилск и поляка Кендзерски – „бивш капитан от полската армия“ – като един от лидерите във Воркута. В разказа си за въстанието Едуард Бука, друг поляк, също твърди, че е предвождал стачката в мина №29. Макар несъмнено да е бил в този лагер по това време, има причини да се съмняваме в разказа му най-малкото защото много от истинските водачи на стачката по-късно са разстреляни.[28]

Години след това украинските националисти ще твърдят, че всички големи стачки в ГУЛаг са били планирани и провеждани от техните тайни организации, които се криели зад многонационални стачни комитети: „Средно статистическият затворник, а тук имаме предвид основно затворниците от Запада и руските затворници, не беше в състояние нито да участва във взимането на решения, нито да проумее механизма на движението“. Като доказателство те цитират двата „етапа от Караганда“ – контингентите от украинци, пристигнали и в двата лагера непосредствено преди стачките.18

Същите доказателства довеждат други до извода, че стачките са били провокирани от елементи в самото МВД. Може би членове на тайните служби са се страхували, че Хрушчов напълно ще закрие лагерите – и ще уволни всички лагерни администратори. В резултат предизвикали въстания, за да ги потушат и така да докажат колко необходими са все още. Симеон Виленски, бивш зек и издател, който по-късно организира две конференции по темата за опозицията в лагерите, го изразява най-добре: „Кой управляваше лагерите? Хиляди хора, които нямаха цивилна професия, хора, свикнали с пълно беззаконие, свикнали да притежават затворниците, да правят с тях каквото си искат. Това бяха хора, които – в сравнение с останалите работещи граждани – получаваха доста добро заплащане“.

Виленски е убеден, че през 1953 г. е станал свидетел на провокация в своя специален лагер в Колима. Неочаквано, казва той, в лагера пристигнала нова група затворници. Един от тях открито започнал да организира по-младите обитатели на лагера във въстанически отряд. Говорели за стачки, пишели листовки, привличали други затворници. Дори използвали лагерната металообработваща работилница, за да си направят ножове. Поведението им било толкова явно и толкова провокиращо, че на Виленски му се сторило подозрително: лагерната администрация едва ли търпяла подобна дейност случайно. Той предвождал съпротивата срещу новодошлите, докато накрая не го преместили в друг лагер.19

По принцип това са съвместими тези. Възможно е елементи от МВД да са изпратили бунтовните украинци в лагерите, за да предизвикат някакви размирици. Възможно е също украинските предводители на стачките да са вярвали, че действат по своя собствена воля. Но както от официалните документи, така и от разказите на очевидци изглежда по-вероятно стачките да са набирали инерция единствено благодарение на сътрудничеството между различните национални групи. Там, където националните групи се конкурирали по-явно или не били в топли отношения – както в Минлаг – било много по-трудно да се организират стачки.20

Извън лагерите стачките не получават подкрепа, която да си струва да се отбележи. Стачниците от Горлаг, чиито лагери са съвсем близо до град Норилск, се опитват да привлекат внимание към каузата си с плакат: „Другари, граждани на Норилск! Помогнете ни в борбата ни“.21 Но тъй като повечето обитатели на Норилск са бивши затворници, те почти със сигурност са били твърде уплашени, за да се отзоват. Въпреки бюрократичния си език докладите на МВД, подадени няколко седмици след събитията, предават много добре ужаса, който стачките предизвикват както сред затворниците, така и сред свободните работници. Един от счетоводителите на Горлаг се заклел пред МВД, че „ако стачниците излязат от зоната, ще се сражаваме с тях, както бихме се сражавали с врагове“.

Друг свободен работник разказва на МВД за случайната си среща със стачниците: „Останах след края на смяната, за да довърша пробиването на въглищния фронт. Към мен се приближи група затворници. Хванаха електрическата ми бормашина и ми наредиха да спра да работя, като ме заплашиха с наказание. Изплаших се и спрях работа“. За негово щастие, затворниците насочили към лицето му фенер, разпознали го като свободен работник и го оставили на мира.22 Сам, в мрака на мината, заобиколен от враждебни, гневни, изпоцапани с въглища стачници, той наистина трябва да е бил много изплашен.

Местните лагерни шефове също са уплашени. Усещайки това, стачниците от Горлаг и Речлаг искат среща с представители на съветското правителство и на Комунистическата партия – от Москва. Те твърдят, че местните командири така или иначе не могат да решат нищо без съгласието на Москва, което е съвсем вярно.

И Москва идва. Тоест в няколко случая представители на „московски комисии“ се срещат със затворнически комитети в Горлаг и Речлаг, за да изслушат и обсъдят исканията им. Бих могла да опиша тези срещи като прецедент, но това едва ли предава новостта им в достатъчна степен. Никога преди исканията на затворниците не са били посрещани с друго освен с груба сила. Но в тази нова, постсталинистка епоха Хрушчов изглежда готов да се опита да спечели затворниците с истински отстъпки.

Той или по-скоро неговите представители претърпяват провал. Четири дни след началото на стачката московска комисия, оглавявана от старшия офицер генерал И. И. Масленников, представя на затворниците нов списък с привилегии: деветчасов работен ден, премахване на номерата от униформите, позволение за срещи с роднини, разрешение да получават писма и пари от къщи. Но както се изразява докладът, много от стачните ръководители посрещат тази новина с „враждебност“ и продължават стачката. Подобно предложение предизвиква същата реакция в Горлаг. Изглежда, затворниците искат амнистия, а не само подобряване на битовите условия.

Макар че това не е 1938 г., не е и 1989. Сталин е мъртъв, но наследството му продължава да живее. Първата стъпка са преговорите, но втората е бруталната сила.

В Норилск властите отначало обещават да „разгледат исканията на затворниците“. Вместо това, както обяснява докладът на МВД, „комисията на МВД в СССР решава да ликвидира стачките“. Това решение, почти със сигурност взето от самия Хрушчов, има незабавни, драматични последствия по места. Войници обграждат стачкуващите лагери. Лагпункт след лагпункт те изпразват лагерите, арестуват стачните лидери и транспортират останалите затворници другаде.

В няколко случая това „ликвидиране“ минава относително гладко. Когато пристигат в първото лагерно подразделение, войските изненадват затворниците. По лагерната радиоуредба главният прокурор на Норилск Бабилов казва на затворниците да напуснат зоната и ги уверява, че онези, които излязат мирно, няма да бъдат наказани за участието си в „саботажа“. Според официалния доклад повечето затворници наистина излизат. Когато виждат, че са изолирани, подбудителите също напускат. В тайгата войниците и лагерните шефове разпределят затворниците на групи. Камионите чакат, за да отведат заподозрените като подбудители на стачката, а на „невинните“ е позволено да се върнат в лагера.

Някои от следващите „ликвидации“ не минават толкова гладко. Когато на следващия ден властите повтарят същата процедура в друг лагпункт, предводителите на стачката първо заплашват искащите да напуснат – и после се заключват в една от бараките и се налага да бъдат измъкнати оттам със сила. В женския лагер затворничките се събират в кръг и окачват в центъра черно знаме – символ на несправедливо убитите другари – след което започват да крещят и да викат лозунги. На петия час пазачите започват да ги пръскат с мощни маркучи. Едва тогава кръгът се разкъсва достатъчно, за да могат пазачите да ги извлекат от лагера.

В лагпункт №5 цели 1400 затворници, главно украинци и балтийци, отказват да напуснат зоната. Вместо това те окачват черни знамена на бараките си и по думите на един бюрократ от МВД се държат „изключително агресивно“. После, когато лагерните пазачи, подкрепени от 40 войници, се опитват да обградят бараките и да опазят хранителните продоволствия в лагера, 500 затворници ги нападат. Те крещят ругатни, викат „Ура!“, хвърлят камъни, удрят войниците с палки и мотики, опитват се да измъкнат оръжията от ръцете им. Официалният доклад описва случилото се след това: „В най-критичния момент от нападението срещу пазачите войниците откриха огън по затворниците. След прекратяването на стрелбата затворниците бяха принудени да легнат на земята. После затворниците започнаха да изпълняват всички заповеди на пазачите и лагерната администрация“.23

Според същия доклад този ден загиват 23-ма затворници. Според очевидците за няколко дни при поредица от подобни инциденти в Норилск са загинали няколкостотин затворници.

Властите потушават стачката във Воркута по същия начин. Лагпункт след лагпункт войниците и милицията изкарват затворниците от лагерите, разпределят ги в групи от по 100 и ги подлагат на „филтриране“, отделяйки предполагаемите предводители на стачката от останалите затворници. За да ги накара да излязат с мир, московската комисия на всеослушание обещава на всички затворници, че делата им ще бъдат преразгледани и че водачите на стачката няма да бъдат разстреляни. Измамата успява – благодарение на „бащинското“ поведение на генерал Масленников. „Ние му повярвахме“ обяснява по-късно един от участниците.24

Но в един лагер – лагпунктът край мина №29 – затворниците не вярват на генерала и когато Масленников им казва да се върнат на работа, те отказват. Пристигат войници заедно с пожарна кола, възнамерявайки да използват водни маркучи за разпръскването на тълпата:

Но преди да успеят да извадят маркучите и да ги насочат към нас, Рипецки махна на затворниците да тръгнат напред и цялата тълпа се подчини и преобърна колата пред портата, сякаш беше детска играчка. […] Откъм пазачите последва залп от куршуми право срещу затворниците. Но ние стояхме прегърнати и отначало никой не падна, макар че мнозина бяха мъртви или ранени. Само Игнатович, малко пред линията, стоеше сам. Сякаш постоя за миг изумен и после се завъртя към нас. Устните му се движеха, но не излязоха никакви думи. Протегна ръка, после падна.

Когато той падна, последва втори залп, после трети и четвърти. След това автоматите откриха огън.

И отново изчисленията на загиналите в мина №29 силно се разминават. Официалните документи посочват 42 убити и 135 ранени. Очевидците пак говорят за „стотици“ жертви.25

Стачките приключват. Но никой лагер вече не е истински мирен. През останалата част от 1953 и през цялата 1954 г. спорадично избухват протести във Воркута и Норилск, в другите специални лагери, както и в обикновените лагери. „Победоносният дух, поддържан от увеличението на надницата, което си бяхме извоювали, беше наследството от стачката“, пише Ноубъл. Когато го преместили в мина №29, сцена на клането, оцелелите затворници гордо му показвали белезите от този ден.26

След като смелостта на затворниците нараства, буквално не остава незасегнат лагер. През ноември 1953 г. например 530 затворници във Вятлаг отказват да работят. Те настояват за по-добро заплащане и прекратяване на „аномалиите“ в раздаването на дрехите и битовите условия. Лагерната администрация се съгласява да изпълни исканията им, но на следващия ден затворниците отново започват стачка. Този път те настояват да бъдат включени в амнистията на Берия. Стачката приключва с арестуването на организаторите и хвърлянето им в затвора.27 През март 1954 г. група „бандити“ завземат един лагпункт в Каргополлаг и заплашват с бунт, ако не получат по-добра храна – и водка.28 През юли 1954 г. 900 затворници в Минлаг провеждат едноседмична гладна стачка като протест срещу смъртта на затворник, който изгорял жив, когато в наказателния блок избухнал пожар. Затворниците разпространяват листовки в лагера и в близкото село, в които обясняват причините за стачката, и я прекратяват едва когато пристига московска комисия и удовлетворява исканията им за по-добро отношение. На други места в Минлаг стачките стават постоянна част от живота – понякога провеждани от отделни бригади, понякога – от целите мини.29

Планират се и нови бунтове и властите го знаят. През юни 1954 г. МВД изпраща доклада на един информатор направо на Крутлов, вътрешния министър. Докладът преразказва разговор между група украински затворници, които информаторът срещнал в транзитния затвор в Свердловск. Затворниците били от Горлаг, участници в тамошната стачка. Сега ги местели другаде – но те се подготвяли за следващия път:

Всички в килията трябваше да обяснят на Павлишин и Степанюк какво са правили по време на стачката, включително и аз. […] В мое присъствие Морушко докладва на Степанюк за инцидент на шлепа от Норилск за Красноярск. На този шлеп той направил филтриране на затворниците и премахнал онези, които не били полезни. Степанюк каза на Павлишин: „Поставената ти мисия беше изпълнена, сега делата ни ще станат част от историята на Украйна“. После прегърна Морушко и каза:

– Пан Морушко, ти направи голяма услуга на организацията ни […], затова ще получиш медал и след падането на съветската власт ще заемаш важен пост.30

Макар че е възможно подалият доклада информатор да е чул някакъв подобен разговор, той си и доизмисля: по-нататък в доклада си той обвинява украинците в организиране на твърде невероятен заговор за убийството на Хрушчов. И все пак фактът, че подобна съмнителна информация се е изпращала направо на Круглов, сам по себе си говори колко сериозно властите вече приемали заплахата от нови бунтове. И двете комисии, изпратени да разследват ситуациите в Речлаг и в Горчал, стигат до заключението, че се налага увеличаване на броя на пазачите, затягане на режима и най-вече увеличаване на броя на информаторите.31

Както се оказва, те имат право да се безпокоят. Най-опасното въстание тепърва предстои.

Също като предишните две въстанието, което Солженицин кръщава „Четиресетте дни на Кенгир“, не е нито внезапно, нито неочаквано.32 През пролетта на 1954 г. то бавно набира скорост от поредица инциденти в специалния лагер Степлаг, разположен край село Кенгир в Казахстан.

Също като колегите си от Речлаг и Горлаг след смъртта на Сталин командирите на Степлаг не са способни да се справят със затворниците. Един от историците на стачката, проучил лагерните архиви от 1953 г., стига до извода, че администрацията „напълно е загубила контрол“. В подготвителния период на стачката командирите на Степлаг периодично изпращат в Москва доклади, описващи нелегалните организации в лагера, случаите на непокорство и „кризата“ в системата от информатори, вече почти напълно извадена от строя. Москва отговаря със заповед украинците и балтийците да бъдат изолирани от останалите затворници. Но администрацията или не желае, или не може да го направи. По това време почти половината от 20 000-те затворници в лагера са украинци, а една четвърт са балтийци и поляци; вероятно не съществуват условия за изолирането им. В резултат затворниците продължават да нарушават правилата и да организират стачки и протести.33

Неспособни да сплашат затворниците със заплахи за наказания, пазачите прибягват до действителна жестокост. Някои – включително Солженицин – вярват, че тези инциденти също са били провокации, целящи да предизвикат последвалия бунт. Независимо дали това е било, вярно или не – а засега няма доказателства нито за едното, нито за другото – през зимата на 1953 и през пролетта на 1954 г. лагерните пазачи наистина на няколко пъти стрелят по непокорни затворници и убиват неколцина.

Тогава, вероятно в отчаян опит да възстанови контрола си, лагерната администрация докарва в лагера група криминални затворници и открито ги инструктира да провокират битки с политическите в лагпункт №3 – най-бунтовния от лагпунктовете в Степлаг. Планът дава обратен резултат. „И тук – пише Солженицин – виждаме колко непредвидим е ходът на човешките емоции и на обществените движения! Инжектирайки в Кенгир №3 гигантска доза изпробван птомаин, шефовете постигнаха не омиротворен лагер, а най-големия бунт в историята на архипелаг ГУЛаг“.34 Вместо да се борят, двете групи решават да си сътрудничат.

Също като в другите лагери затворниците в Степлаг са организирани според националната си принадлежност. Но изглежда, организацията на украинците в Степлаг е малко по-напред в конспирацията. Вместо открито да избират лидерите си, украинците създават конспираторски „център“ – тайна група, чиито членове никога не стават публично известни и вероятно включват представители на всички национални групи в лагера. Когато крадците пристигат в лагера, центърът вече е започнал производството на оръжия – самоделни ножове, палки и кирки – в работилниците на лагера и е установил връзка със затворниците от двата съседни лагпункта, №1 – зона за жени – и №2. Вероятно тези твърди политически затворници са впечатлили криминалните с изделията си или пък са ги уплашили. Във всеки случай, всички са единодушни, че по време на среднощна среща представители на двете групи, криминални и политически, си стиснали ръцете и решили да се обединят.

На 16 май това сътрудничество дава първия си плод. Същия следобед голяма група затворници от лагпункт №3 започват да рушат каменната стена, която отделя лагера им от двата съседни и от стопанския двор, където са лагерните работилници и складовете. В предишна епоха целта им би била изнасилване. Сега, когато от двете страни на стената мъжете и жените са украински партизани националисти, мъжете смятат, че се притичват на помощ на жените – техни роднини, приятелки или дори съпруги.

Разрушаването на стената продължава цяла нощ. В отговор лагерните пазачи откриват огън, убиват 13 затворници, раняват 43 и пребиват други, включително жени. На следващия ден, вбесени от убийствата, затворниците от лагпункт №3 правят масов протест и пишат антисъветски лозунги по стените на столовата си. Същата нощ група затворници влиза с взлом в наказателния изолатор – буквално разрушавайки го на парчета с голи ръце – и освобождава заключените вътре 252 затворници. Те установяват пълен контрол над лагерните складове, кухнята и пекарната, както и над работилниците, които незабавно започват да използват за производство на ножове и палки. Към сутринта на 19 май повечето затворници са в стачка.

Като че ли нито Москва, нито лагерното ръководство знае какво да прави сега. Командирът на лагера своевременно информира за случилото се Крутлов, шефа на МВД. Също толкова бързо Крутлов нарежда на Губин, началника на казахстанското МВД, да разследва случая. На свой ред Губин се измъква и моли ГУЛаг да изпрати комисия от Москва. Комисията пристига. Започват преговори и комисията, печелейки време, обещава на затворниците да проучи незаконните стрелби, да не възстановява стените между лагерите и дори да ускори процеса по преразглеждане делата на затворниците.

Затворниците ѝ се доверяват. На 23 май те се връщат на работа. Но след прибирането си в зоната дневната смяна вижда, че поне едно от обещанията е било нарушено: стените между лагпунктовете са възстановени. Към 25 май шефът на Кенгир, В. М. Бочков, отново отчаяно изпраща телеграми с молба да му разрешат да наложи на затворниците „строг режим“: никакви писма, никакви срещи, никакви парични преводи, никакво преразглеждане на делата. Освен това той премества от лагера около 420 криминални затворници и ги изпраща в друг лагпункт, където те продължават да стачкуват.

Резултатът: в рамките на четиресет и осем часа затворниците прогонват от зоната всички представители на лагерните власти, заплашвайки ги с новопроизведените си оръжия. Макар че имат пушки, представителите на властта са по-малобройни. В трите лагерни подразделения живеят над 5000 затворници и повечето от тях се включват във въстанието. Неучастващите са твърде уплашени, за да протестират. Неутралните скоро са повлияни от духа на четиресетдневното въстание. Първата сутрин от стачката, спомня си с учудване един затворник, „не бяхме събудени от пазачите, не ни поздравиха с викове и крясъци“.

Изглежда, отначало лагерните власти са очаквали стачката да секне от само себе си. Рано или късно, предполагали те, крадците и политическите щели да се скарат. Затворниците щели да потънат в анархия и поквара, жените щели да бъдат изнасилени, храната – открадната. Но макар че поведението на затворниците по време на стачката не бива да се идеализира, истината е, че се случва почти точно обратното: лагерът е управляван учудващо хармонично.

Затворниците много бързо избират стачен комитет и го натоварват със задачата да води преговорите и да организира всекидневния живот в лагера. Разказите за възникването на този комитет силно се разминават. Официалният доклад за събитията твърди, че властите преговаряли със затворниците, когато изведнъж се появила група хора, която се представила като стачен комитет и отрекла правото на всички останали да говорят. Но редица очевидци са казвали, че именно властите предложили на затворниците да създадат стачен комитет, който впоследствие бил избран с демократично гласуване.

Истинската връзка на стачния комитет с „реалните“ ръководители на въстанието също остава неясна, каквато вероятно е била и навремето. Дори и да не я е планирал стъпка по стъпка, очевидно ръководеният от украинците център е бил мотивиращата сила зад стачката и е играл решаваща роля в „демократичния“ избор на стачния комитет. Явно украинците са настоявали за многонационален комитет: те не са искали стачката да изглежда твърде антируска или антисъветска и са държали лидерът на стачката да бъде руснак.

Този руснак е полковник Капитон Кузнецов, който се откроява дори и в мрачния разказ за Кенгир като особено нееднозначна фигура. Бивш червеноармейски офицер, по време на войната Кузнецов бил пленен от нацистите и изпратен във военнопленнически лагер. През 1948 г. е арестуван по обвинение, че е сътрудничил на нацистката администрация във военнопленническия лагер и дори че е участвал в битката срещу съветските партизани. Ако тези обвинения са верни, те обясняват поведението му по време на стачката. След като веднъж вече е бил ренегат, той не се свенял отново да играе двойна роля.

Очевидно украинците избират Кузнецов с надеждата да придаде „съветско“ лице на въстанието, лишавайки властите от извинение да смажат затворниците. И той определено го прави – като вероятно стига до крайности. Подтиквани от Кузнецов, стачкуващите затворници окачват из целия лагер лозунги като „Да живее съветската конституция!“, „Да живее съветският режим!“, „Долу убийците бериявисти!“. Той се обръща към затворниците с твърдението, че трябва да прекратят писането на листовки, че „контрареволюционната агитация“ само ще навреди на каузата им. Също така Кузнецов усърдно ухажва „съветските“ затворници, запазили вярата си в Партията, и ги убеждава да му съдействат за запазването на реда.

И макар че украинците са помогнали за избирането им, Кузнецов определено не им се отплаща за доверието. В пространните, изключително подробни писмени самопризнания, които прави, след като стачката завършва с неизбежния кървав край, Кузнецов твърди, че винаги е смятал центъра за незаконен и се е борил срещу тайните му заповеди по време на цялата стачка. Но пък и украинците никога не са се доверявали истински на Кузнецов. През цялата стачка двама въоръжени украински пазачи го следвали навсякъде. Привидно това било за негова защита. Всъщност вероятно са искали да бъдат сигурни, че няма да се измъкне от лагера през нощта и да предаде каузата.

Може би украинците са имали право да се боят да не би Кузнецов да избяга, защото друг член на стачния комитет, Алексей Макеев, в крайна сметка напуска лагера, измъквайки се няколко седмици след началото на стачката. По-късно Макеев чете речи по лагерната радиоуредба, приканвайки затворниците да се върнат на работа. Вероятно той бързо е разбрал, че стачката е обречена на провал – или пък още от самото начало е бил инструмент на администрацията.

Но предаността не на всички в стачния комитет е съмнителна. Самият Кузнецов по-късно ще твърди, че поне трима членове на комитета – „Глеб“ Слученков, Герш Келлер и Юрий Кнопмус – всъщност били представители на тайния център. Лагерните власти също по-късно описват един от тях, Герш Келлер, като член на тайната украинска конспирация и биографията му като че ли наистина отговаря на тази картина. Отбелязан в лагерните архиви като евреин, Келлер всъщност е етнически украинец – истинското му презиме е Пендрак – който успява да скрие етническата си принадлежност от МВД по време на арестуването си. Келлер поема ръководството на стачния „военен“ отдел и отговаря за отбраната на затворниците в случай на нападение от страна на пазачите. Именно той е поставил началото на масовото производство на оръжия – ножове, дъги от бъчви, кирки, палки – в лагерните работилници и е създал „лаборатория“ за самоделни гранати, коктейли „Молотов“ и други „горещи“ оръжия. Келлер надзирава и изграждането на барикади и се погрижва до вратата на всяка барака да има варел с натрошено стъкло – което да бъде хвърляно в очите на войниците, ако и когато пристигнат.

Ако Келлер е представлявал украинците, то Глеб Слученков по-скоро е свързан с криминалните затворници в лагера. Самият Кузнецов го нарича „представител на престъпния свят“, а украинските националисти го описват като главатар на крадците. По време на въстанието Слученков ръководи „контраразузнавателната“ операция на стачния комитет. Той си има своя собствена „полиция“, която патрулира из лагера, пази мира и хвърля в затвора потенциалните изменници и информатори. Слученков организира всички лагери в дивизии и определя „командир“ за всяка от тях. По-късно Кузнецов ще се оплаква, че имената на тези командири се пазели в тайна и били известни само на Слученков и на Келлер.

Кузнецов е по-малко злостен спрямо Кнопмус, етнически германец, роден в Санкт Петербург, който отговарял за въстаническия „пропаганден“ отдел. И все пак в ретроспекция дейността на Кнопмус по време на въстанието е най-революционна и най-антисъветска от всички. „Пропагандата“ на Кнопмус включвала изработване на листовки, разпространявани след местното население извън лагера, отпечатването на лагерен „стенвестник“ за стачкуващите затворници и най-забележителното – изработването на самоделна радиостанция.

Като се има предвид, че властите спират тока още през първите дни на стачката, радиостанцията е не само предизвикателство, но и голямо техническо постижение. Първо, зеките направили „водноелектрическа“ станция – като използвали за целта чешма. Един мотор бил превърнат в генератор и така се произвеждало достатъчно електричество за захранването на телефонната система в лагера, както и на радиото. На свой ред радиото било сглобено с помощта на части от преносимите прожекционни апарати в лагера.

След броени дни лагерът имал новинари и редовни новинарски програми, предназначени за затворниците и за местното население извън лагера, включително за пазачите и войниците. Лагерните стенографи са записали текста на едно от радиообръщенията, направено месец след началото на стачката, когато хранителните продоволствия започнали да се изчерпват. Насочена към войниците, които сега стояли на пост пред лагера, стенограмата попада в архивите на МВД:

Другари войници! Не се боим от вас и ви молим да не влизате в нашата зона. Не стреляйте по нас, не се подчинявайте на волята на бериявистите. Ние не се страхуваме от тях точно както не се боим от смъртта. Предпочитаме да умрем от глад в този лагер, отколкото да се предадем на шайката бериявисти. Не цапайте ръцете си със същата мръсна кръв, с която са изпоцапани ръцете на офицерите ви. […]35

Междувременно Кузнецов организира разпределянето на храната, която жените от лагера приготвят. Всички затворници получават еднаква дажба – няма допълнителни порции за придурките – която постепенно намаляват с напредването на времето и опразването на складовете. Доброволци почистват бараките, перат дрехите и стоят на пост. Един затворник си спомня, че „ред и чистота“ царели в столовата, която в миналото често била мръсна и безредна. Лагерните бани работят както обикновено, също и болницата, въпреки че лагерните власти отказват да осигурят необходимите лекарства и консумативи.

Затворниците си организират и „забавления“. Според едни мемоари полски аристократ на име граф Бобрински отворил в лагера „кафене“, в което сервирал „кафе“: „Хвърляше нещо във водата, сваряваше го и в горещите дни затворниците с наслада отпиваха тази напитка и се смееха“. Самият граф седял в ъгъла на кафенето, свирел на китарата си и пеел стари романси.36 Други затворници организирали поредици от лекции, както и концерти. Група самодейни драматични актьори подготвили и изпълнили пиеса. Една от религиозните секти, чиито членове от мъжки и женски пол отново се събрали благодарение на разрушените стени, предавала предсказанието на своя пророк, че сега всички те щели да отидат в Рая – живи. В продължение на няколко дни те седели по дюшеците си насред главния площад, в центъра на зоната, и чакали да отидат в Рая. Уви, нищо не станало.

Появили се и новобрачни двойки, благословени от многото свещеници затворници, арестувани заедно със своите балтийски или украински паства. Някои от тях били от онези, които се женели, стоейки от двете страни на лагерната стена, и сега за първи път се срещали лице в лице. Но макар че жените и мъжете общували свободно, всички описали стачката са единодушни, че жените не били обект на задявки и определено никой не ги нападал или изнасилвал, както често ставало в обикновените лагери.

Разбира се, пишели се и песни. Някой създал украински химн, който на моменти всичките 13 500 стачкуващи затворници пеели заедно. Припевът звучал така:

Няма, няма да бъдем роби,

вече няма да носим ярема.

Друг стих говорел за:

Кръвни братя от Воркута и Норилск, Колима и Кенгир…

„Беше прекрасно време – спомня си Ирена Аргинска четиресет и пет години по-късно. – Никога преди и никога след това не съм изпитвала подобно чувство за свобода както тогава“. Други имат повече лоши предчувствия. Люба Бершадска си спомня: „Правехме всичко спонтанно: никой от нас не знаеше и дори не мислеше какво ни чака“.

Преговорите с властите продължават. Към 27 май комисията на МВД, изпратена да се справи със стачката, е провела първата си среща със затворниците. Сред така наречените от Солженицин персонажи със златни еполети в комисията са Сергей Егоров, заместник-началник на МВД; Иван Долгих, тогава командир на системата на ГУЛаг; и Вавилов, заместник-държавен прокурор, отговарящ за надзора над ГУЛаг. Те са посрещнати от група от 2000 затворници, предвождани от Кузнецов, който им представя списък с искания.

В разгара на стачката тези искания ще включват и налагането на криминални присъди на пазачи, които са застрелвали затворници – което затворниците са искали от самото начало – както и по-откровено политически искания. Сред тях са намаляването на всички двайсет и пет годишни присъди; преразглеждането на делата на всички политически затворници; ликвидирането на наказателните килии и наказателните бараки; по-голяма свобода на комуникацията с роднини; отменяне на изискването за принудително вечно изгнание за освободените затворници; и перманентно обединяване на мъжките и женските лагери.

Затворниците настояват и за среща с член на Централния комитет на Комунистическата партия. Те продължават да поставят това искане до самия край, защото – по думите им – не можели да вярват нито на властите на Степлаг, нито на МВД, че ще спазят дадените обещания. „И кой ли е събудил у вас такава омраза към МВД?“, твърди се, че попитал в отговор заместник-началникът Егоров.

Естествено, ако стачката беше избухнала няколко години по-рано, изобщо не би имало преговори. Но към 1954 г. преразглеждането на политическите дела всъщност е започнало, макар и бавно. В хода на стачката дори се случва отделни затворници да бъдат призовавани да напуснат лагера, за да присъстват на заседания на трибунала, преразглеждащ делата им. Тъй като знаел, че много затворници вече са умрели, и очевидно желаел мирното и бързо приключване на събитията, Долгих почти незабавно започнал да отстъпва пред някои от по-маловажните искания на затворниците и призовал за премахване на решетките от прозорците, за въвеждане на осемчасов работен ден и дори за преместването на някои особено омразни пазачи и служители от Кенгир. По пряката заповед на Москва Долгих отначало се въздържал от употребата на сила. Но все пак се опитвал да сломи съпротивата на затворниците, като активно ги призовавал да напуснат лагера и забранявал всякакви доставки на храна и медикаменти.

С напредване на времето обаче Москва загубва търпение. В изпратена на 15 юни телеграма Крутлов порицава заместника си Егоров, че пълни докладите си с безполезна статистика – като например колко гълъби са пуснати от лагера с листовки – и го информира, че военен ешелон, съпровождан от пет танка Т-34, е на път към него.

Последните десет дни от стачката наистина са много напрегнати. Комисията на МВД прави строги предупреждения по лагерната радиоуредба. В отговор затворниците излъчват съобщения по самоделната си радиостанция, обявявайки пред света, че умират от глад. Кузнецов произнася реч и говори за съдбата на семейството си, което арестуването му унищожило. „Много от нас също бяха загубили роднини и като го слушахме, смелостта ни нарасна и решихме да устоим до края“, спомня си един затворник.

Непосредствено преди разсъмване, в 3:30 ч. сутринта на 26 юни, МВД напада. Предишната вечер Круглов е изпратил на Егоров телеграма, съветвайки го да използва „всички възможни средства“, и той се подчинява: не по-малко от 1700 войници, 98 кучета и 5 танка Т-34 обграждат лагера. Отначало войниците изпращат ракети в небето над бараките и не стрелят на месо. По лагерната радиоуредба звучат настоятелни предупреждения: „В лагерите влизат войници. Молим желаещите да сътрудничат затворници да напуснат мирно лагера. Съпротивляващите се затворници ще бъдат разстреляни“.

Докато обърканите затворници тичат из лагера, танковете влизат през портата. След тях вървят въоръжени войски в пълно бойно снаряжение. Според някои разкази както управляващите танковете войници, така и пехотинците били пияни. Макар че това може да е легенда, възникнала след нападението, истината е, че и Червената армия, и тайните служби по традиция давали водка на войниците, от които се искало да свършат някоя мръсна работа: в масовите гробове почти винаги откриват празни бутилки.

Пияни или не, танкистите не изпитват угризения да карат право към тръгналите към тях затворници. „Стоях по средата – спомня си Любов Бершадска – и навсякъде около мен танковете газеха живи хора“. Те прегазват група жени, които стоят прегърнати на пътя им и не вярват, че танковете ще посмеят да ги убият. Прегазват и младоженци, които – силно прегърнати – умишлено се хвърлят под тях. Унищожават бараки със спящи в тях хора. Устояват на самоделните гранати, камъните, кирките и другите метални предмети, които затворниците хвърлят срещу тях. Учудващо бързо – в рамките на час и половина според подадения по-късно доклад – войниците омиротворяват лагера, извеждат затворниците, които се съгласяват да излязат мирно, и слагат белезници на останалите.

Според официалните документи този ден 37 затворници умрели веднага. Девет починали по-късно от раните си. Други 106 били ранени, както и 40 войници. Тези цифри отново са много по-малки от посочваните от самите затворници. Бершадска, която помагала на лагерния лекар Юлиян Фустер да се погрижи за ранените, пише за 500 умрели:

Фустер ми каза да си сложа бяла касинка и хирургическа маска (която пазя и до днес) и ме помоли да стоя до операционната маса и да записвам имената на онези, които бяха в състояние да ми ги кажат. За нещастие, такива почти нямаше. Повечето ранени умираха на масата и гледайки ни с умиращ поглед, казваха: „Пишете на майка ми, […] на съпруга ми, […] на децата ми“ и т.н.

Когато стана непоносимо горещо и задушно, свалих касинката си и се погледнах в огледалото. Косата ми беше напълно побеляла. Отначало си помислих, че поради някаква причина в касинката е имало пудра. Не осъзнавах, че докато бях стояла в центъра на онова невероятно клане и бях наблюдавала всичко ставащо, цялата ми коса беше побеляла за петнайсет минути.

Фустер не подви крак тринайсет часа и спасяваше когото можеше. Накрая този жилав, талантлив хирург също не издържа. Загуби съзнание, припадна и операциите приключиха.37

След битката всички оживели, които не се намират в болницата, са изведени от лагера в тайгата. Войници с автомати ги принуждават часове наред да лежат по лице на земята с разперени встрани ръце – сякаш разпънати на кръст. Ръководейки се от направените по време на публичните срещи снимки и от малкото информаторски доклади, с които разполагат, лагерните власти пресяват затворниците и арестуват 436 души, сред които са всички членове на стачния комитет. Шестима от тях ще бъдат екзекутирани, включително Келлер, Слученков и Кнопмус. Кузнецов, който в рамките на четиресет и осем часа след арестуването си представя на властите пространни, подробни писмени самопризнания, е осъден на смърт – и след това е помилван. Преместен е в Карлаг и е освободен през 1960 г. Други 1000 затворници – 500 мъже и 500 жени – са обвинени в подкрепяне на въстанието и са преместени в други лагери, в Озерлаг и Колима. Изглежда, повечето от тях също са освободени в края на десетилетието.

Явно по време на въстанието властите не са имали никаква представа, че в лагера е имало и друга организираща сила освен официалния стачен комитет. След това започват да сглобяват парчетата на цялата история, може би благодарение на подробния разказ на Кузнецов. Установяват самоличността на петима представители на центъра – литовеца Кондратас, украинците Келлер, Суничук и Вахаев; и крадеца, известен с нелегалния си псевдоним „Мустак“. Те дори изготвят схема, показваща как линиите на командване излизат от центъра, минават през стачния комитет и отиват към отделите по пропаганда, отбрана и контраразузнаване. Знаят за бригадите, които са създадени за отбраната на всяка барака, за радиостанцията и за самоделния генератор.

Но никога не успяват да идентифицират всички членове на центъра, истинските организатори на въстанието. Според един разказ много от „истинските активисти“ останали в лагера и кротко излежавали присъдите си в очакване на амнистия. Имената им са неизвестни – и вероятно ще останат такива.

Глава 25

Затоплянето – и освобождаване

Да си го кажем направо –

повече никакви шикалкавения.

Ние сме деца на култа.

Негова, плът и кръв.

Възпитани сме в мъгла –

двусмислена наистина,

в гигантомания

и скудоумие.

Андрей Вознесенски, „Деца на култа“, 1967 г.1

Въпреки че загубват битката, кенгирските стачници печелят войната. След въстанието в Степлаг ръководството на Съветския съюз наистина загубва апетит към принудително трудовите лагери – и то с изумителна бързина.

Към лятото на 1954 г. недоходността на лагерите е широко призната. Друго проучване на финансите на ГУЛаг, направено през юни 1954 г, отново е показало, че те получават сериозни субсидии и че издръжката на пазачите ги прави особено неизгодни.2 На проведено скоро след Кенгир заседание на лагерните командири и висшите кадри в ГУЛаг много администратори открито се оплакват от лошата организация на хранителните доставки за лагерите, от неконтролируемата бюрокрация – към този момент има седемнайсет различни хранителни норми – и от лошата организация на лагерите. Някои лагери продължават да съществуват, но в тях има съвсем малко затворници. Стачките и недоволството продължават. През 1955 г. затворниците организират нова обща стачка във Воркута.3 Желанието за промяна сега е всеобщо – и промяната идва.

На 10 юли 1954 г. Централният комитет издава резолюция, която връща осемчасовия работен ден, либерализира лагерните режими и дава на затворниците възможност по-лесно да си спечелват предсрочно освобождаване за усърден труд. Специалните лагери са закрити. На осъдените се разрешава да пишат писма и да получават колети, често без ограничения. В някои лагери им позволяват да се женят и дори да живеят с партньорите си. Лаещите кучета и конвойните пазачи остават в миналото. Затворниците вече могат да си купуват нови стоки: дрехи – каквито по-рано не е имало – и портокали.4 В Озерлаг дори им позволяват да садят цветя.5

По това време висшите ешелони на съветския елит вече са поставили началото и на по-широки дебати за сталинското правосъдие. В началото на 1954 г. Хрушчов е поръчал и е получил доклад за броя на обвинените в контрареволюционни престъпления след 1921 г. и за това колко от тях все още излежават присъдите си. Естествено, цифрите са непълни, тъй като не включват милионите, изпратени в изгнание, несправедливо обвинените в – технически – неполитически престъпления, осъдените в обикновени съдилища и онези, които изобщо не са съдени. И все пак цифрите са шокиращо високи, като се има предвид, че посочват броя на убитите или изпратени в затвора без всякаква причина. Според собствените изчисления на МВД 3 777 380 души са намерени за „виновни“ в подбуждане на контрареволюция от колегиуми на ОГПУ тройки на НКВД, специални комисии и всичките военни колегиуми и трибунали, масово раздаващи присъди през трите предходни десетилетия. От тях 2 369 220 са били изпратени в лагерите, 765 180 – в изгнание и 642 980 са екзекутирани.6

Няколко дни след това Централният комитет се заема да преразгледа всички тези дела, както и делата на „повтарачите“ – затворниците, съдени повторно през 1948 г. и изпратени в изгнание. Хрушчов създава национален комитет, оглавяван от главния прокурор на Съветския съюз, който надзирава работата. Освен това във всички републики и области на страната са създадени местни комитети, за да преразгледат присъдите на затворниците. Някои политически затворници са освободени по това време, въпреки че първоначалните им присъди все още не са анулирани: истинското реабилитиране – признанието на държавата, че е била направена грешка – ще дойде по-късно.7

Освобождаванията започват, макар че през следващата година и половина ще напредват мъчително бавно. Излежалите две трети от присъдите си понякога са освобождавани без обяснения или реабилитация. Други остават в лагерите без всякаква причина. Въпреки всичко, което знаят за недоходността на лагерите, ръководителите на ГУЛаг не желаят да ги закрият. Явно им е необходим допълнителен тласък отгоре.

През февруари 1956 г. този тласък идва, когато Хрушчов произнася своята „тайна реч“, както ще стане известна, пред закрито заседание на Двайсетия конгрес на комунистическата партия. За първи път той открито напада Сталин и „култа към личността“ му:

За духа на марксизма-ленинизма е недопустимо и неприсъщо издигането на един човек, превръщането му в свръхчовек, притежаващ свръхестествени качества, близки до тези на бог. Този човек уж знае всичко, вижда всичко, мисли за всеки, може да направи всичко, безпогрешен е в поведението си. Такива представи за човека и по-конкретно за Сталин бяха възпитавани у нас в продължение на много години.8

До голяма част речта е тенденциозна. Изреждайки престъпленията на Сталин, Хрушчов се съсредоточава почти изключително върху жертвите на 1937 и 1938 г., посочва деветдесет и осемте члена на Централния комитет, които са били разстреляни, както и няколко стари болшевики. „През 1939 г. вълната на масовите арести започна да стихва“ заявява той – което изобщо не е вярно, тъй като през 40-те години броят на затворниците всъщност се увеличава. Все пак той споменава чеченските и балканските депортации може би защото не е участвал в тях. Но не споменава колективизацията, нито украинския глад, както и масовите репресии в Западна Украйна и в прибалтийските държави вероятно защото лично е участвал в тези операции. Говори за 7679 реабилитации и макар че присъстващите в залата му ръкопляскат, всъщност това е съвсем малък процент от милионите, за чиито несправедливи арести Хрушчов знае.9

Колкото и несъвършена да е, речта – скоро разпратена до всички партийни организации из цялата страна – разтърсва Съветския съюз из основи. Никога преди съветското ръководство не е признавало никакви престъпления, още по-малко пък в такъв огромен мащаб. Дори Хрушчов не е сигурен каква ще бъде реакцията. „Тъкмо се съвземахме от шока – ще пише той по-късно. – Хората все още бяха в затворите и в лагерите и не знаехме как да им обясним какво се е случило, нито какво да правим с тях, след като ги освободим“.10

Речта галванизира МВД, КГБ и лагерните администратори. За броени седмици атмосферата в лагерите става още по-либерална и процесът на освобождаване и реабилитиране най-сетне започва да се ускорява. Ако през трите години преди речта са реабилитирани 7000 случайно избрани хора, през десетте месеца след нея са реабилитирани 617 000. За по-нататъшното ускоряване на процеса се създават нови механизми. По някаква ирония много от затворниците, които са били осъдени от тройки, сега са освобождавани от тройки. Тричленни комисии – прокурор, член на Централния комитет и реабилитиран партиен член, често бивш затворник – обикалят лагерите и изгнаническите селища в цялата страна. Те са оторизирани да провеждат бързи разследвания на делата, да разговарят със затворниците и да ги освобождават веднага.11

В месеците след тайната реч МВД се подготвя да направи и много по-дълбоки промени в структурата на самите лагери. През април новият министър на вътрешните работи, Н. П. Дудоров, изпраща до Централния комитет предложение за реорганизацията на лагерите. Положението в лагерите и колониите, пише той, „вече от много години е окаяно“. Той настоява за закриването им, предлага най-опасните престъпници да бъдат изпратени в специални, изолирани затвори в отдалечени райони на страната и изрично споменава строежа на недовършената железопътна линия Салехард-Игарка като една от възможностите. По-дребните престъпници, от друга страна, трябвало да останат в родните си райони и да излежават присъдите си в затворнически „колонии“, работейки в леката промишленост или в колхозите. От тях не бивало да се иска да работят като дървари, миньори или строители, нито да извършват какъвто и да било неквалифициран, тежък труд.12

Тук изборът на думите е по-важен от конкретните предложения на Дудоров. Той предлага създаването не само на по-малка, но и на качествено различна система от лагери – завръщане към „нормалната“ затворническа система или поне към затворническа система, която да се възприема като такава в останалите европейски страни. За новите затворнически колонии вече нямало да се твърди, че се самоиздържат. Затворниците щели да работят, за да усвоят полезни умения, а не за да носят приходи на държавата. Целта на затворническия труд щяла да бъде реабилитацията, а не печалбата.13

Предложенията му предизвикват изумително гневни възражения. Въпреки че представителите на икономическите министерства огласяват подкрепата си, И. А. Серов, шеф на КГБ, се нахвърля върху предложенията на вътрешния министър и ги нарича „неправилни“, „неприемливи“ и още повече – скъпи. Той се възпротивява на създаването на нови затворнически колонии под претекст, че подобна политика щяла да „създаде впечатлението за наличието на огромен брой затвори в СССР“. Противопоставя се и на ликвидирането на лагерите и не може да разбере защо зеките да не работят като дървари или миньори. В крайна сметка тежкият труд щял да помогне за „превъзпитаването им в духа на честния трудов живот в съветското общество“.14

Резултатите от сблъсъка между двата клона на тайните служби е една много смесена реформа. От една страна, самият ГУЛаг – Главное управление лагерей, Главно управление на лагерите – е закрит. През 1957 г. Далстрой и Норилск – двата най-големи и най-могъщи лагерни комплекса – са ликвидирани. С други лагери се случва същото. Съответните министерства – на минната промишленост, на машиностроенето, на горите или на строителството – поемат големи части от бившия лагерно-индустриален комплекс.15 Принудителният труд вече никога няма да бъде важна част от икономиката на Съветския съюз.

Но същевременно правосъдната система остава нереформирана. Съдиите са все така политизирани, все така предубедени, все така несправедливи. Системата на затворите също остава буквално недокосната. Същите тъмничари продължават да налагат същите режими в същите небоядисани, непроменени килии. Когато с времето системата от затвори започва отново да се разраства, дори реабилитационните и превъзпитателни програми – средоточие на такива грижи и интерес – ще останат все така повърхностни и фиктивни, каквито са били в миналото.

Изумително острият дебат между шефа на МВД Дудоров и шефа на КГБ Серов е предвестник на други, по-мащабни дебати. Поемайки, както смятат, по стъпките на Хрушчов, либералите желаят да извършат бързи промени почти във всички сфери на съветския живот. Същевременно защитниците на старата система искат да спрат, обърнат или изменят тези промени, особено когато засягат прехраната на могъщи групи хора. Резултатът от този сблъсък е предвидим: не само непроменени затворнически килии, но също и половинчати реформи, нови привилегии, които бързо са отменени, и публични дискусии, които незабавно са заглушени. Епохата, която ще стане известна като „Затоплянето“, наистина е епоха на промяна, но промяна от конкретен вид: реформите правят две крачки напред и после една крачка – или понякога три крачки – назад.

Освобождаването, независимо дали през 1926, или през 1956 г., винаги е предизвиквало у затворниците смесени чувства. Генадий Андреев-Хомяков, затворник, освободен през 30-те години, е изненадан от собствената си реакция:

Представях си, че няма да вървя, а ще летя, че когато най-сетне получа свободата си, ще бъда опиянен от нея. Но когато наистина ме освободиха, не почувствах нищо такова. Минах през портата и покрай последния пазач, без да изпитвам щастие или вълнение. […] Там, по окъпания от слънцето перон, тичаха две млади момичета в леки рокли и весело се смееха на нещо. Погледнах ги с изумление. Как можеха да се смеят? Как можеха всички тези хора да се разхождат, да разговарят и да се смеят, сякаш в света не се случваше нищо необичайно, сякаш около тях нямаше нищо кошмарно и незабравимо.16

След смъртта на Сталин и речта на Хрушчов освобождаванията стават по-бързо и реакциите са дори още по-объркани. Затворници, които са очаквали да прекарат още едно десетилетие зад бодливата тел, са освобождавани с еднодневно предизвестие. Група изселници били извикани в канцеларията на мината през работно време и просто им казали да си вървят у дома. Един от тях си спомня, че спецкомендантът лейтенант Исаев „отвори един сейф, извади документите ни и ни ги раздаде […]“.17 Затворници, които са изпращали петиция след петиция за преразглеждането на делата си, изведнъж установяват, че не са необходими повече писма – просто могат да си вървят.

Затворници, чиято единствена мисъл е била свободата, изпитват странна неохота да я почувстват: „Въпреки че направо не можех да повярвам, ридаех на път към свободата. […] Чувствах се така, сякаш се разделях с най-скъпото и най-ценното за сърцето ми – с другарите си по нещастие. Портата се затвори – и всичко свърши“.18

Мнозина просто не са готови. През 1954 г. Юрий Зорин се качил в претъпкан затворнически влак, потеглящ от Котлас на юг, но останал в него само три спирки. „Защо отивам в Москва?“, запитал се той – и после слязъл и се върнал в бившия си лагер, където бившият му командир му помогнал да си намери работа като свободен работник. Останал там още шестнайсет години.19 Една позната на Евгения Гинзбург просто не желаела да напусне бараките: „Работата е там, че аз – аз не мога да си представя да живея навън. Искам да остана в лагера“, казала тя на приятелките си.20 Друга пише в дневника си: „Всъщност не искам свободата. Какво ме тегли към свободата? Струва ми се, че там навън […] има лъжи, лицемерие, коравосърдечие. Всичко там е фантастично нереално, а тук всичко е реално“.21 Мнозина не вярват на Хрушчов, очакват положението отново да се влоши и си намират работа като свободни работници във Воркута или Норилск. Те предпочитат да си спестят емоциите и несгодите на завръщането, след като така или иначе в крайна сметка пак щели да ги арестуват.

Но дори онези, които искат да се върнат у дома, често не могат да го направят. Те не разполагат с пари и имат съвсем малко храна. При освобождаването си затворниците получават по 500 грама хляб за всеки ден от предполагаемото си пътуване – оскъдна дажба.22 Но дори това е недостатъчно, тъй като често пътуването отнема по-дълго от очакваното, а да се сдобиеш с билет за малкото самолети и влакове, водещи на юг, се оказва почти невъзможно. Когато пристигнала на гарата в Красноярск, Ариадна Ефрон заварила „такава тълпа, че беше невъзможно да заминеш, просто невъзможно. Там се бяха струпали хората от всички лагери, от целия Норилск“. Накрая съвсем неочаквано получила билет от „ангел“ – жена, която случайно имала два. В противен случай можело да чака с месеци.23

Изправена пред също толкова претъпкан влак, Галина Усакова решила проблема като много други – пътувала до вкъщи върху рафта за багаж.24 Други изобщо не успяват да достигнат до дома: нерядко затворниците умират по време на трудното си пътуване към дома или броени седмици или месеци след пристигането си. Омаломощени от годините тежък труд, изтощени от уморителното пътуване, емоциите около завръщането им ги смазват и предизвикват инфаркти и инсулти. „Колко ли хора са умрели от тази свобода?“, чуди се един затворник.

Някои отново се озовават в затвора. Самото МВД изготвя доклад, който разкрива, че освободените затворници от Воркута, Печора и Инта не можели да си купят дрехи, обувки и спално бельо, тъй като „в градовете зад Арктическия кръг няма пазари“. В отчаянието си някои извършвали дребни престъпления, за да ги арестуват отново. В затвора поне щели да имат гарантирана дажба хляб.26 Не че ръководителите на лагерите са против: изправена пред криза с работната ръка, администрацията на Воркута не се подчинява на заповедите отгоре и всъщност се опитва да попречи на определени категории затворници да напуснат мините.27

Често животът на бившите затворници, които все пак успяват да се завърнат в Москва, в Ленинград или в родното си село, не е по-лесен. Оказва се, че самото освобождаване не е достатъчно, за да възстанови „нормалното“ съществуване. Без документи за действителна реабилитация – документи, анулиращи първоначалната присъда – подозрението продължава да тегне над бившите политически затворници.

Наистина, няколко години по-рано те биха получили предизвикващите ужас „вълчи паспорти“ забраняващи на бившите политически затворници да живеят в или около големите градове на Съветския съюз. Други щяха да бъдат изпратени направо в изгнание. Сега „вълчите паспорти“ са отменени, но на бившите зеки пак им е трудно да си намерят жилища, работа и – в Москва – да получат жителство. При завръщането си те откриват, че домовете им отдавна са конфискувани, а вещите им – продадени. Много от роднините им, по асоциация също „врагове“, са мъртви или разорени: дълго след освобождаването им семействата на „враговете“ остават заклеймени, обект на официална дискриминация, и им се забранява да работят определени неща. Местните власти продължават да се отнасят с подозрение към бившите затворници. Томас Сговио цяла година се „молил и разправял“, докато му разрешили да стане законен обитател на майчиния си апартамент.28 Други затворници не успяват да си осигурят прилична пенсия.29

Тези затруднения наред с нараненото им чувство за справедливост убеждават мнозина да търсят пълна реабилитация – но този процес също не е нито прост, нито достатъчно ясен. За някои дори не съществува такава възможност. МВД категорично отказва например да преразглежда делата на осъдените преди 1935 г.30 Получилите допълнителна присъда в лагерите, все едно дали за неподчинение, дисидентство, или кражба, също никога не получават така желаните документи за реабилитация.31 Делата на високопоставените болшевики – Бухарин, Каменев, Зиновиев – остават табу и осъдените при разследванията на тези лидери не получават реабилитация чак до 80-те години.

За онези, които все пак могат да опитат, процесът е дълъг. Молбите за реабилитация се подават от затворниците или техните семейства и често се налага да се пишат две, три или много повече писма, преди молбата да бъде удовлетворена. Но дори и в случай на успех трудният процес често се обръща: Антон Антонов-Овсеенко получил посмъртна реабилитация за баща си, която през 1963 г. била анулирана.32 От друга страна, много от бившите затворници се страхуват да подават молби. Получилите призовка да се явят на заседание на реабилитационната комисия – обикновено провеждано в сградата на МВД или Министерството на правосъдието – често се появяват навлечени с дрехи, стиснали пакети с храна и съпровождани от ридаещи роднини, убедени, че отново ще ги изпратят надалеч.33

На най-високо равнище мнозина се страхуват да не би процесът на реабилитация да се осъществи твърде бързо или да отиде твърде далеч. „Бяхме уплашени, истински уплашени – пише по-късно Хрушчов. – Бояхме се, че Затоплянето може да предизвика потоп, който да не сме в състояние да контролираме и който може да ни удави“.34 Един бивш старши следовател от КГБ, Анатолий Спраговски, по-късно си спомня, че между 1955 и 1960 г. пътувал из целия район на Томск, разпитвал свидетели и посещавал предполагаеми местопрестъпления. Наред с другите неща той научил, че бившите затворници са били обвинявани в заговори за взривяване на несъществуващи фабрики или мостове. Но когато писал на Хрушчов с предложение процесът на реабилитиране да се опрости и ускори, Спраговски получил рязък отказ: изглежда, висшите държавни служители в Москва не желаели грешките на Сталин да изглеждат твърде мащабни или твърде абсурдни и не искали разследванията на стари дела да вървят твърде бързо. Членът на Сталиновото политбюро Анастас Микоян, оцелял до епохата на Хрушчов, в един момент обяснява защо прекалено бързата реабилитация на хората била невъзможна. Ако всички бъдели обявени за невинни едновременно, казва той, „щеше да стане ясно, че държавата се е управлявала не от законно правителство, а от група гангстери“.35

Комунистическата партия също се въздържа от признаването на твърде много грешки. Въпреки че са разгледани над 70 000 молби от бивши членове за възстановяване на партийното им членство, по-малко от половината са удовлетворени.36 Затова рядко има пълна обществена реабилитация – с цялостно възстановяване на работата, жилището и пенсията.

Далеч по-често явление са половинчатите резултати и смесените чувства на Олга Адамова-Сльозберг, която през 1954 г. подала молба за своята реабилитация и тази на съпруга си. Тя чакала две години. После, след тайната реч на Хрушчов през 1956 г., получила документа. В него се казвало, че делото ѝ е било преразгледано и закрито поради липса на доказателства. „Арестуваха ме на 27 април 1936 г. Платих за тази грешка с двайсет години и четиресет и един дена от живота си“. Като компенсация, заявявал документът, Адамова-Сльозберг можела да получи двумесечни заплати за себе си и за мъртвия си съпруг и още 11 рубли и 50 копейки – парите, които били намерени у съпруга ѝ по времето на смъртта му. Това било всичко.

Докато стояла в чакалнята пред един кабинет в сградата на Върховния съд в Москва и се опитвала да осмисли тази новина, тя си дала сметка, че някой крещи. Виковете идвали откъм възрастна украинка, която току-що била получила подобна новина.

Възрастната украинка започна да крещи:

– Не искам парите ви за кръвта на сина ми; задръжте си ги! – Скъса документите и ги хвърли на пода.

Войникът, който връчваше документите, се приближи до нея:

– Успокойте се, гражданко! – започна той.

Но възрастната жена отново се развика и започна да се задушава в пристъп на ярост.

Всички мълчаха смаяни. Тук-там чувах потиснати хлипове и сълзи.

Върнах се в апартамента си, от който сега никой милиционер не можеше да ме изгони. Бях сама вкъщи и най-сетне можех свободно да поплача.

Да поплача за моя съпруг, починал в мазетата на „Лубянка“ на трийсет и седем години в разцвета на силите и таланта си; за децата ми, израсли като сираци и заклеймявани като деца на врагове на народа; за родителите ми, които починаха от мъка; за Николай, когото измъчваха в лагерите; и за всичките ми приятели, които така и не доживяха реабилитацията, а лежаха под замръзналата земя на Колима.37

Въпреки че често се пренебрегва в догматичните истории на Съветския съюз, завръщането на милиони хора от лагерите и от принудително изгнание трябва да е подействало объркващо на милионите други съветски граждани, които срещали след пристигането си. Тайната реч на Хрушчов наистина предизвиква шок, но тя е нещо далечно, насочено към партийната йерархия. Затова пък появата на хора, които отдавна са смятани за мъртви, предава посланието на речта много по-директно и на много по-широк кръг от хора. Епохата на Сталин е била епоха на тайни мъчения и прикрита жестокост. Внезапно ветераните от лагерите се появяват като живо доказателство за случилото се.

Те се появяват и за да донесат новини, добри или лоши, за изчезналите. През 50-те години става нещо обичайно освободените затворници да посещават домовете на своите починали или живи другари, да предават устни съобщения или да повтарят последните им думи. На път за Харков М. С. Ротфорт минал през Чита и Иркутск, за да се види със семействата на своите приятели.38 Густав Херлинг направил смущаващо посещение на семейството на своя лагерен приятел генерал Круглов, чиято съпруга го помолила да не казва на дъщеря им за новата присъда на баща ѝ, постоянно гледала часовника си и го умолявала да си тръгва бързо.39

Завръщащите се затворници предизвикват и ужас – за своите началници, колеги и най-вече за изпратилите ги в затвора хора. Анна Андреевна си спомня, че през лятото на 1956 г. всички влакове за Москва от Караганда и Потма били пълни с бивши затворници. „Имаше щастие, но и тъкмо обратното, защото хората срещаха онези, които ги бяха осъдили, които бяха осъдили други. Беше радостно и трагично и скоро цяла Москва щеше да се изпълни с това“.40 В романа си „Раково отделение“ Солженицин си представя реакцията на болен от рак партиен шеф след съобщението на съпругата му, че бивш приятел – човек, срещу когото лично направил донесение, за да вземе апартамента му – ще бъде реабилитиран:

Слабост обзе цялото му тяло – хълбоците, раменете; ръцете му също отслабнаха и туморът сякаш изкриви главата му настрани.

– Защо ми го каза? – изстена той с нещастен, тих глас. – Не страдах ли достатъчно? – Главата и гърдите му два пъти се разтърсиха от сухи ридания. […] – Какво право имат да ги пускат? Как смеят така безжалостно да травмират хората?41

Понякога чувството за вина е непоносимо. След тайната реч на Хрушчов Александър Фадеев, убеден сталинист и предизвикващ страх литературен бюрократ, се впуска в алкохолен гуляй. Докато е пиян, той признава пред приятел, че като председател на Съюза на писателите е санкционирал арестите на много писатели, за които знаел, че са невинни. На следващия ден Фадеев се самоубива. Твърди се, че оставил състоящо се от едно изречение предсмъртно писмо, адресирано до Централния комитет: „Изстреляният куршум беше предназначен за политиката на Сталин, за естетиката на Жданов и за генетиката на Лисенко“.42

Други полудяват. Комсомолската служителка Олга Мишакова някога направила донесение срещу лидера на младежката организация Косарев. След 1956 г. реабилитирали Косарев и Централният комитет на Комсомола изключил Мишакова. Въпреки това в продължение на година тя ходела в сградата на Комсомола, седяла цял ден в празния си кабинет и дори излизала в обедна почивка. След като Комсомолът конфискувал пропуска ѝ, тя продължила да идва и стояла пред входа, докато не свършело работното време. Когато прехвърлили съпруга ѝ на работа в Рязан, всяка сутрин в 4 ч. тя се качвала на влака за Москва, прекарвала деня пред бившата си месторабота и се връщала вечерта. Накрая я настанили в психиатрична болница.43

Но дори и когато не водят до лудост или самоубийство, неловките срещи, които смущават обществения живот в Москва пред 1956 г., могат да бъдат мъчителни. „Две Русии са изправени очи в очи – пише Анна Ахматова, – онези, които бяха в затвора, и онези, които ги изпратиха там“.44 Много от държавните лидери, включително Хрушчов, познават лично мнозина от завърналите се. Според Антонов – Овсеенко един такъв „стар приятел“ се появил на прага на Хрушчов през 1956 г. и го убедил да ускори процеса на реабилитация.45 По-лоши са срещите между бивши затворници и техните тъмничари или следователи. Мемоари, публикувани под псевдоним в нелегалното списание на Рой Медведев през 1964 г., описват срещата на един мъж с бившия му следовател, който просел пари за алкохол: „Дадох му всичко, което ми беше останало от пътуването, а то беше доста. Дадох му парите, за да се махне по-бързо. Страхувах се, че няма да се сдържа. Изпитвах непреодолимо желание да излея омразата си, насъбирана толкова дълго, към него и подобните нему“.46

Срещата с бивши приятели, сега благоденстващи съветски граждани, също е крайно неловка. През 1968 г., повече от десетилетие след завръщането си, Лев Разгон се видял с близък приятел: „Той ме посрещна […], сякаш се бяхме разделили предишната вечер. Разбира се, изказа ми съболезнованията си за смъртта на Оксана и попита за Елена. Но всичко бе изречено бързо и делово […] и това беше всичко“.47 Юрий Домбровски изразява чувствата си относно твърде закъснелите съболезнования на приятел в стихотворението, озаглавено „На един прочут поет“:

Не ни пожалваха дори децата ни,

жените ни оставаха студени,

палачите се целеха в сърцата ни

умело – с номерата за мишени. […]

А ти по ресторанти обикаляше,

шегички пускаше на чашка смели,

разбиращ всичко, с всеки разговаряше

и някак не разбра, че сме умрели.

Кажи защо, когато се явяваме

от северни гробове възкресени,

без за възмездие да настояваме,

ти се държиш като с герой със мене?

Ръцете ти целуваха жените –

за смелостта? За твоите страдания?48

Лев Копелев пише, че след завръщането си не можел да понася компанията на преуспели хора и предпочитал неудачниците.49

Да говорят за лагерите – и колко да кажат – пред приятелите и близките си е още един източник на мъчение за бившите затворници. Мнозина се опитват да предпазят децата си от истината. Дъщерята на ракетния конструктор Сергей Корольов научила, че баща ѝ е бил в затвора, едва в края на юношеството си, когато трябвало да попълни формуляр, в който се питало дали някой от роднините ѝ някога е бил арестуван.50 При освобождаването си много затворници трябвало да подпишат документи, които им забранявали да казват каквото и да било за лагерите. Това успява да уплаши мнозина и ги кара да мълчат, но други не се страхуват. При напускането на лагера Сузана Печора директно отказала да подпише тези документи и както казва тя, „оттогава не спира да говори за него“.51

Други установяват, че приятелите и близките им, макар и не точно безразлични, не желаят да знаят в подробности нито къде са били, нито какво им се е случило. Те се страхуват прекалено много – не само от вездесъщите тайни служби, но и от онова, което можели да научат за любимите си хора. В своята трилогия „Поколенията на зимата“ писателят Василий Аксьонов, син на Евгения Гинзбург, описва трагична, но и ужасно правдопободна среща между съпруг и съпруга – и двамата прекарали години в концентрационни лагери. Той веднага забелязал, че тя има твърде здрав вид: „Първо ми кажи как така не погрозня […] дори не си отслабнала!“, казва той, прекрасно знаейки всички начини, по които жените можели да оцелеят в ГУЛаг. Същата нощ те лежали в леглото далеч един от друг, неспособни да разговарят: „Меланхолията и мъката ги бяха опожарили“.52

Народният поет и писател Булат Окуджава също е написал разказ за срещата на един мъж с майка му, която прекарала десет години в лагер. Мъжът с радост очаквал завръщането на майка си, мислел си как ще я вземе от гарата, как ще я отведе да вечерят вкъщи след сълзлива, но радостна среща, как ще ѝ разкаже за живота си и може би дори ще отидат на кино. Вместо това се изправил пред жена със сухи очи и отчуждено изражение: „Тя ме гледаше, но не ме виждаше, лицето ѝ беше сурово, ледено“. Той очаквал тя да е физически изнемощяла, но бил напълно неподготвен за емоционалните щети – преживяване, вероятно споделено от милиони.53

Истинските истории понякога са не по-малко мрачни. Надежда Капралова била отделена от майка си на осемгодишна възраст и описва срещата си с нея сред тринайсетгодишна раздяла: „Бяхме възможно най-близките хора, майка и дъщеря, и все пак бяхме чужди, говорехме за дреболии и главно плачехме и мълчахме“.54 Друг затворник, Евгений Гаген, се събрал със съпругата си след четиринайсет години, но установил, че вече нямат нищо общо. Той усещал, че е „израснал“ през тези години, а тя си била останала същата.55 Олга Адамова-Сльозберг трябвало да подхожда внимателно, когато се събрала със сина си през 1948 г.: „Боях се да му кажа онова, което бях научила „от другата страна“. Несъмнено можех да го убедя, че много неща не са наред в страната ни, че Сталин, неговият идол, всъщност далеч не е съвършен, но синът ми беше едва на седемнайсет години. Страхувах се да бъда напълно откровена с него“.56

Но не всички се чувстват чужди на съветското общество. Колкото и да е странно, мнозина от завърналите се горят от нетърпение да възстановят членството си в Комунистическата партия не само заради привилегиите и статута, но и за да се почувстват отново пълноценна част от комунистическия проект, така да се каже: „Верността към дадена идеология може да има дълбоки, ирационални корени“ – така историчката Нанси Адлер се опитва да обясни чувствата на един затворник след възстановяването му в Партията:

Най-важният фактор за оцеляването ми в онези сурови условия беше непоклатимата ми, неизкоренима вяра в нашата ленинистка партия, в хуманните ѝ принципи. Именно Партията ми даде физическата сила да понеса изпитанията. […] Възстановяването ми в редовете на родната ми Комунистическа партия беше най-голямото щастие в целия ми живот.57

Историчката Катрин Меридейл отива по-нататък, твърдейки, че Партията и колективната идеология на Съветския съюз наистина помагали на хората да се възстановяват от всяка преживяна травма: „Руснаците като че ли наистина са живели със своите истории за неизразими загуби, работейки, пеейки и развявайки червени знамена. Някои сега се смеят, но почти всички изпитват носталгия по колективизма и общата цел, които вече ги няма. В известна степен тоталитаризмът действал“.58

Макар на определено равнище да знаят, че тази борба е фалшива; макар да знаят, че нацията не е толкова славна, колкото твърдят лидерите й; макар да знаят, че цели съветски градове са построени върху костите на несправедливо осъдени на принудителен труд хора – някои жертви на лагерите пак се чувстват по-добре като част от колективните усилия, отколкото когато са изключени от тях.

Така или иначе огромното напрежение между онези, които са били „там“ и онези, които са останали у дома, няма как да остане завинаги затворено в спалните и заключено зад вратите. Отговорните за случилото се все още са живи. Накрая, на Двайсет и втория партиен конгрес през октомври 1961 г., Хрушчов, който сега се бори за влияние в Партията, започва да ги посочва поименно. Той обявява, че Молотов, Каганович, Ворошилов и Маленков са „виновни за незаконните масови репресии срещу много партийни, съветски, военни и комсомолски служители и носят пряката отговорност за физическото им унищожаване“. Още по-злокобно той намеква за „документите, с които разполагаме“, за доказването на тази вина.

И все пак Хрушчов в крайна сметка не публикува никакви подобни документи в хода на борбата си срещу сталинистите, които се противопоставят на реформите му. Вероятно не е бил достатъчно могъщ, за да го направи – или пък тези документи биха разкрили и собствената му роля в сталинските репресии. Вместо това Хрушчов прибягва до нова тактика: той разширява още повече обществената дискусия за сталинизма и я изнася извън закритите партийни дебати към литературния свят. Въпреки че Хрушчов едва ли се е интересувал особено от съветските поети и писатели като такива, в началото на 60-те години той е започнал да разбира, че те могат да изиграят определена роля в борбата му за власт. В романите започват да се появяват герои, до този момент немислими в съветската художествена литература – алчни бюрократи, завърнали се от лагерите затворници.60

Хрушчов си дава сметка, че тези публикации биха могли да провеждат собствената му политика: писателите биха могли да дискредитират враговете му, обременявайки ги с престъпленията от миналото. Във всеки случай, изглежда, това е причината за решението му да позволи публикуването на романа на Александър Солженицин „Един ден от живота на Иван Денисович“, най-прочутия от всички романи за ГУЛаг.

Заради литературното си значение, както и заради ролята, която изиграва, за да разбере Западът за съществуването на ГУЛаг, Александър Солженицин несъмнено заслужава специално упоменаване във всяка история на съветската система от лагери. Но за кратката му кариера на прочут, широко публикуван, „официален“ съветски автор също си струва да се разкаже, защото тя бележи важен преход. При публикуването на „Иван Денисович“ през 1962 г. Затоплянето е във връхната си точка, политическите затворници са малко и ГУЛаг сякаш е останал в миналото. Към лятото на 1965 г., когато едно партийно списание описва „Иван Денисович“ като „несъмнено противоречива творба както в идеологическо, така и в художествено отношение“, Хрушчов е изместен, ответният удар е нанесен и броят на политическите затворници се увеличава със злокобна скорост. През 1974 г., когато издава на английски „Архипелаг ГУЛАГ“ – своята обемна, тритомна история на системата от лагери – Солженицин е изгонен от страната и книгата му може да се публикува само в чужбина. Институцията на съветския затворнически лагер е възстановена и дисидентското движение е в разгара си.61

Затворническата кариера на Солженицин започва по начин, типичен за зеките от неговото поколение. След постъпването си в офицерска школа през 1941 г. той се сражава на западния фронт през есента и зимата на 1943 г., през 1945 г. изразява зле прикрита критика към Сталин в писмо до свой приятел – и скоро след това е арестуван. До този момент повече или по-малко истински комунист, младият офицер е поразен от бруталното и сурово отношение към него. По-късно ще бъде дори още по-шокиран от суровото отношение към червеноармейските войници, пленени от нацистите. Според него тези хора трябвало да се завърнат у дома като герои.

Последващата му лагерна кариера вероятно не е чак толкова типична само защото – благодарение на студентските си познания по математика и физика – излежава част от присъдата си в шарашка, преживяване, което по-късно описва в романа си „Първият кръг“. С изключение на това, спокойно бихме могли да кажем, че е бил в поредица от незабележителни лагпунктове, включително един в Москва и един в специален лагерен комплекс в Караганда. Също така той е и незабележителен затворник. Флиртува с властите, служи като информатор, преди да види светлината, и работи като зидар. По-късно той превръща в зидар и героя на първия си роман – обикновения зек Иван Денисович. След освобождаването си отива да преподава в едно рязанско училище и започва да описва преживяванията си. Това също не е необичайно: стотиците мемоари за ГУЛаг, публикувани след 80-те години, са достатъчно доказателство за красноречието и таланта на бившите съветски затворници, много от които пишат тайно години наред. В крайна сметка онова, което прави Солженицин уникален, е фактът, че творбата му е отпечатана в Съветския съюз, докато Хрушчов още е на власт.

Публикуването на „Един ден от живота на Иван Денисович“ е заобиколено от много легенди – толкова много, че според биографа на Солженицин Майкъл Скемъл историята била „така доукрасена с течение на времето, та понякога било трудно да отделиш истината от измислицата“. Пътят на книгата към литературната слава е бавен. Преди да стане известен, ръкописът на „Иван Денисович“ минава през ръцете на Лев Копелев – московска литературна фигура и един от лагерните другари на Солженицин – и една редакторка в „Новий мир“. Развълнувана от откритието си, редакторката го дава на Александър Твардовски, главния редактор на „Новий мир“.

Твардовски, гласи историята, започнал да чете „Иван Денисович“ в леглото. Но след няколко страници бил толкова впечатлен от ръкописа, че станал, облякъл се и го дочел, седейки. Чел го цяла нощ и рано-рано връхлетял в кабинета си, подвиквайки на машинописките да направят още копия, за да може да раздаде книгата на приятели, като през цялото време приветствал раждането на нов литературен гений. Независимо дали всичко това наистина се е случило, или не, Твардовски казвал, че е било така. По-късно Солженицин му писал колко щастлив се почувствал, като научил, че според него „Иван Денисович“ „си струвал безсънната нощ“.62

Самият роман е достатъчно прост: той описва един-единствен ден от живота на обикновен затворник. Всъщност, когато го четат днес, на съвременните читатели – дори на съвременните читатели в Русия – може да им е трудно да проумеят защо романът е предизвикал такъв фурор в съветския литературен свят. Но за читателите през 1962 г. романът е нещо като откровение. Вместо да говори неопределено за „завърнали се“ и „репресии“ – като някои други книги от онова време – „Иван Денисович“ описва самия живот в лагерите – тема, която до този момент не е обсъждана публично.

Същевременно стилът на Солженицин – особено употребата на лагерния жаргон – и описанията на еднообразието и несгодите на затворническия живот са в рязък контраст с обичайно публикуваните по това време безсъдържателни, безстойностни книги. Официалното съветско литературно кредо от онова време – „социалистическият реализъм“ – изобщо не е реализъм, а по-скоро литературен вариант на сталинската политическа доктрина. Затворническата литература като такава не се е променяла от времето на Горки. Ако в някой съветски роман имало крадец, той „проглеждал“ и се връщал към истинската съветска вяра. Героят можел да страда, но накрая Партията му показвала светлината. Героинята можела да пролива сълзи, но щом осъзнаела ценността на Труда, откривала истинската си роля в обществото.

Напротив – „Иван Денисович“ е истински реалистичен роман: той не е нито оптимистичен, нито морализаторски. Страданията на героите са безсмислени. Работата им е изтощителна и изнурителна и те се опитват да клинчат от нея. Накрая Партията не триумфира и комунизмът не се оказва победител. Именно на тази правдивост, така необичайна за съветския писател, се възхищава Твардовски: той казва на Копелев – приятеля на Солженицин, че в историята „няма нито капка фалш“. И тъкмо това ще смути много читатели, особено участващите в съветската власт. Дори един от редакторите на „Новий мир“ смята прямотата на романа за смущаваща. В коментарите си към творбата той пише, че тя „показва живота твърде едностранчиво, неволно изкривявайки и обърквайки пропорциите“. За хората, свикнали с опростенчески изводи, романът изглежда ужасяващо недовършен и неморален.

Твардовски иска да публикува книгата, но знае, че ако просто я набере и я изпрати на цензорите, те веднага ще я забранят. Вместо това той предлага „Иван Денисович“ на Хрушчов като оръжие срещу враговете му. Според Майкъл Скемъл Твардовски написал предговор, който представял полезността на историята тъкмо в тази светлина, и после започнал да я раздава на определени хора с надеждата да я дадат на самия Хрушчов.63

След множество криволичения, дебати и няколко промени в ръкописа (убеждават Солженицин да добави поне един „положителен герой“ и да включи символично заклеймяване на украинския национализъм) романът най-накрая стига до Хрушчов. Той го одобрява и дори похвалва книгата като написана „в духа на Двайсет и втория партиен конгрес“ което би трябвало да означава, че според него щяла да подразни враговете му. Най-сетне тя е отпечатана в ноемврийския брой на „Новий мир“ от 1962 г. „Птичката излетя! Птичката излетя!“ – твърди се, че извикал Твардовский, държейки първата коректура в ръцете си.

Отначало похвалите на критиката са прекомерни най-малкото защото историята съвпада с официалната линия в момента. Литературният критик на „Правда“ изразява надеждите си, че от сега нататък „борбата срещу култа към личността“ ще „продължи да спомага за появата на художествени творби, които се отличават с нарастващата си художествена стойност“. Литературният критик на „Известия“ казва, че Солженицин се е „проявил като истински помощник на Партията в една свещена и жизненоважна кауза – борбата срещу култа към личността и неговите последствия“.64

Но не точно такива са реакциите на обикновените читатели. През месеците след публикацията в „Новий мир“ те заливат Солженицин с писма. Близостта на разказа с новата партийна линия не впечатлява бившите обитатели на лагерите, които му пишат от цялата страна. Вместо това те са щастливи да прочетат нещо толкова близко до собствените им чувства и преживявания. Хората, които са се страхували да продумат за преживяванията си дори пред най-добрите си приятели, сега изпитват чувство на облекчение. Една жена му пише за реакцията си: „Цялото ми лице беше в сълзи. Не ги триех, защото всичко това, събрано в малкото страници от списанието, беше мое, изцяло мое, за всеки ден от петнайсетте години, които прекарах в лагерите“.

Друг се обръща към Солженицин със „Скъпи приятелю, другарю и братко“ преди да продължи: „Като четях историята ти, си спомних Сивая маска и Воркута […], студа и виелиците, обидите и униженията. […] Плачех, докато четях – всички герои ми бяха познати сякаш от собствената ми бригада. […] Благодаря ти още веднъж! Моля те, продължавай в същия дух – пиши, пиши“.65

Най-силни са реакциите на онези, които все още са в затвора. Леонид Ситко, по това време излежаващ втората си присъда, чул за публикацията в далечния Дубравлаг. Когато броят на „Новий мир“ пристигнал в лагерната библиотека, лагерните командири го задържали при себе си цели два месеца. Накрая зеките се сдобили с един брой и прочели романа колективно. Ситко си спомня, че затворниците слушали „със затаен дъх“:

След като и последната дума беше прочетена, настъпи мъртва тишина. После, след две-три минути стаята се възпламени. Всеки беше изживял историята по свой собствен, болезнен начин […], в облак от цигарен дим, те не спираха да обсъждат

[…]

И често, все по-често и по-често, питаха: „Защо са я публикували?“.66

Защо наистина? Изглежда, и самите партийни лидери започват да си задават този въпрос. Явно направеното от Солженицин правдиво описание на лагерния живот им идва в повече: то представлява твърде важна промяна, появата му е твърде прибързана за вкуса на хора, които се боят да не би собствените им глави да са следващите, които ще паднат. Или пък вече са се уморили от Хрушчов, страхуват се, че е стигнал твърде далеч и използват романа на Солженицин като извинение. И наистина, Хрушчов е свален от власт скоро след това, през октомври 1964 г. Наследникът му Леонид Брежнев е лидер на реакционно настроените, противопоставящи на промените и на Затоплянето неосталинисти в Партията.

Във всеки случай е ясно, че след публикуването на романа консерваторите се сплотяват, и то с изумителна бързина. „Иван Денисович“ излиза през ноември. През декември – няколко дни, след като Хрушчов се среща със Солженицин и лично го поздравява – Леонид Илич, председател на новата идеологическа комисия към Централния комитет, изнася лекция пред 400 писатели и художници, събрани в Съюза на писателите. Съветското общество, казва им той, не бива да бъде „разколебавано и омаломощавано под претекст за борба с култа към личността […]“.67

Бързината на тази промяна отразява двойственото отношение на Съветския съюз към собствената му история – двойственост, която никога не е преодоляна, дори и днес. Ако съветският елит приемел, че портретът на Иван Денисович е автентичен, това означавало да признае, че невинни хора са понасяли безсмислено страдание. Ако лагерите наистина били безполезно и трагично недомислие, то значи и Съветският съюз е бил безполезно и трагично недомислие. За всеки съветски гражданин – все едно дали член на елита, или прост селянин – не било и нямало да стане лесно да приеме, че животът им се е ръководил от лъжи.

След известен период на колебливост – няколко аргумента за и няколко аргумента против – атаките срещу Солженицин започват с пълна сила. В предишните глави вече описах гневните реакции на затворници и пазачи срещу опитите на Иван Денисович да изклинчи от тежкия труд. Но има и по-високопарни критики. Лидия Фоменко, критичка в „Литературная Россия“, обвинява Солженицин, че не е успял да „разкрие цялостната диалектика на времето“. С други думи, Солженицин заклеймил култа към личността, но нито посочвал пътя към оптимистичното бъдеще, нито бил включил „положителни“ комунистически герои, които да тържествуват накрая. Други повтарят тези критики, а някои дори се опитват да поправят грешките на Солженицин в литературна форма. Книгата на Борис Дяков „История на оцеляването“ – „лоялният“ роман за лагерите, публикуван през 1964 г. – тенденциозно описва трудолюбиви и лоялни съветски затворници.68

Когато започва да се обсъжда дали романът на Солженицин да получи Ленинова награда – най-високата литературна награда в Съветския съюз – нападките стават по-злостни. Накрая – чрез тактика, която ще се повтаря и през следващите години – върхушката прибягва до лични нападки. На заседание на Комисията по лениновите награди председателят на Комсомола, Сергей Павлов, се изправя и обвинява Солженицин, че се е предал на германците през войната и че след това е бил осъден за криминални престъпления. Твардовски вика Солженицин, за да покаже документа за реабилитацията си, но вече е твърде късно. Лениновата награда е присъдена на „Овчи хлопатар“ – книга, която отдавна е забравена – и официалната литературна кариера на Солженицин приключва.

Той продължава да пише, но никой от следващите му романи не е отпечатан в Съветския съюз – или поне не легално – чак до 1989 г. През 1974 г. го прогонват от Съветския съюз и в крайна сметка той се заселва във Върмонт. До епохата на Горбачов малцина съветски граждани – само имащите достъп до нелегални издания или до внесени тайно чуждестранни копия – са чели „Архипелаг ГУЛАГ“, историята на системата от лагери.

Но Солженицин не е единствената жертва на ответния консерваторски удар. Защото тъкмо когато дебатите около „Иван Денисович“ стават все по-злостни, се разиграва друга литературна драма: на 18 февруари 1964 г. младият поет Йосиф Бродски е съден за „паразитизъм“. Епохата на дисидентите е на път да започне.

Глава 26

Епохата на дисидентите

Не бързай още да се радваш ти,

защото някакъв пророк твърди –

не се отварят рани заличени,

вовеки злите сили са сразени.

И с риск назадничав да ти се сторя –

нека приказва, аз пък ще повторя,

че Сталин не е мъртъв.

Дори и мъртвите да не броим,

изчезнали на Север яко дим,

гнездо в сърцата злото беше свило –

нима това не ни е увредило?

Докато има бедни и богати

и слушаме лъжите опашати,

докато още в нас страхът вирее,

повтарям ти, че Сталин ще живее.

Борис Чичибабин, „Сталин не е мъртъв“, 1967 г.1

Смъртта на Сталин наистина бележи края на масовия принудителен труд в Съветския съюз. И въпреки че през следващите четиресет години някои от репресивните съветски политики ще приемат доста сурови форми, повече никой не предлага мащабно възстановяване на концентрационните лагери. Повече никой не се опитва да ги превърне в централна част от икономиката или да ги използва за затварянето на милиони хора. Тайните служби никога вече не контролират такъв голям дял от националното производство, а лагерните командири никога вече не се превръщат в шефове на огромни индустриални комплекси. Дори сградата на „Лубянка“, следвоенна главна квартира на КГБ, престава да бъде затвор: Гари Пауърс, американският пилот на U-2, чийто шпионски самолет е свален над СССР през 1960 г., е последният, когото хвърлят зад решетките.2

И все пак лагерите не изчезват напълно. Нито пък съветските затвори стават част от „обикновена“ наказателна система, създадена само за криминалните престъпници. Вместо това те еволюират.

Първо, еволюират самите политически затворници. В епохата на Сталин репресивната система е наподобявала голяма игра на рулетка: всеки можел да бъде арестуван по всякаква причина и по всяко време – селяни, работници и партийни бюрократи. След ерата на Хрушчов тайните служби от време на време пак арестуват хората „за нищо“, както някога се изразява Анна Ахматова. Но в повечето случаи брежневското КГБ арестува хората за нещо – ако не заради истинско криминално деяние, то заради литературното им, религиозното или политическото противопоставяне на съветската система. Обикновено наричани „дисиденти“ или понякога „затворници по съвест“, политическите затворници от това ново поколение знаят защо са арестувани, идентифицират се като политически затворници и са третирани като такива. Държат ги отделно от криминалните затворници, дават им различни униформи и им налагат различни режими. Освен това те са заклеймявани като дисиденти до края на живота си, подлагани са на дискриминация в работата си и са обект на недоверие от страна на роднините и съседите си.

Също така политическите затворници са много по-малко, отколкото по времето на Сталин. В средата на 70-те години „Амнести Интернешънъл“ изчислява, че от възлизащите на 1 млн. затворници в Съветския съюз не повече от 10 000 са с политически присъди и повечето от тях са затворени в двата „политически“ лагерни комплекса – единият в Мордовия, южно от Москва, а другия в Перм, в западния край на Урал.3 Вероятно годишно има не повече от няколко хиляди открито политически ареста. Макар че във всяка друга държава този брой би се смятал за голям, той определено е малък за стандартите на сталинския Съветски съюз.

Според разказите на бивши зеки този нов вид затворници започнал да се появява в лагерите още през 1957 г. – непосредствено след Унгарската революция от октомври 1956 г. и арестите на съветски войници и граждани, симпатизирали на въстанието.4 Горе-долу по същото време в съветските затвори има и малък прилив на „отказници“ – евреи, на които е отказано правото да емигрират в Израел. През 1958 г. полският евреин Бим Гиндлер, останал на съветска територия след войната, получава отказ за репатриране в Полша под претекст, че ще се възползва от възможността да емигрира в Израел.5

В края на 50-те години са арестувани и първите съветски баптисти, които бързо ще се превърнат в най-голямата дисидентска група зад бодливата тел, както и други членове на религиозни секти. През 1960 г. в една наказателна килия на политическия лагер в Потма дисидентът Аврам Шифлин срещал дори група староверци – последователи на по-стара православна традиция. Общността им емигрирала в девствените гори на Северен Урал през 1919 г. и членовете ѝ живеели там в пълна тайна, докато един хеликоптер на КГБ не ги открил петдесет години по-късно. По времето, когато ги срещнал Шифрин, те вече били постоянни обитатели на наказателните килии в лагера, тъй като категорично отказвали да работят за съветския Антихрист.6

Самият Шифрин също е представител на нова категория затворници: синове и дъщери на „враговете на народа“ на които в края на 50-те години им е трудно да се приспособят към съветския начин на живот. През следващите години изумително много от членовете на дисидентското поколение и особено от активистите на движението за човешки права ще се окажат деца или роднини на сталински жертви. Сред най-известните от тях са братята близнаци Медведеви, Жорес и Рой. Историкът Рой става един от водещите нелегални публицисти в Съветския съюз; Жорес е учен дисидент, който в резултат ще бъде затворен в психиатрична болница. И двамата са синове на „враг на народа“: баща им бил арестуван в детството им.7

Има и други. През 1967 г. 43 деца на репресирани от Сталин комунисти изпращат отворено писмо до Централния комитет, предупреждавайки за заплахата от неосталинизъм. Под писмото – едно от първите от многото открити протестни писма до властите – стоят и имената на няколко нелегални издатели и дисидентски лидери, много от които скоро сами ще се озоват в затвора: Пьотър Якир, сина на генерал Якир; Антон Антонов-Овсеенко, син на болшевишки революционер; и Лариса Богораз, чийто баща е арестуван за троцкистка дейност през 1936 г. Изглежда, досегът на семейството с лагерите бил достатъчен, за да радикализира по-младите му членове.8

Но ако затворниците са се променили, същото може да се каже и за някои аспекти на правораздаването. През 1960 г., обикновено смятана за връхна точка на Затоплянето, е приет нов, несъмнено по-либерален наказателен кодекс. Той изрично забранява нощните разпити, ограничава властта на КГБ (в чиято юрисдикция са политическите следствия) и на МВД (в чиято юрисдикция е системата от затвори), осигурява по-голяма независимост на прокурорите и най-вече отменя омразния член 58.9

Някои от тези промени с право са наричани чист камуфлаж – те са езикови, но не и реални. „Грешите“, пише няколко години по-късно романистът Юлий Даниел в писмо до свой приятел, изнесено тайно от затвора: „Грешите, ако си мислите, че лежа в затвора. „Държат ме в следствен изолатор“, откъдето не ме хвърлиха в карцера, а ме „настаниха в наказателен изолатор“. И това бе сторено не от тъмничари, а от „контрольори“, и аз не изпращам това писмо от концентрационен лагер, а от „институция““.10

Даниел е прав и в друг смисъл: когато държавните власти желаели да арестуват някого за инакомислие, те пак можели да го сторят. Вместо член 58, кодексът създава член 70 за „антисъветска агитация и пропаганда“ и член 72 за „организиране на особено опасни престъпления срещу държавата, както и за участие в антисъветски организации“. С други думи, ако КГБ искало да арестува някого заради религията му, можело да го направи.11

И все пак не всичко е същото. В постсталинската епоха властите – прокурори, служители в затвора, лагерни пазачи, тъмничари – много повече държат на привидностите и наистина се опитват привидно да спазват законността. Когато например езикът на член 70 се оказал твърде неконкретен за осъждането на всеки, когото властите смятали за необходимо да сложат зад решетките, те добавили към наказателния кодекс член 190-I, който забранявал „устното разпространяване на умишлени измислици, дискредитиращи съветската политическа и обществена система“. Юридическата система трябвало да прилича на такава, дори и всички да знаели, че е фалш.12

Отново като пряка реакция на някогашната система от тричленки и специални комисии новият закон изисква арестантите да бъдат съдени от съд. Както се оказва, това ще създаде на съветските власти повече неудобства, отколкото са очаквали.

Въпреки че Йосиф Бродски не е съден по никой от новите, антидисидентски закони, процесът срещу него в много отношения е предвестник за настъпването на нова епоха. Самото му провеждане е новост: в миналото, ако изобщо съди неудобните, държавата не го прави публично освен на предварително нагласени, показни процеси. И което е по-важно, поведението на Бродски на процеса е достатъчно доказателство за принадлежността му към поколение, различно от това на Солженицин и на политическите затворници от близкото минало.

Веднъж Бродски пише, че на неговото поколение била „спестена“ политическата школовка, която по-възрастните само с няколко години трябвало да понасят. „Ние се появихме от следвоенните отломки, когато държавата беше твърде заета да ближе собствените си рани и не можеше да се погрижи за нас както трябва. Тръгнахме на училище и въпреки всички високопарни глупости, на които ни учеха там, страданието и бедността бяха видими навсякъде около нас. Няма как да покриеш руините със страница от „Правда““.13

Ако са руснаци, хората от поколението на Бродски обикновено стигат до критичността към съветското статукво чрез литературните си и художествени вкусове, които не могат да бъдат изразени в брежневския Съветски съюз. Ако са балтийци, кавказци или украинци, по-вероятно е да са стигнали до нея чрез националистичните чувства, наследени от родителите им. Бродски е класически ленинградски дисидент. Той отрано отхвърля съветската пропаганда и напуска училище на петнайсетгодишна възраст. Сменя различни професии и започва да пише поезия. В началото на двайсетте си години вече е добре известен в ленинградския литературен свят. Остаряващата Ахматова го взима под крилото си. Стихотворенията му се разпространяват сред приятели – друга нова черта на тази епоха.

Както може да се очаква, с цялата тази неофициална дейност Бродски привлича вниманието на тайните служби. Първо започват да го тормозят, после го арестуват. Обвинението е „паразитизъм“: тъй като Бродски не е член на Съюза на писателите, го обявяват за безделник. На процеса му през февруари 1964 г. държавата осигурява свидетели, повечето непознати за Бродски, които твърдят, че той е „неморален, стихоплетец и автор на антисъветски стихотворения“. Известни поети и писатели, сред които и Ахматова, пишат писма и правят изявления в негова защита. На всичко това свидетелите на обвинението отговарят гневно:

Просто превзетите му приятели вдигат олелия и настояват „Спасете младия човек!“. Но той трябва да бъде осъден на принудителен труд и никой няма да му помогне, никакви предвзети приятели. Не го познавам лично, знам за него от вестниците. И съм запознат с документите по делото. Не вярвам на документите, които го освобождават от служба в армията. Не съм лекар, но не им вярвам.14

Явно процесът е насочен не само срещу Бродски, но и срещу останалите независими интелектуалци с техните връзки, тяхната предполагаема опозиция на съветската власт и тяхното презрение към „труда“. И в известен смисъл организаторите на процеса избират подходяща мишена: Бродски наистина се противопоставя на съветската власт; той наистина презира безсмисления, безполезен труд; и наистина е представител на отчуждена класа – група хора, които са дълбоко разочаровани от затягането на режима след Затоплянето. Тъй като прекрасно го знае, Бродски не е изумен или учуден от арестуването си, нито е объркан от процеса. Вместо това той спори със съдията:

СЪДИЯТА: Какво е заниманието ви?

БРОДСКИ: Поет съм.

С.: Кой ви признава за поет? Кой ви даде правото да наричате себе си поет?

Б.: Никой. Кой ми даде правото да принадлежа към човешката раса?

С.: Учили ли сте за това?

Б.: За кое?

С.: За да станете поет. Защо не продължихте образованието си в учебно заведение, където да ви подготвят, където можете да учите?

Б.: Не мислех, че поезията е нещо, което се учи.

С.: Какво е тогава?

Б.: Мисля, че е… дар от Бог.

По-късно, когато го питат дали има някакви молби към съда, Бродски казва: „Бих искал да знам защо съм арестуван“. Съдията отвръща: „Това е въпрос, а не молба“. Бродски отговаря: „В такъв случай нямам молби“.15

Технически погледнато, Бродски губи спора: съдията го осъжда на пет години тежък труд в затворническа колония край Архангелск въз основа на това, че „системно не е изпълнявал задълженията си на съветски гражданин, не е създавал никакви материални блага, не е осигурявал прехраната си, както личи от честата смяна на местоработата му“. Цитирайки изявления на „Комисията за работа с младите поети“ съдията също така заявява, че Бродски – който по-късно ще спечели Нобеловата награда за литература – „не е поет“.16

Но в друг смисъл Бродски „печели“ по начин, невъзможен за предишните поколения руски затворници. Той не само публично предизвиква логиката на съветското правораздаване, но и предизвикателството му е записано за потомството. По време на процеса един журналист тайно си води записки, които в крайна сметка стигат на Запад. Благодарение на това Бродски веднага се прочува – както в Русия, така и в чужбина. Поведението му на процеса не само става образец за подражание от други, но също така вдъхновява руски и чуждестранни писатели да отправят петиция до правителството за освобождаването му. След две години той е освободен и впоследствие е прогонен от СССР.

Нищо подобно не се е случвало по времето на Сталин. „Както винаги, хвърлят хората зад решетките и както винаги ги изпращат на изток – пише малко по-късно украинският дисидент и историк Валентин Мороз. – Но този път те не потъват в неизвестността“.17 И в крайна сметка тъкмо това е най-голямата разлика между затворниците от времето на Сталин и затворниците в епохата на Брежнев и Андропов: външният свят знае за тях, интересува се от тях и най-вече – може да влияе върху съдбата им. Въпреки това съветският режим не става по-либерален – и събитията набират скорост след процеса срещу Бродски.

Точно както 1937 г. се откроява като специална година на гонения за интелигенцията от епохата на Сталин, така и 1966 г. се откроява като специална за поколението на Затоплянето. Към 1966 г. вече е ясно, че неосталинистите са възтържествували. Репутацията на Сталин като несъвършен, но все пак заслужаващ възхищение лидер е официално възстановена. Йосиф Бродски е в трудов лагер. Солженицин е забранен автор. Хрушчов е отстранен и заменен с Леонид Брежнев, който открито прави изявления, целящи да възстановят репутацията на Сталин.18 Преди да е изминала и година, Юрий Андропов, новоназначеният председател на КГБ, ще произнесе реч в чест на петдесетата годишнина от основаването на Чека. Наред с другите неща той ще похвали съветските тайни служби за „непримиримата им борба срещу държавните врагове“.19

През февруари 1966 г. Андрей Синявски и Юлий Даниел също са дадени на съд. И двамата са известни писатели, и двамата са публикувани в чужбина, и двамата са намерени за виновни по член 70 за „антисъветска агитация и пропаганда“. Синявски е осъден на седем години тежък труд, Даниел – на пет.20 Сега за първи път съдят някого не просто за безделничество, а заради съдържанието на литературните му творби. Месец по-късно при значително по-голяма секретност над двайсет украински интелектуалци са дадени на съд в Киев. Наред с другите неща единият е обвинен за притежаване на копие от стихотворение на украинския поет от XIX в. Тарас Шевченко, на когото са кръстени улици в Москва и в Киев. Тъй като стихотворението било отпечатано без името на автора, съветските „експерти“ го класифицирали като „антисъветска“ творба от неизвестен автор.21

Следвайки модел, който скоро ще стане добре познат, тези съдебни процеси водят до нови съдебни процеси, когато разгневени интелектуалци започват да критикуват съветското правораздаване и съветската милиция на езика на съветската юридическа система и съветската конституция. Делото срещу Синявски и Даниел например прави силно впечатление на друг млад московчанин, Александър Гинзбург, вече активен член на „неофициални“ културни кръгове. Той прави препис на протоколите от процеса срещу Синявски-Даниел – „Бялата книга“ – и го разпространява из Москва. Скоро след това е арестуван заедно с тримата си предполагаеми съучастници.22

Горе-долу по същото време киевските съдебни процеси правят силно впечатление на младия украински адвокат Вячеслав Хорновил. Той анализира украинската юридическа система, посочва вътрешните ѝ противоречия и обосновава незаконността и абсурдността на украинските арести.23 След това бързо е арестуван.24 Така интелектуалното и културно движение, чието начало е поставено от писатели и поети, се превръща в движение за човешки права.

За да поставим съветското движение за човешки права в съответния контекст, е важно да отбележим, че – за разлика от полските си колеги – съветските дисиденти никога не създават масова организация и свалянето на съветския режим не е само тяхна заслуга: не по-малка е заслугата на надпреварата във въоръжаването, войната в Афганистан и икономическата катастрофа, предизвикана от съветското централно планиране. Също така те никога не успяват да направят нещо повече от няколко публични демонстрации. В една от най-известните, организирана на 25 август 1968 г. в знак на протест срещу съветската инвазия в Чехословакия, участват само седем души. По пладне седмината се събрали пред църквата „Св. Василий“ на Червения площад и развели чешки знамена и лозунги като: „Да живее свободна и независима Чехословакия“, „Долу ръцете от Чехословакия, за вашата и за нашата свобода“. След броени минути се чула свирка и цивилни служители на КГБ се втурнали към демонстрантите, които явно очаквали, с викове: „Всички те са евреи!“ и „Бийте антисъветистите!“. Те скъсали лозунгите, набили демонстрантите и прибрали всички, с изключение на една жена – тя била с тримесечния си син – право в затвора.25

Но макар и незначителни, тези усилия създават големи неприятности на съветското ръководство, особено като се има предвид неуморната му всеотдайност към разпространяването на световната революция и също толкова маниакалната му загриженост за международния имидж на СССР. В епохата на Сталин мащабните репресии можели да се скрият дори и от пристигналия на посещение американски вицепрезидент. През 60-те и 70-те години новината за всеки арест е в състояние да обиколи света за една нощ.

Отчасти това се дължи на усъвършенстването на масовите комуникации, на „Гласът на Америка“, радио „Свобода“ и телевизията. От друга страна, съветските граждани също откриват нови начини за разпространяване на новините. Защото 1966 г. бележи и друг вододел: раждането на термина „самиздат“. Акроним, който умишлено наподобява термина Госиздат, или „Държавно издателство“ самиздат буквално означава „самоиздателска къща“ и се отнася до нелегалната преса. Идеята не е нова. В Русия самиздатът е почти толкова стар, колкото писаното слово. През 20-те години на XIX в. даже Пушкин е разпространявал лично ръкописите на по-политизираната си поезия. Дори и по времето на Сталин циркулирането на разкази и стихотворения сред приятели не е напълно непознато.

Но след 1966 г. самиздатът се превръща в национално хоби. Затоплянето е възпитало у много съветски граждани вкус към по-свободната литература и отначало самиздатът е предимно литературен феномен.26 Много скоро обаче той придобива по-политически характер. Един доклад на КГБ, който циркулира сред членовете на Централния комитет през януари 1971 г., анализира промените през изминалите пет години и отбелязва, че са открити

над 400 студии и статии по икономически, политически и философски въпроси, които критикуват от различни ъгли историческия опит на социалистическото строителство в Съветския съюз, правят преглед на вътрешната и външната политика на Комунистическата партия и предлагат различни програми за опозиционна дейност.[29]

Докладът стига до извода, че КГБ ще трябва да работи за „неутрализирането и изобличаването на антисъветските тенденции, представени в самиздат“. Но вече е твърде късно духът отново да бъде затворен в бутилката и самиздат продължава да се разраства под много форми: стихотворения, предавани от приятел на приятел и препечатвани при всяка възможност; ръкописни бюлетини; записи от предаванията на „Гласът на Америка“; и много по-късно – книги и списания, професионално отпечатани на нелегални словослагателни машини, най-често в Полша. Стихотворенията и песните на руските бардове – Александър Галич, Булат Окуджава, Владимир Висоцки – също се разпространяват бързо благодарение на тогава новото техническо изобретение – касетофона.

И през 60-те, и през 70-те, и през 80-те години една от най-важните теми на самиздат е историята на сталинизма – включително историята на ГУЛаг. Мрежите на самиздат продължават да отпечатват и разпространяват копия от творбите на Солженицин, които в този момент са забранени в СССР. Стихотворенията и разказите на Варлам Шаламов също започват да циркулират нелегално, както и мемоарите на Евгения Гинзбург. И двамата писатели привличат големи групи почитатели. Около Гинзбург се събират оцелели от ГУЛаг и московски литературни фигури.

Другата важна тема на самиздат са гоненията срещу дисидентите. Всъщност именно благодарение на самиздат – и особено на разпространението му в чужбина – през 70-те години защитниците на човешките права ще си спечелят много по-широк международен форум. Дисидентите се научават да използват самиздат не само за да подчертават несъответствията между юридическата система на СССР и използваните от КГБ методи, но също така и да изтъкват пропастта между подписаните от СССР споразумения за човешки права и действителната съветска практика. Предпочитаните от тях текстове са Декларацията за човешките права на ООН и Хелзинкския заключителен протокол. Първата е подписана от СССР през 1948 г. и съдържа наред с другите неща клауза, известна като член 19:

Всеки има право на свобода на мнението и изявата; това право включва свободата да изразяваш свободно мнения и да търсиш, получаваш и предаваш информация и идеи чрез всякакви средства и без оглед на границите.27

Вторият е крайният резултат от общоевропейски преговори, които уреждат редица политически въпроси, неразрешени след края на Втората световна война. Въпреки че остават почти незабелязани по времето на подписването през 1976 г., Хелзинкското споразумение съдържа и някои спогодби относно човешките права – част от т.нар. Трета кошница от преговорите – подписани от всички страни участнички. Наред с другите неща споразумението признава „свобода на мисълта, съзнанието и убеждението“:

Страните участнички признават универсалното значение на човешките права и фундаменталните свободи […], те постоянно ще уважават тези права и свободи в своите взаимоотношения и ще се стремят съвместно и поотделно, както и в сътрудничество с Обединените нации, да спомагат за универсалното им и ефективно спазване.

Както в СССР, така и извън него по-голямата част от информацията за усилията на дисидентите да разпространяват духа на тези споразумения идва от вътрешния бюлетин на съветската самиздатска мрежа: „Хроника на текущите събития“. Този бюлетин, посветен на неутралното отразяване на непубликувани другаде новини – нарушения на човешките права, арести, съдебни процеси, демонстрации, нови публикации на самиздат – е създаден от малка група московчани, включително Синявски, Даниел, Гинзбург и двама дисиденти, които ще се прочуят по-късно – Павел Литвинов и Владимир Буковски. Историята на по-нататъшната еволюция на „Хрониката“ заслужава отделна книга с обема на настоящата. През 70-те години тайните служби водят истинска война с „Хрониката“, като организират едновременни обиски в домовете на всички, за които има подозрения, че са свързани с бюлетина: при един паметен случай редактор пъхнал купчина листове в тенджера с вряща супа, докато КГБ претърсвало апартамента му. Но „Хрониката“ оцелява и след арестуването на редакторите си и пак успява да достига до Запада. По-късно „Амнести Интернешънъл“ редовно ще я отпечатва в превод.28

„Хрониката“ играе специална роля и в историята на системата от лагери. Много бързо тя се превръща в основен източник на информация за живота в постсталинските съветски лагери. В нея има постоянна рубрика „В затворите и лагерите“ а по-късно и „В наказателните килии“ където се отпечатват новини от лагерите и интервюта със затворници. Тези изумително точни репортажи за събитията в лагерите – заболяванията на различни дисиденти, промените в режима, организираните протести – подлудяват властите: те не могат да разберат как информацията изтича навън. Години по-късно един от редакторите обяснява:

Понякога [информацията] се предава, когато освободят някого от лагерите. След напускането му се осъществява контакт някъде по трасето. Или пък подкупваш пазачите, така че при среща с роднини да предадеш писмена или устна информация. Тогава роднините биха могли да спрат в Москва и да предадат какво си казал. В Мордовия например можеше да подкупиш пазачите. Тези [мордовските политически лагери] бяха все нови лагери, създадени през 1972 г., и пазачите също бяха нови. Понякога, когато ни съчувстваха, предаваха бележки. През 1974 г. в лагерите имаше масова гладна стачка и когато видяха това, пазачите ни съчувстваха.

Също така можеш да корумпираш пазачите. Те не печелят много. Нямат много. Произхождат от провинциални области. Би могъл например да вземеш нещо от Москва – запалка – и да подкупиш пазача. Или пък той ти дава адрес. Подкупът – стоки или пари – се изпращаше там срещу предаване на информацията. […]29

Има и методи на укриване. Бивш затворник описва един от тях:

С миниатюрни букви пиша последното си стихотворение върху четирисантиметрова ивица цигарена хартия. […] След това цигарените хартийки се навиват стегнато в малка тръбичка (по-тънка от пръст), която се запечатва и се прави водонепроницаема чрез изобретен от самите нас метод и после се предава при появата на подходяща възможност.30

Но независимо от използваните методи – укриване, подкупи или ласкателства – информацията, която „Хрониката“ успява да измъкне от лагерите, остава значима и днес. Докато се пишеше настоящата книга, постсталинските архиви на МВД и КГБ оставаха почти недостъпни за изследователите. Но благодарение на „Хрониката“, самиздат и движението за човешки права, както и на многото мемоари за лагерите от 60-те, 70-те и 80-те години, все пак сме в състояние да реконструираме картината на живота в съветските лагери в годините след Сталин.

Днешните лагери за политически затворници са също толкова ужасяващи като по времето на Сталин. Някои неща са по-добри, някои са по-лоши.

Така започват мемоарите на Анатолий Марченко за годините на затворничеството му. Когато в края на 60-те години този документ започва да циркулира в Москва, той дълбоко разтърсва градската интелигенция, която е смятала, че съветските трудови лагери са били затворени веднъж завинаги. Марченко е син на неграмотни родители от работническата класа и първата му присъда е за хулиганство. Вторият път е осъден за измяна: опитал се да избяга от Съветския съюз през границата с Иран. Трябвало да излежи политическата си присъда в Дубравлаг, Мордовия, един от двата прословути политически лагера със строг режим.

Много елементи от затворническия опит на Марченко биха прозвучали познато на хората, свикнали с историите за сталинските лагери. Също като предшествениците си Марченко пътувал за Мордовия в столипински вагон. Също като предшествениците си за цялото пътуване получил самун хляб, 40 грама захар и осолена херинга. И също като предшествениците си установил, че достъпът до вода зависел от това кой войник е дежурен: „Ако е добър човек, ще донесе два или три чайника, но ако не желае да се разкарва и да се товари заради теб, може да си седиш и да умираш от жажда“.31

След пристигането си в лагера Марченко заварил същия всеобщ глад, ако не и гладуване, като в миналото. Дневната му хранителна норма съдържала 2400 калории: 800 грама хляб, 500 грама обикновено изгнили зеленчуци, 85 грама обикновено развалена моруна, 60 грама месо. От своя страна охраняващите затворниците кучета получавали по 500 грама месо. И пак като в миналото не цялата дажба на Марченко наистина се озовавала в храната му, нямало и много екстри. „През шестте години в лагера и затвора ядох хляб с масло само два пъти – когато имах посещения. Също така изядох две краставици – една през 1964 г. и още една през 1966 г. Нито веднъж не съм ял домат или ябълка“.32

Работата продължавала да играе някаква роля, макар че характерът ѝ бил друг. Марченко работел като товарач и като дърводелец. Леонид Ситко, който бил в Дубравлаг по същото време, правел мебели.33 Затворничките в мордовските женски лагери работели във фабрики, често като шивачки.34 Затворниците в другата група политически лагери – край град Перм в подножието на Урал – също работели в дървообработването. Затворените в изолационни килии, какъвто е случаят с мнозина през 80-те години, шиели ръкавици или униформи.35

С времето Марченко установил също, че условията бавно се влошавали. Към средата на 60-те години имало поне три категории затворници: привилегировани, обикновени и такива на строг режим. Много скоро затворниците на строг режим – сред които са всички „най-сериозни“ политически дисиденти – отново трябвало да носят черните памучни униформи вместо собствените си дрехи. Въпреки че им разрешавали да получават неограничен брой писма, както и официални печатни издания, те можели да изпращат само по две писма месечно. Затворниците на строг режим нямали право да получават храна и цигари.

Марченко е излежавал присъда и като обикновен престъпник, и като политически затворник и неговото описание на престъпния свят звучи познато. Ако не друго, то след смъртта на Сталин криминалната култура е деградирала още повече и е станала още по-примитивна. След войната на крадците от края на 40-те години професионалните престъпници са се разделили на още повече фракции. Бившият затворник Женя Фьодоров, арестуван през 1967 г. за кражба, описва няколко групи – не само „кучки“ и крадци, но и свояки, които според обясненията му били крадци чираци, както и „червени шапки“ – крадци, спазващи свой собствен закон, вероятно интелектуални потомци на „червените шапки“, появили се в лагерите след войната. Останалите затворници също се групирали в „семейства“ – както за самозащита, така и за други цели: „Когато някой трябваше да бъде убит, „семействата“ решаваха кой да свърши работата“, казва Фьодоров.36

Жестоката култура на хомосексуалното доминиране и изнасилвания – видна и по-рано в някои описания на условията в затворите за малолетни – сега също играе далеч по-голяма роля в криминалния живот. Неписани правила разделяли криминалните затворници на две групи: изпълняващи „женската“ роля и изпълняващи „мъжката“ роля. „Първите бяха презирани от всички, докато вторите се разхождаха като герои и се хвалеха с мъжествеността и със „завоеванията“ си не само един пред друг, но и пред пазачите“, пише Марченко.37 Според Фьодоров властите участвали в играта, като държали „нечистите“ затворници в отделни килии. Всеки можел да се озове там: „Ако някой загубеше на карти, можеха да го принудят да „го направи“ като жена“.38 В женските лагери лесбийството е също толкова разпространено и понякога не по-малко жестоко. Една политическа затворничка по-късно разказва за жена, която отказала да се срещне със съпруга и малкото си дете – толкова се страхувала от отмъщението на любовницата си в затвора.39

В руските затвори 60-те години бележат началото на взрива от туберкулоза – бич, който продължава и днес. Фьодоров описва ситуацията така: „Ако в една барака живееха осемдесет души, петдесет бяха с туберкулоза. Никой не се опитваше да ги лекува, имаше едно-единствено хапче – против главоболие. Лекарите бяха като есесовци, не разговаряха с теб, не те поглеждаха, ти беше никой“.40

Положението се влошавало и от факта, че сега много от крадците били пристрастени към чифир – изключително силен екстракт от чай, предизвикващ наркотична еуфория. Други полагали неимоверни усилия, за да се снабдят с алкохол. Работещите навън, а такива имало, създали специален метод за внасянето му през пазачите:

Към дълга пластмасова тръбичка херметически се прикрепя кондом. След това зекът я гълта и оставя единия край на тръбичката в устата си. За да се предотврати случайното поглъщане, той я закрепя в дупката между два зъба: малко вероятно е да има зек с пълен набор от 32 зъба. После с помощта на спринцовка през пластмасовата тръбичка в кондома се наливат до три литра спирт – и зекът се връща в зоната си. Ако кондомът не е добре закрепен или се спука в стомаха на зека, това води до сигурна и болезнена смърт. Въпреки това те поемат риска: от три литра спирт се получават седем литра водка. Когато „героят“ се завърне в зоната […], го провисват с главата надолу от покрива на бараката и държат края на пластмасовата тръбичка над някакъв съд, докато не изтече и последната капка. След това издърпват празния кондом.

Практиката на самоосакатяването също е широко разпространена, само че сега формите ѝ са още по-крайни. Веднъж в една килия Марченко наблюдавал как двама крадци глътнали първо дръжките на лъжиците си и, след като били стъпили върху тях, за да ги сплескат, също и загребващите им части. После счупили прозорец и започнали да гълтат парчета стъкло, докато тъмничарите не ги извлекли навън.41 Едуард Кузнецов, осъден за участие в безславен опит за отвличане на самолет от ленинградското летище Смолни, описва десетки методи за самоосакатяване:

Виждал съм затворници да поглъщат огромно количество пирони и бодлива тел; виждал съм ги да гълтат живачни термометри, калаени супници (след като ги начупят на „годни за ядене“ парчета), шахматни фигури, домино, игли, матирано стъкло, лъжици, ножове и много други подобни предмети. Виждал съм затворници да зашиват устите и очите си с конец или жица, да пришиват копчета към телата си; или да забиват с пирони тестисите си към леглата. […] Виждал съм затворници да разрязват кожата на ръцете или краката си и после да я смъкват като чорап; или да отрязват парчета плът (от корема или краката си), да ги изпичат и да ги изяждат; или да оставят кръвта от прерязаната вена да изтича в чайник, да надробяват хляб в нея и после да я изпиват като супа; или да се покриват с хартия и да се самозапалват; или да отрязват пръстите си, носа, ушите или пениса. […]

Кузнецов пише, че затворниците си причинявали тези неща не в знак на протест, а без особена причина или просто „за да се озоват в болницата, където сестрите поклащат бедра, където ти дават болнична дажба, не си принуден да работиш, получаваш лекарства, специални диети, пощенски картички“. Също така много от самоосакатяващите се били мазохисти – „в постоянна депресия от едното кръвопускане до следващото“.42

Несъмнено взаимоотношенията между криминалните и политическите затворници също са се променили много от времето на Сталин. Въпреки това криминалните понякога измъчват и бият политическите затворници: украинският дисидент Валентин Мороз попаднал в една килия с криминални, които не го оставяли да спи нощем, а накрая го нападнали и го наръгали в корема със заострена лъжица.43 Но някои криминални затворници уважавали политическите – дори и само заради съпротивата им срещу властите, както пише Владимир Буковски: „Питаха ни за какво сме в затвора и какво искаме […], само не можеха да повярват, че правим всичко това за нищо, а не за пари“.44

А някои криминални дори се стремели да влязат в редиците им. Тъй като смятали, че политическите затвори са „по-леки“ професионалните крадци понякога се опитвали да получат политически присъди. Те написвали нещо нецензурно срещу Хрушчов или срещу Партията или правели от парцали „американски знамена“ и ги развявали от прозорците. Към края на 70-те години често можели да се видят криминални затворници с татуирани на челата лозунги: „Комунистите смучат кръвта на народа“, „Роб на Комунистическата партия“, „Болшевиките ми дават хляб“.45

Промяната в отношенията между новото поколение политически затворници и властите е дори още по-дълбока. В постсталинската епоха политическите затворници знаят защо са в затвора, те са очаквали да се озоват там и вече са решили как ще действат: с организирано неподчинение. Още през февруари 1968 г. група затворници в Потма – сред които Юлий Даниел – започват гладна стачка. Те искат облекчаване на затворническия режим; прекратяване на принудителния труд; премахване на ограниченията върху кореспонденцията; и – като ехо от началото на 20-те години – признаване на специалния им статут на политически затворници.46

Властите правят отстъпки – и после бавно ги отменят. Въпреки това искането на политическите да бъдат отделени от криминалните затворници накрая ще бъде изпълнено най-малкото защото лагерните администратори предпочитат да държат това ново поколение политически затворници с техните постоянни искания и вкуса им към гладни стачки възможно най-далеч от обикновените престъпници.

Тези стачки са чести и широко разпространени – дотолкова, че от 1969 г. нататък в „Хрониката“ почти постоянно има информация за протести. През същата година например затворниците стачкуват, за да поискат възстановяването на направените предишната година отстъпки; за да протестират срещу изпращането на един от тях в наказателна килия; за да възразят, когато властите забраняват на друг да получи колета от роднините си; за да изразят несъгласието си с преместването на други от лагера в затвора; и дори за да отбележат Международния ден на човешките права на 10 декември.47 Но 1969 г. не е необичайна. През следващото десетилетие гладните стачки, работните стачки и другите протести се превръщат в неизменна част от живота в Мордовия и Перм.

Гладните стачки, приемащи формата на кратки, еднодневни протести или на мъчителни, продължителни схватки с властите, дори създават нещо като рутинен модел, както пише Марченко:

През първите дни никой не ти обръща внимание. После, след няколко дни – понякога дори десет или дванайсет – те преместват в специална килия, предназначена за такива хора, и започват да те хранят изкуствено, през тръбичка. Безсмислено е да се съпротивляваш, защото, каквото и да правиш, те ти извиват ръцете зад гърба и ти слагат белезници. В лагерите тази процедура обикновено е по-брутална, отколкото в затвора – често преди да те нахранят насила, един или два пъти оставаш с по-малко зъби.48

В средата на 70-те години някои от „най-лошите“ политически са преместени от Мордовия и Перм и са изпратени в специални затвори с повишени мерки за сигурност – най-вече Владимир, затвор в Централна Русия от царско време – където посвещават почти цялото си време на борба с властите. Играта е опасна и правилата ѝ са изключително сложни. Целта на затворниците е да облекчат режима и да спечелят точки, които могат – чрез мрежата на самиздат – да бъдат огласени на Запад. Целта на властите е да сломят затворниците: да ги накарат да информират, да сътрудничат и най-вече да се отрекат публично от убежденията си, което би могло да бъде отразено в съветската преса и повторено в чужбина. Въпреки че използваните за целта методи донякъде приличат на мъченията в сталинските килии за разпити, обикновено те са свързани с психологически натиск, а не с физическа болка. Натан Шарански, един от най-активно протестиращите затворници в края на 70-те и началото на 80-те години – сега израелски политик – описва процедурата:

Поканваха те на разговор. Ти си мислиш, че нищо не зависи от теб, нали? Напротив: те ще ти обяснят, че всичко зависи от теб. Обичаш ли чай, кафе, месо? Искаш ли да отидем на ресторант? Защо не? Ще те облечем в цивилни дрехи и ще отидем. Ако видим, че си започнал да се поправяш, че си готов да ни помогнеш – какво, не искаш да издаваш приятелите си? Но какво означава да издаваш? Този руснак (или евреин, или украинец, в зависимост от ситуацията), който излежава присъдата си с теб – не осъзнаваш ли какъв националист е? Не знаеш ли колко ви мрази вас, украинците (или руснаците, или евреите)?49

Също като в миналото властите могат да дават или отнемат привилегии и да налагат наказания – обикновено изпращане в наказателна килия. Те могат да регулират битовите условия на затворника чрез дребни, но важни промени във всекидневния му живот, като го прехвърлят от обикновен на строг режим – разбира се, винаги в пълно съответствие с разпоредбите. Както пише Марченко, „разликите между тези режими може да изглеждат незначителни за някого, който не ги е изпитал на гърба си, но за затворника са огромни. При обикновения режим има радио, при строгия – не. При обикновения режим разходката е едночасова, при строгия – половинчасова, а в неделя изобщо я няма“.50

Към края на 70-те години хранителните норми са се увеличили от няколко до цели осемнайсет – от 1А до 9Б, всяка с определен брой калории (от 2200 до 900) и свой набор от храни. Зачислявали затворниците към една или друга от тях в зависимост от дребни различия в поведението им. Най-ниската хранителна норма, 9Б, включвала парче хляб, лъжица каша и супа, в която теоретично трябвало да има 200 грама картофи и 200 грама зеле, но често не било така.51

Освен това властите можели да изпратят затворника в наказателна килия – „карцер“ – идеално наказание от тяхна гледна точка. То било напълно законно и технически не можело да се опише като мъчение. Въздействието му се проявявало бавно и постепенно, но тъй като никой не бързал заникъде, това не притеснявало властите. Тези килии много приличали на използваните от сталинското НКВД. Един документ от 1976 г., публикуван от Московския хелзинкски комитет, описва с големи подробности наказателните килии в затвора „Владимир“ – петдесет на брой. Стените били покрити с циментова „замазка“, издатини и остри ръбове. Подовете били мръсни и влажни. В една от килиите прозорецът бил счупен и заместен с вестници, а в други прозорците били зазидани с тухли. Единственото място за сядане било циментов цилиндър, около 25 сантиметра в диаметър, обграден с метал. Нощем внасяли дървен нар, но без чаршафи и възглавници. Затворникът трябвало да лежи върху голи дъски и железа. Килиите били толкова студени, че затворниците не можели дори да лежат, камо ли да спят. „Вентилацията“ в някои килии докарвала въздух от канализацията.52

Но за свикналите на активен живот хора най-страшна била скуката, описана от Юлий Даниел:

Седмица след седмица

се разтваря в цигарен дим

в тази странна институция

всичко е сън или делириум…

Тук светлината нощем не угасва

тук светлината денем не е достига

и тишината – изпълнителен директор

ме завладява.

Душиш се от безделие

или глава в стената удряш

седмица след седмица

се разтваря в син дим.53

Властите можели да държат затворника в наказателна килия неопределено време. Официално разрешеният срок бил петнайсет дни, но те заобикаляли тази разпоредба, като го вкарвали вътре, пускали го за един ден и после отново го затваряли. Веднъж Марченко останал в такава килия в продължение на четиресет и осем дни. Всеки път, когато достигал петнайсетдневната граница, пазачите го пускали за няколко минути – колкото да му прочетат поредната заповед, която го осъждала на карцер.54 В лагера Перм-35 един затворник прекарал в наказателната килия близо два месеца, преди да го откарат в болница, а друг – четиресет и пет дни, след като отказал да работи друго освен по специалността си, която била металообработване.55

Нерядко изпращали затворниците в карцера за далеч по-незначителни престъпления: когато властите наистина искали да пречупят някого, те умишлено налагали сурови наказания за съвсем дребни нарушения. През 1973 и 1974 г. в пермските лагери двама затворници били лишени от посещения на роднини, защото „седели на леглата си през деня“. Друг получил наказание, защото се установило, че изпратеният му с колет мармалад съдържал алкохолна есенция. Други затворници били наказвани или порицавани, защото вървели твърде бавно или пък били без чорапи.56

Понякога продължителният натиск дава резултат. Алексей Доброволски, един от другите обвиняеми по делото срещу Александър Гинзбург, се „пречупил“ много бързо и подал писмена молба да му позволят да свидетелства по радиото и да разкаже всичко за „престъпната“ си дисидентска дейност, за да предупреди младите хора да не тръгват по същия опасен път.57 Пьотър Якир също рухнал по време на следствието и си „признал“, че написаното от него било измислено.58

Други умират. Юрий Галансков, още един от обвиняемите по делото срещу Гинзбург, починал през 1972 г. В затвора получил язви, те не били лекувани и накрая го убили.59 Марченко също починал – през 1986 г. – вероятно от лекарствата, които му давали по време на гладната му стачка.60 Няколко други затворници също умират – един се самоубива – по време на едномесечна гладна стачка в Перм-35 през 1974 г.61 По-късно, през 1985 г., в Перм умира и Васил Стус, украински поет и активист на движението за човешки права.62

Но затворниците оказват и съпротива. През 1977 г. политическите затворници в Перм-35 описват своята форма на неподчинение:

Често обявяваме гладни стачки. В наказателните килии, в транспортните вагони. В най-обикновени, незначителни дни, в дните на смъртта на наши другари. В дни на необичайни дейности в зоната на 8 март и 10 декември, на 1 август и 8 май, на 5 септември. Обявяваме гладни стачки доста често. Дипломати, държавни служители подписват нови споразумения за човешките права, за свободата на информацията, за забраняването на мъченията – и ние започваме гладна стачка, тъй като в СССР тези неща не се спазват.63

Благодарение на техните усилия Западът научава все повече и повече за дисидентското движение – и протестите стават все по-шумни. В резултат на това отношението към някои затворници се променя.

Макар да отбелязах, че малко архивни документи от 70-те и 80-те години са станали публично достояние, всъщност има и някои изключения. През 1991 г. Владимир Буковски получил покана да се върне в Русия от Англия, където живеел, откакто петнайсет години преди това го прогонили от страната (разменили го за хвърлен в затвора чилийски комунист). Назначили Буковски за „съдебен експерт“ в „процеса“ срещу Комунистическата партия, проведен след като Партията се противопоставя на опита на президента Елцин да я забрани. Той пристигнал в сградата на Конституционния съд в Москва с лаптоп с ръчен скенер. Убеден, че никой в Русия не е виждал подобна техника, той спокойно седнал и започнал да прави копия на документите, донесени като доказателства. Едва когато приключил работата си, околните изведнъж осъзнали какво прави. Някой извикал: „Той ще ги публикува там!“. В залата настъпила тишина. В този момент – „като на филм“ казва Буковски по-късно – той просто затворил компютъра си, отишъл до изхода, насочил се право към летището и отлетял от Русия.64

Благодарение на усилията на Буковски сега освен другите неща знаем и какво се е случило на заседанието на Политбюро през 1967 г. непосредствено преди собствения му арест. Буковски останал особено поразен от това колко много от присъстващите били на мнение, че криминалните обвинения срещу него щели да „предизвикат определена реакция в страната и в чужбина“. Щяло да бъде грешка, решили те, просто да арестуват Буковски – така че предложили вместо това да го изпратят в психиатрична болница.65 Така започва епохата на психушката – „специалната психиатрична болница“.

Използването на психиатрични болници за затварянето на дисиденти има предистория. След завръщането си от Западна Европа в Санкт Петербург през 1836 г. руският философ Пьотър Чадаев написал критично есе за режима на цар Николай I: „Противно на всички закони на човешката общност – заявил той в разгара на руския имперски режим, – Русия върви само в посока на собственото си заробване и заробването на съседните народи“. В отговор Николай I наложил на Чадаев домашен арест. По собствените му думи царят бил убеден, че щом научели за „умопомрачението и психическото разстройство“ на съотечественика си, руснаците щели да му простят.66

След Затоплянето властите отново започват да използват психиатричните болници за затварянето на дисиденти – политика, която има много предимства за КГБ. Най-вече тя помага за дискредитирането на дисидентите – както на Запад, така и в СССР – и отклонява вниманието от тях. Щом това не били сериозни политически опоненти на режима, а просто луди хора, кой можел да протестира срещу хоспитализирането им?

Съветските психиатрични институции участват във фарса с голям ентусиазъм. За да обяснят феномена на дисидентството, те измислят дефиницията „бавна шизофрения“ или „пълзяща шизофрения“. Според тях това била форма на шизофрения, която не се отразявала върху интелекта или външното поведение, но можела да включва почти всякакви прояви, окачествявани като асоциални или анормални. „Най-често идеи за „борба за истина и правда“ се формират у индивиди с параноидна структура“, пишат двама съветски професори – и двамата от Сербския институт:

Характерна черта на надценяваните идеи е убедеността на пациента в собствената му правота, маниакалното устояване на потъпканите му „права“ и значимостта на тези чувства за индивидуалността на пациента. Те са склонни да използват съдебните процедури като платформа за произнасяне на речи и апели.67

И – според тази дефиниция – почти всички дисиденти се квалифицират като луди. На писателя и учен Жорес Медведев е поставена диагнозата „бавна шизофрения“ и „параноидна самозаблуда за реформиране на обществото“ Симптомите му включват „раздвоение на личността“ – което означава, че работел и като учен, и като писател. Диагнозата на Наталия Горбаневска, първата редакторка на „Хрониката“, е „бавна шизофрения без ясни симптоми“, която обаче водела до „анормални промени в емоциите, желанията и мислите“. При червеноармейския генерал и дисидент Пьотър Григоренко е диагностицирано психиатрично състояние, „характеризиращо се с наличие на реформаторски идеи, в частност за реорганизиране на държавния апарат; и това е свързано с идеи за надценяване на собствената му личност, достигащи месиански пропорции“.68 В доклад до Централния комитет един местен шеф на КГБ се оплаква, че се натъкнал на група граждани с много особена форма на психично заболяване: те „се опитват да основават нови „партии“, организации и съвети, подготвят и разпространяват планове за нови закони и програми“.69

В зависимост от обстоятелствата на ареста – или липсата на такъв – затворниците, квалифицирани като психично болни, можели да бъдат изпратени в най-различни институции. Някои били преглеждани от затворнически лекари, други – в клиники. Уникален по рода си е Сербският институт, чийто специален диагностичен отдел, оглавяван през 60-те и 70-те години от доктор Данил Лунц, отговаря за преглеждането на политическите нарушители. Д-р Лунц лично преглежда Синявски, Буковски, Горбаневска, Григоренко и Виктор Некипелов, както и други, и несъмнено има висок статут.70 Некипелов разказва, че Лунц носел синя униформа с две звезди – „отличителни знаци на генерал в частите на МВД“.71 Някои емигрирали съветски психиатри по-късно твърдят, че Лунц и останалите в института искрено вярвали, че пациентите им са психично болни. Но повечето политически затворници, които са се срещали с него, го характеризират като опортюнист, вършещ работата на шефовете от МВД, „не по-добър от лекарите престъпници, извършвали нечовешки експерименти със затворници в нацистките концентрационни лагери“.72

При диагностициране на душевно заболяване пациентите са изпращани в болница – за няколко месеца или за много години. Късметлиите попадат в една от няколкостотинте обикновени съветски психиатрични болници. Те са нехигиенични и пренаселени и персоналът им често се състои от пияници и садисти. Но все пак тези пияници и садисти са цивилни и в повечето случаи обикновените болници не са толкова секретни, колкото затворите и лагерите. Пациентите имат по-голяма свобода да пишат писма и могат да бъдат посещавани не само от роднини.

Преценените като „особено опасни“, от друга страна, попадат в някоя от „специалните психиатрични болници“, които се броят на пръсти. Те се управляват пряко от МВД. Също като Лунц лекарите в тях са офицери от МВД. Тези болници приличат на затвори и са обградени с наблюдателници, бодлива тел, пазачи и кучета. На направената през 70-те години снимка на специалната психиатрична болница в Орьол се вижда как пациентите се разхождат във вътрешен двор, който по нищо не се отличава от двора за разходки в затворите.73

И в обикновените, и в специалните болници целта на лекарите също е публичното отричане.74 Ако пациентът се съгласял да се отрече от убежденията си и признаел, че психичното заболяване го е накарало да критикува съветската система, можели да го обявят за здрав и да го освободят. Онези, които отказвали, продължавали да бъдат смятани за болни и ги подлагали на „лечение“. Тъй като съветските психиатри не приемат психоанализата, това лечение обикновено се състои от медикаменти, електрошокове и различни форми на обуздаване. Лекарства, изоставени на Запад още през 30-те години, се прилагат рутинно, повишават телесната температура на пациентите до над 40 градуса и предизвикват болка и дискомфорт. Лекарите в затворите предписват и успокоителни с множество странични действия, включително физическа ригидност, забавени реакции, неконтролируеми тикове и движения, да не говорим за апатията и безразличието.75

Сред останалите терапии са побоят, инжектирането на инсулин (предизвикващо хипогликемичен шок при хора, които не са диабетици) и наказанието, наричано „навиване“, което Буковски описва в едно интервю през 1976 г.: „Използваха мокри платнища – дълги ивици, в които увиваха пациента от главата до петите толкова стегнато, че му беше трудно да диша, а когато платнищата започваха да изсъхват, те ставаха все по-стегнати и по-стегнати и пациентът се чувстваше още по-зле“.76 Друго лечение, на което Некипелов става свидетел в Сербский институт, е „лумбалната пункция“ – вкарване на игла в гръбнака на пациента. След подлагането на лумбална пункция слагали пациентите да легнат настрани и те лежали неподвижни с омазани в йод гърбове в продължение на няколко дни.77

Броят на засегнатите е огромен. През 1977 г., когато Питър Редъуей и Сидни Блох публикуват мащабното си проучване на съветските психиатрични злоупотреби, става известно, че поне 365 здрави хора са били лекувани от политически формулирана лудост, а със сигурност е имало още стотици.78

Въпреки това затварянето на дисидентите в болници в крайна сметка не постига очакваните от съветския режим резултати. Най-вече то не отклонява вниманието на Запада. Първо на първо, ужасите на психиатричните злоупотреби вероятно възбуждат западното въображение далеч повече от по-познатите разкази за лагерите и затворите. Всеки, който е гледал филма „Полет над кукувиче гнездо“, може много добре да си представи съветска психиатрична болница. Но по-важното е, че въпросът за психиатричните злоупотреби пряко привлича вниманието на определена група с професионален интерес към темата: западните психиатри. След 1971 г., когато Буковски тайно изнася над 150 страници, документиращи тези злоупотреби в СССР, въпросът се превръща в постоянна тема на институции като Световната психиатрична асоциация, Кралския колеж на психиатрите във Великобритания и други национални и международни психиатрични организации. По-смелите правят изявления. Други се въздържат, но след това са заклеймявани заради страхливостта си, което още повече уврежда имиджа на СССР.79

Накрая въпросът галванизира учените в Съветския съюз. Когато затварят Жорес Медведев в психиатрична болница, много от тях пишат протестни писма до Съветската академия на науките. Атомният физик Андрей Сахаров, който към края на 60-те години се оформя като морален лидер на дисидентското движение, прави публично изявление в полза на Медведев на международен симпозиум в Института по генетика. Солженицин, който вече е на Запад, пише отворено писмо до съветските власти, протестирайки срещу затварянето на Медведев. „В края на краищата – заявява той – време е да си дадем ясна сметка: затварянето на свободомислещи здрави хора е ДУХОВНО УБИЙСТВО“.80

Вероятно международното внимание изиграва своята роля и убеждава властите да освободят редица затворници, както и Медведев, който след това е прогонен от страната. Но някои във висшите ешелони на съветския елит смятат, че тази реакция не е правилна. През 1976 г. Юрий Андропов, тогава шеф на КГБ, пише тайна паметна записка и доста точно описва (като се игнорира злонамерения тон и антисемитизма) международните корени на „антисъветската кампания“:

Най-новите данни говорят, че кампанията има характера на грижливо планирана антисъветска акция. […] Понастоящем инициаторите на кампанията се опитват да привлекат международни и национални психиатрични организации, както и специалисти с висока репутация, за да създадат „комитет“, който да надзирава дейността на психиатрите в различни страни, най-вече в СССР. […] Активна роля в създаването на антисъветско настроение играе Кралският колеж на психиатрите във Великобритания, който е под влиянието на ционистки елементи.81

Андропов грижливо описва опитите на Световната психиатрична асоциация да изобличи СССР и се оказва доста добре осведомен за това кои международни семинари са заклеймили съветската психиатрия. В отговор на паметната му записка съветското Министерство на здравеопазването предлага лансирането на мащабна пропагандна кампания преди предстоящия конгрес на Световната психиатрична асоциация. Също така те предлагат да се подготвят научни документи, опровергаващи обвиненията, и да се открият „прогресивни“ западни психиатри, които да ги подкрепят. За отплата „прогресивните“ щели да бъдат поканени в СССР, където щели да ги разведат из определени психиатрични болници. Дори се посочват имената на няколко подходящи кандидати.82

С други думи, Андропов предлага, вместо да изоставят политическата злоупотреба с психиатрията, да не се срамуват от нея. Не е в стила му да признава каквито и да било грешки в съветската политика.

Глава 27

80-те години: рушенето на статуи

Рушат на паметника плинта здрав,

свирепо бормашината ръмжи.

Циментовата, специална сплав

е трябвало безкрай да издържи. […]

Направеното в други времена

човек готов е да изпепели,

но камъкът по свойта същина

не е нито добър, ни лош, нали?

Александър Твардовски,

„Рушат на паметника плинта здрав“1

Още преди Юрий Андропов да заеме поста „генерален секретар на Съветската комунистическа партия“ през 1982 г., неговите „енергични мерки“ срещу асоциалните елементи в Съветския съюз всъщност отдавна са в ход. За разлика от някои свои предшественици, Андропов винаги е вярвал, че въпреки малобройността си дисидентите трябва да се приемат като сериозна заплаха за съветската власт. Тъй като е бил съветски посланик в Будапеща през 1956 г., той е видял колко бързо интелектуалното движение може да прерасне в народна революция. Освен това той вярва, че цялото многообразие от проблеми на Съветския съюз – политически, икономически, социални – могат да бъдат решени чрез по-добра дисциплина: по-строги лагери и затвори, по-добър надзор и повече месене в живота на хората.2

Тези методи Андропов е защитавал като шеф на КГБ от 1979 г. нататък и именно тях ще продължи да използва по време на краткото си управление като съветски лидер. Благодарение на Андропов първата половина на 80-те години се помни като епоха на най-големи репресии в съветската история след Сталин. Сякаш напрежението в системата е трябвало да достигне точката на кипене, преди самата система да рухне напълно.

Разбира се, от края на 70-те години нататък Андроповото КГБ извършва голям брой арести и повторни арести: под негово напътствие непокорните активисти често получават нови присъди веднага след изтичането на предишните точно както е ставало и по времето на Сталин. Членството в някоя от Хелзинкските групи – дисидентски организации, които се опитват да следят за спазването на Хелзинкското споразумение в Съветския съюз – се превръща в сигурен път към затвора. Двайсет и трима членове на московската група са арестувани между 1977 и 1979 г., а седем са прогонени в чужбина. Юрий Орлов, лидер на Московската хелзинкска група, остава в затвора през първата половина на 80-те години.3

Но арестите не са единственото оръжие на Андропов. Тъй като целта му преди всичко е да сплаши хората, за да не участват в дисидентските движения, обхватът на репресиите става много по-широк. Заподозрените дори в симпатизиране на движенията за човешки права, религиозни или национални свободи са застрашени да загубят всичко. Те и техните съпруги или съпрузи рискували да останат не само без работа, но и да бъдат лишени от професионалния си статут и ценз. Властите можели да отнемат на децата им правото да учат в университет, да изключат телефоните им, да анулират жителството им и да ограничат правото им на пътуване.4

Към края на 70-те години многопластовите „дисциплинарни мерки“ на Андропов успяват да разцепят както дисидентското движение, така и чуждестранните му поддръжници на малки, затворени и понякога взаимоподозиращи се групи по интереси. Има активисти на движението за човешки права, чиято съдба внимателно се наблюдава от групи като „Амнести Интернешънъл“. Има дисиденти баптисти, чиято кауза се подкрепя от международната баптистка църква. Има дисиденти националисти – украинци, литовци, латвийци, грузинци – които са подкрепяни от съотечествениците си в изгнание. Има месхетинци и кримски татари, депортирани по времето на Сталин, които искат да получат правото да се върнат у дома.

Вероятно най-познатата на Запад група дисиденти са отказчиците – съветските евреи, на които е било отказано правото да емигрират в Израел. Добили известност благодарение на поправката Джаксън-Ваник на Конгреса от 1975 г., свързваща търговията между САЩ и СССР с емиграционния въпрос, отказчиците остават централна грижа на Вашингтон чак до рухването на Съветския съюз. През есента на 1986 г. на срещата си с Горбачов в Рейкявик президентът Рейгън лично представя на съветския лидер списък на 1200 съветски евреи, които искат да емигрират.5

Сега строго изолирани от криминалните затворници, всички тези групи са добре представени в съветските лагери и затвори, където се организират според общите си каузи също като политическите от предишните епохи.6 Би могло дори да се каже, че по това време лагерите служат като организационно средство – нещо като школа по сектантство – където политическите затворници могат да се срещнат с други хора с подобни идеи. Понякога те празнуват съвместно националните си празници – литовски и латвийски, грузински и арменски – и спорят коя страна първа ще се освободи от Съветския съюз.7 Създават се и контакти между поколенията: балтийците и украинците имат възможността да се срещнат с предишно поколение националисти – антисъветските партизани, които са получили двайсет и пет годишни присъди и никога не са били освободени. За тях Буковски пише, че понеже „животът им спрял, когато били на двайсет години“, лагерите някак си ги съхранили. „През летните недели те излизаха на слънце с акордеоните си и свиреха мелодии, отдавна забравени по родните им места. Наистина пребиваването в лагерите беше като да се озовеш в нетленна земя“.8

По-старото поколение често не може да разбере по-младите си съотечественици. Мъжете и жените, които са се сражавали с пушки в горите, не могат да разберат дисидентите, които се борят с писалки.9 Но старите все още са в състояние да вдъхновяват младите с примера си. Тези срещи помагат за формирането на личностите, които по-нататък през същото десетилетие ще организират националистични движения, в крайна сметка спомогнали за рухването на самия Съветски съюз. Връщайки се назад в миналото, грузинският активист Давид Бердзенишвили ми каза, че се радвал, задето през 80-те години прекарал две години в трудов лагер вместо две години в съветската армия.

Но са укрепнали не само отделните организации, а и връзките им с външния свят. Едно издание на „Хрониката“ от 1979 г. идеално илюстрира този факт, тъй като съдържа наред с другите неща разказ за живота в наказателните килии на Перм-36 ден по ден:

13 септември: Жукаускас намери бял червей в супата си.

26 септември: Той намери черно насекомо, дълго 1,5 см, в купата си. Откритието бе докладвано веднага на капитан Нелипович.

27 септември: В наказателна килия №6 официално измерената температура беше 12°С.

28 септември: Сутрешната температура в килиите беше 12°С. Раздадоха ни допълнителни одеяла и подплатени панталони. В стаите на дежурните пазачи сложиха печки. Вечерта температурата в килиите беше 11°С.

1 октомври: 11.5°С.

2 октомври: В килия №6 (Жукаускас, Глузман, Мармус) сложиха 500-ватова печка. Температурата – и сутринта, и вечерта – беше 12°С. Искаха от Жукаускас да подпише документ, според който продукцията му беше десет пъти по-ниска от реалната. Той отказа…

10 октомври: Балханов отказа да присъства доброволно на заседание на лагерната образователна комисия. По заповед на Никомаров го отведоха насила.

И така нататък.

Изглежда, властите са безсилни да спрат изтичането на подобна информация – или да попречат моментално да бъде съобщена по западните радиостанции, излъчващи в СССР. Арестуването на Бердзенишвили през 1983 г. е огласено по Би Би Си само два часа по-късно.10 Ратушинска и съзатворничките ѝ в женския лагер в Мордовия изпращат на Рейгън поздравление, след като той спечелва изборите в САЩ. След два дни той го получава. Хората от КГБ, пише тя със задоволство, „излязоха от кожата си“.11

За повечето здравомислещи външни наблюдатели, надничащи през огледалото в странния свят на Съветския съюз, подобни хитроумия изглеждат нецелесъобразни. По всичко личи, че Андропов е спечелил играта. В резултат на продължаващите цяло десетилетие тормоз, хвърляния в затвора и принудителни изселвания дисидентското движение е малобройно и слабо.12 Повечето от най-известните дисиденти са принудени да млъкнат: в средата на 80-те години Солженицин е в изгнание в чужбина, а Сахаров е във вътрешно изгнание в град Горки. Хората на КГБ стоят пред вратата на Рой Медведев и следят всичките му ходове. Като че ли никой в СССР не забелязва борбата им. Питър Редъуей, вероятно най-добре запознатият със съветската опозиция западен академичен специалист по това време, през 1983 г. пише, че дисидентските групи „не са постигнали почти никакъв напредък сред масата обикновени хора в руската страна“.13

Главорезите и тъмничарите, продажните лекари и служителите на тайните служби изглеждат непоклатими в избраните от тях професии. Но земята под краката им се движи. Както се оказва, твърдата нетърпимост на Андропов към дисидентите няма да продължи дълго. Когато през 1984 г. той умира, тази политика умира заедно с него.

Когато през март 1985 г. назначават Михаил Горбачов за генерален секретар на Съветската комунистическа партия, отначало характерът на съветския лидер изглежда мистериозен както за чужденците, така и за съотечествениците му. Той изглежда също толкова повърхностен и лицемерен като останалите съветски бюрократи – и все пак има намек за нещо различно. През лятото след назначаването му се срещнах с група ленинградски отказчици, които се присмиваха на наивността на Запада: как сме можели да вярваме, че предполагаемите предпочитания на Горбачов към уискито вместо към водката и възхищението на съпругата му от западните дрехи, означават, че е по-либерален от предшествениците си?

Те грешаха: той беше различен. По онова време малцина знаеха, че Горбачов произхожда от семейство на „врагове“. Единият му дядо, селянин, през 1933 г. бил арестуван и изпратен в трудов лагер. Другият му дядо бил арестуван през 1938 г. и измъчван в затвора от следовател, който счупил и двете му ръце. Въздействието върху младия Михаил било огромно, както по-късно пише в мемоарите си: „Съседите ни започнаха да отбягват дома ни, сякаш в него имаше чума. Само нощем някои близки роднини се осмеляваха да се отбият. Дори момчетата от квартала ме отбягваха. […] Всичко това беше голям шок за мен и остава запечатано в паметта ми“.14

Въпреки това подозренията на отказчиците имаха известно основание, тъй като първите месеци от епохата на Горбачов бяха разочароващи. Той се хвърли в кампания срещу алкохола, която разгневи хората, унищожи древните лозя в Грузия и Молдова и може дори да е провокирала икономическата катастрофа, последвала няколко години по-късно: някои вярват, че катастрофата в продажбите на водка е унищожила крехкия финансов баланс на страната завинаги. Едва през април 1986 г., след експлозията в атомния комплекс в Чернобил, Украйна, Горбачов бе готов да направи истински промени. Убеден, че Съветският съюз трябва открито да говори за проблемите си, той предложи нова реформа: гласността.

Отначало гласността също като кампанията срещу алкохола е по същество икономическа политика. Очевидно Горбачов се е надявал, че откровеното обсъждане на съвсем реалната икономическа, екологична и социална криза в Съветския съюз ще доведе до бързи решения, до преструктурирането – перестройката – за което започва да говори в речите си. Но много скоро гласността се насочва към съветската история.

Всъщност, когато описва случилото се с публичния дебат в Съветския съюз в края на 80-те години, човек винаги се изкушава да го сравни с наводнение: сякаш е рухнал бент, дига или тръбата на главен водопровод не е издържала. През януари 1987 г. Горбачов казва пред заинтригувана група журналисти, че „празните места“ в историята на Съветския съюз ще трябва да бъдат запълнени. Към ноември нещата така са се променили, че Горбачов се превръща във втория партиен лидер в съветската история, който открито говори за „празните места“ в реч:

… липсата на правилна демократизация на съветското общество е тъкмо онова, което направи възможно както култа към личността, така и закононарушенията, произвола и репресиите от 30-те години, откровено казано – престъпленията, почиващи върху злоупотреба с властта. Много хиляди партийни членове и обикновени хора бяха подложени на масови репресии. Това, другари, е горчивата истина.15

Всъщност Горбачов не притежава красноречието на Хрушчов – но въздействието му върху широката съветска общественост вероятно е по-голямо. В края на краищата Хрушчов произнася речта си на закрито заседание. Горбачов говори по националната телевизия.

Освен това Горбачов поддържа казаното в речта си с далеч по-голям ентусиазъм, отколкото Хрушчов някога е показвал. След нея в съветската преса всяка седмица започват да се появяват нови „откровения“. Най-сетне съветската общественост има възможността да прочете Осип Манделщам и Йосиф Бродски, „Реквием“ на Анна Ахматова, „Доктор Живаго“ на Борис Пастернак, дори „Лолита“ на Владимир Набоков. След известна борба „Новий мир“, вече с друг редакторски състав, започва да публикува на части „Архипелаг ГУЛАГ“ на Солженицин.16 „Един ден от живота на Иван Денисович“ скоро ще се продава в милиони бройки, а автори, чиито творби преди това са циркулирали само в самиздат, ако изобщо са били печатани, продават стотици хиляди екземпляри от мемоарите си за ГУЛаг. Някои от тях се превръщат в известни имена: Евгения Гинзбург, Лев Разгон, Анатолий Жигулин, Варлам Шаламов, Дмитрий Лихачов и Анна Ларина.

Процесът на реабилитиране също е възобновен. Между 1964 и 1987 г. са реабилитирани само двайсет и четири души. Сега – отчасти в отговор на спонтанните откровения на пресата – процесът започва отново. Този път са включени и пропуснатите в миналото: пръв сред тях е Бухарин заедно с още деветнайсет болшевишки лидери, осъдени по време на чистката през 1938 г. „Фактите са били фалшифицирани“, обявява тържествено говорител на правителството.17 Сега истината ще бъде казана.

Новата литература се съпътства с нови откровения от съветските архиви. Те идват както от страна на съветски историци, които (твърдят те) прогледнали, така и от страна на дружество „Памет“. Това дружество е основано от група млади историци, някои от които години наред събирали устните разкази на оцелели от лагерите хора. Сред тях е Арсений Рогински, основател на списание „Памят“ („Памет“), което още през 70-те години се появява първо в самиздат и после в чужбина. Групата около Рогински вече е започнала да трупа данни за репресираните. По-късно дружество „Памет“ ще се бори за идентифицирането на телата, погребани в масовите гробове край Москва и Ленинград, и за построяването на паметници и мемориали на сталинската епоха. След кратък и неуспешен опит да се превърне в политическо движение, дружество „Памет“ накрая ще се утвърди – през 90-те години – като най-важен център за изучаване на съветската история, както и за защита на човешките права в Руската федерация. Рогински остава негов лидер и един от видните историци. Историческите публикации на дружеството скоро стават известни на съветските учени по целия свят с прецизността си, с придържането си към фактите и с грижливото, здравомислещо проучване на архивите.18

Но макар че промяната в мащабите на публичния дебат е постигната с изумителна бързина, ситуацията все пак не е толкова проста, колкото изглежда на онези отвън. Дори докато прави промените, които скоро ще доведат до краха на Съветския съюз, дори докато „Горбиманията“ завладява Германия и Съединените щати, Горбачов също като Хрушчов продължава дълбоко да вярва в съветския режим. Той никога не е възнамерявал да оспорва основните принципи на съветския марксизъм или постиженията на Ленин. Намерението му винаги е било да реформира и модернизира Съветския съюз, а не да го унищожава. Може би заради личния си семеен опит той е повярвал, че е важно да се каже истината за миналото. Но сякаш отначало не е виждал връзката между миналото и настоящето.

Поради тази причина множеството публикации за сталинските лагери, затвори и масови убийства от миналото не са незабавно съпроводени с масово освобождаване на дисидентите, които все още са в затворите. В края на 1986 г. – въпреки че Горбачов се подготвя да говори за „празните места“, въпреки че дружество „Памет“ е започнало открито да агитира за построяването на паметник на репресиите, въпреки че останалата част от света започва с вълнение да говори за новото ръководство на СССР – „Амнести Интернешънъл“ знае имената на 600 затворници по съвест, които все още са в съветските лагери, и подозира за съществуването на още много.19

Един от тях е Анатолий Марченко, който умира по време на гладна стачка в Христополския затвор през декември същата година.20 Съпругата му Лариса Богорас пристигнала в затвора и заварила трима войници да стоят на пост до тялото му, което било нарязано при аутопсия. Не ѝ позволили да се срещне с никого от затвора – с никакви лекари, с никакви затворници, с никакви администратори – освен с политическия офицер Чурбанов, който се държал грубо с нея. Той отказал да ѝ каже как е починал Марченко и не желаел да ѝ даде смъртен акт, документ за погребване, история на заболяването и дори писмата и дневниците на Марченко. Заедно с група приятели и тричленния „ескорт“ от затвора тя погребала Марченко в градското гробище:

Там беше безлюдно, духаше силен вятър и нямаше никой освен нас и ескорта на Толя. Те бяха подготвили всичко, но разбираха, че няма да ги допуснем до гроба, и стояха встрани „до приключване на операцията“, както се изрази единият. Приятелите на Толя казаха по няколко прощални думи над гроба. После започнахме да го запълваме с пръст – първо с ръце и после с лопати. […]

Сложихме бял кръст от бор – надявам се да е бил направен от останалите затворници. На кръста написах с химикалка „Анатолий Марченко 23.01.1938 – 08.12.1986“.21

Въпреки че властите обградили смъртта на Марченко с тайнственост, казва по-късно Богорас, те не можели да скрият, че „Анатолий Марченко е умрял в битка. Битката му беше продължила двайсет и пет години и той никога не развя бялото знаме на капитулацията“.22

Но трагичната смърт на Марченко не е напълно напразна. Вероятно подтикнат от лошата публичност около неговата смърт – изявленията на Богорас се излъчват по целия свят – Горбачов накрая решава, в края на 1986 г., да даде колективна прошка на всички съветски политически затворници.

В амнистията, затворила завинаги политическите затвори в Съветския съюз, има много странни неща. Но нищо не е по-странно от слабото внимание, което тя привлича. В крайна сметка това е краят на ГУЛаг, краят на системата от лагери, някога обитавана от милиони хора. Това е триумфът на движението за човешки права – фокус на такова голямо дипломатическо внимание през последните две десетилетия. Това е истински момент на историческа трансформация – и все пак почти никой не го забелязва.

Московски журналисти от време на време написват по някоя статия, но с едно-две изключения, малцина от онези, които пишат книги за епохата на Горбачов и Елцин и споменават последните дни на концентрационните лагери. Дори най-добрите от множеството талантливи писатели и журналисти, живеещи в Москва в края на 80-те години, са твърде заети с останалите събития от онова време: несръчните опити за икономическа реформа, първите свободни избори, промяната на външната политика, края на съветското господство в Източна Европа, края на самия Съветски съюз.[30]

Отвлечени от същите тези въпроси, руснаците също не забелязват. Дисидентите, чиито имена са били известни в нелегалното движение, се завръщат – и установяват, че вече никой не ги помни. Повечето от тях са възрастни и сега не са в крак с времето. По думите на един западен журналист, който по това време е в Русия, те „правели кариерите си в самота, пишели петиции на стари пишещи машини в дачите си и предизвиквали властите, докато отпивали абсурдно сладък чай, облечени в халати. Те не били създадени за парламентарни или телевизионни битки и изглеждали напълно объркани от драматичната промяна, настъпила в страната им по време на тяхното отсъствие“.23

Повечето от бившите дисиденти, които остават в общественото полезрение, вече не се съсредоточават единствено върху съдбата на все още съществуващите в Съветския съюз концентрационни лагери. Андрей Сахаров, освободен от вътрешно изгнание през декември 1986 г. и избран за депутат в Думата през 1989 г., бързо започва да агитира за реформа на собствеността.24 Две години след освобождаването си арменският затворник Левон Тер-Петросян става президент на страната си. От лагерите на Перм и Мордовия множество украинци и балтийци се хвърлят право в политическата лудница на съответната си страна и шумно агитират за независимост.25

Разбира се, хората от КГБ забелязват затварянето на политическите си затвори – но като че ли дори и те не са в състояние да проумеят значението на този факт. Като чете малкото налични официални документи от втората половина на 80-те години, човек се изумява колко малко се е променил езикът на тайните служби дори и относително късно в играта. През февруари 1986 г. Виктор Чебриков, тогава шеф на КГБ, гордо заявява пред Партиен конгрес, че КГБ е провел важна контраразузнавателна операция. Тя била необходима, казва той, защото „Западът разпространява лъжи за нарушения на човешките права, за да подклажда антисъветски настроения сред подобни ренегати“.26

По-късно през същата година Чебриков изпраща доклад до Централния комитет, в който описва постоянната борба на организацията си срещу „дейности на империалистически шпионски агенции и свързани с тях съветски вражески елементи“. Той също така се хвали, че КГБ ефикасно е „парализирал“ дейностите на различни групи, сред които Хелзинкски комитети и в периода от 1982 до 1986 г. дори е принудил „над 100 души да се откажат да провеждат нелегална дейност и да се върнат към пътя на законността“. Някои от тях – той назовава деветима – дори направили „публични изявления по телевизията и в пресата, разобличавайки западните шпиони и онези, които мислят като тях“.

Въпреки това няколко изречения по-нататък Чебриков признава, че нещата може да са се променили. Човек трябва да чете внимателно, за да разбере колко драматична е всъщност промяната: „Настоящите условия на демократизация на всички аспекти от обществото и укрепването на партийното и обществено единство правят възможно преразглеждането на въпроса за амнистията“.27

Всъщност той има предвид, че дисидентите са толкова слаби, та вече не могат да навредят особено – а и във всеки случай щели да бъдат наблюдавани, както вече е казал на предишно заседание на Политбюро, „за да сме сигурни, че няма да продължават вражеската си дейност“.28 В отделно изявление добавя почти между другото, че според изчисленията на КГБ 96 души са държани без необходимост в специални психиатрични болници. Той предлага онези от тях, които „не представляват опасност за обществото“, също да бъдат освободени.29 Централният комитет се съгласява и през февруари 1987 г. помилва 200 затворници, осъдени по член 70 или член 190-1. Няколко месеца по-късно от лагерите са освободени и други, за да се отбележи Хилядолетието на руското християнство. Над 2000 (доста над деветдесет и шестте) ще бъдат освободени от психиатрични болници през следващите две години.30

Но дори и тогава – може би по навик, а може би защото вижда как собствената му власт намалява заедно с населението на затворите – КГБ изпитва странно нежелание да освободи политическите затворници. Тъй като формално те са помилвани, а не са получили амнистия, от освободените през 1986 и 1987 г. политически първо се иска да подпишат документ, чрез който се отказват от антисъветската си дейност. На повечето е позволено да измислят своя собствена формула и да избегнат извинението: „Поради влошеното си здравословно състояние повече няма да участвам в антисъветска дейност“ или „Никога не съм бил срещу Съветския съюз, а само срещу комунизма, а няма закони, които да забраняват антикомунизма“. Един дисидент, Лев Тимофеев, пише: „Моля да бъда освободен. Не възнамерявам да вредя на съветската държава, не че някога преди съм имал подобно намерение“.31

Но от други отново изискват да се отрекат от убежденията си или им нареждат да емигрират.32 Един украински затворник бил освободен, но веднага го изпратили в изгнание, където го карали да спазва полицейски час и да се явява в милицията веднъж седмично.33 Грузински дисидент останал в трудовия си лагер още шест месеца просто защото не желаел да подпише никоя измислена от КГБ формула.34 Друг отказал да иска официално помилването си „с аргумента, че не е извършил престъпление“.35

Симптоматично за времето е лошото положение на Богдан Климчак, техник от Украйна, арестуван за опит да напусне СССР. През 1978 г., боейки се от обвинения в украински национализъм, той преминал съветската граница с Иран и помолил за политическо убежище. Иранците го върнали обратно. През април 1990 г. продължавали да го държат в политическия затвор в Перм. Група американски конгресмени успели да го посетят там и установили, че условията в Перм оставали буквално непроменени. Затворниците все така се оплаквали от нетърпимия студ и пак попадали в наказателните килии за престъпления като отказа да закопчаят най-горните копчета на униформите си.36

Въпреки това макар и бавно, макар и неохотно, репресивният режим все пак върви към края си – както и цялата система. Наистина, когато през февруари 1992 г. политическите лагери в Перм най-сетне са затворени завинаги, самият Съветски съюз вече не съществува. Всички бивши съветски републики са станали независими държави. Някои от тях – Армения, Украйна, Литва – се ръководят от бивши затворници. Лидерите на други са бивши комунисти, чиито убеждения са рухнали през 80-те години, когато за първи път видели доказателства за терора в миналото.37 КГБ и МВД, макар и не напълно разформировани, са заменени с други, различни организации. Агентите на тайните служби са започнали да си търсят друга работа в частния сектор. Тъмничарите са прогледнали и дискретно са минали под местно управление. През ноември 1991 г. руската Дума приема „Декларация за правата и свободите на индивида“, гарантираща, наред с другите неща, свобода на пътуванията, свобода на вероизповеданието и право на несъгласие с правителството.38 Тъжното е, че на нова Русия не ѝ е писано да се превърне в парадигма на етническата, религиозната и политическата търпимост, но това е друга, различна история.

Промените се извършват с объркваща скорост – и като че ли най-объркан от тях е именно човекът, положил началото на разпадането на Съветския съюз. Защото тъкмо това е най-големият пропуск на Горбачов: Хрушчов го знае, Брежнев го знае, но Горбачов – внук на „врагове“ и автор на гласността – не си дава сметка, че цялостната и открита дискусия на съветското минало в крайна сметка ще подкопае законността на съветското управление. „Сега виждаме целта си по-ясно“, казва той в навечерието на Новата 1989 г. „Това е един хуманен и демократичен социализъм, общество на свобода и социална справедливост“.39 Той не е в състояние, дори тогава, да проумее, че „социализмът“ в неговата съветска форма е на път напълно да изчезне.

Нито ще разбере, години по-късно, връзката между разкритията на пресата от епохата на гласността и краха на съветския комунизъм. Горбачов просто не осъзнава, че след разкриването на истината за сталинското минало митът за величието на Съветския съюз вече няма да издържи. Имало е твърде много жестокост, твърде много кръвопролития и твърде много лъжи и за двете.

Но ако Горбачов не е разбирал собствената си държава, много други са я разбирали. Двайсет години по-рано издателят на Солженицин Александър Твардовски е усетил силата на скриваното минало и е разбрал какво могат да причинят на съветската система извадените от забвение мемоари. Той описва чувствата си в стихотворение:

Грешат те – паметта остава,

защото себе си цени

и времето не заличава

ни болка, ни далечни дни.

Така планетата върти се,

отмерва бързо ден след ден. […]

Но днеска всичко премълчано

да изречем дългът зове.40

Епилог

Паметта

А убийците? Убийците продължават да живеят…

Лев Разгон, „Непридуманное“[31] 1989 г.

В ранната есен на 1998 г. прекосих с кораб Бяло море от Архангелск до Соловецките острови. Това беше последният рейс за лятото: след средата на септември, когато арктическите нощи започват да растат, корабите престават да пътуват по този маршрут. Морето е твърде бурно, а водата – твърде студена за туристическа експедиция за една нощ.

Вероятно фактът, че е краят на сезона, допринасяше за веселостта на пътуването. Или пък пътниците просто се вълнуваха да бъдат в открито море. Каквато и да беше причината, трапезарията на кораба бе изпълнена с радостна глъчка. Имаше много тостове, много шеги и сърдечни аплодисменти за капитана на кораба. Сътрапезниците ми, две двойки на средна възраст от военноморската база надолу по крайбрежието, изглеждаха твърдо решени да си прекарат добре.

Отначало присъствието ми само допринесе за доброто им настроение. Не всеки ден човек среща истинска американка на паянтов ферибот в Бяло море и този странен факт явно ги забавляваше. Искаха да знаят как така говоря руски, какво мисля за Русия, по какво се различава от Съединените щати. Но когато им казах какво правя в Русия, вече не бяха толкова весели. Американка, тръгнала за развлечение към Соловецките острови, за да види природата и красивия стар манастир – това беше едно нещо. Американка, поела към Соловецките острови, за да види останките от концентрационния лагер – това беше съвсем друго.

Единият от мъжете стана враждебен. „Защо вие, чужденците, се интересувате само от грозните неща в нашата история? – искаше да разбере той. – Защо ще пишете за ГУЛаг. Защо не пишете за постиженията ни? Ние сме първата страна, изпратила човек в космоса!“. Под „ние“ той имаше предвид „ние, съветските хора“. Съветският съюз беше престанал да съществува преди седем години, но той продължаваше да се идентифицира като съветски гражданин, а не като руснак.

Съпругата му също ме нападна. „ГУЛаг вече не е важен – каза ми тя. – Имаме си други неприятности. Имаме безработица, имаме престъпления. Защо не пишете за истинските ни проблеми вместо за неща, които са се случили толкова отдавна?“.

Докато се водеше този неприятен разговор, другата двойка мълчеше и мъжът така и не изказа мнението си по въпроса за съветското минало. Но в един момент съпругата му изрази подкрепата си. „Разбирам защо искате да знаете за лагерите – каза меко тя. – Интересно е да се знае какво е станало. Бих искала да науча повече“.

В последващите си пътувания из Русия отново и отново се сблъсквах с тези четири нагласи към проекта ми. „Не е ваша работа“ и „не е важно“ бе често срещан отклик. Мълчанието – или липсата на мнение, изразявана с вдигане на раменете – вероятно беше най-разпространената реакция. Но имаше и хора, които разбираха защо е важно да се знае миналото и им се искаше да можеше по-лесно да се научи повече.

Всъщност днес в Русия с малко усилия човек може да научи много за миналото. Не всички руски архиви са затворени и не всички руски историци се занимават с други неща: сама по себе си настоящата книга е доказателство за изобилието на наличната нова информация. Историята на ГУЛаг се е превърнала и в част от обществения дебат в някои от бившите съветски републики и бившите съветски сателити. При някои нации – като правило онези, които помнят себе си като жертви, а не като извършители на терора – мемориалите и дебатите наистина са забележителни. Литовците са превърнали бившата главна квартира на КГБ във Вилнюс в музей на жертвите на геноцида. Латвийците са превърнали бивш съветски музей, някога посветен на латвийските „червени снайперисти“, в музей на латвийската окупация.

През февруари 2002 г. присъствах на откриването на нов унгарски музей, разположен в сграда, която между 1940 и 1945 г. е била главна квартира на унгарското фашистко движение, а между 1945 и 1956 г. – на унгарските комунистически тайни служби. В първата зала на експозицията телевизионните екрани на едната стена излъчват фашистка пропаганда. Телевизионните екрани на другата стена бълват комунистическа пропаганда. Въздействието е мигновено и емоционално, каквото е и намерението, и останалата част от музея продължава в същия дух. Чрез фотографии, звук, видео и много малко думи създателите на музея неоправдателно насочват експонатите си към хора, които са твърде млади, за да си спомнят който и да било от режимите.

И обратно – в Беларус липсата на паметник се е превърнала в огромен политически въпрос: през лятото на 2002 г. президентът диктатор Александър Лукашенко продължаваше шумно да огласява намерението си да построи магистрала над мястото на масовото убийство, извършено край столицата Минск през 1937 г. Риториката му възпламени опозицията и предизвика по-мащабна дискусия за миналото.

Из самата Русия са разпръснати шепа неформални, полуофициални и частни паметници, издигнати от най-различни хора и организации. В главната квартира на дружество „Памет“ в Москва има архив от устни и писмени мемоари, както и малък музей, приютил наред с другите неща забележителна колекция от създадени от затворници произведения на изкуството. В Музея на Андрей Сахаров, пак в Москва, също има и експонати от епохата на Сталин. В околностите на много градове – Москва, Санкт Петербург, Томск, Киев, Петрозаводск – местни клонове на дружество „Памет“ и други организации са издигнали паметници, отбелязващи местонахождението на масови гробове от масовите убийства през 1937 и 1938 г.

Съществуват и по-мащабни усилия. Кръгът от каменовъглени мини край Воркута, всяка от които бивш лагпункт, е осеян с кръстове, паметници и други мемориали, издигнати от литовски, полски и германски жертви на лагерите в този район. Местният исторически музей в град Магадан е посветил няколко зали на историята на ГУЛаг, включително лагерна наблюдателница. На един гледащ към града хълм известен руски скулптор е построил паметник на колимските жертви със символите на различните изповядвани от тях религии. В една стая в Соловецкия манастир, сега също музей, са изложени затворнически писма, снимки и остатъци от архивите; на една алея отпред са засадени дървета в памет на соловецките мъртъвци. В центъра на Сиктивкар, столицата на Република Коми, местните лидери и местният клон на дружество „Памет“ са издигнали малък параклис. Вътре са изброени някои имена, умишлено подбрани така, че да илюстрират многонационалността на ГУЛаг: литовски, корейски, еврейски, китайски, грузински, испански.

Странни, учудващи, индивидуални паметници понякога могат да се видят и на доста необичайни места. На пуст хълм край град Ухта, някогашната главна квартира на Ухтпечлаг, е поставен железен кръст, отбелязващ мястото на масово убийство на затворници. За да го видя, трябваше да шофирам по почти непроходим кален път, да мина покрай строителна площадка и през железопътна линия. И пак бях твърде далеч, за да мога да прочета написаното. Но издигналите кръста местни активисти сияеха от гордост.

На няколко часа път северно от Петрозаводск край село Сандормох е издигнат друг специален мемориал. Или може би в този случай „мемориал“ не е точната дума. Въпреки че има паметна плоча, както и няколко каменни кръста, поставени от поляци, германци и други, село Сандормох – където през 1937 г. разстрелвали соловецките затворници, сред които и свещеника Павел Флоренски – е забележително с особено трогателните си ръчно направени кръстове и индивидуални паметници. Тъй като няма документи за това кой къде е бил погребан, всяко семейство избирало наслуки да увековечи дадена купчина кости. Роднини на жертвите са залепили снимки на своите отдавна починали близки върху дървени колове и някои са изгравирали епитафии отстрани. Панделки, пластмасови цветя и други погребални атрибути са разпръснати из цялата борова гора, израснала над мястото на убийствата. През слънчевия августовски ден, в който го посетих – беше годишнина от убийството и беше пристигнала делегация от Санкт Петербург – една възрастна жена се изправи да говори за родителите си, и двамата погребани там, и двамата разстреляни, когато тя била седемгодишна. Минал цял един живот, преди да може да посети гробовете им.

Друг по-голям проект се е оформил край град Перм. На мястото на Перм-36, някогашен лагпункт от времето на Сталин и по-късно един от най-суровите политически лагери от 70-те и 80-те години, група местни историци са построили истински музей – единственият разположен в бараките на бивш лагер. Със свои собствени средства те възстановили лагера, бараките, стените, оградите от бодлива тел и всичко останало. Историците дори започнали да развиват малък дърводобивен бизнес, използвайки ръждясалите и изоставени машини на лагера, за да платят за проекта си. Въпреки че не получили особена подкрепа от местното правителство, те привлекли западноевропейско и американско финансиране. Сега хранят амбициозната надежда да възстановят двайсет и пет сгради и да използват четири от тях за голям Музей на репресиите.

И все пак в Русия – държава, свикнала с грандиозни военни мемориали и големи, тържествени държавни погребения – тези местни усилия и частни инициативи изглеждат нищожни, хаотични и непълни. Повечето руснаци вероятно изобщо не ги забелязват. И нищо чудно: десет години след рухването на Съветския съюз Русия – страната, която наследи дипломатическата и външната политика на Съветския съюз, неговите посолства, неговите дългове и мястото му в Обединените нации – продължава да се държи така, сякаш не е наследила историята му. В Русия няма национален музей, посветен на репресиите. Няма и национално място на траур – паметник, който официално да признава страданието на жертвите и техните семейства. През 80-те години непрекъснато се обявяват конкурси за проектирането на такъв паметник, но те не довеждат до нищо. Дружество „Памет“ успява единствено да докара камък от Соловецките острови – откъдето започва ГУЛаг – и да го постави в центъра на площад „Дзержински“ срещу „Лубянка“.2

Но още по-забележителна от липсата на паметници е липсата на обществено съзнание. Понякога изглежда, сякаш огромните емоции и страсти, предизвикани от мащабните дискусии през епохата на Горбачов, просто са изчезнали заедно със самия Съветски съюз. Горчивите призиви за правосъдие за жертвите секват също толкова внезапно. Въпреки че в края на 80-те години много се говори за това, руското правителство никога не разследва или съди виновниците за мъченията или масовите убийства, дори и онези, чиято самоличност може да се установи. В началото на 90-те години един от мъжете, участвали в Катинското клане на полски офицери, все още е жив. Преди да почине, КГБ го вика на разговор и иска от него да обясни – от техническа гледна точка – как са се провеждали убийствата. Като жест на добра воля записът от разговора е предаден на полския културен аташе в Москва. Никой не предлага мъжът да бъде съден – в Москва, Варшава или някъде другаде.

Разбира се, съдебните процеси невинаги са най-добрият начин за помиряване с миналото. В годините след Втората световна война Западна Германия съди 85 000 нацисти и издава по-малко от 7000 присъди. Трибуналите са прочути с корумпираността си и лесно се влияят от лични пристрастия и конфликти. Самият Нюрнбергски процес е пример за „правосъдието на победителя“, опетнен от съмнителна законност и странности, най-малкото присъствието на съветски съдии, които много добре са знаели, че собствената им страна също е виновна за масови убийства.

Но освен съдебните процеси съществуват и други начини за въздаване на публично правосъдие за престъпленията от миналото. Има например комисии за установяване на истината, като използваните в Южна Африка, които дават възможност на жертвите да разкажат историите си на официално, публично място и да превърнат престъпленията от миналото в част от обществения дебат. Има официални разследвания, като следствието на Британския парламент от 2002 г. на „Кървавата неделя“ в Северна Ирландия трийсет години по-рано. Има правителствени разследвания, правителствени комисии, публични извинения – и все пак руското правителство никога не обмисля никоя от тези възможности. Освен краткия, неубедителен „процес“ срещу комунистическата партия всъщност в Русия не е имало публични разкрития на истината, никакви парламентарни изслушвания, нито каквито и да било официални разследвания на убийствата, масовите кланета и лагерите в СССР.

Резултатът: половин век след края на войната германците продължават редовно да провеждат публични дискусии за компенсирането на жертвите, за мемориалите, за новите интерпретации на нацистката история, дори за това дали по-младото поколение германци трябва да продължи да носи бремето на вината за нацистките престъпления. Половин век след смъртта на Сталин в Русия не се водят подобни дебати, защото споменът за миналото не е жива част от обществения дискурс.

Все пак процесът на реабилитиране продължава тихомълком и през 90-те години. До края на 2001 г. в Русия са реабилитирани около 4,5 млн. политически затворници и – според собствените ѝ изчисления – на националната реабилитационна комисия ѝ остават за разглеждане още половин милион случая. Онези жертви – стотици хиляди, може би милиони – които никога не са били съдени, ще останат, разбира се, извън този процес.3 Но макар самата комисия да е сериозна и добронамерена и макар да е съставена от оцелели от лагерите, както и от бюрократи, никой от участващите в нея не смята, че създалите я политици са били мотивирани от искрено желание за „истина и помирение“ според думите на английската историчка Катрин Меридейл. По-скоро целта е била да се прекрати дискусията за миналото, да се успокоят жертвите, като им се хвърлят няколко допълнителни рубли и безплатни автобусни билети, и да се избегне по-задълбоченото разследване на причините за сталинизма и неговото наследство.

Има няколко приемливи или поне извинителни обяснения за това обществено мълчание. Повечето руснаци наистина са изцяло заети да свикват с пълното преобразяване на икономиката и обществото. Епохата на Сталин е далеч в миналото и след края ѝ са се случили доста неща. Посткомунистическа Русия не е следвоенна Германия, където спомените за най-ужасните зверства още са пресни в умовете на хората. В началото на XXI в. събитията от средата на XX в. изглеждат много далечни за голяма част от населението.

Или много руснаци по-скоро смятат, че вече са провели дискусията за миналото и тя не е дала особени резултати. Поне когато човек попита по-възрастните руснаци защо сега темата за ГУЛаг се споменава толкова рядко, те махват с ръка: „През 1990 г. само за това говорехме, няма защо да го обсъждаме повече“. Нещата се усложняват още повече от факта, че в представите на мнозина разговорите за ГУЛаг и сталинските репресии са се объркали с „демократичните реформатори“, поставили началото на дебатите за съветското минало. Тъй като сега се смята, че това поколение политически лидери се е провалило – управлението им се помни с корупцията и хаоса – всички разговори за ГУЛаг някак си са опетнени по асоциация.

Въпросът за паметта или увековечаването на политическите репресии се усложнява – както вече отбелязах във Въведението на настоящата книга – и от наличието на толкова много други жертви на толкова много други съветски трагедии. „Нещата стават още по-сложни – пише Картин Меридейл, – защото страшно много хора са страдали постоянно – те с еднакъв успех могат да опишат себе си като ветерани от войната, жертви на репресиите, деца на репресирани и дори като оцелели от глада“.4 Изглежда някои руснаци смятат, че има много мемориали на загиналите през войната: това не е ли достатъчно?

Но за пълното мълчание съществуват и други причини – не толкова извинителни. За много руснаци рухването на Съветския съюз е огромен удар по собствената им гордост. Може би старата система наистина е била лоша, мислят си те, но поне бяхме могъщи. А сега, когато вече не сме могъщи, изобщо не желаем да чуваме, че е била лоша. Твърде болезнено е – като да говориш лошо за мъртвец.

Други пък се боят от онова, което биха могли да научат за миналото, ако се задълбаят прекалено много. През 1998 г. американската журналистка от руски произход Маша Гесен описа чувствата, предизвикани от откритието, че една от бабите ѝ, приятна възрастна еврейска дама, е цензурирала репортажите на чуждите кореспонденти в Москва. Освен това тя открила, че другата ѝ баба, пак приятна възрастна еврейска дама, някога е кандидатствала за работа в тайните служби. Сега, пише тя, разбирала защо нейното поколение се въздържало да съди твърде сурово поколението на бабите и дядовците си: „Не ги изобличавахме, не ги съдехме, не ги заклеймявахме […], като задава подобни въпроси, всеки от нас рискува да предаде някого, когото обича“.5

Александър Яковлев, председател на руската реабилитационна комисия, се изрази малко по-рязко. „Обществото е безразлично към престъпленията от миналото – каза ми той, – защото в тях са участвали прекалено много хора“.6 Съветската система въвлича милиони и милиони свои граждани в различни форми на сътрудничество и компромиси. Въпреки че мнозина участват доброволно, някои иначе почтени хора също са принудени да вършат ужасни неща. Те, техните деца и техните внуци невинаги искат да си спомнят за това сега.

Но най-важното обяснение за липсата на публичен дебат не е свързано със страха на по-младото поколение, нито с комплекса за малоценност и остатъчната вина на техните родители. По-скоро то е свързано с властта и престижа на онези, които сега управляват не само Русия, но също и повечето от другите бивши съветски републики и сателити. През декември 2001 г., на десетата годишнина от разпадането на Съветския съюз, тринайсет от петнайсетте бивши републики се ръководеха от бивши комунисти също като много от бившите сателитни държави, включително Полша – държавата, осигурила стотици хиляди затворници за съветските лагери и изгнанически селища. Но дори и в държавите, които не се управляват от преки наследници на Комунистическата партия, бившите комунисти и техните деца или симпатизанти продължават да бъдат част от интелектуалните, медийните и бизнес елитите. Президентът на Русия Владимир Путин е бивш агент на КГБ, който с гордост се идентифицира като „чекист“. По-рано, когато беше руски министър-председател, Путин сметна за необходимо да посети главната квартира на КГБ на „Лубянка“ в годишнината от основаването на Чека и откри плоча в памет на Юрий Андропов.7

Господството на бившите комунисти и недостатъчното обсъждане на миналото в посткомунистическия свят не е чисто съвпадение. Казано направо, бившите комунисти имат явен интерес да крият миналото: то ги опетнява, подкопава авторитета им и им пречи да твърдят, че провеждат „реформи“ дори и когато не са свързани лично с миналите престъпления. В Унгария бившата комунистическа партия, преименувана в социалистическа, се бореше ожесточено срещу откриването на музей, посветен на жертвите на терора. Когато през 2001 г. бившата комунистическа партия, преименувана в социалдемократическа, спечели изборите в Полша, тя веднага намали бюджета на полския Институт на националната памет, учреден от десноцентристките ѝ предшественици. Предлагали са се много, много обяснения за пропуска на Русия да построи национален паметник на милионите си жертви, но отново Александър Яковлев се изрази най-сбито. „Ще издигнат паметника – каза той, – когато всички ние от по-старото поколение умрем“.

Всичко това не е без значение: липсата на признание, покаяние или дискусия за историята на комунистическото минало тегне като камък върху много от нациите от посткомунистическа Европа. Разпространяваните шепнешком слухове за съдържанието на „тайните досиета“ продължават да подкопават съвременната политика и успяват да дестабилизират поне един полски и един унгарски министър-председател. Сключени в миналото сделки между братски комунистически партии имат последици и до днес. На много места апаратът на тайните служби – кадрите, инвентарът, офисите – остават буквално непроменени. Случайното откриване на нов масов гроб може внезапно да предизвика противоречия и гняв.[32]

Товарът на миналото е най-осезаем в Русия. Тя наследи символиката на съветската власт – както и огромния енергиен комплекс на Съветския съюз, военната му структура и имперските му цели. Затова в Русия политическите последствия от липсата на памет са далеч по-пагубни, отколкото в останалите бивши комунистически страни. В името на съветската родина Сталин депортира чеченската нация в пустошта на Казахстан, където половината от хората умират, а останалите трябва да изчезнат заедно с езика и културата си. Петдесет години по-късно в повторно представление Руската федерация заличи чеченската столица Грозни и уби десетки хиляди цивилни чеченски граждани в хода на две войни. Ако руският народ и руският елит помнеха – ако вътрешно, емоционално помнеха – причиненото на чеченците от Сталин, те не биха нахлули в Чечня през 90-те години, не веднъж и не два пъти. Тази постъпка е морален еквивалент на това следвоенна Германия да нахлуе в Западна Полша. Малцина руснаци виждат нещата по този начин – което само по себе си доказва колко малко знаят за собствената си история.

Последици има и за формирането на руското гражданско общество, както и за развитието на законността. Казано направо, щом мошениците от стария режим са останали ненаказани, то по нищо не е проличало, че доброто тържествува над злото. Това може да звучи апокалиптично, но не е политически маловажно. За да бъде спазван общественият ред от повечето хора, не е необходимо полицията да залавя всички престъпници във всеки един момент, но трябва да залавя значителен процент. Нищо не насърчава беззаконието повече от гледката на престъпници, които се отървават безнаказано, живеят от плячката си и се смеят в лицето на обществеността. Хората от тайните служби запазват апартаментите си, дачите си и големите си пенсии. Жертвите им живеят в бедност и несигурност. За повечето руснаци сега изглежда, че колкото повече си сътрудничил в миналото, толкова по-мъдро си постъпвал. И – по аналогия – колкото повече мамиш и лъжеш в настоящето, толкова по-мъдро постъпваш.

В един много дълбок смисъл идеологията на ГУЛаг донякъде оцелява и в нагласите и мирогледа на новия руски елит. Веднъж ми се случи да слушам класически, среднощен разговор край кухненската маса в дома на мои московски приятели. В един момент много късно вечерта двама от участниците – преуспели предприемачи – започнаха да спорят: точно колко глупави и точно колко лековерни са руснаците? И точно колко по-интелигентни сме ние? Някогашното сталинско разделение между различните категории на човечеството, между всемогъщия елит и незначимите „врагове“ и днес продължава да живее в арогантното презрение на новия руски елит към съгражданите му. Ако този елит скоро не осъзнае стойността и важността на всички руски граждани и не започне да зачита както гражданските им, така и човешките им права, Русия в крайна сметка е обречена да се превърне в днешния Северен Заир – земя, населена от разорени селяни и политици милиардери, които държат авоарите си в швейцарски банки, а личните им реактивни самолети са на пистите със запалени двигатели.

Трагичното е, че липсата на интерес към миналото е лишила руснаците от герои, както и от жертви. Имената на онези, които тайно са се противопоставяли на Сталин, та макар и безрезултатно – студенти като Сузана Печора, Виктор Булгаков и Анатолий Жигулин; предводителите на въстанията и бунтовете в ГУЛаг; дисидентите, от Сахаров до Буковски и Орлов – в Русия трябва да са толкова известни, колкото са в Германия имената на участниците в заговора за убийството на Хитлер. Изключително богатата литература на оцелелите – разказите на хора, чиято човешка природа е възтържествувала над ужасяващите условия в съветските концентрационни лагери – трябва да се чете повече, да се познава по-добре, да се цитира по-често. Ако учениците знаеха за тези герои и познаваха по-добре историите им, те биха открили поводи за гордост дори и в съветското минало на Русия освен имперските и военни триумфи.

Но липсата на памет има и по-земни, практически последици. Може да се твърди например че нежеланието на Русия да разрови докрай миналото обяснява и нечувствителността към определени видове цензура и към продължаващото, сериозно присъствие на тайните служби, сега преименувани във Федералъная служба безопасности, или ФСБ. Повечето руснаци не се тревожат особено от способността на ФСБ да отваря писма, да подслушва телефони и да влиза в частни жилища без съдебна заповед. Нито пък се интересуват особено от продължителното преследване, на което ФСБ подложи Александър Никитин – еколог, писал за вредите, нанасяни на Балтийско море от Северната руска флота.8

Нечувствителността към миналото обяснява и липсата на реформа в съдебната система и затворите. През 1998 г. посетих централния затвор в Архангелск. Някога един от главните градове на ГУЛаг, Архангелск се намира на пътя за Соловецки, за Котлас, за Каргополлаг и за други северни лагерни комплекси. Градският затвор, който датира още отпреди времето на Сталин, изглежда, почти не се е променил оттогава. Влязох в него в компанията на Галина Дудина – жена, която е истинска постсъветска рядкост, защитничка на правата на затворниците. Докато вървяхме по коридорите на каменната сграда, съпровождани от мълчалив тъмничар, сякаш се бяхме върнали в миналото.

Коридорите бяха тесни и мрачни, с влажни, мръсни стени. Когато тъмничарят отвори вратата на една мъжка килия, зърнах излегнали се по наровете голи тела, покрити с татуировки. Като видя, че мъжете не са облечени, той бързо затвори вратата и ги остави да се съвземат. След като отново я отвори, влязох и видях около двайсет мъже да стоят в редица, не особено доволни от безпокойството. Те отговаряха неясно и едносрично на задаваните им от Галина въпроси и предимно гледаха решително циментовия под на килията си. Изглежда, бяха играли карти; тъмничарят бързо ни отведе.

Прекарахме повече време в женската килия. В ъгъла имаше тоалетна. С изключение на това, сцената спокойно би могла да послужи като илюстрация на мемоари от 30-те години. Бельото на жените висеше по опънато над главите ни въже; въздухът беше спарен и задушен, много горещ и натежал от миризмата на пот, лоша храна, влага и човешки екскременти. Жените, също полуоблечени, седяха по нарове из стаята, сипеха обиди върху тъмничаря и викаха исканията и оплакванията си. Сякаш се бях озовала в килията, в която Олга Адамова-Сльозберг влиза през 1938 г. Ще повторя описанието й:

Извитите стени се ронеха. От всички страни само с тесен проход помежду им имаше ниски, нескончаеми нарове, претъпкани с тела. На закачените отгоре простори съхнеха най-различни дрипи. Въздухът бе напоен с неприятната миризма на силен евтин тютюн и кънтеше от спорове, викове и хлипания.9

В съседната килия – на малолетните – затворниците бяха по-малко, но с по-тъжни лица. Галина подаде кърпичка на хлипащо петнайсетгодишно момиче, обвинено в кражба на рублевия еквивалент на 10 долара. „Ето – каза тя, – продължавай да работиш върху алгебрата и скоро ще излезеш оттук“. Или поне тя така се надяваше: Галина срещала много хора, които оставали затворени месеци наред без съдебен процес, а това момиче беше в затвора едва от седмица.

След това разговаряхме с директора на затвора и той вдигна рамене, когато го попитахме за момичето в килията за малолетни, за затворника, който от години беше сред осъдените на смърт, но продължаваше да твърди, че е невинен, за неприятния въздух в затвора и за липсата на канализация. Всичко се свеждало до пари, каза той. Просто не стигали. Заплащането на тъмничарите не било добро. Сметките за електричество се увеличавали, което обясняваше тъмните коридори. Нямало пари за ремонти, никакви пари не се харчели за прокурори, съдии и съдебни процеси. Затворниците просто трябвало да чакат реда си, каза той, докато не дойдели пари.

Не успя да ме убеди. Парите са проблем, но това не е цялата история. Ако руските затвори приличат на сцена от мемоарите на Адамова-Сльозберг, ако руските съдилища и съдебни разследвания са фарс, това отчасти се дължи на факта, че съветското наследство не виси като лоша съвест на гърба на онези, които ръководят руската правораздавателна система. Миналото не преследва руските тайни служби, руските съдии, руските политици и руския бизнес елит.

Но пък в съвременна Русия малцина възприемат миналото като бреме или като дълг. То е лош сън, който трябва да бъде забравен, или разпространяван шепнешком слух, който трябва да се игнорира. Като огромна, неотворена кутия на Пандора, миналото стои в очакване на следващото поколение.

Естествено, на Запад липсата на разбиране за мащаба на случилото се в Съветския съюз и в Централна Европа няма същите дълбоки последствия за начина ни на живот, каквито има за техния. Толерантността към някой „отричащ ГУЛаг“ в нашите университети няма да унищожи моралната тъкан на обществото ни. В крайна сметка Студената война приключи и в комунистическите партии на Запад не е останала реална интелектуална или политическа мощ.

Въпреки това ако не положим по-големи усилия да запомним, последствия ще има и за нас. Първо, възприятията ни за случващото се в бившия Съветски съюз ще продължат да бъдат изкривявани от неправилното ни разбиране на историята. Повтарям, ако наистина знаехме какво е сторил Сталин на чеченците и ако смятахме, че това е ужасно престъпление срещу чеченската нация, не само Владимир Путин нямаше да е в състояние да им стори същото сега, но и ние нямаше да можем да седим и да наблюдаваме хладнокръвно. Рухването на Съветския съюз също не предизвика онази мобилизация на западните сили, каквато има след края на Втората световна война. Когато нацистка Германия най-сетне пада, останалата част от Запада създава НАТО и Европейската общност – отчасти, за да попречи на Германия отново да се откъсне от цивилизованата „нормалност“. И напротив – едва след 11 септември 2001 г. западните нации започнаха сериозно да преосмислят отбранителната политика след Студената война и зад това отново стоят по-силни мотиви от необходимостта Русия да бъде върната към цивилизацията на Запада.

Но в края на краищата последствията от външната политика не са най-важното. Защото, ако забравим ГУЛаг, рано или късно ще ни е трудно да проумеем собствената си история. В крайна сметка – защо сме водили Студената война? Дали защото налудничави десни политици в заговор с военноиндустриалния комплекс и ЦРУ са си измислили цялата работа и са принудили две поколения американци и западноевропейци да се съгласят? Или се е случвало нещо по-важно? Объркването вече е достатъчно голямо. През 2002 г. статия в консервативното английско списание „Спектейтър“ изрази мнението, че Студената война била „един от най-ненужните конфликти на всички времена“.10 Американският писател Гор Видал също описва битките на Студената война като „четиресет години безсмислени войни, които създадоха дълг от 5 трилиона долара“.11

Вече започваме да забравяме кое ни мобилизираше, кое ни вдъхновяваше, кое сплотяваше западната цивилизация толкова време: забравяме срещу какво се борехме. Ако не положим усилия да запомним историята на другата половина от европейския континент, историята на другия тоталитарен режим от XX в., накрая ние, на Запад, няма да разбираме миналото си, ние няма да знаем как нашият свят е станал такъв, какъвто е.

И не само нашето конкретно минало. Защото ако продължим да забравяме половината от европейската история, някои от нещата, които знаем за самото човечество, ще се изкривят. Всяка една от масовите трагедии на XX в. е уникална: ГУЛаг, Холокостът, арменското клане, нанкинското клане, Културната революция, камбоджанската революция, войните в Босна, както и много други. Всяко от тези събития има различни исторически, философски и културни корени, всяко възниква при конкретни местни обстоятелства, които никога няма да се повторят. Единствено способността ни да унижаваме, унищожаваме и дехуманизираме ближните си се е повтаряла – и ще се повтаря – отново и отново: превръщането на съседите ни във „врагове“, принизяването на опонентите ни до гниди, паразити или отровни плевели, определянето на жертвите ни като по-долни, по-низши или зли създания, заслужаващи единствено затвор, прогонване или смърт.

Колкото по-добре разберем как различните общества са превръщали съседите и съгражданите си от хора в предмети, колкото повече знаем за специфичните обстоятелства, довели до всеки епизод на масови мъчения и масови убийства, толкова по-добре ще разбираме тъмната страна на собствената си човешка природа. Тази книга не е написана, „за да не се случва това никога вече“, както гласи клишето. Тя е написана, защото е почти сигурно, че това ще се случи отново. Тоталитарните философии са привличали и ще продължат да привличат милиони хора. Унищожаването на „обективния враг“, както веднъж се изразява Хана Аренд, продължава да бъде фундаментален обект на много диктатури. Ние трябва да знаем защо – и всеки разказ, всяка биография, всеки документ в историята на ГУЛаг е парченце от пъзела, част от обяснението. Без тях някой ден ще се събудим и ще осъзнаем, че не знаем кои сме.

Приложение

Колко?

Въпреки че в Съветския съюз е имало хиляди концентрационни лагери и въпреки че през тях са минали милиони хора, десетилетия наред никой освен шепа бюрократи не знаеше точната цифра. В резултат на това, докато Съветският съюз съществуваше, изчисляването на броя им беше въпрос на чисти догадки, а днес е въпрос на учени предположения.

В епохата на чистите догадки западният дебат за статистиката на репресиите – точно като по-общия западен дебат за съветската история – бе опетнен от 50-те години нататък от политиката на Студената война. Поради липсата на достъп до архивите историците разчитаха на затворнически мемоари, изявления на изменници, официални преброявания, икономическа статистика или дори на незначителни подробности, по някакъв начин станали известни в чужбина, като например броя на вестниците, раздавани на затворниците през 1931 г.1 По-склонните да не харесват Съветския съюз обикновено избираха завишения брой на жертвите. По-склонните да не одобряват американската или западната роля в Студената война предпочитаха да го занижават. Самите цифри варираха в широки граници. В своята книга от 1968 г. „Големият терор“ – по онова време покъртителен разказ за чистките, историкът Робърт Конкуест пресмята, че НКВД е арестувало 7 млн. души през 1937 и 1938 г.2 В своя „ревизионистки“ разказ от 1985 г. „Произходът на чистките“ историкът Дж. Арч Гети пише просто за „хиляди“ арести през същите две години.3

Както се оказа, отварянето на съветските архиви не подкрепи напълно нито едната от школите. Първата група цифри за затворниците в ГУЛаг като че ли отначало говореше за брой точно по средата на най-завишените и най-занижените изчисления. Според широко публикувани документи на НКВД това е броят на затворниците в лагерите и колониите на ГУЛаг от 1930 до 1953 г. към 1 януари на съответната година:

Година

Брой затворници

1930

179 000

1931

212 000

1932

268 700

1933

334 300

1934

510 307

1935

965 742

1936

1 296 494

1937

1 196 369

1938

1 881 570

1939

1 672 438

1940

1 659 992

1941

1 929 729

1942

1 777 043

1943

1 484 182

1944

1 179 819

1945

1 460 677

1946

1 703 095

1947

1 721 543

1948

2 199 535

1949

2 356 685

1950

2 561 351

1951

2 525 146

1952

2 504 514

1953

2 468 524

4

Тези цифри наистина отразяват факти, подкрепени и от други източници. Броят на затворниците започва да се увеличава в края на 30-те години със засилването на репресиите. Той леко спада по време на войната в резултат на множеството амнистии. Отново се покачва през 1948 г., когато Сталин пак затяга режима. Освен всичко това повечето учени, работили в архивите, сега са единодушни, че цифрите почиват върху действителни данни, подавани в НКВД от лагерите. Те съответстват и на данните от други части на съветската правителствена бюрокрация и се покриват например с използваните от Народния комисариат на финансите.5 Въпреки това те невинаги отразяват цялата истина.

Първо, цифрите за отделните години са подвеждащи, тъй като не отразяват изумително голямото текучество в системата от лагери. За 1943 г. например е отбелязано, че през системата на ГУЛаг са минали 2 421 000 затворници, въпреки че разликата между общия брой в началото и в края на тази година показва спад с 1,5 до 1,2 млн. Броят включва преместванията вътре в системата, но пък говори за огромно движение на затворници, което не е отразено в общите цифри.6 Освен това, почти 1 млн. затворници напускат лагерите по време на войната, за да се включат в Червената армия – факт, който почти не е отразен в общата статистика, тъй като през войната има и големи постъпления на нови затворници. Друг пример: през 1947 г. 1 490 959 затворници влизат в лагерите, а 1 021 967 са освободени – огромно текучество, което също не е отразено в таблицата.7

Затворниците излизат от системата, защото са починали, защото са избягали, защото са излежали присъдите си, защото са ги освободили, за да постъпят в Червената армия, или защото са ги издигнали на административни постове. Както писах, има и чести амнистии за възрастните, за болните и за бременните жени – неизменно следвани от нови вълни на арести. Масовото, постоянно движение на затворници означава, че в действителност цифрите са много по-високи, отколкото първоначално изглеждат: към 1940 г. през лагерите вече са минали 8 млн. затворници.8 Като се използва наличната статистика за постъпилите и напусналите и като се съгласуват различните източници, единственото пълно изчисление, което съм виждала, говори, че между 1929 и 1953 г. през лагерите и колониите са минали 18 млн. съветски граждани. Тази цифра се припокрива и с други цифри, изнесени от висши служители в руските тайни служби през 90-те години. Според един източник самият Хрушчов говорел за 17 млн., минали през трудовите лагери между 1937 и 1953 г.[33]

И все пак в по-дълбок смисъл тази цифра също е подвеждаща. Както читателите вероятно вече са си дали сметка, не всеки човек, осъден на принудителен труд в Съветския съюз, наистина е излежавал присъдата си в концентрационен лагер, ръководен от администрацията на ГУЛаг. Първо, горепосочените цифри изключват стотиците хиляди, осъдени на „принудителен труд без затвор“ за нарушения на трудовата дисциплина. Но което е по-важно, има поне още три значителни категории затворници, осъдени на принудителен труд: военнопленници, следвоенни обитатели на филтрационните лагери и най-вече „специалните изгнаници“, сред които депортираните по време на колективизацията кулаци, депортираните след 1939 г. поляци, балтийци и други, както и депортираните по време на самата война кавказци, татари, волжки германци и други.

Първите две групи са сравнително лесни за преброяване: от няколко надеждни източника знаем, че броят на военнопленниците е надвишавал 4 млн.9 Знаем също че между 27 декември 1941 и 1 октомври 1944 г. НКВД разследва 421 199 задържани във филтрационните лагери и че на 10 май 1945 г. над 160 000 задържани все още живеят в тях, извършвайки принудителен труд. През януари 1946 г. НКВД премахва лагерите и репатрира други 228 000 в СССР за по-нататъшно разследване.10 Затова общо 700 000 изглежда уместно предположение.

Специалните изгнаници са малко по-трудни за преброяване, дори и само заради наличието на толкова много различни изгнанически групи, изпратени на толкова много различни места поради толкова много различни причини. През 20-те години много от ранните опоненти на болшевиките – меншевики, социалреволюционери и други подобни – са прогонени с административен декрет, което означава, че технически не са били част от ГУЛаг, но със сигурност са били наказани. В началото на 30-те години 2,1 млн. кулаци са изселени, въпреки че неизвестен брой, със сигурност стотици хиляди, са изпратени не в Казахстан или Сибир, а в други части на родната им провинция или в неплодородни земи в края на колхозите им: тъй като много от тях са избягали, не е много ясно дали трябва да ги броим или не. Много по-ясно е положението на националните групи, изселени по време на войната и след нея в „специалните изгнанически“ селища. Също толкова ясни, но по-лесни за забравяне, са случайните групи като 17 000 „бивши хора“, изселени от Ленинград след убийството на Киров. Има и съветски германци, които не са физически депортирани, но чиито села в Сибир и Централна Азия са превърнати в „специални селища“, всъщност – ГУЛаг отива при тях, както и родените в изгнание бебета, които, разбира се, също се броят за изгнаници.

В резултат всеки, който се е опитвал да съпоставя множеството статистики, публикувани за различните групи, получава малко по-различна бройка. В „Не по своя воля“, издадено от дружество „Памет“ през 2001 г., историкът Павел Полян е събрал бройките на специалните изгнаници и е получил цифрата 6 015 000.11 Проучвайки архивни публикации, Ото Пол, от друга страна, преброява малко над 7 млн. специални изгнаници от 1930 до 1948 г.12 Той дава следните следвоенните цифри за живеещите в „специални селища“:

Живеещи в

„специални селища“

Октомври 1945

2 230 500

Октомври 1946

2 463 940

Октомври 1948

2 104 571

1 януари 1949

2 300 223

1 януари 1953

2 753 356

13

Все пак, ръководейки се от принципа, че занижената преценка ще удовлетвори по-придирчивите, аз реших да избера бройката на Полян: 6 млн. изгнаници. Като събереш двете числа, общият брой на изпълняващите принудителен труд в СССР възлиза на 28,7 млн.

Разбира се, давам си сметка, че това число няма да задоволи всеки. Някои ще възразят, че не всички арестувани или депортирани се броят за „жертви“, тъй като сред тях има престъпници и дори военнопрестъпници. И все пак, макар да е вярно, че милиони от тези затворници са с криминални присъди, аз не вярвам, че мнозинството от тях наистина са били „престъпници“ в нормалния смисъл на думата. Жена, прибрала няколко зърна пшеница от вече ожъната нива, не е престъпница, нито пък мъжът, закъснял три пъти за работа, като бащата на руския генерал Александър Лебед, осъден на лагер тъкмо за такова провинение. Освен това военнопленник, държан умишлено в трудов лагер години след края на войната, също не е законен затворник. Според всички разкази броят на истинските професионални престъпници във всички лагери е бил малък – поради което предпочитам да оставя бройките в този им вид.

Но други няма да са доволни от цифрите поради различни причини. Естествено, докато пишех тази книга, отново и отново ми задаваха един и същ въпрос: Колко от тези 28,7 млн. затворници са умрели?

Този отговор също е сложен. До днес все още не се е появила напълно удовлетворителна статистика на смъртността както в ГУЛаг, така и в системата на изгнанията.14 Възможно е в близките години да бъдат дадени по-надеждни цифри: един бивш офицер от МВД лично се е заел да прегледа методично архивите, лагер по лагер и година по година в опит да събере автентични данни. С малко по-различни мотиви дружество „Памет“, което вече създаде първото надеждно ръководство за броя на самите лагери, също си е поставило задачата да преброи жертвите на репресиите.

Но докато не се появят тези изчисления, трябва да разчитаме на онова, с което разполагаме: годишните статистики на смъртността в ГУЛаг, почиващи върху архивите на Отдела за регистриране на затворници. Тази статистика, изглежда, не включва починалите в затвора и по време на транспортиране. Тя е съставена на базата на общите доклади на НКВД, а не на архивите на отделните лагери. Въпреки това неохотно я давам тук:

Година

Смъртност

Смъртност

брой

%

1930

7 980

4,20%

1931

7 283

2,90%

1932

13 197

4,81%

1933

67 297

15,30%

1934

25 187

4,28%

1935

31 636

2,75%

1936

24 993

2,11%

1937

31 056

2,42%

1938

108 654

5,35%

1939

44 750

3,10%

1940

41 275

2,72%

1941

115 484

6,10%

1942

352 560

24,90%

1943

267 826

22,40%

1944

114 481

9,20%

1945

81 917

5,95%

1946

30 715

2,20%

1947

66 830

3,59%

1948

50 659

2,28%

1949

29 350

1,21%

1950

24 511

0,95%

1951

22 466

0,92%

1952

20 643

0,84%

1953

9 628

0,67%

15

Също като официалната статистика на затворниците горепосочената таблица показва някои тенденции, които съвпадат с други данни. Внезапният бум на смъртността през 1933 г. например със сигурност отразява въздействието на глада, убил и 6 до 7 млн. „свободни“ съветски граждани. Лекото покачване през 1938 г. вероятно отразява масовите екзекуции в лагерите през тази година. Рязкото покачване на смъртността през войната – почти една четвърт от затворниците през 1942 г. – също съвпада с мемоарите и спомените на хора, живели в лагерите през тази година и отразява недостига на храна в целия СССР.

Но дори и тези цифри да станат по-точни, пак няма да може лесно да се отговори на въпроса „Колко са умрели?“. Всъщност никоя изготвена от властите на ГУЛаг статистика на смъртността не бива да се смята за напълно надеждна. Наред с другите неща културата на инспекциите и порицанията означава, че лагерните командири са имали интерес да лъжат за броя на починалите затворници: както архивите, така и мемоарите говорят, че в много лагери освобождаването на умиращи затворници е било обичайна практика, намаляваща изкуствено смъртността в лагера.16 Въпреки че изгнаниците са местени по-рядко и не са освобождавани полумъртви, природата на изселническата система – затворниците живеели в изолирани селища далеч от местните власти – означава, че и статистиката на смъртността при изгнаниците не може да се смята за напълно надеждна.

Но по-важното тук е уточняването на самия въпрос. „Колко са умрели?“ всъщност е неточен въпрос в случая със Съветския съюз и задаващите го първо трябва да помислят какво наистина искат да узнаят. Дали например просто желаят да научат колко хора са умрели в лагерите на ГУЛаг и в изгнаническите селища в епохата на Сталин – от 1929 до 1953 г.? Ако е така, почиващият върху архивни източници брой е известен, макар че дори и установилият го историк изтъква, че е непълен и не покрива всички категории затворници за всяка година. Отново ще го цитирам неохотно: 2 749 163.17

Но дори и да беше пълна, тази цифра пак нямаше да включва всички жертви на сталинската юридическа система. Както отбелязах във Въведението, съветските тайни служби обикновено не използват лагерите си, за да убиват хората. Когато са искали да убиват, те са извършвали масови екзекуции в горите: това със сигурност също са жертви на съветското правосъдие и те не са били малко. На базата на архивите един изследователски екип посочва цифрата от 786 098 политически екзекуции от 1934 до 1953 г.18 Повечето историци я смятат за повече или по-малко достоверна, но бързината и хаосът, съпътстващи масовите екзекуции, спокойно могат да означават, че никога няма да научим истината. Но дори и тази цифра – която по мое мнение всъщност е твърде точна, за да бъде надеждна – пак не включва починалите във влаковете на път за лагерите; починалите по време на следствието; онези, чиито екзекуции от техническа гледна точка не са „политически“ но пак са извършвани неправомерно; над 20 000 полски офицери, загинали в Катинското клане; и най-вече – починалите броени дни след освобождаването си. Ако това е цифрата, която наистина искаме, тя ще е по-висока – вероятно далеч по-висока. – въпреки че изчисленията отново силно ще варират.

Но както установих, дори тези цифри невинаги осигуряват отговора на онова, което хората наистина искат да узнаят. В повечето случаи, когато ми задават въпроса „Колко са умрели?“, питащите всъщност искат да научат колко хора са умрели безпричинно в резултат на Болшевишката революция. Тоест колко хора са умрели по време на Червения терор и Гражданската война, в резултат на глада след бруталната политика на колективизацията, при масовите депортации, при масовите екзекуции, в лагерите от 20-те години, в лагерите от 60-те до 80-те години – както и в лагерите и масовите убийства по времето на Сталин. В този случай броят е не само далеч по-голям, но всъщност е и въпрос на чисти предположения. Френските автори на „Черната книга на комунизма“ говорят за смъртта на 20 млн. Други посочват около 10 до 12 млн.19

Някоя кръгла цифра на починалите би била напълно удовлетворяваща, особено след като ще ни позволи да сравним Сталин с Хитлер или с Мао. И все пак, дори и да успеем да открием такава, не съм сигурна, че тя наистина ще разкаже пълната история на страданието. Никакви официални цифри например не могат да отразят смъртността при съпругите, децата и възрастните родители, останали у дома тъй като смъртта им не е документирана отделно. През войната старците умират от глад поради липсата на купони за храна: ако осъденият им син не копаеше въглища във Воркута, може би те щяха да оцелеят. Малките деца лесно стават жертви на епидемии от тиф и морбили в студените, неуредени сиропиталища: ако майките им не шиеха униформи в Кенгир, може би те също щяха да оцелеят.

Никакви цифри не могат да отразят и събирателното въздействие на сталинските репресии върху живота и здравето на цели семейства. Мъжът е съден и разстрелян като „враг на народа“; съпругата му е изпратена в лагер като „член на вражеско семейство“; децата му израстват в сиропиталища и се включват в престъпнически банди; майка му умира от стреса и мъката; братовчедите, лелите и чичовците му прекратяват контактите помежду си, за да не бъдат опетнени и те. Семействата се разбиват, приятелствата рухват, страхът тегне над останалите у дома дори и когато не умират.

И накрая, статистиката никога не може да опише напълно случилото се. Нито пък архивните документи, върху които голяма част от настоящата книга почива. Всички, които са писали по темата за ГУЛаг, са съзнавали тази истина – затова бих искала да дам на един от тях последната дума по въпроса за „статистиката“, „архивите“ и „досиетата“.

През 1990 г. писателят Лев Разгон получава разрешение да види собственото си досие – тънка папка с документи, описващи неговия арест, този на първата му съпруга, Оксана, както и на няколко роднини. Той го изчита и по-късно пише есе върху съдържанието му. Разгон размишлява върху съдържанието на досието си; върху оскъдността на доказателствата; върху нелепата природа на обвиненията; върху трагедията, сполетяла майката на съпругата му; върху неясните мотиви на тъста му, чекиста Глеб Боки; върху странната липса на разкаяние от страна на хората, унищожили всички тях. Но най-силно впечатление ми направи описанието на раздвоеността му, след като приключил с четенето на архивните документи:

Отдавна съм приключил с разлистването на страниците в досието и час или два те лежат до мен, изстивайки от собствените си мисли. Моят пазач [архивар от КГБ] вече започва да се покашля многозначително и да гледа часовника си. Време е да си вървя. Нямам какво повече да правя тук. Връщам досието и той го пуска небрежно обратно в кошницата. Слизам долу, вървя по празните коридори, минавам покрай часовоите, които дори не ми искат документите, и излизам на площада „Лубянка“.

Само 5 ч. следобед е, но вече е почти тъмно и не спира да вали ситен, лек дъждец. Сградата остава зад мен и аз стоя на тротоара отвън и се чудя какво да правя сега. Колко ужасно е, че не вярвам в бог и не мога да ида в някоя тиха малка църква, да постоя в топлината на свещите, да се взра в очите на разпнатия Христос и да кажа и направя онези неща, които правят по-поносим живота на вярващия. […]

Свалям кожената си шапка и по лицето ми се стичат дъждовни капки или сълзи. На осемдесет и две години съм, а ето че стоя тук и преживявам всичко отново. […] Чувам гласовете на Оксана и на майка ѝ. […] Спомням си ги, всеки един. И щом съм останал жив, мой дълг е да го правя.20

Речник

Политическа полиция

Чека: Чрезвычайная комиссия (Извънредна комисия): тайните служби по времето на Гражданската война

ГПУ: Государственное политическое управление (Държавно политическо управление): тайните служби в началото на 20-те години, наследник на Чека

МГБ/КГБ: Министерство/Комитет государственной безопасности (Министерство/Комитет на държавната сигурност): тайни служби, отговарящи за вътрешния и външния надзор в следвоенната епоха

МВД: Министерство внутренних дел (Министерство на вътрешните работи): тайните служби, отговарящи за затворите и лагерите в следвоенната епоха

НКВД: Народный комиссариат внутренних дел (Народен комисариат на вътрешните работи): тайните служби през 30-те години и Втората световна война, наследник на ОГПУ

ОГПУ: Обединенное государственное политическое управление (Обединено държавно политическо управление): тайните служби в края на 20-те и началото на 30-те години, наследник на ГПУ

Охрана: Тайните служби в царско време

Чужди думи и съветски институции

баланда: затворническа супа

баня: руска парна баня

Барбароса: инвазията на Хитлер в Съветския съюз – операция „Барбароса“ – на 22 юни 1941 г.

бесконвойный: затворник, имащ правото да пътува между различни лагери без въоръжен пазач

беспризорные: съветски улични деца. Повечето са сираци, продукт на гражданската война и колективизацията

блатное слово: жаргона на крадците (вж. урка)

Болшевики: радикалната фракция на Руската социалдемократическа работническа партия, която под ръководството на Ленин през 1918 г. става Руска комунистическа партия

бушлат: затворнически или работнически жакет с дълъг ръкав, подплатен с памучна вата

Централен комитет: главният ръководен орган на Комунистическата партия в Съветския съюз. Между партийните конгреси той се събира два или три пъти годишно. Когато не е в сесия, решенията се взимат от Политбюро, което технически се избира от Централния комитет

чифир: изключително силен чай. При поемане предизвиква нещо като наркотична еуфория

колективизация: провеждана от 1929 до 1932 г. политика, принуждаваща всички селяни да се откажат от частното земеделие и да обединят земята и другите си ресурси в колектив. Колективизацията създава условията на селския глад от 1932-1934 г. и трайно отслабва съветското земеделие

Съвет на народните комисари (или Совнарком): теоретично, управляващо правителствено тяло, еквивалент на министерски съвет. На практика – подчинен на Политбюро.

Коминтерн: Третият (комунистически интернационал) – организация на комунистическите партии в света, създадена през 1919 г. под ръководството на Съветската комунистическа партия. Съветският съюз я закрива през 1943 г.

дежурная или дневалъный: в нормалния език – портиер. В лагерите – мъж или жена, които остават в бараките през целия ден, почистват и пазят от кражби

доходяга: някой на прага на смъртта; обикновено се превежда като „пътник“

Дом свиданий: буквално „Дом за срещи“, където затворниците можели да се срещнат с роднините си

етап: затворнически транспорт

фелдшер: медицински помощник, понякога със съответното образование, друг път – не

гласностъ: гласност. Политика на открит дебат и свобода на словото, лансирана от Михаил Горбачов през 80-те години

ГУЛаг: от Главное управление лагерей (Главно управление на лагерите), отдел на тайните служби, който управлява съветските концентрационни лагери

Известия: съветският правителствен вестник

Карелия: Република Карелия, в северозападния ъгъл на Съветския съюз, граничи с Финландия.

каторга: царският термин за принудителен труд. През Втората световна война съветският режим използва тази дума, за да опише лагерите със строг режим за криминални затворници

колхоз: колективно стопанство. Селяните са принудени да работят в тях след провеждането на политиката на колективизацията от 1929-1931 г.

колхозник: жител на колхоз

Колима: долината на река Колима, в далечния североизточен край на Русия, на тихоокеанския бряг. Дом на един от най-големите лагерни комплекси в СССР.

Коми: Република Коми, в североизточната част на европейска Русия, западно от планина Урал. Хората в Коми са туземните жители на Република Коми и говорят угро-фински език.

Комсомол: комунистическа младежка организация за хора от четиринайсет до двайсет и осем години. По-малките деца членуват в пионерска организация

концлагер: руската дума за концентрационен лагер

Кронщатско въстание: голямо въстание срещу болшевиките на моряците от Кронщатската военноморска база през 1921 г.

кулак: традиционно, проспериращ селянин. В съветската епоха кулак започва да означава всеки селянин, обвинен в противопоставяне на съветската власт или политиката на колективизация. Между 1930 и 1933 г. над 2 млн. кулаци са арестувани и депортирани

кум: лагерният администратор, отговарящ за информаторската мрежа

КВЧ: Кулътурно-воспитательная часть, Културно-възпитателният отдел във всеки лагер, отговарящ за политическото възпитание на затворницитне, както и за театралните и музикалните продукции

лагпункт: най-малкото лагерно подразделение

лаогаи: китайски концентрационен лагер

Ленинград/Санкт Петербург: един и същ град. Основан през 1712 г. от Петър Велики, Санкт Петербург за кратко е преименуван в по-русифицираното Петроград през 1914 г., когато Русия влиза във война с Германия, и е преименуван на Ленинград след смъртта на Ленин през 1924 г.

махорка: суров тютюн, пушен от съветските работници и затворници

малолетки: малолетни затворници

мамка: затворничка, майка на родено в затвора дете

„Памет“: организация, създадена през 80-те години, за да преброи, опише и помага на жертвите на Сталин. Сега една от най-видните защитнички на човешките права в Русия, както и водещ исторически изследователски институт

Меншевики: Нелениновото крило на Руската социалдемократическа работническа партия. След болшевишката революция меншевиките се опитват да бъдат законна опозиция, но през 1922 г. лидерите им са изпратени в изгнание. По-късно много от тях са екзекутирани или изпратени в ГУЛаг

монашки: религиозни жени с различни вероизповедания. Буквално „монахини“ надзирателъ: пазач в затвор или лагер

нарядщик: лагерен чиновник, който отговаря за разпределянето на трудовите задачи между затворниците

НЕП: Новая экономическая политика (Нова икономическа политика) – съветска икономическа политика, лансирана през 1921 г. За кратко възстановява дребния капитализъм (частни магазини и търговци). Ленин я възприема като „стратегическо отстъпление“, а Сталин напълно я премахва

норма: количеството работа, което затворникът трябва да свърши за една смяна

нормировщик: лагерният чиновник, отговарящ за определянето на трудовите норми

Новый мир: съветското литературно списание, което първо публикува Солженицин

НТС: Народно-трудовой союз, „Народна трудова партия“, нелегална политическа групировка, която се противопоставя на Сталин. Има клонове в СССР и в чужбина

общая работа: обща работа. В лагерите обикновено неквалифициран физически труд, като сечене на дървета и копаене на ровове

особое совещание: „специална комисия“. Комитети, които осъждат затворниците в периодите на масови арести от края на 30-те години

особые лагеря: „специални лагери“. Създадени през 1948 г. за особено опасни политически затворници

отказчик: някой, който отказва да работи

отличник: изключително добър работник

ОУН: Организация украинских националистов, организация на украинските националисти. Западноукраински партизани, които се борят срещу Червената армия по време на Втората световна война и след нея

параша: кофа, изпълняваща функциите на тоалетна в затворническа килия или барака

пелагра: болест на недохранването

Народен комисар: шеф на правителствено министерство

перестройка: (неуспешна) програма за преструктуриране на съветската икономика, лансирана от Михаил Горбачов през 80-те години

Политбюро: Политическо бюро на Централния комитет на Комунистическата партия. На практика Политбюро е най-важното ръководно тяло в СССР: правителството – Съветът на народните комисари – трябва да изпълнява нарежданията му

Правда: вестникът на Съветската комунистическа партия

придурок: (мн.ч. придурки): затворник, който не работи обща работа, а изпълнява по-леки или по-специализирани задачи

психушка: психиатрична болница за политически дисиденти

отказчик: съветски евреин, който е поискал да емигрира в Израел, но е получил отказ

режим: затворнически режим

самиздат: незаконни, нелегални издания. Ироничен каламбур с „Госиздат“ – името на държавната издателска къща

скорбут: болест на недохранването при липса на витамин С. Освен другите неща води до кокоша слепота и изпадане на зъби

шарашка: специален затвор, където учени и техници изпълняват тайни поръчки. Измислен от Берия през 1938 г.

ШИЗО: от штрафной изолятор, наказателна килия в лагера

СЛОН: Северные лагеря особого назначения (Северни лагери със специално предназначение). Първите лагери, създадени от политическата полиция през 20-те години

Социалреволюционери: Руска революционна партия, основана през 1902 г., която по-късно се разцепва на две групи, лява и дясна. За кратко левите социалреволюционери участват в коалиционно правителство с болшевиките, но по-късно се скарват с тях. По-късно много от лидерите им са екзекутирани или изпратени в ГУЛаг

Совнарком: (или Съвет на народните комисари): теоретично – управляващото правителствено тяло, еквивалент на министерски съвет. На практика – подчинено на Политбюро.

спецлагеря: концентрационни лагери, създадени от Съветската военна администрация в окупирана Германия след 1945 г.

сплошные нары: дълго, неразделено дървено легло – рафт за спане, – върху което спят много затворници наведнъж

Стахановец: работник или селянин, който е преизпълнил трудовата си норма. По името на Алексей Стаханов – миньор, който през август 1935 г. за една смяна изкопал 102 тона въглища вместо нормата от 7

староста: старейшина. В затворническите килии, лагерните бараки и вагоните старостата отговаря за поддържането на реда

Столипински вагон или Столипинка: прозвище на железопътен вагон, използван за транспортиране на затворници, всъщност – модифициран пътнически вагон. Наречен несправедливо на Пьотър Столипин, министър-председател в царска Русия от 1906 до убийството му през 1911 г.

суки: буквално „кучки“. Лагерен жаргон за криминални затворници, които сътрудничат на властите

тайга: северноруски пейзаж, който се характеризира с борови гори, широки реки, открити полета

Затопляне: кратък период на реформи след смъртта на Сталин. Лансиран от речта на Никита Хрушчов пред Двайсетия партиен конгрес през 1956 г. и прекратен от наследника му Леонид Брежнев през 1964 г.

товарищ: „другар“. Израз на уважение в СССР

тройка: трима съветски държавни служители, които осъждат затворници вместо съдилищата в периодите на масови арести от 1937 г. нататък

трудоспособность: трудоспособност

туфта: в лагера – метод на мамене за трудовите норми, за да бъдат получени по-големи хранителни дажби

тундра: арктически пейзаж, където земята е постоянно замръзнала. Само повърхността се разтапя за кратко през лятото, създавайки блата, малко храсти и трева, но не и дървета

ударник: работник или селянин, който е преизпълнил трудовата си норма. След 1935 г. терминът „Стахановец“ е по-разпространен

урка: професионален престъпник; известен също като блатной или вор

вагонки: нарове на два етажа в лагерните бараки, за четирима души

вахта: главната квартира на лагерната въоръжена охрана, разположена край входа на лагера

валенки: филцови ботуши

Власовити: последователи на генерал Власов, който през Втората световна война се сражава с нацистите срещу Червената армия

ВОХР: от военнизированная охрана, въоръжена охрана. Въоръжените пазачи в лагера

вор: професионален престъпник; известен също като урка или блатной

Вермахт: военните сили на Хитлер

зек: от з/к, съкращение на заключонный, или затворник

землянка: къща или барака, построена в дупка в земята

зона: концентрационен лагер. Буквално, оградената с бодлива тел територия

Благодарности

Никоя книга не е дело на един-единствен човек, но тази наистина нямаше да може да бъде написана без практическия, интелектуалния и философския принос на много хора – някои от тях са мои близки приятели, други никога не съм срещала. Въпреки че е необичайно авторите да благодарят на отдавна починали писатели, аз бих желала да отдам особена почит на малката, но забележителна група оцелели от лагерите, чиито мемоари препрочитах отново и отново, докато пишех настоящата книга. Въпреки че много от тях описваха подробно и талантливо преживяванията си, неслучайно в книгата са включени предимно цитати от Варлам Шаламов, Исак Филщински, Густав Херлинг, Евгения Гинзбург, Лев Разгон, Януш Бардах, Олга Адамова-Сльозберг, Анатолий Жигулин, Александър Долгун и разбира се, Александър Солженицин. Някои от тях са сред най-прочутите оцелели от ГУЛаг. Други не са – но всички те имат нещо общо. Мемоарите им се открояваха сред стотиците прочетени от мен не само със силата на прозата си, но и със способността на авторите да вникват под повърхността на всекидневния ужас и да откриват дълбоки прозрения за човешката съдба.

Изключително признателна съм и на редица московчани, които ми помагаха да се ориентирам в архивите, запознаха ме с оцелели от лагерите и същевременно споделиха собствените си виждания за миналото. На първо място сред тях е архиварят и историк Александър Кокурин – надявам се един ден да го помнят като пионер на новата руска история, както и Галя Виноградова и Алла Борина, които се отдадоха на този проект със забележителен плам. В различни моменти ми помагаха разговорите с Анна Гришина, Борис Беликин, Никита Петров, Сузана Печора, Александър Гурянов, Арсени Роджински и Наташа Маликина от московското дружество „Памет“; със Симеон Виленски от „Возврашчение“; както и с Олег Клевнюк, Зоя Ерошок, професор Наталия Лебедева, Люба Виноградова и Станислав Грегорович, работили в полското посолство в Москва. Задължена съм и на всички онези, които ми дадоха дълги, официални интервюта и чиито имена са посочени в библиографията.

Извън Москва получавах помощ от хора, готови да изоставят всичко и без предварителна уговорка да отделят доста време на една чужденка, пристигнала – понякога като гръм от ясно небе, – за да задава наивни въпроси по теми, които те изучаваха от години. Сред тях са Николай Морозов и Михаил Рогачов от Сиктивкар; Женя Хайдарова и Люба Петровна от Воркута; Ирина Шабулина и Татяна Фокина от Соловки; Галина Дудина от Архангелск; Василий Макуров, Анатолий Циганков и Юрий Дмитриев от Петрозаводск; Виктор Шмиров от Перм; Леонид Трус от Новосибирск; Светлана Дойнисена, директор на местния исторически музей в Искитим; Вениамин Йоффе и Ирина Резникова от дружество „Памет“ в Санкт Петербург. Особено благодарна съм на библиотекарите от Архангелската историческа библиотека, някои от които посветиха цял ден на старанието ми да разбера историята на региона им просто защото усещаха, че е важно да го направят.

Във Варшава много ми помогнаха библиотеката и архивите на института „Карта“, както и разговорите с Анна Дженкевич и Дорота Пажио. В библиотеката на Конгреса във Вашингтон получих помощта на Дейвид Нордлендър и Хари Лийч. Особено съм признателна на Елена Даниълсън, Томас Нериксън, Лора Сорока и особено на Робърт Кинкъст от института „Хувър“. Италианската историчка Марта Кравери ми помогна много да разбера бунтовете в лагерите. Разговорите с Владимир Буковски и Александър Яковлев ми помогнаха да разбера следсталинската епоха.

Много съм задължена на фондация „Линд и Хари Брадли“, на фондацията „Джон М. Олин“, на института „Хувър“, на фондация „Марит и Ханс Раузинг“ и на Джон Блъндел от икономическия институт за тяхната финансова и морална подкрепа.

Също така бих искала да благодаря и на моите приятели и колеги за техните съвети – практически и исторически, докато пишех настоящата книга. Сред тях са Антъни Бийвър, Колин Табрън, Стивън и Данюта Уейдънфълд, Юрий Мораков, Пол Хофхайнц, Амити Шлайс, Дейвид Нордлендър, Саймън Хефър, Крие Джойс, Алесандро Мисир, Тери Мартин, Александър Грибанов, Пьотър Рашковски и Орландо Файджис, както и Радек Сикорски, чието дипломатическо куфарче се оказа наистина много полезно. Специални благодарности на Джордж Борчард, Кристин Пуополо, Джери Хауърд и Стюарт Профит, които се погрижиха за завършването на тази книга.

И накрая бих искала да благодаря на Крисчън и Наташа Кейрил, Едуард Лукас, Юри Сенокосов и Лена Немировская – моите прекрасни московски хазяи – за приятелството, мъдрите им предложения, гостоприемството и храната.

Бележки

Пълни подробности за публикувани и непубликувани мемоари, литературни произведения, препратки, архиви и интервюта, цитирани в Бележки в съкратена форма, могат да бъдат открити в съответната секция на Библиографията. Всички препратки към мемоари са от превода на английски език, с изключение на местата, където е дадено руското заглавие на произведението.

Въведение

1 Цитирано по: Cohen, р. 39.

2 Leggett, рр. 102-20.

3 Okhotin and Roginsky.

4 Вж.: Приложение, за по-пълна дискусия на тези статистики.

5 Rigoulot, Les Paupieres Lourdes, рр. 1-10.

6 Цитирано по: Johnson, р. 243.

7 Цитирано по: Revel, р. 77.

8 Amis; John Lloyd, „Show Trial: The Left in the Dock“, New Statesman, September 2, 2002, vol. 15, issue 722, pp. 12-15; „Hit and Miss“, Guardian, September 3, 20.

9 Thurston, Life and Terror in Stalins Russia; Robert Conquest, „Small Terror, Few Dead“, The Times Literary Supplement, May 31,1996.

10 Това се случи на автора през 1994 г. Фразата „прекалено антисъветски“ е директен цитат от писмо. Публикацията The Times Literary Supplement представя много по-кратка версия на ревюто.

11 „Neither Here nor There“ (review of Between East and West, New York, 1994), The New York Times Book Review, December 18, 1994.

12 За пълна дискусия по темата, вж.: Malia.

13 Webb, р. 31.

14 Цитирано по: Conquest, The Great Terror, p. 465.

15 Вж.: Klehr, Haynes, and Firsov; and Klehr, Haynes, and Anderson, за архивната история на Американската комунистическа партия.

16 Цитирано по: N. Tolstoy, Stalins Secret War, p. 289.

17 Pipes, pp. 824-825.

18 Overy, pp. 112 and 226-227; Moskoff.

19 L. Ginzburg, p. 36.

20 Kozhina, p. 5.

21 Kaczynska, p. 15.

22 Kennan, pp. 74-83.

23 Чехов, с. 371.

24 Kaczynska, pp. 16-27.

25 Попов, с. 31-38.

26 Kennan, p. 242.

27 Kaczynska, p. 65-85.

28 Anisimov, p. 177.

29 ГАРФ, 9414/1/76.

30 Kaczynska, pp. 44-64.

31 Ibid., p. 161.

32 Чехов, с. 52.

33 Kaczynska, pp. 161-174.

34 Sutherland, pp. 271-302.

38 Adams, рр. 4-11.

36 Volkogonov, Stalin, p. 9.

37 Тази снимка се появява в: Figes, както и на други места

38 Тази снимка се появява в: Volkogonov, Trotsky.

39 Bullock, рр. 28-45.

40 Volkogonov, Stalin, p. 9.

41 Kotek and Rigoulot, pp. 97-107; Охотин и Рогинский, с. 11-12.

42 Разработих това определение в „История на ужаса“.

43 Геллер, с. 43.

44 Цитирано по: Kotek and Rigoulot, р. 92.

48 Този разказ за предисторията на концентрационните лагери идва от: Kotek and Rigoulot, рр. 1-94.

46 Ibid. рр. 270-285.

47 А. Толстой, с. 408-412.

48 Вж.: Martin, The Affirmative Action Empire, за пълна дискусия на отношението на Сталин към „вражеските“ етнически групи.

49 Arendt, рр. 122-123.

50 Bullock, р. 24.

51 Weiner, „Nature, Nurture and Memory in a Socialist Utopia.“

52 Bullock, p. 488.

53 Sereny, p. 101.

54 Благодаря на Тери Мартин за помощта да изясня този въпрос.

55 Shreider, р. 5.

56 Лин Виола изтъква този въпрос относно прогонванията на кулаците.

57 Вж.: Applebaum, „А History of Horror“, за повече детайли.

Първа част. Възникването НА ГУЛаг, 1917-1939

1. Раждането на болшевизма

1 От Стекла вечности, с. 172-73.

2 Лихачев, Воспоминания, с. 118.

3 Pipes, рр. 336-37.

4 Вж. напр.: Service, Lenin.

8 Pipes, рр. 439-505; Figes, рр. 474-551.

6 Геллер, с. 23,24.

7 Jakobson, рр. 18-26.

8 Декреты, т. II, с. 241-242, и т. III, с. 80. Също Геллер, с. 10; Pipes, рр. 793-800.

9 Jakobson, рр. 18-26; Decree „On Revolutionary Tribunals“, in Sbornik, December 19, 1917, pp. 9-10.

10 Hoover, Melgunov Collection, Box 1, Folder 63.

11 Охотин и Рогинский, с. 13.

12 РГАСПИ, 76/3/1 и 13.

13 Jakobson, pp. 10-17; Охотин и Рогинский, с. 10-24.

14 Декреты, т. I, с. 401.

18 Hoover, Melgunov Collection, Box 1, Folder 4.

16 Анонимен, Во власти Губчека, с. 3-11.

17 Hoover, Melgunov Collection, Box 1, Folder 4.

18 Lockhart, pp. 326-45.

19 С. Г. Елисеев, „Тюремнмй дневник“ в Уроки, с. 17-19.

20 Охотин и Рогинский, с. 11.

21 Геллер, с. 43.

22 Ibid., р. 44; Leggett, р. 103.

23 Leggett, р. 108.

24 Decree „On Red Terror“, in Sbornik, September 5, 1918, p. 11.

28 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 13.

26 Исторический архив, no. 1, 1958, с. 6-11; Геллер, с. 52.

27 Декреты, т. V, с. 69-70 и 174-81.

28 РГАСПИ, 76/3/65.

29 Hoover, Melgunov Collection, Box 11, Folder 63.

30 Анонимен, Во власти Губчека, с. 47-53.

31 Изгоев, с. 36.

32 Bunyan, pp. 54-65.

33 Геллер, с. 55-64; Bunyan, pp. 54-114.

34 Охотин и Рогинский, с. 11-12; вж също: Jakobson, за пълен отчет на институционалните промени през 20-те години, както и: Lin.

38 РГАСПИ, 17/84/585.

36 За примери на тези дискусии, вж.: Hoover, Fond 89, 73/25,26, and 27.

37 Volkogonov, Lenin, p. 179.

38 Service, Lenin, p. 186.

39 Hoover, Nicolaevsky Collection, Box 9, Folder 1.

40 Ibid., Box 99; РГАСПИ, фонд 76/3/87; Генрих Ягода, с. 265.

41 Разгон, с. 266.

42 Hoover, Nicolaevsky Collection, Box 99.

43 Ibid.

44 Letters from Russian Prisons, pp. 1-15.

48 Ibid., pp. 20-28.

46 Ibid., pp. 162-65.

47 Ibid.; Мельник и Сошина.

48 Letters from Russian Prisons, pp. 162-165.

49 Мельник и Сошина.

50 РГАСПИ, 17/84/395.

51 Doloi.

52 Guberman, рр. 72-74.

53 Bertha Babina-Nevskaya, „Му First Prison, February 1922“, in Vilensky, Till My Tale Is Told, pp. 97-109.

54 РГАСПИ, 76/3/149.

55 РГАСПИ, 76/3/227; Hoover, Fond 89, 73/25, 26, and 27.

2. „Първият лагер на ГУЛаг“

1 Ekran, по. 12, March 27,1926.

2 За описание на географията на Соловецки, различните острови и тяхното развитие, вж.: Мельник, Сошина, Резникова и Резников.

3 „Соловецкая монастьтрская тюрьма“, Соловецкого общества краеведения, випуск, VII, 1927 (СКМ).

4 Иван Богов, Известия Архангелъского губревкома и губкома РКП (б), май 4, 1920 (СКМ); Цитирано също и в: Juri Brodsky, р. 13.

5 ГАРФ, 5446/1/2. Вж също препратката на Наседкин към Дзержински в: ГАРФ, 9414/1/77.

6 За пример, вж.: Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, pp. 25-70.

7 Вж.: Jakobson, за описание на затворническите системи през 20-те години на XX в.

8 ГАРФ, 9414/1/77.

9 Juri Brodsky, pp. 30-31; Olitskaya, vol. I, pp. 237-40; Мальсагов, с. 117-31.

10 Олицкая, с. 237-40.

11 Hoover, Nicolaevsky Collection, Box 99; and Hoover, Fond 89,73/34.

12 12. Letters from Russian Prisons, pp. 165-171.

13 Juri Brodsky, p. 194.

14 Ширяев, с. 30-37.

15 Волков, с. 53.

16 Juri Brodsky, p. 65.

17 Лихачев, Книга беспокойств, с. 98-100.

18 Juri Brodsky, p. 190.

19 Ibid., pp. 195-97.

20 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, p. 54.

21 Klinger, p. 210; препечатана също в: Север, т. 9, септември 1990, с. 108-112. Мъчението с комарите е споменато също и в архивните документи – вж.: Звенъя, т. I, с. 383 – както и в мемоарите. Вж.: Letters from Russian Prisons, pp. 165-71; Волков, с. 55.

22 Чухин, Два документа с. 359; Лихачев, Книга беспокойств, с. 196-98.

23 Juri Brodsky, р. 129.

24 Туристическите пътеводители за Соловецките острови разказват тази история. Тя се среща и в: Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, pp. 37-38.

25 Цыганков, с. 196-97.

26 Лихачев, Книга беспокойств, с. 212.

27 ГАРФ архив периодични издания: СЛОН, т. III, май 1924.

28 Ширяев, с. 115-32; Лихачев, Книга беспокойств, с. 201-205. Също и книги, и списания в СКМ.

29 СЛОН, vol.III, May 1924 (ГАРФ).

30 Соловецкие острова, vol. 12, December 1925 (СКМ).

31 Разговор с директора на СКМ Татяна Фокина на 12 септември 1998 г. Вж също напр.: Соловецкие острова, 1925, по. 1-7; Соловецкие острова, 1930, по. 1; или бюлетините на Съветско общество по регионална история, в колекцията на музея и колекцията на АКБ. Вж също: Dryakhlitsin.

32 Соловецкие острова, т. 9, септември 1925, с. 7-8 (СКМ).

33 Резникова, с. 46-47.

34 Соловецкие лагерь, т. 3, май 1924 (СКМ).

35 Резникова, с. 7-36; Hoover, Melgunov Collection, Box 7, Folder 44.

36 Анциферов, Три глави из воспоминаний в Памет, т. 4, с. 75-76.

37 Klinger, рр. 170-77.

38 Ibid., рр. 200-1; Мальсагов, с. 139-45; Розанов, с. 55; Hoover, Melgunov Collection, Box 7.

39 Цыганков, pp. 96-127; Hoover, Melgunov Collection, Box 7.

40 История отечества в документах, т 2: 1921-1939, с. 51-52.

41 Jakobson, рр. 70-102.

42 Красильников, „Рождение ГУЛага“, с. 142-43. Това е колекция от преиздадени документи на основата на ГУЛаг, всички от които идват от архивите на президента на Руската федерация; обикновено забранени за изследователи.

43 НАРК, 689/1/(44/465).

44 НАРК, 690/6/(2/9).

45 РГАСПИ, 17/3/65.

46 Охотин и Рогинский, с. 18.

47 Ivanova, Labor Camp Socialism, pp. 70-71.

48 ГАОПДФРК, 1051/1/1.

49 Jakobson, p. 121, разговори през 1998 и 1999 г с Никита Петров, Олег Хлевнюк и Юри Бродски. Соловки, италианското издание на книгата на Бродски, не споменава Френкел.

50 Напр. Клементьев; С. Г. Елисеев, „Тюремнмй дневник“ в Уроки, с. 30-32.

51 Ширяев, с. 138.

52 Чухин, Каналоармейцы, с. 30-31.

53 Gorky, Belomor, рр. 226-228.

54 ГАОПДФРК, 1033/1/35.

55 Duguet, р. 75.

56 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, p. 76.

57 Мальсагов, с. 61-73.

58 Ширяев, с. 137-38; Розанов, с. 174-91; Наринский, Время тяжких потрясений, с. 128-49.

59 Розанов, с. 174-91; Ширяев, с. 137-48.

60 Затворническата регистрационна карта на Френкел, Hoover, St. Petersburg Memorial Collection.

61 Чухин, Каналоармейци, с. 30-31; Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, p. 78.

62 Вж.: Посетители кабинета И. В. Сталина, Исторический архив, по. 4,1998, с. 180.

63 Hoover, St. Petersburg Memorial Collection.

64 HAPK, 690/6/(1/3).

65 Baron, pp. 615-21.

66 HAPK, 690/3/(17/148).

67 Ibid.

68 Kulikov, p. 99.

69 ГАОПДФРК, 1033/1/15.

70 Ногтев, „УСЛОН“, с. 55-60; Ногтев, „Соловки“, 1926, с. 4-5.

71 Juri Brodsky, р. 75.

72 Дефицитът на Соловецки се цитира в: Хлевнюк, Принудителъный труд; също ГАОПДФРК, 1051/1/1.

73 Baron, р. 624.

74 ГАОПДФРК, 1033/1/35.

7S Juri Brodsky, р. 75.

76 Ibid., р. 114.

77 Ibid., р. 195.

78 HAPK, 690/6/(1/3)

79 Чухин, Два документа.

80 Juri Brodsky, р. 115.

81 Letters from Russian Prisons, pp. 183-188.

82 Hoover, Fond 89, 73/32.

83 Ibid., 73/34.

84 Letters from Russian Prisons, pp. 218-20.

85 Красиков, с. 2.

86 Letters from Russian Prisons, p. 215.

87 Hoover, Fond 89,73/34, 35, and 36.

88 Hoover, Nicolaevsky Collection, Box 782; Melgunov Collection, Box 8.

89 Hoover, Nicolaevsky Collection, Box 782, Folder 6.

90 Ibid., Folder 1.

91 Letters from Russian Prisons, p. 16

3. 1929 г.: Великата повратна точка

1 Интервю на Сталин от Емил Лудвиг, 1934, Силвестър, рр. 311-322.

2 Лихачев, Книга беспокойств, с. 183-89.

3 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, p. 63; Figes, pp. 400-5 and 820-21.

4 Juri Brodsky, pp. 188-89.

8 Лихачев, Книга беспокойств, с. 183-89.

6 Волков, с. 168.

7 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II; Khesto, p. 245.

8 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, pp. 62-63; Khesto, pp. 243-54; Juri Brodsky pp. 185-88.

9 Чухин, Каналоармейцы, с. 36.

10 Горки, Собрание сочинений, т. XI, с. 291-316. Всички цитати на Горки относно Соловецки са от този източник.

11 Khesto, рр. 244-45.

12 Tolczyk, рр. 94-97. Моята интерпретация на есето на Горки се основава на проницателните наблюдения на Толчик.

13 Tucker, Stalin in Power, pp. 125-27.

14 Payne, pp. 270-271.

15 Tucker, Stalin in Power, p. 96.

16 Сборник, с. 22-26.

17 Вж.: сведения в Tucker, Stalin in Power, и Conquest, Stalin, както и Getty and Naumov.

18 Вж.: Conquest's Harvest of Sorrow, все още най-изчерпателният английски разказ за колективизацията и глада. Сведенията на Ивницки се осланят на достоверни архиви. Подобно на изгнаниците, кулаците очакват истинския си летописец.

19 Ivnitsky, р. 115; Земсков, „Спецпоселенць“, с. 4.

20 Getty and Naumov, рр. 110-12; Solomon, рр. 111-29.

21 Jakobson, р. 120.

22 Красильников, „Рождение ГУЛага“, с. 143-144.

23 Ibid., рр. 145-146.

24 Ibid., р. 145.

28 Nordlander, Capital of the Gulag.

26 Красильников, „Рождение ГУЛага“;Jakobson, рр. 1-9.

27 Jakobson, р. 120.

28 Хлевнюк, Принудителъный труд; Красильников, Спецпереселенцы в Западной Сибири 1931 г. – начало 1933 г., с. 6.

29 ГАРФ, 5446/1 /54 ш 9401 /1а/1; Jakobson, рр. 124-25.

30 Harris.

31 Jakobson, р. 143.

32 Вж. напр.: Kotkin, за описание на това как плановете за друг сталинистки проект – Магнитогорската стоманодобивна промишленост, която няма нищо общо с ГУЛаг – също се объркват.

33 Евгения Гинзбург например получи невалидна присъда чак през 1936 г. Вж.: Е. Ginzburg, Journey into the Whirlwind.

34 Чухин, Каналоармейцы, с. 25.

35 Tucker, Stalin in Power, p. 64.

36 Цитирано по: Bullock, p. 374.

37 Volkogonov, Stalin, с. 127 and 148.

38 Moynahan, снимки на с. 156 и 157, например.

39 Tucker, Stalin in Power, p. 273.

40 Jakobson, p. 121.

41 Lih, Lars, Naumov, Oleg, and Khlevnyuk, p. 211; also Красильников, „Рождение ГУЛага“, с. 152-54; Хлевнюк, Принудительный труд.

42 Хлевнюк, ibid., р. 74.

43 Jakobson, р. 121.

44 Хлевнюк, Принудительный труд, с. 74-76; Jakobson, р. 121; Hoover, St. Petersburg Memorial Collection.

45 Има много примери за Сталиновата особая папка (специален архив) в ГАРФ, 9401/2. Например Дело 64 съдържа обширен доклад за Далстрой.

46 Nordlander, „Origins of a Gulag Capital“, pp. 798-800.

47 Генрих Ягода, p. 434.

48 Протоколи на Политбюро, РГАСПИ, 17/3.

49 Volkogonov, Stalin, pp. 252,308-309, and 519.

50 ГАРФ, 9401/2/199 (специалният архив на Сталин).

51 РГАСПИ, 17/3/746; Nordlander, Capital of the Gulag.

52 Nordlander, ibid.

53 Канева, с. 331.

54 Охотин и Рогинский, с. 34.

55 Генрих Ягода, pp. 37S-76.

56 Тери Мартин ми предложи това в имейл през юни 2002 г.

4. Беломорканал

1 Цитирано по: Baron, р. 638.

2 Dallin and Nicolaevsky, pp. 218-19.

3 Bateson and Pim.

4 Dallin and Nicolaevsky, p. 219.

5 Ibid., p. 221.

6 Ibid., p. 220.

7 Ibid., p. 220; Jakobson, p. 126.

8 Dallin and Nicolaevsky, p. 220.

9 ГАРФ, 5446/1/54 and 9401/la/l.

10 ГАРФ, 9414/1/2920.

11 Jakobson, p. 127.

12 Kitchin, pp. 267-70.

13 Jakobson, pp. 127-28.

14 ГАОПДФРК, 26/1/41.

15 Gorky, Belomor, (превод на Канал имени Сталина), рр. 17-19.

16 Ibid., р. 40.

17 Lih, Lars, Naumov, Oleg, and Khlevnyuk, pp. 225 and 212.

18 ГУЛаг в Карелии, с. 76. Това е колекция от документи, подбрани от Карелските архиви.

19 Охотин и Рогинский, с. 163.

20 Baron, рр. 640-41; също Чухин, Каналоармейцы.

21 ГУЛаг в Карелии, с. 86.

22 Gorky, Belomor, р. 173.

23 ГУЛаг в Карелии, с. 96 and 19-20.

24 Baron, р. 643.

2S ГУЛаг в Карелии, с. 37 and 19”.

26 Ibid., рр. 43-44.

27 Ibid., р. 197.

28 Чухин, Каналоармейцы, с. 121.

29 ГУЛаг в Карелии, с. 19-20.

30 Чухин, Каналоармейцы, с. 12.

31 ГУЛаг в Карелии, с. 72-73.

32 Чухин, Каналоармейцы, рр. 127-31.

33 Tolczyk, р. 152.

34 Баранов, с. 165-168.

35 Gorky, Belomor, рр. 46 and 47.

36 Ibid., рр. 158 and 165.

37 Погодин, с. 109-183; Геллер, с. 151-157

38 Gliksman, р. 165.

39 Ibid., рр. 173-78.

40 ГАРФ, 9414/4/1; Перековка, 18 януари. 1933 г.

41 ГАРФ, 9414/4/1; Перековка, 20 декември 1932-30 юни 1934.

42 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. I, p. 102.

5. Лагерите се разрастват

1 Кузница, март-септември 1936; (ГАРФ колекция дневници).

2 Хлевнюк, Принудителъный труд, с. 75-76

3 Nicolas Werth, „А State against Its People Violence, Repression and Terror in the Seviet Union“, in Courtois, p. 154. Сведения за инцидента и от анонимен затворник, който срещнал оцелели в затвора Томск, се появяват и в Память, т. I, с. 342-343; също Красилникоь. Спецпереселенцы в Западной Сибири, 1933-1938, с. 76-119.

4 Еланцева. Тази статия се основава на архивии намерени в Централния държавен архив на Томск на Руската федерация, Далечен изток.

5 Ibid.; Охотин и Рогинский, с. 153.

6 Н. А. Морозов, ГУЛаг в Коми крае, с. 104.

7 Канева. Моите сведения се основават на тези на Канева, а нейните – на документи от архивите на Република Коми, както и на мемоари от колекцията на Мемориалното общество.

8 Ibid., рр. 331 and 334-35.

9 ГАРФ, 9414/1/8.

10 Митин, с. 22-26.

11 Изложба в Местния воркутски музей; също „Воркутинстрой НКВД“ (документ на MVD от януари 1941 г.), в колекцията на Мемориала в Сиктивкар, Република Коми; Охотин и Рогинский, с. 192.

12 Канева, с. 339.

13 Надежда Игнатова, „Спецпереселенцы“ в републике Коми в 1930-1940 г., в Корни травы, рр. 23-25.

14 Ibid., рр. 25 and 29.

15 Н. А. Морозов, ГУЛаг в Коми крае, рр. 13-14.

16 Канева, с. 337-338.

17 Надежда Игнатова, „Спецпереселенцы в републике Коми в 1930-1940 г.“ в Корни травы, с. 23-25.

18 Канева, с. 342.

19 Ibid.

20 Stephan, The Russian Far East, p. 225.

21 Nordlander, Capital of the Gulag; Задължен съм на работата на Дейвид Нордлендер върху Колима – единственото подробно и базирано на архиви проучване върху Колима – за сведенията за историята на Колима в тази и други секции.

22 Ibid.

23 Виктор Шмиров от Пермското мемориално дружество, разговор с автора, 31 март 1998 г.

24 Шмиров. „Лагерь как модель реальности“.

25 Stephan, The Russian Far East, p. 225.

26 Nordlander, Capital of the Gulag.

27 Ibid.

28 Stephan, The Russian Far East, p. 226.

29 Nordlander, Capital of the Gulag.

30 Stephan, The Russian Far East, p. 227.

31 Козлов, Севвостлаг НКВД СССР.

32 Stephan, The Russian Far East, p. 226.

33 Conquest, Kolyma, p. 42.

34 Sgovio, p. 153.

35 Shalamov, Kolyma Tales, p. 369.

36 Козлов, Севвостлаг НКВД СССР, с. 81; Nordlander, Capital of the Gulag.

37 Ioffe, pp. 66-71.

38 Козлов, Севвостлаг НКВД СССР, с. 82.

39 Е. Ginzburg, Within the Whirlwind, p. 201.

40 Ibid.

41 ГАРФ, 9414/ 1/ОУРЗ, в колекцията на А. Кокурин.

42 Хлевнюк, Принудительный труд, р. 78.

43 Ibid.; Охотин и Рогинский, с. 376, 399, and 285.

44 Охотин и Рогинский, с. 38.

6. Големият терор и неговите последици

1 Ахматова, с. 103.

2 Bacon, рр. 30 and 122. Бейкън компилира фигурите си от различни източници, събирайки всички категории принудени работници. Вж.: Приложение, за допълнителна дискусия за статистиката.

3 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. I, p. 24.

4 Освен ако не е отбелязано по друг начин, тези сведения за Големия терор са от „Conquest“, The Great Terror; Хлевнюк, 1937; Getty and Naumov; and Martin, „The Great Terror.“

5 Getty and Naumov, p. 472.

6 Trud, no. 88, June 4, 1992; преиздадено от: Getty and Naumov, pp. 472-77; много подобни документи са открити в Sabbo, рр. 297-304.

7 Sabbo, рр. 297-304.

8 Кокурин и Петров, „Лубянка“, с. 15.

9 Veronica Знаменская, „То This Day“, in Vilensky, Till My Tale Is Told, pp. 141-49.

10 Yurasova.

11 ГАРФ, лични файлове. Also Кокурин и Петров, ГУЛаг, с. 797-857.

12 ГАРФ, 8131/37/99.

13 Тези сведения за ареста на Берзин идват от: Nordlander s Capital of the Gulag и „Magadan and the Evolution of the Dalstroi Bosses.“

14 Conquest, The Great Terror, pp. 182-213

15 Yelena Sidorkina, „Years Under Guard“, in Vilensky, Till My Tale Is Told, p. 194.

16 ГАРФ, 9401/12/94.

17 Conquest, The Great Terror, p. 298.

18 Геллер, с. 151-57.

19 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 96.

20 Кокурин и Петров, ГУЛаг; с. 863-69.

21 Ivanova, Labor Camp Socialism, pp. 95-96; ГУЛаг в Карелии, с. 183-84.

22 Rossi, The Gulag Handbook, p. 180.

23 Ibid., p. 60; Volkogonov, Stalin, p. 279.

24 Rossi, The Gulag Handbook, pp. 36 and 497; Sbornik, pp. 86-93.

25 Ларина, с. 182.

26 Levinson, pp. 39-42.

27 Gorky, Belomor, p. 341.

28 Weiner, „Nature, Nurture and Memory in a Socialist Utopia.“

29 Herling, p. 10.

30 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 95.

31 Rossi, The Gulag Handbook, p. 449.

32 Leipman, p. 38.

33 Nordlander, Capital of the Gulag.

34 ГУЛаг в Карелии, с. 160.

35 Чухин, Каналоармейцы, с. 120.

36 Шмиров.

37 Цитирано по: Шмиров, ibid.

38 Trud, no. 88, June 4, 1992, преиздадено от Getty and Naumov, pp. 479-480; Н. А. Морозов, разговор с автора от юли 2001 г.

39 Папков.

40 ГАРФ, 9414/ 1/ОУРЗ, в колекцията на А. Кокурин.

41 Това беше Приказ 00447, анализиран от Н. Петров и А. Рогински, „Польская операция НКВД, 1937-1938 г.“ в Гурьянов, Репрессии против поляков, с. 22-43.

42 Флоренский, с. 777-780, от Чирков.

43 Мемориальное кладбище Сандормох, с. 167-69.

44 Hoover, Nicolaevsky Collection, Box 233, Folder 23; също Н. А. Морозов, ГУЛаг в Коми крае, с. 28.

4S Conquest, The Great Terror, pp. 286-87.

46 Архив на ФСБ, Петрозаводск, фонд 42, с. 55-140: Акт заседания тройки НКВД КССР по. 13, 20 септември, 1937, в колекцията на Юри Дмитриев, Петрозаводски мемориал.

47 Conquest, The Great Terror, p. 438.

48 Getty and Naumov, pp. 532-37.

49 Ibid., p. 562.

50 E. Ginzburg, Journey into the Whirlwind, p. 256.

51 Н. А. Морозов, ГУЛаг в Коми крае, рр. 28-29.

52 Nordlander, Capital of the Gulag, pp. 253-57.

53 ГУЛаг в Карелии, с. 163.

54 Хлевнюк, Принудительный труд, p. 79.

55 Ivanova, Labor Camp Socialism, pp. 105-7.

56 Nordlander, Capital of the Gulag.

57 Хлевнюк, Принудительный труд, p. 73.

58 Nordlander, Capital of the Gulag.

59 ГАРФ, 9401/1/4240.

60 Solzhenitsyn, The First Circle, pp. 25 and 29.

61 Голованов; Raizman, pp. 21-23.

62 Кокурин, „Особое техническое бюро НКВД СССР“

63 Хлевнюк, Принудительный труд, р. 79.

64 ГАРФ, 7523/67/1.

63 ГАРФ, 9414/1/24 and 25.

66 ГАРФ, 7523/67/1.

67 ГАРФ, 8131/37/356; 7523/67/2; and 9401/1а/71.

68 Knight, Beria, pp. 105-6.

69 Хлевнюк, Принудительный труд, р. 80.

70 Земсков, „Заключенные“ с. 63; Bacon, р. 30.

71 Земсков, „Архипелаг ГУЛаг“, с. 6-7; Bacon, р. 30.

72 Охотин и Рогинский, с. 308.

73 Ibid., с. 338-39.

74 Ibid., с. 200-201,191-192, и 303.

73 Василеева, интервю с автора.

76 Фразата „лагерно-индустриален комплекс“ се използва от М. Б. Смирнов, С. П. Сигачев и Д. В. Шкапов. – съавторите на историческото Въведение в Окхотин и Рогински.

Втора част. Животът и работата в лагерите

7. Арестът

1 N. Mandelstam, pp. 10-11.

2 Robinson, р. 13.

3 Agnew and McDermott, pp. 145 and 143-49.

4 Gelb.

3 Martin, The Affirmative Action Empire, pp. 328-43.

6 Lipper, p. 35; Stephan, The Russian Far East, p 229.

7 Conquest, The Great Terror, pp. 271-272.

8 Stajner, p. 33.

9 Martin, „Stalinist Forced Relocation Policies.“

10 На руски език има няколко версии на тази поема. Тази е базирана на откритата в: Е Yevtushenko, ed., Строфи Века.

11 Окуневская, с. 227.

12 Старостин; ГАРФ, 7523/60/4105.

13 Разгон, с. 93.

14 ГАРФ, 9401/12/253.

13 Weissberg, рр. 16-87.

16 Серебрякова, с. 34-50.

17 Lipper, р. 3.

18 Старостин, с. 62-69.

19 Wat, рр. 308-312.

20 Dolgun, рр. 8-9.

21 Окуневская, с. 227-228.

22 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. I, p. 8.

23 Гаген-Торн, с. 58.

24 Hoover, Fond 89,18/12, Reel 1,994.

23 V. Petrov, p. 17.

26 N. Mandelstam, pp. 9 and 8.

27 Naimark, The Russians in Germany, pp. 69-140.

28 РГВА, 40/71/323.

29 Glowacki, р. 329.

30 Е. Ginzburg, Journey into the Whirlwind, p. 45.

31 Yelena Sidorkina, „Years Under Guard“, in Vilensky, Till My Tale Is Told, pp. 194-95.

32 Разгон, с. 56.

33 Жженов, с. 44.

34 Шихеева-Гайстер, с. 99-104.

35 ГАРФ, 9410/12/3.

36 Joffe, pp. 90-91.

37 Solzhenitsyn, The First Circle, pp. 533-34.

38 Hoover, Polish Ministry of Information Collection, Box 114, Folder 2.

39 Milyutina, pp. 150-51.

40 Solzhenitsyn, The First Circle, p. 547.

41 Гнедин, с. 68-69.

42 Dolgun, p. 11.

43 Vogelfanger, pp. 4-5.

44 Бершадская, с. 37-39.

45 Адамова-Сльозберг, с. 16.

46 Уолтър Уоруик, непубликуван мемоар. Благодарности на Рубен Раджала за този текст.

47 Kuusinen, р. 135.

48 Miranda v. Arizona, 384 US 436 (1966).

49 N. Werth, „А State against Its People: Violence, Repression and Terror in the Soviet Union“, in Courtois, pp. 193-94.

50 Горбатов, с. 118.

51 Hoover, Sgovio Collection, Box 3.

82 Sgovio, p. 69.

53 Hoover, Sgovio Collection, Box 3.

54 Финкелщайн, интервю с автора.

55 Дурасов, с. 77.

56 Н. Петров и А. Рогинский „Польская операция НКВД, 1937-1938 г.“ в Гурьянов, Репрессии против поляков, с. 37-38; Н. Петров, „Польская операция НКВД“.

57 Петров и Рогинский, ibid., р. 24-25.

58 Iwanow, р. 370.

59 Н. Петров, Польская операция НКВД, с. 27-29.

60 Ibid., рр. 24-43 and 32.

61 Hoover, Fond 89, 18/12, Reel 1,994; Getty and Naumov, pp. 530-37.

62 Conquest, The Great Terror, pp. 130 and 131.

63 В. Чернавин, с. 156-163.

64 Наринский, Воспоминания главного бухгалтера ГУЛага, с. 60.

65 Тайната реч на Хрушчов, препубликувана в: Khrushchev, р. 585.

66 Jansen and Petrov.

67 Гнедин, с. 24-31.

68 Conquest, The Great Terror, p. 121.

69 Шенталинский, с. 26.

70 Hava Volovich, „My Past“, in Vilensky, Till My Tale Is Told, p. 251.

71 E. Ginzburg, Journey into the Whirlwind, p. 94.

72 Hoover, Polish Ministry of Information Collection, Box 114, Folder 2.

73 В. Чернавин, с. 162.

74 Dolgun, pp. 37-38,193, and 202.

75 Горбатов, с. 109-110.

76 Разгон, с. 73.

77 Печуро, интервю с автора.

8. Затворът

1 ГАРФ, 9401/1а/14.

2 ГАРФ, 9401/1а/128.

3 Соболев, с. 66.

4 Garaseva, рр. 96-101; за историята на сградата Любянка, вж.: Соболев, с. 11-79.

5 Панин, с. 24.

6 Sergeev, рр. 232-38.

7 Гнедин, с. 24-31.

8 Бутарский и Карншев, с. 20-21.

9 Garaseva, рр. 96-101.

10 Четвериков, с. 35.

11 Е. Ginzburg, Journey into the Whirlwind, pp. 193 and 267.

12 Финкелщайн, интервю с автора.

13 ГАРФ, 9413/1/17; 9412/1/25, and 9413/1/6.

14 ГАРФ, 8131/37/360.

15 ГАРФ, 8131/37/796,1250, and 1251.

16 Заболоцкий, с. 310-31.

17 Buber-Neumann, р. 36.

18 ГАРФ, 9401/1а/14.

19 Buber-Neumann, р. 33.

20 Трубецкой, с. 261.

21 Nadezhda Grankina, „Notes by Your Contemporary“, in Vilensky, Till My Tale Is Told, p. 119.

22 Ясньш, с. 1-50.

23 Dolgun, p. 15.

24 Вж.напр.: Горбатов, с. Ill; or Zarod, p. 45. Яков Ефруси озаглавява затворническите си мемоари: Кто на „Э“ (Кое започва с „Е“).

25 Веселая, с. 30-33.

26 Бершадская, с. 37-39.

27 Веселая, с. 30-33.

28 Buber-Neumann, рр. 36 and 37.

29 Адамова-Сльозберг, с. 17 and 8.

30 Shalamov, Kolyma Tales, pp. 200-16.

31 Шихеева-Гайстер, с. 99-104.

32 Быстролетов, с. 115.

33 Печуро, интервю с автора.

34 ГАРФ, 9489/2/31.

35 Weissberg, р. 278.

36 Lipper, рр. 7-10.

37 Zarod, р. 39.

38 Финкелщайн, интервю с автора.

39 Разгон, с. 223.

40 Hoover, Polish Ministry of Information Collection, Box 116, Folder 2.

41 Shalamov, Kolyma Tales, p. 215.

42 Олицкая, с. 180-189.

43 E. Ginzburg, Journey into the Whirlwind, pp. 71-72.

44 Dolgun, p. 95.

48 Веселая, с. 312.

46 Жигулин, с. 53.

47 Shalamov, Kolyma Tales, pp. 200-16.

48 Ibid., pp. 213 and 216.

9. Транспортиране, пристигане, подбор

1 Sutherland, p. 136.

2 E. Ginzburg, Journey into the Whirlwind, p. 205.

3 Sgovio, pp. 129-35.

4 Хачатрян, интервю с автора.

5 E. Ginzburg, Journey into the Whirlwind, p. 100.

6 ГАРФ, 8466/1/23.

7 Анонимно интервю с автора, Вилнюс, септември 1991; Fidelgolts.

8 Glowacki, pp. 320-405.

9 Bardach, p. 156.

10 Dostoevsky, p. 170.

11 Финкелщайн, интервю с автора.

12 Buca, p. 26.

13 Финкелщайн, интервю с автора.

14 Дарина, с. 149.

15 Gliksman, pp. 230-231.

16 Панин, с. 36.

17 Ptasnik, pp. 846-854.

18 Noble, p. 71.

19 Tiif, p. 125.

20 Buca, p. 29.

21 Знаменская, с. 20-22.

22 Karta, Kazimierz Zamorski Collection, Folder 1, Files 1253 and 6294.

23 Заболоцкий, с. xx.

24 Бершадская, с. 47-49.

25 E. Ginzburg, Journey into the Whirlwind, p. 229.

26 Яковенко, с. 176-179.

27 Гаген-Торн, с. 69-72.

28 Hoover, Polish Ministry of Information Collection, Box 114, Folder 2.

29 Ibid., Box 110, Folder 2.

30 Ptasnik, p. 853.

31 Armonas, pp. 40-44.

32 Сандрацкая, непубликуван мемоар.

33 Kaufman, pp. 228-33.

34 Karta, Kazimierz Zamorski Collection, Folder 1, File 1253.

38 Stephan, The Russian Far East, pp. 225-32.

36 Твардовский, с. 249-51.

37 Sgovio, pp. 135-44.

38 Conquest, Kolyma, p. 20.

39 Karta, Kazimierz Zamorski Collection, Folder 1, File 1253.

40 Nerler, pp. 360-379.

41 Karta, Kazimierz Zamorski Collection, Folder 1, File 15,876.

42 Hoover, Polish Ministry of Information Collection, Box 113, Folder 9.

43 Sgovio, p. 140.

44 Conquest, Kolyma, p. 24; E. Ginzburg, Journey into the Whirlwind, pp. 351-53.

45 Conquest, Kolyma, p. 25.

46 Ibid., pp. 25-27; Голованов.

47 Nordlander, Capital of the Gulag, pp. 290-91; Conquest, Kolyma, p. 25.

48 Олицкая, с. 229-33.

49 E. Ginzburg, Journey into the Whirlwind, p. 353.

50 Karta, Kazimierz Zamorski Collection, Folder 1, Files 6294,15882, and 15876.

51 Sgovio, p. 143.

52 Kuusinen, p. 150.

53 Lipper, pp. 92-95.

54 Karta, Kazimierz Zamorski Collection, Folder 1, File 1722.

55 Елена Глинка, „Кольшский трамвай“, в Виленский, Освенцим без печей, с. 10-16.

56 Bardach, рр. 191-193.

57 Karta, Kazimierz Zamorski Collection, Folder 1, File 1253.

58 ГАРФ, 9401/1/614.

59 ГАРФ, 9401/la/61.

60 ГАРФ, 940l/la/64.

61 ГАРФ, 9401/2/171 и 199.

62 ГАРФ, 8131/37/2063.

63 ГАРФ, 8131/37/2041.

64 Гаген-Торн, с. 69-72.

68 Ekart, р. 44.

66 Яковенко, с. 176-79.

67 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, pp. 495-96.

68 Жженов, с. 74.

69 Armonas, p. 137.

70 Гурски, непубликуван мемоар.

71 Чирков, с. 22.

72 Colonna-Czosnowski, р. 53.

73 ГАРФ, 9414/1/2743.

74 Олицкая, с. 234-44.

75 Адамова-Сльозберг, с. 47.

76 Смирнова, интервю с автора.

77 Андреевна, интервю с автора.

78 Bardach, р. 227.

79 Hoover, Polish Ministry of Information Collection, Box 114, Folder 2.

80 Улановская, с. 356-65.

81 Shalamov, Kolyma Tales, p. 341.

82 Ширяев, с. 31-37.

83 Напр. ГАРФ, 9489/2/25.

84 Weissberg, p. 92.

85 Gliksman, p. 240; Адамова-Сльозберг, с. 48.

86 Yakir, p. 117.

87 E. Ginzburg, Journey into the Whirlwind, p. 365.

88 ГАРФ, 5446/1/54.

89 ГАРФ, 9401/12/316.

90 Биен, непубликуван мемоар.

91 Gliksman, рр. 218-21.

92 Гаген-Торн, с. 149.

93 Herling, р. 27. Името на автора се появява, както е било публикувано на английски език. Произношението на името му на полски език е Gustaw Herling-Grudzinski.

94 Gliksman, рр. 246-48.

10. Животът в лагерите

1 Виленский, публикуван с позволението на автора.

2 Охотин и Рогинский, с. 137-525.

3 Окуневская, с. 391.

4 ГАРФ, 5446/1/54 и 9401/12/316.

5 ГАРФ, 9489/2/20.

6 ГАРФ, 9401/12/316.

7 ГАРФ, 9414/6/24.

8 Rossi, The Gulag Handbook, p. 137.

9 Buber-Neumann, p. 75.

10 ГАРФ, 9401/12/316.

11 Rossi, The Gulag Handbook, p. 130.

12 Sofsky, p. 55.

13 ГАРФ, 9489, the Dmitlag archives (9489/2/31, напр.).

14 ГАРФ, 9401/12/316.

15 ГАРФ, 9401, от колекцията на автора.

16 ГАРФ, 8131/37/361.

17 ГАРФ, 8131/37/542.

18 ГАРФ, 9401/1а/136 и 9401/1/4240.

19 Guberman, р. 33.

20 Адамова-Сльозберг, с. 48.

21 Финкелщайн, интервю с автора.

22 Zarod, р. 103.

23 Kuts, р. 165.

24 Лвов, непубликуван мемоар.

25 Herling, р. 29.

26 Софски е писал също и за времето и пространството на затворниците в: The Order of Terror. Заех идеята от него.

27 Frid, р. 136.

28 ГАРФ, 9401/12/316.

29 Zarod, рр. 99-100.

30 Frid, р. 136.

31 Zarod, р. 102.

32 ГАРФ, 9401/12/316; Zarod, р. 102.

33 Rossi, The Gulag Handbook, p. 370.

34 Nordlander, Capital of the Gulag, p. 158; Митин.

35 Олицкая, с. 234-44; Nordlander, Capital of the Gulag, p. 159.

36 Олицкая, с. 234-44.

37 ГАРФ, в колекцията на автора.

38 ГАРФ, 9401/1а/127.

39 ГАРФ, 9401/1а/128; Бердинских, с. 24-43.

40 Н. А. Морозов, ГУЛаг в Коми крае, рр. 72-75.

41 Bondarevsky, р. 44.

42 Павел Гатиский, „Этого забыть нельзя“, в Уроки, с. 83-85.

43 MacQueen.

44 Hoover, Polish Ministry of Information Collection, Box 114, Folder 2.

45 ГАРФ, 9414/1/2741.

46 Zarod, p. 104.

47 Мирек, Записки заключенного, с. 116.

48 Herling, p. 113.

49 Lipper, p. 214; Zarod, pp. 104-5.

50 ГАРФ, 9489/2/11.

51 Цитирано по: Жигулин, с. 121.

52 Сулимов, с. 45-55.

53 Sieminski, р. 45.

54 ГАРФ, 8131/37/543.

55 ГАРФ, 9414/1/2887.

36 ГАРФ, 9414/1/496, заповед от юни 1951 г., създаване на лагер „според плана ГУЛаг“.

57 ГАРФ, 9414/6/24.

58 Евстюничев, с. 88.

59 Сулимов, с. 53.

60 ГАРФ, 8131/37/4547.

61 Buber-Neumann, р. 75.

62 ГАРФ, 9401/1а/274.

63 Андреева, интервю с автора.

64 ГАРФ, 9401/1а/141.

65 Lipper, р. 131.

66 Фильштинский, интервю с автора.

67 Аргинская, интервю с автора; ГАРФ, 9401/1а/274.

68 Hoover, Polish Ministry of Information Collection, Box 114, Folder 2.

69 Petrus, pp. 58-65.

70 Печуро, интервю с автора.

71 Печуро, интервю с автора; Булгаков, интервю с автора.

72 Аргинская, интервю с автора.

73 Печуро, интервю с автора; Petrus, рр. 58-65.

74 Розина, с. 67-75.

75 Смирнова, интервю с автора.

76 Ibid.

77 Sgovio, р. 186.

78 Vardi, pp. 93-150.

79 ГАРФ, 9414/6/24 и 25.

80 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, p. 268.

81 Розина, с. 67-75.

82 Vogelfanger, p. 67.

83 Окуневская, с. 391.

84 Голованов, pp. 110-15 and 122.

85 Petrus, pp. 58-65.

86 Colonna-Czosnowski, p. 113.

87 ГАРФ, 9414/4/1 (Перековка of June 30,1934).

88 Karta, Archiwum Wschodnie, V/АС/183.

89 ГАРФ, 5446/1/54; Rossi, The Gulag Handbook, p. 14.

90 ГАРФ, 9401/1/713.

91 Waydenfeld, p. 132.

92 Shalamov, Kolyma Tales, p. 132.

93 ГАРФ, 9489/2/20.

94 ГАРФ, 8131/37/357.

95 ГАРФ, 8131/37.

96 ГАРФ,9401/1а/16.

97 ГАРФ, 9489/2/20/64.

98 Аргинская, интервю с автора.

99 Ситко, интервю с автора.

100 Фильштинский, интервю с автора.

101 Жигулин, с. 174-78.

102 Печуро, интервю с автора.

103 ГАРФ, 9414/3/9.

104 Shalamov, Kolyma Tales, pp. 337-38, 338-39, and 340.

105 Sgovio, p. 175.

106 Shalamov, Kolyma Tales, p. 341.

107 Розина, с. 67-75.

108 Shalamov, Kolyma Tales, p. 336.

109 Levinson, pp. 39-40.

110 Armonas, p. 123.

111 Ситко, интервю с автора.

112 Сулимов, с. 43.

113 ГАРФ, 9489/2/15.

114 ГАРФ, 9401/1/713.

115 ГАРФ, 9401/1а/128.

116 ГАРФ, 9401/1а/140.

117 ГАРФ, 9401/1а/189; 9401/1/713; 9401/la/141 and 119.

118 ГАРФ, 9489/2/20/109-113.

119 Кедровий Шор, в колекцията на автора.

120 Наринский, Воспоминания, с. 138.

121 Ibid., рр. 136-37.

122 Кедровий Шор, в колекцията на автора; ГАРФ, 9489/2/5.

123 ГАРФ, 9489/2/19.

124 Gliksman, р. 301.

125 ГАРФ, 9401/1а/189.

126 В. Горкова, „Рапорт врача“ в Уроки, с. 103-105.

127 Алин, с. 185-91.

128 Petrov, рр. 216 and 178.

129 Яковенко, с. 180-181.

130 Самсонов, Жизнь продолжится, с. 70-71.

131 ГАРФ, 9414/1/25.

132 ГАРФ, 9489/2/10.

133 ГАРФ, 8131/37/809,797, and 1251.

134 Кедровий Шор, в колекцията на автора.

135 ГАРФ, 8131/37/361.

136 Е. Ginzburg, Journey into the Whirlwind, pp. 386-89.

137 E. Ginzburg, Within the Whirlwind, p. 65.

138 Кедровий Шор, в колекцията на автора.

139 ГАРФ, 8181/37/4544.

140 Веселовский, с. 131.

141 Алин, с. 185-191.

142 Zarod,p.100.

143 Ibid., р. 140.

144 Shalamov, Kolyma Tales, p. 74.

145 Petrov, p. 99.

146 Sgovio, p. 161.

147 Zarod,p. 100.

148 Панин, с. 74 и 162.

149 Печуро, интервю с автора.

11. Работата в лагерите

1 Преиздадено в: Cohen, рр. 96-97.

2 ГАРФ, 9414/6 (фотоалбуми).

3 Охотин и Рогинский, с. 137-476.

4 ГАРФ, 9414/6/8.

5 Е. Ginzburg, Journey into the Whirlwind and Within the Whirlwind.

6 Ситко, интервю с автора.

7 Фильштинский, с. 37.

8 ГАРФ, 9489/2/9.

9 Прядилов, с. 113-14.

10 Weissberg, р. 96.

11 Solzhenitsyn, One Day in the Life of Ivan Denisovich, p. 49.

12 Кресс. „Новый пионер, или Колимская селекция“ във Виленский, Освенцим без печей, с. 62-70.

13 Зорин, интервю с автора.

14 Mindlin, рр. 52-57.

15 Sofsky, р. 168.

16 Печуро, интервю с автора.

17 Вж. напр. фотографиите в Мемориалния архив.

18 Rossi, The Gulag Handbook, p. 255.

19 E. Ginzburg, Journey into the Whirlwind, pp. 405 and 407.

20 Улановская, с. 356-365.

21 Petrov, pp. 208 and 178.

22 Zarod, p. 114.

23 Bardach, pp. 233-34.

24 Сулимов, с. 57.

25 Фильштинский, с. 38.

26 Быстролетов, с. 162.

27 Bardach, pp. 232-33.

28 ГАРФ,9401/1а/141.

29 ГАРФ, 8131/37/4547.

30 Вж. напр.: Жженов, с. 69.

31 Lipper, р. 135.

32 George Victor Zgomicki, от касета, изпратена на автора през април 1998 г.

33 Petrov, р. 178.

34 Фильштинский, с. 39.

35 ГАРФ, 9401/1/713.

36 Petrov, р. 208.

37 Zarod, р. 114.

38 Bardach, р. 233.

39 Олицкая, с. 234-44.

40 Weissberg, р. 63.

41 Ekart, р. 83.

42 Усакова, интервю с автора.

43 Dolgun, р. 185.

44 ГАРФ документ в притежание на автора, няма източник.

45 Разгон, с. 155. Примери за примитивни закони са изложени в местния исторически музей в Медвежегорск.

46 Hoover, Polish Ministry of Information Collection, Box 114, Folder 2.

47 Ibid.

48 Norlander, Capital of the Gulag, p. 170.

49 ГАРФ, 9414/4/3.

50 Norlander, Capital of the Gulag, p. 182.

51 Dagor, p. 10.

52 Максимович, с. 91-100.

53 А. Добровольский; Охотин и Рогинский, с. 220-221 и 341-343.

54 ГАРФ, 9414/6/23.

55 СЛОН, vol. 1,1924 (from ГАРФ collection).

56 Чухин, Каналоармейцы, рр. 127-31.

57 Sgovio, р. 184.

58 ГАРФ, 9401/1/567.

59 ГАРФ, 9401/1а/68.

60 Feldgun, непубликуван мемоар.

61 ГАРФ, 9401/1/567.

62 Herling, рр. 157-58.

63 Wigmans, р. 127; Кораллов, интервю с автора.

64 ГАРФ, 9401/1/2443.

65 ГАРФ, 9401/1/567.

66 ГАРФ, 9414/1/1442.

67 Фильштинский, с. 163-69.

68 ГАРФ, 9414/1/1441.

69 Ekart, р. 82.

70 ГАРФ, 9414/1/1440.

71 ГАРФ, 9414/4/145.

72 Kotkin, р. 232.

73 Андреева, интервю с автора.

74 Трус, интервю с автора.

75 Ekart, р. 82.

76 Hoover, Polish Ministry of Information Collection, Box 114, Folder 2.

77 Herling, p. 155.

78 ГАРФ, 9414/1/1460.

79 ГАРФ, 9414/1/1461; Охотин и Рогинский, с. 195.

80 ГАРФ, 9414/1/1461.

81 Владимир Буковский, разговор с автора, март 2002 г.

12. Наказания и награди

1 Преиздадено в: Rossi, The Gulag Handbook, p. 460.

2 Kaufman, p. 249.

3 Herling, p. 199.

4 ГАРФ, 9401/12/316.

5 Kuusinen, pp. 201-2.

6 Разгон, pp. 139-40.

7 ГАРФ, 9401/1/713 and 9401/12/316.

8 Bardach, pp. 213-15.

9 Herling, pp. 199 and 200.

10 Улановская, с. 358.

11 Herling, p. 200.

12 ГАРФ, 9489/2/5.

13 Nordlander, Capital of the Gulag, pp. 230-31.

14 Адамова-Сльозберг, с. 66.

15 Светлана Дойнисена, директор на местния исторически музей в Искитим, разговор с автора от 1 март 1999 г.

16 И. Самакова, „Лагерная пыль“, във Возвращение памяти, т. I, с. 38-42.

17 ГАРФ, 5446/1/54.

18 ГАРФ, 9401/12/316.

19 Ibid.

20 ГАРФ, 9401/1/3463.

21 Вж. напр.: Чирков, с. 54-55; Максимович, с. 82-90.

22 ГАРФ, 8131/37/542.

23 ГАРФ, 9489/2/20.

24 Бистролетов, с. 377-78.

25 Розина, с. 65.

26 Armonas,pp. 123-26.

27 Горбатов, с. 121.

28 Быстролетов, с. 385-86.

29 А. Морозов, с. 101-3.

30 Пример за това има в колекцията от документи от Кедровий Шор, притежание на автора.

31 ГАРФ, 9401/12/316.

32 А. Морозов, с. 171-75.

33 Бшстролетов, с. 169.

34 Улановская, с. 403.

35 Жженов, с. 104-6.

36 ГАРФ, 9489/2/5.

37 Herling, р. 93.

38 Голованов, р. 128.

39 Королева, интервю с автора.

40 Ясньш, с. 52-53.

41 Бистролетов, с. 391.

42 Herling, р. 92.

43 Гогуа, непубликуван мемоар.

44 Herling, р. 95.

45 Solzhenitsyn, The First Circle, p. 221; Thomas, pp. 175-77.

46 Mazus, pp. 34-37.

47 Herling, p. 95.

13. Пазачите

1 РГАСПИ, 119/7/96.

2 Виктор Шмиров, разговор с автора, 31 март 1998. Шмиров е директор на Пермски музей на ГУЛаг.

3 Вж.: ГАРФ, 9414/4/29 за списък на ръководители на Беломорканал, които са изгонени от Партията по обвинения, че са имали сексуални контакти със затворници и др.

4 НАРК, 865/1/(10/52).

5 Kuperman, непубликуван мемоар.

6 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 154.

7 Вж. напр.: ГАРФ, 9414/4/10.

8 ГАРФ, 9401/la/61 and9401/1/743.

9 Kuzmina, рр. 93-99.

10 ГАРФ, 9401/2/319.

11 ГАРФ, 9414/3/40.

12 Разгон, рр. 201-10.

13 Petrov, „Cekisti е il secondino.“ (Авторът е прочел ръкописа на руски език.)

14 Ivanova, ibid., р. 145.

15 Благодаря на Тери Мартин, че изтъкна това.

16 Melgunov, р. 241. Also see Petrov, „Cekisti e il secondino.“

17 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 140.

18 Ibid., p. 150.

19 ГАРФ, 9401/1/743.

20 Petrov, „Cekisti e il secondino.“

21 Смирнова, интервю с автора.

22 Кокурин и Петров, ГУЛаг, с. 798-857.

23 РГАСПИ, 119/3/1,6,12, and 206; 119/4/66.

24 Petrov, „Cekisti е il secondino.“

25 ГАРФ, 9414/4/3.

26 ГАРФ, 9401/1/4240.

27 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 163.

28 Вж. напр.: ГАРФ, 9414/3/40 and 9401/1/743.

29 Ivanova, Labor Camp Socialism, pp. 143 and 161.

30 ГАРФ, 9489/2/16.

31 ГАРФ, 9414/3/40.

32 ГАРФ, 8131/37/357.

33 ГАРФ, 8131/37/2063.

34 Васильева, интервю с автора.

35 ГАРФ,9401/1а/1.

36 ГАРФ, 9401/ 1а/10; 9489/2/5; and 9401 /1 а/5.

37 ГАРФ, 9401/1а/6.

38 Nordlander, Capital of the Gulag, p. 183.

39 Печуро, интервю с автора.

40 Roeder, pp. 128-30.

41 Kuchin, Polyanskii ITL, pp. 10-16.

42 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 159-60.

43 Ibid., p. 160.

44 Stajner, pp. 241-42.

45 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 160.

46 MacQueen.

47 ГАРФ, 8131/37/2063 and 9401/12/316.

48 Kuusinen, p. 173.

49 E. Ginzburg, Journey into the Whirlwind, pp. 376-378.

50 Sgovio, pp. 247-248.

51 Nordlander, Capital of the Gulag.

52 Rotfort, pp. 78-80.

53 Разгон, с. 214.

54 Vogelfanger, pp. 147 and 178.

55 Копелев, с. 372-75.

56 Nordlander, Capital of the Gulag, p. 277.

57 Разгон, с. 228.

58 Старостин, с. 83-88.

59 ГАРФ документ в притежание на автора, няма източник.

60 Ibid.

61 Това е аргументът в Goldhagen.

62 Смирнова, интервю с автора.

63 Андреевна, интервю с автора.

64 Аргинская, интервю с автора.

65 ГАРФ, 8131/37/100.

66 Р. Медведев, с. 282.

67 Разгон, с. 221.

68 Gorchakov, L-1-105, рр. 156-57.

69 Прядилов, с. 81-95.

70 ГАРФ, 8131/37/1253.

71 Levinson, р. 40.

72 Жигулин, с. 154; Сандрацкая, непубликуван мемоар, с. 51.

73 Гнедин, с. 117.

74 Бердинских, с. 22.

75 ГАРФ, 9489/2/20 and 9401/1а/61.

76 Булгаков, интервю с автора.

77 ГАРФ, 8131/37/809.

78 Жигулин, с. 157.

79 Бердинских, с. 22.

80 Дьяков, с. 65.

81 Lipper, рр. 241-43.

82 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 149.

83 Улановская, с. 316.

84 Козлов, Севвостлаг НКВД СССР, с. 89.

85 Weiner, Nature, Nurture and Memory in a Socialist Utopia.

86 Жигулин, с. 157.

87 Stajner, p. 69.

88 Buber-Neumann, p. 125.

89 Shreider, p. 193.

90 MacQueen.

91 Anna Zakharova, „The Defense of a Prison Camp Official“, in Cohen, p. 143.

92 Анонимно интервю с автора.

93 Hochschild, p. 65.

94 MacQueen.

95 Разгон, с. 214.

96 ГАРФ, 8131/37/809.

97 Бердинских, с. 28.

98 Zarod, p. 94.

99 ГАРФ, 8131/37.

14. Затворниците

1 Dostoevsky, p. 29.

2 E. Ginzburg, Journey into the Whirlwind, pp. 353-54.

3 Горбатов, с. 125.

4 Ekart, pp. 71-74.

5 Ioffe, pp. 8-9.

6 Разгон, с. 184.

7 Colonna-Czosnowski, p. 109.

8 Varese, pp. 162-164.

9 Абрамкин и Чеснокова, с. 7-22.

10 Ibid.

11 Dostoevsky, p. 35.

12 Abramkin and Chenokova, p. 10.

13 Разгон, с. 185.

14 Dolgun, pp. 139-160.

15 Кораллов, интервю с автора.

16 Abramkin and Chenokova, p. 9.

17 Кораллов, интервю с автора.

18 Varese, pp. 146-50.

19 N. Medvedev, pp. 14-16.

20 Ibid.

21 Shalamov, Kolyma Tales, p. 411.

22 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, p. 445.

23 Жигулин, с. 136.

24 Бердинских, с. 291-315.

25 Hoover, Polish Ministry of Information Collection, Box 114, Folder 2.

26 A. Akarevich, „Blatnye slova“, Соловецкие острова, February 1925, no. 2 (CKM).

27 Guberman, pp. 72-73.

28 ГАРФ, 9489/2/15.

29 Shalamov, Kolyma Tales, p. 7.

30 Feldgun, непубликуван мемоар.

31 Бердинских, с. 132.

32 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, p. 441.

33 Sgovio, pp. 165-69.

34 ГАРФ, 8131/37/1261.

35 Лихачев, „Картежные игри уголовников“, Соловецкие острова, 1930, no. 1., с. 32-35 (СКМ).

36 Финкелщаин, интервю с автора.

37 Herling, р. 18.

38 Hoover, Polish Ministry of Information Collection, Box 113, Folder 2.

39 Горбатов, с. 140-41.

40 Colonna-Czosnowski, pp. 126-31.

41 Antonov-Ovseenko, The Time of Stalin, p. 316.

42 Varese, p. 159.

43 Финкелщайн, интервю с автора.

44 Земсков, Заключенные в 1930-е годы, с. 68.

45 Дугин, ГУЛаг глазами историка, с.; Земсков, ibid., с. 65.

46 Adamova-Sliozberg, „Му Journey“, in Vilensky, Till My Tale Is Told, p. 2.

47 Elletson, p. 2.

48 Кучин, Полянский ИТЛ, с. 37-38.

49 Ekart, p. 69.

50 E. Ginzburg, Within the Whirlwind, pp. 334-35; Разгон, с. 93.

51 Разгон, с. 93.

52 Shalamov, Kolyma Tales, рр. 258-59.

53 Warwick, непубликуван мемоар.

54 Frid,p.235.

55 Federolf, р. 123.

56 Пурьпкинская, интервю с автора.

57 Трус, интервю с автора.

58 Гаген-Торн, с. 77.

59 Разгон, с. 138.

60 Ekart, р. 192.

61 Leipman, р. 69.

62 Ekart, рр. 67-68.

63 Noble, р. 121.

64 Leipman, р. 89.

65 Ekart, р. 191.

66 Dostoevsky, р. 51.

67 Чухин, Каналоармейцы, рр. 164-67.

68 ГАРФ, 9489/2/5.

69 Herling-Grudzinski, р. 25.

70 3. С. Кузнецов.

71 Полонский.

72 MacQueen.

73 Панин, с. 187.

74 Stajner, р. 203.

75 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. Ill, p. 401.

76 Hoover, Adam Galinski Collection.

77 Wat, p. 147.

78 Хачатрян, интервю с автора.

79 Buca,p. 122.

80 Негретов, интервю с автора.

81 Кораллов, интервю с автора.

82 Ситко, интервю с автора.

83 Пурьвкинская, интервю с автора.

84 ГАРФ, 9414/1/206 (национална статистика от 1954 г.).

85 Petrov, рр. 119-37.

86 Трус, интервю с автора.

87 Federolf, р. 234.

88 Гаген-Торн, с. 205.

89 Андреева, интервю с автора

90 Печуро, интервю с автора.

91 Ларина, с. 159.

92 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, p. 330.

93 Дьяков, с. 60-67.

94 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, pp. 351-52.

95 Шенталинский, с. 163-165.

96 Андреева, интервю с автора.

97 Гаген-Торн, с. 208.

98 Kuusinen, p. 202.

99 Solzhenityn, The Gulag Archipelago, vol. II, pp. 65-66.

100 Улановская, с. 300.

101 Аргинская, интервю с автора.

102 Гаген-Торн, с. 208.

15. Жените и децата

1 Vilensky, Till Му Tale Is Told, p. 53-54.

2 Напр.: Виленский, интервю с автора.

3 Buber-Neumann, p. 38.

4 Herling, p. 136.

5 Ibid., pp. 134-35.

6 Levinson, pp. 72-75.

7 ГАРФ, 9401/la/107.

8 Вж. напр.: Алин, с. 157-160 и Евстюничев, с. 19-20.

9 Статистики, събирани от различни източници, ГАРФ. Благодаря на Александър Кокурин за тях.

10 „Not Part of Му Sentence: Violations of the Human Rights of Women in Custody.“

11 Shalamov, Kolyma Tales, pp. 415-31.

12 Sgovio,pp. 173-74.

13 Абрамкин и Чеснокова, с. 18; Marchenko, To Live Like Everyone, p. 16.

14 Yakir, pp. 46-47.

15 Улановская, с. 388-91, и Лвов, непубликуван мемоар.

16 Улановская, ibid.

17 Hoover, Polish Ministry of Information Collection, Box 114, Folder 2.

18 Frid,pp. 186-187.

19 Лвов, непубликуван мемоар.

20 Hoover, Polish Ministry of Information Collection, Box 114, Folder 2.

21 Печуро, интервю с автора.

22 Андреева, интервю с автора.

23 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. И, p. 233.

24 Фильштинский, интервю с автора.

25 Hava Volovich, „Му Past“, in Vilensky, Till My Tale Is Told, p. 260.

26 Лвов, непубликуван мемоар.

27 Buca, pp. 134-35.

28 Разгон, pp. 163-64.

29 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, p. 233.

30 Herling, p. 135.

31 Frid,p. 187.

32 Ibid., pp. 187-88.

33 Жигулин, с. 128-33.

34 Vogelfanger.

35 Ситко и Печуро, интервюта с автора.

36 Kaufman, р. 223.

37 Ситко, интервю с автора.

38 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, pp. 248-249.

39 Ibid., p. 249.

40 NKVD оперативна заповед от 15 август 1937 г., преиздадена в: Сборник, с. 86-93.

41 ГАРФ, 9401/1а/66.

42 Kaufman, рр. 188-89.

43 Natalya Zaporozhets, in Vilensky, Till My Tale Is Told, pp. 532-39.

44 Виленский, Дети ГУЛага, с. 428.

45 Ibid., pp. 41-42.

46 Hoover, Polish Ministry of Information Collection, Box 114, Folder 2.

47 Виленский, Дети ГУЛага, с. 117.

48 Хачатрян, интервю с автора.

49 Lahti, непубликуван мемоар. Благодаря на Рубен Раджала за този ръкопис.

50 Joffe, р. 124.

51 Frid, р. 184; ГАРФ, 9414/1/2741.

52 Андреевна, интервю с автора.

53 Яковенко, с. 196.

54 Hava Volovich, „Му Past“ in Vilensky, Dodnes Tiagoteet, pp. 260-64.

53 ГАРФ, 9414/6/44 and 45.

56 E. Ginzburg, Within the Whirlwind, p. 3.

57 ГАРФ, 9401/2/234.

58 ГАРФ, 8313/37/4554 and 1261.

59 Виленский, Дети ГУЛага, с. 150.

60 Joffe, рр. 127-35.

61 ГАРФ, 8313/37/4554.

62 Анонимно интервю с автора.

63 ГАРФ, 8313/37/4554.

64 Е. Ginzburg, Within the Whirlwind, pp. 3-11.

63 Виленский, Дети ГУЛага, с. 241-42.

66 Armonas, рр. 156-61.

67 Виленский, Дети ГУЛага, с. 320.

68 Базаров, с. 362.

69 Ibid., рр. 370-76.

70 Виленский, Дети ГУЛага, с. 144.

71 ГАРФ, 9401/1а/20.

72 Виленский, Дети ГУЛага, с. 248.

73 Ibid., р. 247.

74 ГАРФ, 9401/1 а/20.

73 Yakir, р. 31.

76 Эхо из небития, с. 289-292.

77 Юрганова, интервю с автора.

78 Hochschild, р. 87.

79 Печуро, интервю с автора.

80 Lahti, непубликуван мемоар.

81 ГАРФ, 9414/1/27.

82 Serge, р. 28.

83 Базаров, с. 383.

84 ГАРФ, 9414/1/42 and 9401/1а/7; Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, pp. 447-51.

83 Виленский, Дети ГУЛага, с. 11.

86 ГАРФ, 9414/1/42; Базаров, с. 385-93.

87 Разгон, с. 162.

88 ГАРФ, 9412/1/58.

89 ГАРФ, 9401/la/62 and 7.

90 ГАРФ, 8131/37/4553.

91 ГАРФ,9401/1а/57.

92 Yakir, рр. 32-62.

93 Kmiecik, рр. 70-74.

94 Виленский, Дети ГУЛага, с. 283-93.

93 Conquest, The Great Terror, p. 274.

96 ГАРФ, 8131/37/2063.

97 ГАРФ, 9414/1/27.

98 Kmiecik, pp. 93-94.

99 ГАРФ,9401/1а/81.

100 ГАРФ, 8131/37/2063.

101 Kmiecik, pp. 114-17.

102 ГАРФ архиви, в колекцията на автора.

103 ГАРФ, 9414/4/1; от в-к Перековка, 1 юни 1934 г.

104 ГАРФ, 9412/1С/47.

103 ГАРФ, 9401/1а/107.

106 ГАРФ, 9401/1а/7/84.

107 ГАРФ, 8131/37/4547.

108 Разгон, рр. 162-63.

109 Ibid., р. 162.

110 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, p. 457.

111 Wigmans, p. 90.

112 Клейн, Улыбки неволи, с. 20-25.

113 Вж.: Vilensky, Deti Gulaga, за откъси от тези мемоари.

16. Умиращите

1 Гаген-Торн, с. 244.

2 Rossi, The Gulag Handbook, pp. 107-8 and 476.

3 ГАРФ, 9414/3/40.

4 Herling, p. 51.

3 Sgovio, p. 177.

6 Tamara Petkevich, „Just One Fate“, in Vilensky, Till My Tale Is Told, pp. 223-24.

7 Sgovio, pp. 162 and 160-61.

8 Bardach, p. 236.

9 Зфрусси, „Доходяги“ в Виленский, Освенцим без печей, с. 59.

10 Herling, р. 136.

11 Gilboa, рр. 53-54.

12 Bardach, р. 235.

13 ГАРФ, 8131/37/797.

14 N. Mandelstam, р. 263.

15 Гнедин, с. 80-86.

16 Merridale, р. 261.

17 Todorov, Facing the Extreme, p. 37.

18 Rotfort, pp. 40-41.

19 Eizenberger, pp. 38-39.

20 Mindlin, p. 60.

21 E. Ginzburg, Within the Whirlwind, p. 91.

22 Todorov, Facing the Extreme, p. 63.

23 ГАРФ, 8131/37/809.

24 Buca, p. 150; Бердинских, с. 28.

25 Vogelfanger, p. 80.

26 ГАРФ, 8131/37/809.

27 ГАРФ, 8131/37/542.

28 Merridale, p. 265.

29 Buca, p. 152.

30 Shalamov, p. 281.

31 ГАРФ, 9414/1/2809.

32 ГАРФ, 9414/1/2771.

33 Herling, p. 149.

17. Стратегии за оцеляване

1 Шаламов, Несколько моих жизней, с. 391.

2 Vogelfanger, р. 206.

3 Зорин, интервю с автора.

4 Цитирано по: Todorov, Facing the Extreme, p. 32.

5 Buca, p. 79.

6 Олицкая, с. 233-34.

7 Усакова, интервю с автора.

8 Herling, p. 68.

9 Levi, p. 97.

10 Bettelheim, pp. 169-71.

11 Colonna-Czosnowski, p. 118.

12 Shalamov, Kolyma Tales, pp. 405-14.

13 Това е наблюдение на Тодоров. Todorov, Facing the Extreme, p. 35.

14 Много е писано за туфта в СССР. Вж.: Fitzpatrick, Everyday Stalinism; Berliner; Ledeneva; и Andreev-Khomiakov.

15 Frid, pp. 134-36.

16 Дьяков, с. 54.

17 Анонимно интервю с автора.

18 Cohen, pp. 140-47.

19 Ясньш, с. 51.

20 Улановская, с. 360-61.

21 Borin, pp. 234-36.

22 Shister, интервю с автора.

23 Petrov, p. 179.

24 Herling, p. 37.

25 Разгон, с. 155.

26 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, p. 218.

27 Усова, непубликуван мемоар.

28 Karta, Kazimierz Zamorski Collection, Teczka 1, File 6107 (Halina Storozuk).

29 Frid, pp. 134-36.

30 E. Ginzburg, Journey into the Whirlwind, p. 416.

31 Sgovio, pp. 167-75.

32 С. Фомченко, „Первье десят“ в Уроки, с. 225.

33 П. Галицкий, „Зтого забьпъ нельзя!“ в Уроки, с. 83-88.

34 Самсонов, Жизнъ продолжится, с. 70-71.

35 Максимович, с. 91-100.

36 Зорин, интервю с автора.

37 Финкелщайн, интервю с автора.

38 Адамова-Сльозберг, с. 50-51.

39 Rossi, The Gulag Handbook, pp. 247 and 255.

40 Максимович, с. 91-100.

41 Клейн, Улыбки неволи, с. 60-61 and 73.

42 ГАРФ, 8131/37/1261,797, and 1265.

43 ГАРФ, 9414/1/28.

44 Фильштинский, с. 15-22.

45 Sofsky, p. 130.

46 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, pp. 253,254, and 252.

47 Биен, непубликуван мемоар.

48 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, pp. 252-253.

49 Petrov, pp. 48-96.

50 ГАРФ, 9489/2/19.

51 Разгон, с. 154.

52 ГАРФ, 9401/12/316.

53 ГАРФ, 8131/37/356.

54 Разгон, рр. 222-31; Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, p. 255.

55 Фильштинский, с. 120-21.

56 Ясньш, с. 50-51.

57 Бердинских, с. 113.

58 Ibid., pp. 113-14.

59 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. II, pp. 360-66.

60 Ibid., pp. 260-261.

61 Мухина-Петринская.

62 Панин, с. 176.

63 Разгон, с. 153.

64 Ibid., p. 156.

65 Shalamov, Kolyma Tales, p. 405.

66 Копелев, с. 142-144.

67 E. Ginzburg, Within the Whirlwind, p. 108.

68 Sgovio, p. 206.

69 Eisenberger, pp. 67-68.

70 Окуневская, с. 280.

71 Александровский, с. 11.

72 Rozsas, р. 282. Благодаря на Янос Розас задето ми прати този материал.

73 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. L, p. 279; Reshetovskaya, pp. 121-22.

74 ГАРФ, 9414/1/2736.

75 ГАРФ, 9489/2/25.

76 Gliksman, p. 300.

77 Herling, pp. 101-2.

78 Биен, непубликуван мемоар.

79 ГАРФ, 8131/37/356, 809, и 356.

80 Papkov, р. 57.

81 ГАРФ, 9489/2/25.

82 Александровский, с. 11 и 22.

83 ГАРФ, 8131/37/4547.

84 ГАРФ, 9489/2/25.

85 Shalamov, Kolyma Tales, рр. 408-10.

86 Colonna-Czosnowski, pp. 102-7.

87 Dolgun, p. 240.

88 Финкелщайн, интервю с автора.

89 Окуневская, с. 336.

90 Александровский, с. 12.

91 ГАРФ, 8131/37/4547 и 542.

92 Vogelfanger, рр. 71-72.

93 Gliksman, рр. 211-12.

94 Buca, р. 150.

95 ГАРФ, 8131/37/356.

96 Lipper, р. 251.

97 ГАРФ, 8131/37/809.

98 Трус, интервю с автора.

99 ГАРФ, 9414/1/2739.

100 Напр.: ГАРФ, 9489/2/18.

101 Е. Ginzburg, Within the Whirlwind, p. 8.

102 Dolgun, p. 239.

103 Bardach, p. 259.

104 Vogelfanger, pp. 68 and 162.

105 ГАРФ, 9414/1/2771.

106 ГАРФ, 9489/2/5/474.

107 Жигулин, с. 153.

108 Кудрявцев, с. 288.

109 Lipper, pp. 257-58; Herling, p. 102; Александровский, с. 24-25; A. Marchenko, My Testimony, pp. 140-42.

110 Frid, p. 137.

111 Dolgun, p. 273; Lipper, pp. 257-58.

112 Александровский, с. 24.

113 Herling, pp. 80-82.

114 Жигулин, с. 151.

115 Bardach, pp. 332-33.

116 Lipper, p. 258.

117 Бнстролетов, с. 407.

118 Dolgun, pp. 176-79.

119 Todorov, Facing the Extreme, pp. 47-120.

120 Federolf, p. 224.

121 Марченко, непубликуван мемоар. Благодаря на Зоя Марченко задето ми даде нейната работа.

122 Kekushev, рр. 84-85.

123 Панин, с. 79.

124 Bardach, рр. 207-8.

125 Адамова-Сльозберг, с. 8-9.

126 S. I. Kuznetsov, р. 613.

127 Четвериков, с. 35.

128 Bardach, рр. 122-39.

129 Е. Ginzburg, Within the Whirlwind.

130 Гаген-Торн, с. 161.

131 Шаламов, от самиздатска публикация, преведена с помощта на Галя Виноградова. Макар авторът да има добро основание да смята, че това е работа на Варлам Шаламов, някои произведения може да са били неправилно разпространявани под неговото име в Съветския съюз.

132 Scammell, Solzhenitsyn, р. 284.

133 Пашнин, с. 103-117.

134 Cherkhanov, непубликуван мемоар; Улановская, с. 300.

135 Зорин, интервю с автора.

136 Kopelev, р. 154.

137 Zarod, р. 118.

138 К. Голицын, с. 267-268.

139 Dolgun, рр. 206-207.

140 Андреевна, интервю с автора.

141 Твардовский, с. 272-275.

142 Клейн, Улыбки неволи, с. 70-71.

143 Фельдгун, непубликуван мемоар.

144 ГАРФ, 9489/2/20.

145 Sgovio, рр. 168-69.

146 Feldgun, непубликуван мемоар.

147 Е. Судакова, „Отрьшок из воспоминаний“ в Уроки, с. 132-137.

148 Панин, с. 79.

149 Чирков, с. 96-97.

150 Herling, р. 156.

151 Окуневская, с. 352.

152 Старостин, с. 88-92.

153 Joffe, р. 139.

154 Glowacki, рр. 317-18.

155 Финкелщайн, интервю с автора.

156 Е. Ginzburg, Journey into the Whirlwind, p. 292.

157 Wat, p. 142.

158 Dolgun, pp. 141-47.

159 Bardach, p. 190.

160 Colonna-Czosnowski,pp. 120-21.

161 Гаген-Торн, „Рукопись“ в Память Колымы, рр. 23-25.

162 Смирнов, разговор с автора от февруари 2001 г.

163 Herling, рр. 139-40.

164 Аргинская, интервю с автора.

165 Улановская, с. 356-65.

18. Бунт и бягство

1 Rawicz, р. 96.

2 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. Ill, p. 97.

3 Жигулин, с. 192.

4 Shalamov, Kolyma Tales, pp. 343-79.

5 MacQueen.

6 Herling, pp. 125-29.

7 Petrov, pp. 104-7.

8 Rossi, The Gulag Handbook, p. 204; Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. Ill, p. 161.

9 Solzhenitsyn, ibid., pp. 197-99.

10 А. Морозов, с. 187.

11 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. Ill, pp. 197-199.

12 Кусургашев, с. 34-36; Rossi, The Gulag Handbook, pp. 204-5.

13 ГАРФ, 9401/1a/552 and 64.

14 Stajner, p. 78.

15 Жигулин, с. 191-212.

16 Rossi, The Gulag Handbook, p. 406.

17 ГАРФ, 9401/1 a/185.

18 ГАРФ,9401/1а/7.

19 Malsagov.

20 В. В. Иоффе, „Большой побег 1928 года.“ в Соловецкие острова, vol. II, рр. 215-16 (ГАРФ).

21 ГАРФ, 9414/1/8.

22 В. Чернавин, с. 357; Т. Чернавин.

23 GULAG, документален филм на Би Би Си, режисиран от Ангъс Маккуин, 1998.

24 Чухин, Каналоармейцы, рр. 188-92.

25 ГАРФ,9401/1а/5.

26 ГУЛаг в Карелии, с. 6.

27 ГАРФ, 9401/la/5 and 6.

28 ГУЛаг в Карелии, с. 38-39.

29 Rossi, The Gulag Handbook, pp. 310-11.

30 Козлов, Севвостлаг НКВД СССР, с. 81.

31 ГАРФ, 9401/1а/20.

32 ГАРФ, 9401/1а/128; Кучин, Полянский ИТЛ, с. 148.

33 Полещиков, с. 39.

34 ГАРФ, 9414/1/2632; Кучин, Полянский ИТЛ, с. 148.

35 Shalamov, Kolyma Tales, р. 345; Rossi, The Gulag Handbook, p. 342.

36 Rossi, ibid., p. 310.

37 Лвов, непубликуван мемоар.

38 В. Чернавин, с. 319.

39 Buber-Neumann, р. 112.

40 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. Ill, p. 140.

41 ГАРФ, 9401/1/2244.

42 Buca, p. 33.

43 ГАРФ,9401/1а/64.

44 Bardach, pp. 106-21.

45 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. Ill, p. 204.

46 Solzhenitsyn, ibid.; Юрий Мораков (бивш офицер на МВД), разговор с автора, ноември 1999 г.

47 Мораков, ibid.

48 ГАРФ, 9414/4/10.

49 ГАРФ, 9401/12/319.

50 Shalamov, Kolyma Tales, рр. 80-85.

51 ГАРФ, 9401/la/552.

52 ГАРФ, 9401/1а/64 and 9401/12/319 и др.

53 Buca, рр. 123-27.

54 Виленский, интервю с автора.

55 Sgovio, р. 177.

56 Дворжецкий, с. 48.

57 Dolgun, р. 338.

58 С. A. Smith.

59 Един от най-видните руски студенти от ГУЛаг, Вениамин Йоффе, директорът на мемориала в Санкт Петербург, се опита да намери досиетата на Равич и не успя. По-късно той изпита съмнения след проведена кореспонденция с покойния автор, която той сметна за неубедителна.

60 Herling, рр. 124-125.

61 Ibid., рр. 194-195.

62 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 45.

63 Petrus, p. 61.

64 Ратушинская, с. 21-22.

65 Petrus, p. 63.

66 Осипова, с. 87-109; Serge, p. 71.

67 В. M. Полешчиков, непубликувана монография от колекцията на автора; Ioffe, рр. 122-130; Rossi, The Gulag Handbook, p. 120.

68 Осипова, с. 109-134; M. Baitalsky, „Trotskisty na Kolyme“, в Минувшее, т. 2,1990, с. 346-357.

69 Виленский, Сопротивление в ГУЛаге, с. 158.

70 Kravchenko, р. 341.

71 Следното сведение е главно на Михаил Рогачев, „Бунт над Уса“, Карта, no. 17,1995, с. 97-105, и от разговори с Рогачев от юли 2001 г. Има също така някои подробности от Полешчиков, с. 37-65; Ivanova, Labor Camp Socialism, pp. 54-55; Осипова, с. 167-82.

72 Ivanova, ibid., p. 45.

Трета част. Възход и падение на лагерно-индустриалния комплекс, 1940-1986

19: Войната започва

1 Ситко, неозаглавена поема от Тяжестъ света, р.11.

2 Stajner, р. 101.

3 Разгон, с. 210.

4 Е. Ginzburg, Within the Whirlwind, pp. 26-42.

5 Warwick, непубликуван мемоар.

6 ГАРФ, 9414/1/68; Иметь силу помнить, р. 166.

7 Е. Ginzburg, Within the Whirlwind, p. 28.

8 Гогуа, непубликуван мемоар.

9 Hoover, Polish Ministry of Information Collection, Box 114, Folder 2.

10 Адамова-Сльозберг, с. 63.

11 ГАРФ,9401/1а/107.

12 Herling,p. 197.

13 Кокурин и Моруков, „ГУЛаг: структура и кадри“ Свободная мисъл, по. 7; Кокурин и Петров, ГУЛаг, с. 441.

14 Bacon, р. 149.

15 Ibid., р. 148.

16 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 94.

17 ГАРФ, 7523/4/37,39, и 38.

18 L. Ginzburg, p. 14; Overy, pp. 104-8.

19 ГАРФ, 9401/2/95,94, and 168.

20 Overy, p. 77.

21 Brodsky, p. 285.

22 ГУЛаг в Карелии, с. 195.

23 Guryanov, Kokurin, and Popinski, pp. 8-10. Drogi Smierci, издаден от института „Карта“, се състои от колекция от документи от съветските архиви, заедно с предимно непубликувани мемоари от Archiwum Wschodnie (Източния архив на „Карта“), касаещи съдбата на затворниците в Източна Полша през първите дни на войната.

24 Bacon, р. 91; Guryanov, Kokurin, and Popinski, pp. 10-26.

25 Guryanov, Kokurin, and Popinski, pp. 10-26.

26 ГАРФ, 9414/1/68.

27 Guryanov, Kokurin, and Popinski, p. 40.

28 Ibid., pp. 90-91.

29 Sabbo,pp. 1128-1132.

30 Bacon, pp. 88-89.

31 M. Shteinberg, „Étap vo vremya voiny“, in Память Колымы, 1978, p. 167.

32 Guryanov, Kokurin, and Popinski, p. 90.

33 ГАРФ, 9414/1/68.

34 M. Штейнберг, „Этап по время войни“ в Память Колима, 1978, рр. 167-71.

35 ГАРФ, 9414/1/68.

36 Bacon, р. 91.

20. „Чуждоземците“

1 В: Taylor-Terlecka, рр. 56-57. Преведено с помощта на Пьотр Пашковски.

2 Разгон, с. 138.

3 Ibid.

4 Glowacki, р. 273.

5 Sabbo, р. 754.

6 Sword, р. 13.

7 Guryanov, рр. 4-9.

8 Martin, „Stalinist Forced Relocation Policies“, pp. 305-39.

9 Lieven, The Baltic Revolution, p. 82.

10 G-lowacki, p. 331.

11 Hoover, Polish Ministry of Information Collection, Box 123; Glowacki, p. 331.

12 ГАРФ, 5446/57/65.

13 РГВА, 40/1/71/323.

14 Ptasnik.

15 Sabbo, pp. 804-9.

16 Gross and Grudzinska-Gross, p. 77.

17 Ibid., p. 68.

18 Ibid., p. 146.

19 Ibid., pp. 80-81.

20 Ibid., p. xvi.

21 Conquest, The Soviet Deportation of Nationalities, pp. 49-50.

22 Martin, „Stalinist Forced Relocation Policies.“

23 Conquest, The Soviet Deportation of Nationalities, pp. 3-5.

24 Lieven, The Baltic Revolution, pp. 318-19.

25 Naimark, Fires of Hatred, p. 95.

26 Pohl, „The Deportation and Fate of the Crimean Tartars“; Naimark, ibid., pp. 99-107.

27 Naimark, ibid., pp. 98-101.

28 Martin, „Stalinist Forced Relocation Policies.“

29 Pohl, „The Deportation and Fate of the Crimean Tartars“, pp. 11-17.

30 Lieven, Chechnya, p. 319; Naimark, Fires of Hatred, p. 97.

31 Lieven, ibid., p. 320.

32 Pohl, „The Deportation and Fate of the Crimean Tartars“, pp. 17-19; Lieven, ibid., pp. 319-21.

33 Lieven, ibid., pp. 318-30; Naimark, Fires of Hatred, pp. 83-107.

34 Загорулько (голяма колекция от документи от различни архиви, публикувани под егидата на Федералните архивни служби, ГАРФ, ЦХИДК и Волгоградския университет, с финансирането на фондация „Сорос“).

35 Overy, р. 52.

36 Sword, р. 5.

37 Pikhoya, Katyn, р. 36.

38 Вж.: Czapski, която описва усилията на полското правителство да открие офицерите.

39 Sword, рр. 2-5.

40 Beevor, рр. 409-10.

41 Ibid., р. 411.

42 Загорулько, с. 31 и 333.

43 Ibid., рр. 25-33.

44 S. I. Kuznetsov, рр. 618-19.

45 Фигурите са от Overy, р. 297, и са от съветски документ от 1956 г. Друг съветски документ от 1949 г., преиздаден в: Загорулько, рр. 331-33, съдържа подобни числа (2 079 000 германци, 1 220 000 негерманци, 590 000 японци, 570 000 мъртви).

46 Gustav Menczer, ръководител на унгарското дружество за оцелели от ГУЛаг, разговор с автора от февруари 2002 г.

47 Биен, непубликуван мемоар.

48 Knight, „The Truth about Wallenberg.“

49 Andrzej Paczkowski, „Poland, the Enemy Nation“, in Courtois, pp. 372-75.

50 „Кузина Гитлера“, Новые известия, април 3, 1998, с.7.

51 Noble.

52 Загорулько, р. 131.

53 Ibid., р. 333. В ГУЛаг имало около 20 000 затворници.

54 Ibid., рр. 1042 and 604-9.

55 Ibid., рр. 667-68.

56 Ibid., р. 38.

57 Naimark, The Russians in Germany, p. 43.

58 Загорулько, pp. 40 and 54-58.

59 Восточная Европа, с. 270.

60 Ibid., pp. 370 and 419-22.

61 ГАРФ, 9401/2/497.

62 Ситко, Тяжесть света, с. 10.

63 Bethell, р. 17.

64 Ibid.

6S Ibid., рр. 166-69.

66 Ibid., pp. 103-65.

67 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 43.

68 Pohl, The Stalinist Penal System, p. 51.

69 Pohl, ibid., pp. 50-52.

70 ГАРФ, 7523/4/164.

71 ГАРФ,9401/1а/135.

72 ГАРФ, 9414/1/76.

73 ГАРФ, 9401/la/135; 9401/1/76; и 9401/ 1а/13б.

74 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 43.

75 Круглов, с. 66,256, и 265.

76 Виленский, интервю с автора.

77 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 43.

78 ГАРФ, 9414/1/76.

79 Described in Joffe, pp. 199-200.

80 Клейн, Улыбки неволи, с. 396-403.

81 Hava Volovich, „My Past“, in Vilensky, Till My Tale Is Told, p. 259.

82 Wallace, p. 137.

83 Ibid., p. 117.

84 ГАРФ, 9401/2/65; Sgovio, p. 251; Wallace, pp. 33-41.

85 Wallace, pp. 33-41; and Sgovio, p. 251.

86 Вера Устиева, „Подарок дря вицепрезидента“ в Виленский, Освенцим без печей, с. 98-106.

87 Wallace, рр. 127-28.

88 Sgovio, р. 245.

89 Wallace, рр. 33-41.

90 Sgovio, р. 252.

91 Wallace, р. 205.

21. Амнистията – и след това

1 В Taylor-Terlecka, р. 144. Преведено с помощта на Пьотър Пашковски.

2 ГАРФ, 9414/1/68; Земсков, Судьба кулацкой ссылки, с. 129-142; Martin, „Stalinist Forced Relocation Policies.“

3 ГАРФ, 9401/1/743.

4 Bacon, p. 112.

5 Броят на затворниците в горските лагери намалява от 338 850 през 1941 до 122 960 през 1944 г. Охотин и Рогинский, с. 112.

6 Sgovio, р. 242.

7 Горбатов, с. 150-51.

8 Комисия по съдебната власт (Показания на Аврахам Шифрин).

9 Горбатов, с. 169,174-75; and 194.

10 ГАРФ, 7523/64/687 and 8-15.

11 Вж. напр.: Overy, рр. 79-80.

12 Е. Ginzburg, Within the Whirlwind, p. 30.

13 ГАРФ, 9414/1/1146.

14 Mindlin, p. 61.

15 ГАРФ, 9414/4/145.

16 Bacon, pp. 135-37,140-41, and 144.

17 ГАРФ, 9414/1/68.

18 Sword pp. 30-36.

19 Ibid., p. 48.

20 Herling, p. 190.

21 Karta, Anders Army Collection, V/АС/127.

22 Karta, Kazimierz Zamorski Collection, Folder 1, File 15885 and Folder 1, File 15882.

23 Herling, р. 228.

24 Waydenfeld, рр. 195-334.

25 Zarod, р. 234.

26 Janusz Wedow, „Powitanie Wodza“, in Taylor-Terlecka, p. 145.

27 Czapski, p. 243.

28 Sword, pp. 60-87.

29 Slave Labor in Russia, p. 31.

30 Djilas, p. 114.

31 Kotek and Rigoulot, p. 527.

32 Ibid., pp. 549 and 542.

33 Ibid., pp. 539-43 and 548-56.

34 Ibid., pp. 543-44.

35 Ibid., pp. 544-48; also Andrzej Paczkowski, „Poland, the Enemy Nation“, in Courtois, pp. 363-93.

36 Kotek and Rigoulot, pp. 565-72.

37 Todorov, Voices from the Gulag, p. 124.

38 Ibid., pp. 123-28.

39 Kotek and Rigoulot, p. 559.

40 Naimark, The Russians in Germany, pp. 376-97.

41 Todorov, Voices from the Gulag, pp. 39-40.

42 Saunders, pp. 1-11; Kotek and Rigoulot, pp. 619-48.

43 Ogawa and Yoon, p. 15.

44 Ibid.,p.3.

45 Alla Startseva and Valerya Korchagina, „Pyongyang Pays Russia with Free Labor“, Moscow Times, August 6, 2001, p. 1.

22. Зенитът на лагерно-индустриалния комплекс

1 От Средь других имен, с. 64.

2 Е. Ginzburg, Within the Whirlwind, p. 279.

3 Вж.: Elena Zubkova, Russia After the War.

4 Service, A History of Twentieth-Century Russia, p. 299.

5 ГАРФ, 9401/1/743 и 9401/2/104.

6 Кокурин и Петров, ГУЛаг, с. 540.

7 Ivanova, Labor Camp Socialism, pp. 95-96.

8 Service, A History of Twentieth-Century Russia, p. 299; Иванова, „Послевоенние репрессии“.

9 Andrew and Gordievsky, p. 341.

10 Иванова, „Послевоеннне репрессии“ p. 256.

11 Ivanova, Labor Camp Socialism, pp. 48-53.

12 Операция WRINGER, HQ USAF Record Group 341, Box 1044, Air Intelligence Report 59B-B-5865-B. Записите на тази операция за преразглеждане се съхраняват в Националния архив, Вашингтон. Благодарен съм на майор Тим Фалковски, че ми представи тази история. Военновъздушните сили на САЩ смятат тази история за правдоподобна, но все още не са я потвърдили със сигурност.

13 Николай Морозов ми разказа тази история. Мемориалът Коми е интервюирал жителите на Седвож, търсейки устни доказателства, но е намерил само един човек, който е чул цялата история, и то не от първо лице. Люба Виноградова намери препратката към шотландците в РГВА, но самият документ липсваше. РГВА не желае да предоставя допълнителна информация.

14 Bacon, р. 24.

15 Nicolas Werth, „Apogee and Crisis in the Gulag System“, in Courtois, pp. 235-39.

16 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 55-56.

17 E. Ginzburg, Within the Whirlwind, p. 283.

18 Ibid., pp. 290-91.

19 Ibid., p. 291.

20 Адамова-Сльозберг, с. 71.

21 Разгон, с. 220.

22 Ivanova, Labor Camp Socialism, pp. 55-56.

23 Ibid., p. 56.

24 Кокурин и Моруков, „ГУЛаг: структура и кадры“ (part 14), Свободная мисъл, по. 11, November 2000.

25 Kuts, p.l95.

26 Булгаков, интервю с автора.

27 Kuts, р. 165.

28 Печуро, интервю с автора.

29 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 61.

30 Кокурин и Петров, ГУЛаг, с. 555-57; Кокурин, Восстание в Степлаге.

31 Кокурин, „Восстание в Степлаге“; Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 55.

32 Абрамкин и Чеснокова, с. 10.

33 ГАРФ,9401/1а/270.

34 Е. Ginzburg, Within the Whirlwind, p. 103.

35 Абрамкин и Чеснокова, с. 10-11.

36 Жигулин, с. 135-37.

37 Buca, рр. 59-61.

38 Георгий Фелдгун, непубликуван мемоар.

39 Ситко, интервю с автора.

40 Жигулин, с. 135-37.

41 ГАРФ, 9401/1/4240.

42 Вж. напр.: Иля Голц, „Воркута“, в Минувшее, т. 7,1992, с. 317-355.

43 Кравери и Хлевнюк.

44 Иванова, „Послевоеннне репрессии.“

48 Кокурин и Моруков.

46 Кравери и Хлевнюк, р. 186.

47 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 125.

48 Иванова, „Послевоенные репрессии“, с. 272.

49 Кравери и Хлевнюк, р. 183.

50 Craveri.

51 Nicolas Werth, „Apogee and Crisis in the Gulag System“, in Courtois, pp. 239-40.

52 Кравери и Хлевнюк, p. 183.

53 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 125.

54 Вж.: for example, Клейн, Улыбки неволи, с. 61.

55 Бердинских, с. 56.

56 Кравери и Хлевнюк, р. 185.

57 Ibid., р. 186.

58 Knight, Beria, рр. 160-69.

59 Naumov and Rubinstein, pp. 61-62.

60 Ibid., p. 62.

61 Адамова-Сльозберг, с. 79.

62 Фильштинский, с. 114.

23. Смъртта на Сталин

1 Цитирано по: Conquest, Stalin, р. 312.

2 Александровский, с. 57.

3 Улановская, с. 280.

4 Андреева, интервю с автора.

5 Е. Ginzburg, Within the Whirlwind, p. 357.

6 Негретов, интервю с автора.

7 Stajner, p. 358.

8 Бердинских, с. 204.

9 E. Ginzburg, Within the Whirlwind, p. 360.

10 Александровский, с. 57.

11 Адамова-Сльозберг, с. 80.

12 Roeder, p. 195.

13 Василеева, интервю с автора.

14 Khrushchev, vol. I, pp. 322-323.

15 E. Ginzburg, Within the Whirlwind, p. 357.

16 Knight, Beria, p. 185.

17 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 124.

18 Наумов и Сигачев, с. 19-21 (АПРФ, 3/52/100).

19 Knight, Beria, p. 185.

20 Ibid.

21 Наумов и Сигачев, с. 28-29 (ГАРФ, 9401/1/ 1299).

22 Knight, Beria, pp. 188-94.

23 Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 124.

24 За анализи на мотивите на Берия, вж.: Хлевнюк, „L. Р. Beriya“; Pikhoya, Sovetskii Soyuz, p. xxx; Knight, Beria, pp. 176-200.

25 Knight, ibid., pp. 194-224.

26 Dolgun, p. 261.

27 Alexandrovich, p. 57.

28 Зорин, интервю с автора.

29 Фильштинский, интервю с автора.

30 Armonas, рр. 153-160.

31 Печуро, интервю с автора.

32 Трус, интервю с автора.

33 Усакова, интервю с автора.

34 Зорин, интервю с автора.

35 Хачатрян, интервю с автора.

36 ГАРФ документ, заповед от 3 септември 1955 г. в колекцията на автора.

37 Булгаков, интервю с автора; Иля Голц, „Воркута“, в Минувшее, т. 7,1992, с. 334.

24. Революцията на зеките

1 Anna Barkova, „In the Prison Camp Barracks“, Цитирано по: Виленский, Доднесь тяготеет, с. 341.

2 Вж. напр.: Е. Ginzburg, Within the Whirlwind, pp. 359-63; Dolgun, pp. 261-262; Hoover, Adam Galinski Collection.

3 Панин, с. 306.

4 Иля Голц, „Воркута“, в Минувшее, т. 7, 1992, с. 334.

5 За описание на скритите украински настроения към информаторите, вж.: Burds.

6 Панин, с. 308-10.

7 Ситко, Где мой ветер, с. 181-190.

8 Craveri, р. 323.

9 Kosyk, р. 56.

10 ГАРФ, 9413/1/159.

11 Н. А. Морозов, Особме лагеря МВД СССР, с. 23-24.

12 Н. А. Морозов, ibid., с. 24-25; Noble, р. 143.

13 Noble, р. 143.

14 ГАРФ, 9413/1/160.

15 ГАРФ, 9413/1/160; Морозов, Особые лагеря МВД СССР, с. 27.

16 Noble, р. 144.

17 ГАРФ, 9413/1/160.

18 Kosyk, рр. 61 and 56-65.

19 Виленский, интервю с автора.

20 Булгаков, интервю с автора.

21 Kuts,p. 198.

22 ГАРФ, 9413/1/160.

23 Ibid.

24 Hoover, Adam Galinski Collection.

25 Buca, pp. 271 and 272.

26 Noble, p. 162.

27 Бердинских, с. 239-40.

28 „Материалы совещания руководящих работников ИТЛ и колоний МВД СССР, 17 септ.-1 окт. 1954“ в колекцията на Мемориала.

29 Морозов и Рогачев.

30 ГАРФ, 9401/1/4240.

31 ГАРФ, 9413/1/160 и 159.

32 Този разказ за въстанието в Кенгир е събран чрез сравнение и синтез на няколко източника. Колекция от архивни документи, свързани с въстанието, е съставена и анотирана от Александър Кокурин („Восстание в Степлаге“). Италианският историк Марта Кравери е написала най-надеждния разказ за въстанието досега, използвайки тези документи и други, както и интервюта с участници (Кравери, „Кризис ГУЛага“, с. 324) По-несвързан разказ за въстанието е съставен от източници на Украинската опозиция във: Volodymyr Kosyks Concentration Camps in the USSR. Използвах също така и няколко писмени сведения относно въстанието, най-вече Растоптанные жизнь на Любов Бершадская, с. 86-97, и Звериада на Н. А. Кекушев, с. 130-143, както и документите и мемоарите, публикувани в периодичното издание Воля (2-3), 1994, с. 307-370. Интервюирах Ирена Аргинская, която също се е намирала в Степлаг по време на въстанието. Сведенията на Солженицин, които също са съставени от интервюта с участници, се появяват в: The Gulag Archipelago, vol. Ill, pp. 285-331. Ако не е отбелязно изрично в бележка под линия, всички описания на събития са базирани на тези източници. Придържах се към хронологията на Кравери.

33 Това е наблюдение на Марта Кравери.

34 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. Ill, p. 209.

35 Воля (2-3), 1994, с. 309.

36 Бершадская, с. 87.

37 Ibid., pp. 95-97.

25. Затоплянето – и освобождаване

1 Andrei Voznesensky, „Children of the Cult“, reprinted in Cohen, p. 184.

2 Кравери и Хлевнюк, p. 187.

3 Негретов, интервю с автора.

4 Материаль совещания руководящих работников ИТЛ и колоний МВД СССР, 17 септ. – 1 окт. 1954г. в колекцията на Мемориалното общество. Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 66; Охотин и Рогинский, с. 58-59; Ковальчук-Коваль, с. 299; Фильштинский, интервю с автора.

5 Смирнова, интервю с автора.

6 ГАРФ, 9401/2/450.

7 ГАРФ, 9401/2/450.

8 Khrushchev, р. 559.

9 Ibid., рр. 559-618.

10 Ibid., р. 351.

11 К. Smith, рр. 131-74.

12 ГАРФ, 9401/2/479.

13 ГАРФ, 9401/2/479; Craveri, р. 337; Ivanova, Labor Camp Socialism, p. 67.

14 Ivanova, ibid., pp. 67-68; Кравери и Хлевнюк, p. 189.

15 Ivanova, ibid.; Кравери и Хлевнюк, pp. 188-89.

16 Andreev-Khomiakov, pp. 3-4.

17 Кусургашев, с. 70.

18 Vera Korneeva, Цитирано по: Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. Ill, p. 454.

19 Зорин, интервю с автора.

20 E. Ginzburg, Within the Whirlwind, p. 211.

21 Korol, p. 189.

22 ГАРФ, 9489/2/20.

23 Efron, Miroedikha, pp. 127-28.

24 Усакова, интервю с автора.

25 С. С. Торбин, Воспоминания, Архив „Мемориала“, 2/2/91; Korol, р. 190.

26 ГАРФ, 9414/3/40.

27 Иля Голц, „Воркута“ в Минувшее, т. 7, 1992, с. 352-55.

28 Sgovio, р. 283.

29 А. Морозов, с. 381-82.

30 Hoover, Fond 89,18/38.

31 Булгаков, интервю с автора.

32 Antonov-Ovseenko, The Time of Stalin, p. 336.

33 K. Smith, p. 133.

34 Cohen, p. 36.

35 K. Smith, p. 135; Hochschild, pp. 222-23.

36 K. Smith, p. 138.

37 Адамова-Сльозберг, с. 84-86.

38 Rotfort, p. 92.

39 Herling, p. 236.

40 Андреева, интервю с автора.

41 Solzhenitsyn, Cancer Ward, p. 202.

42 Cohen, p. 115.

43 Antonov-Ovseenko, The Time of Stalin, с. 332-36.

44 Cohen, p. 26.

45 Antonov-Ovseenko, The Time of Stalin, с. 332-36.

46 Cohen, p. 135.

47 Разгон, с. 50.

48 Yuri Dombrovsky, p. 77. Translated with the help of Galya Vinogradova.

49 Solzhenitsyn, The Gulag Archipelago, vol. Ill, p. 455.

50 Королев, интервю с автора.

51 Печуро, интервю с автора.

52 Aksyonov, р. 382.

53 Цитирано по: Adler, р. 141.

54 Виленский, Дети ГУЛага, с. 460.

55 Adler, р. 145.

56 Olga Adamova-Sliozberg, „Му Journey“, in Vilensky, Till My Tale Is Told, p. 70.

57 Adler, p. xx.

58 Merridale, p. 418.

59 Cohen, p. 38.

60 Rothberg, pp. 12-40.

61 Най-пълният разказ за живота на Солженицин е биографията на Майкъл Скамъл, Solzhenitsyn. Освен ако не е посочено друго, цялата биографична информация за него идва оттам.

62 Scammell, Solzhenitsyn, р. 415.

63 Ibid., рр. 423-24.

64 Ibid., рр. 448-49.

65 Ibid., р. 485.

66 Ситко, Где мой ветер, с. 318.

67 Rothberg, р. 62.

68 Дьяков, с. 60-67.

26. Епохата на дисидентите

1 Преиздадено в Cohen, р. 183.

2 Соболев, с. 68.

3 Prisoners of Conscience in the USSR, pp. 48-53.

4 Комисия по съдебната власт (Показания на Ейврахъм Шифтър).

5 ГАРФ, 9410/2/497.

6 Комисия по съдебната власт (Показания на Ейврахъм Шифтър).

7 Р. Медведев, с.ix.

8 Собрание документов самиздата, АС 143. (Това е колекция от самиздатски документи, събрани от RFE-RL от 60-те години нататък. Документите не са били „публикувани“, а по-скоро копирани, подвързани, номерирани и разпределени в няколко големи библиотеки.)

9 Prisoners of Conscience in the USSR, pp. 18-23.

10 Собрание документов самиздата, AC 127.

11 Prisoners of Conscience in the USSR, pp. 18-23.

12 Reddaway, Uncensored Russia, p. 11.

13 Joseph Brodsky, pp. 26-27.

14 Rothberg, pp. 127-33.

15 Hoover, Josef Brodsky Collection, Transcript of the Brodsky Trial.

16 Ibid.

17 Browne, p. 3.

18 Cohen, p. 42; Reddaway, Uncensored Russia, p. 19.

19 Hopkins, pp. 1-14.

20 Prisoners of Conscience in the USSR, p. 21.

21 Browne, p. 9.

22 Litvinov, The Trial of the Four, pp. 5-11.

23 Browne, p. 13.

24 Трийсет години по-късно Чорновол, тогава водеща фигура в украинското Движение за независимост, стана първият посланик на Украйна в Канада. Преди да замине, аз го интервюирах в Лвов през 1990 г.

25 Reddaway, Uncensored Russia, рр. 95-111.

26 Ibid., р. 19.

27 Reddaway, Uncensored Russia, p. 24.

28 Ibid., pp. 1-47; и Chronicle of Current Events.

29 Hopkins, p. 122.

30 Ратушинская, с. 67.

31 Marchenko, My Testimony, p. 17.

32 Ibid., pp. 220-27.

33 Ситко, интервю с автора.

34 Ратушинская, с. 60-62.

35 Виктор Шмиров, разговор с автора от 31 март 1998 г.

36 Федоров, интервю с автора.

37 Marchenko, Му Testimony, р. 349

38 Федоров, интервю с автора.

39 Ратушинская, с. 174-75.

40 Федоров, интервю с автора.

41 Marchenko, Му Testimony, р. 68.

42 Е. Kuznetsov, р. 169.

43 Chronicle of Current Events, no. 32, July 17, 1974.

44 Bukovsky, To Build a Castle, p. 45.

45 Marchenko, My Testimony, pp. 90-91; E. Kuznetsov, pp. 165-66.

46 Chronicle of Current Events, no. 6, February 1969, цитирано по: Reddaway, Uncensored Russia, p. 207.

47 Chronicle of Current Events, ibid., цитирано по: Reddaway, ibid., pp. 20-216.

48 Marchenko, My Testimony, p. 69.

49 Sharansky, p. 236.

50 Marchenko, My Testimony, p. 115; Tokes, p. 84.

51 Sharansky, p. 235; Ратушинская, с. 165-78.

32 Собрание документов самиздата, AC 2598.

33 Daniel, p. 35.

54 Marchenko, My Testimony, pp. 65-69.

55 Собрание документов самиздата, AC 2598.

56 Chronicle of Current Events, no. 32, July 1974.

57 Litvinov, The Trial of the Four, p. 17.

58 Reddaway and Bloch, p. 305; Yakir.

59 Chronicle of Current Events, no. 28, December 1972

60 Commission on Security and Cooperation in Europe (Testimony of Alexandr Shatravka and Dr. Anatoly Koryagin).

61 Chronicle of Current Events, no. 33, December 1974.

62 Виктор Шмиров, разговор с автора от 31 март 1998 г.

63 Собрание документов самиздата, АС 3115.

64 Буковски разказа за опита си на пресконференция във Варшава през 1998 г. Текстът се появява на уебсайта на Info-Russ (вж. Архиви в Библиографията).

65 Буковский, Московский процесс, с. 144-161.

66 Reddaway and Bloch, рр. 48-49; Seton-Watson, рр. 257-58.

67 Bukovksy, To Build a Castle, p. 357.

68 Reddaway and Bloch, pp. 176, 140, and 107.

69 Info-Russ, #0202.

70 Reddaway and Bloch, p. 226.

71 Некипелов, с. 132.

72 Reddaway and Bloch, pp. 220-221; Некипелов, с. 132.

73 Prisoners of Conscience in the USSR, p. 190; photograph on p. 194.

74 Reddaway and Bloch, p. 214.

75 Prisoners of Conscience in the USSR, pp. 197-98.

76 Three Voices of Dissent, Survey, no. 77 (Autumn 1970).

77 Некипелов, с. 115.

78 Reddaway and Bloch, p. 348.

79 Ibid., pp. 79-96.

80 Ibid., pp. 178-80.

81 Info-Russ, #0204.

82 Ibid.

27. 80-те години: рушенето на статуи

1 Преиздадено в Reavey, рр. 8-9.

2 Beichman and Bemstam, рр. 145-89.

3 Prisoners of Conscience in the USSR, pp. 20 and 119; Alekseeva.

4 Beichman and Bemstam, p. 182.

5 Reagan, pp. 675-679.

6 Бердзенишвили, интервю с автора.

7 Ibid.

8 Bukovsky, To Build a Castle, p. 408.

9 Ibid.

10 Бердзенишвили, интервю с автора.

11 Ратушинская, с. 236.

12 Walker, p. 142.

13 Reddaway, „Dissent in the Soviet Union.“

14 Gorbachev, p. 24.

15 Remnick, p. 50.

16 Ibid., pp. 264-68.

17 K. Smith, pp. 131-74; Remnick, p. 68.

18 Remnick, pp. 101-19; K. Smith, pp. 131-74.

19 USSR: Human Rights in a Time of Change.

20 „Lata Dissidentow“, Karta, no. 16, 1995.

21 „On the Death of Prisoner of Conscience Anatoly Marchenko“, Amnesty International Press Release, May 1987 (ML).

22 Ibid.

23 Пол Хофхайнц, бивш московски репортер, разговор с автора от 13 февруари 2002 г.

24 Matlock, р. 275.

25 Remnick, р. 270.

26 Walker, р. 147.

27 Info-Russ, #0128.

28 Ibid., #1404.

29 Ibid., #0130.

30 USSR: Human Rights in a Time of Change.

31 The Recent Release of Prisoners in the USSR, Amnesty International Press Release, April 1987 (ML).

32 Ibid.

33 Amnesty International Weekly Update Service, April 8,1987 (ML).

34 Бердзенишвили, интервю с автора.

35 Amnesty International Newsletter, June 1988, vol. XVIII, no. 6 (ML).

36 „Four Long-Term Prisoners Still Awaiting a Review“, Amnesty International Press Release, April 1990; also Amnesty International Newsletter, October 1990, vol. XX, no. 10 (ML); Климчак е освободен до края на годината.

37 Matlock, р. 287.

38 „Russian Federation: Overview of Recent Legal Changes“, Amnesty International Press Release, September 1993 (ML).

39 Matlock, p. 295.

40 Цитирано по: Cohen, p. 186.

Епилог. Паметта

1 Разгон, True Stories, p. 27.

2 K. Smith, pp. 153-159.

3 Александър Яковлев, председател на Руската президентска комисия за рехабилитация на жертвите на политическа репресия, разговор с автора, 25 февруари, 2002.

4 Merridale, рр. 407-8.

5 Gessen.

6 Александър Яковлев, разговор с автора от 25 февруари 2002 г.

7 Описах този инцидент в „Secret Agent Man“, The Weekly Standard, 10 април 2000 r.

8 Applebaum, „Secret Agent Man“, The Weekly Standard, April 10, 2000.

9 Olga Adamova-Sliozberg, „My Journey“, in Vilensky, Till My Tale Is Told, p. 16.

10 Andrew Alexander, „The Soviet Threat Was Bogus“, The Spectator, April 20, 2002.

11 Vidal.

Приложение: Колко?

1 Bacon, pp. 8-9.

2 Conquest, The Great Terror, p. 485.

3 Getty, p. 8.

4 Земсков, „Архипелаг ГУЛаг“, pp. 6-7; Getty, Ritterspoon, and Zemskov, Appendixes A and B, pp. 1048-49.

5 Getty, Ritterspoon, and Zemskov, p. 1047.

6 Bacon, p. 112.

7 Pohl, The Stalinist Penal System, p. 17.

8 Pohl, ibid., p. 15; Земсков, ГУЛаг, с. 17.

9 Overy, p. 297; Загорулько, pp. 331-33.

10 Pohl, The Stalinist Penal System, pp. 50-52; Zemskov, „Gulag“, pp. 4-6.

11 Polyan, p. 239.

12 Pohl, The Stalinist Penal System, p. 5.

13 Pohl, ibid., p. 133.

14 Въпреки че някои са били публикувани. Вж.: Getty, Ritterspoon, and Zemskov, с. 1048-1049.

15 ГАРФ, 9414/ 1/ОУРЗ. Тези цифри са събрани от Александър Кокурин.

16 Бердинских, с. 28.

17 Pohl, The Stalinist Penal System, p. 131.

18 Getty, Ritterspoon, and Zemskov, p. 1024.

19 Courtois, p. 4.

20 Разгон, с. 290-291.

Библиография

Мемоари и художествена литература

Адамова-Сльозберг О. Л. Путь. М., 1993

Айтуганов И. П. Круги ада. Казань, 1998

Александровский В. Г. Записки лагерного врача. М., 1996

Алин Д. Е. Мало слов, а горя реченька. Томск, 1997

Аллилуева С. И. Двадцать писем к другу. М., 1990

Амальрик А. А. Нежеланное путешествие в Сибирь. Нью Йорк, 1970

Андреева А. А. Плаванье к Небесному Кремлю. М., 1998

Антонов-Овсеенко А. В. Враги народа. М., 1996

Анциферов Н. П. Из дум о былом. Воспоминания. М., 1992

Астафьева О. В года слепые. Стихи. М., 1995

Ахматова А. А. Лирика. М., 1989

Белоусов В. В. Записки доходяги. Ашхабад, 1992

Беляшов В. М. Вечная боль. Документальная повесть. Североуральск, 1991

Бершадская Л. Л. Растоптанные жизни. Париж, 1975

Бондаревский С. К. Так было… М., 1995

Борин А. А. Преступления без наказания (Воспоминания узника ГУЛага). М., 2000

Бродский И. Поклониться тени. СПб, 2003

Брухис Л. И. Чужой спектакль. Книга воспоминаний. Рига, 1990

Буковский В. К. И возвращается ветер… Нью-Йорк, 1978

Быстролетов Д. А. Путешествие на край ночи. М., 1996

Варди А. Подконвойный мир. Берлин, 1971

Веселая 3. А. 7-35. Воспоминания. М., 1990

Веселовский Б. В. Скрытая биография. М., 1996

Винс Г. П. Евангелие в узах. Киев, 1994

Во власти Губчека. Воспоминания неизвестного протоиерея. М., 1996

Войтоловская А. Л. По следам судьбы моего поколения. Сыктывкар, 1991

Волков О. В. Погружение во тьму. М., 1989

Время и судьбы. Антология. М., 1991

Гаген-Торн Н. И. Memoria. М., 1994

Гарасева А. М. Я жила в самой бесчеловечной стране. М., 1997

Герлинг-Грудзинский Г. Иной мир. Пер с польского Н. Е. Горбаневской. Лондон, 1989

Гизатулин Р. X. Нас было много на челне. М., 1993

Гинзбург Е. С. Крутой маршрут. Хроника времен культа личности. Т. 1, 2. Рига, 1989

Гинзбург Л. Записные книжки. Воспоминания. Эссе. СПб, 2002

Гнедин-Гельфанд Е. А. Выход из лабиринта. М., 1994

Голицын К. Н. Записки князя Кирилла Николаевича Голицына. М., 1997

Голицын С. М. Записки уцелевшего. М., 1990

Горбатов А. В. Годы и войны. М., 1989

Горбачев М. С. Жизнь и реформы. Кн. 1. М., 1995

Гордеева В. Расстрел через повешение. М., 1995

Горчаков Г. Н. Л-1-105. Воспоминания. Йерусалим, 1995

Горчаков Г. Н. Судьбой наложенные цели. Йерусалим, 1997

Горький М. Собрание сочинений. М., 1962

Грачев Ю. С. В Иродовой бездне. Воспоминания о пережитом. Т. 1-4. М, 1993

Губерман И. Штрихи к портрету. М., 1994

Даниэль Ю. М. Я все сбиваюсь на литературу… Письма из заключения. Стихи. М., 2000

Дворжецкий В. Я. Пути больших этапов. М., 1994

Дети ГУЛага. 1918-1956. Сост. С. С. Виленский и др. М., 2002

Доднесь тяготеет. Вып. 1. Записки вашей современницы. Сост. С. С. Виленский. М., 1989

Домбровский Ю. Меня убить хотели эти суки. М., 1997

Дороги за колючую проволоку. Т. 3. Одесса, 1996

Достоевский Ф. М. Записки из Мертвого дома. Собр соч. в десяти томах. Т. 3. М, 1956

Дурасов С. Г. Это было страшным событием. // Исторический архив, №6, 1999. С. 69-84

Дьяков Б. А. Повесть о пережитом. // Октябрь, №7, 1964. С. 49-142

Евстюничев А. П. Наказание без преступления. Сыктывкар, 1990

Евтушенко Е. А. Строфы века. Антология русской поэзии. Минск-Москва, 1995

Жженов Г. С. Саночки. М., 1997

Жигулин А. В. Черные камни. М., 1996

Заболоцкий Н. А. Огонь, мерцающий в сосуде… М., 1995

Зернова Р. Это было при нас. Йерусалим, 1988

Знаменская А. Н. Воспоминания. СПб, 1997

Иевлева В. Г. Непричесанная жизнь. М., 1994

Изгоев А. Пять лет в советской России. // Архив русской революции, т. X, Берлин, 1923

Иметь силу помнить. М., 1991

Инталия. М., 1995

Иоффе М. М. Одна ночь. Повесть о правде. Нью-Йорк, 1978

Иоффе Н. А. Время назад. Моя жизнь, моя судьба, моя эпоха. М., 1992

Ишутина Е. Нарым. Дневник ссыльной. Нью-Йорк, 1965

Калачев К. В круге третьем. Воспоминания и размышления о работе Марфинской лаборатории в 1948-1951 годах. М., 1999

Каминский Я. И. Минувшее проходит предо мною… Одесса, 1995

Кауфман А. И. Лагерный врач. 16 лет в Советском Союзе воспоминания сиониста. Тель Авив, 1973

Кекушев Н. Л. Звериада. М., 1991

Керсновская Е. А. Наскальная живопись. М., 1991

Клейн А. С. Дитя смерти. Сыктывкар, 1993

Клейн А. С. Клейменые, или Один среди одиноких. Записки каторжанина. Сыктывкар, 1995

Клейн А. С. Улыбки неволи. Изд-во „Пролог“, 1997

Клементьев В. Ф. В большевицкой Москве. М., 1998

Клингер А. Соловецкая каторга. Записки бежавшего. // Архив Русской революции, издаваемый Гессеном. Берлин, 1929

Ковальчук-Коваль И. К. Свидание с памятью. М., 1996

Копелев Л. Хранить вечно. М., 1990

Кораллов М. Карцерок не хуже других. // Московский комсомолец, 11 сентября 1993 г.

Король М. М. Одиссея разведчика. М., 1999

Крапивский С. Я. Трижды рожденный. Тель-Авив, 1976

Краснопевцев Ю. Реквием разлученным и павшим. Сталинские репрессии. Ярославъль, 1992

Кресс Вернон. Зекамерон XX века. Роман. М., 1992

Кудрявцев Ф. Ф. Примечания к анкете. М., 1990

Кузнецов Э. С. Дневники. Париж, 1973

Кусургашев Г. Д. Призраки колымского золота. Воронеж, 1995

Куусинен А. Господь низвергает своих ангелов. Петрозаводск, 1991

Куц В. Поединок с судьбой. М., 1999.

Ларина А. М. Незабываемое. М., 1989

Левинсон Г. И. Вся наша жизнь. Воспоминания Галины Ивановны Левинсон и рассказы, записанные ею. М., 1996

Левитин-Краснов А. Э. Рук Твоих жар. Тель-Авив, 1979

Литовцы у Ледовитого океана. Якутск, 1995

Лихачев Д. С. Воспоминания. СПб, 1995

Лихачев Д. С. Книга беспокойств. М., 1991

Маевская И. В. Вольное поселение. М., 1993

Мазус И. А. Где ты был? Короткий роман в рассказах и записях разных лет. М., 1992

Максимович М. Невольные сравнения. Лондон, 1982

Мальсагов С. А. Адские острова. Советская тюрьма на Дальнем Севере. Пер с англ. Ш. Яндиева. Нальчик, 1996

Мамаева Е. А. Жизнь прожить. М., 1998

Мандельштам Н. Я. Воспоминания. М., 1999

Мандельштам О. Э. Стекла вечности. М., 1999

Марченко А. Т. Живи как все. М., 1993

Марченко 3. Д. Семнадцать лет на островах ГУЛага. М., 1999

Медведев Н. Узник ГУЛага. СПб, 1991

Меньшагин Б. Г. Воспоминания. Париж, 1988

Милютина Т. П. Люди моей жизни. Тарту, 1997

Миндлин М. Б. Анфас и профиль. М., 1999

Мирек А. М. Записки заключенного. М., 1989

Мирек А. М. Тюремный реквием. М., 1997

Морозов А. Девять ступенек в небытие. Саратов, 1991

Мухина-Петринская В. М. На ладони судьбы. Я рассказываю о своей жизни… Саратов, 1990

Мы из ГУЛага. Одесса, 1990

Назвать поименно. Горький, 1990

Наринский А. С. Воспоминания главного бухгалтера ГУЛага (записки очевидца событий). СПб, 1997

Наринский А. С. Время тяжких потрясений. СПб, 1993

Некипелов В. А. Институт дураков. Париж, 1999

Никольская А. Передай дальше. Алма-Ата, 1989

Нумеров Н. Золотая звезда ГУЛага: между жизнью и смертью. М., 1995

Окуджава Б. Ш. Девушка моей мечты. М., 1988

Окуневская Т К. Татьянин день. М., 1998

Олицкая Е. Л. Мои воспоминания. В 2 кн. Франкфурт, 1971

Орлов А. Тайные истории сталинских преступлений. Нью-Йорк, 1983

Освенцим без печей. Сост. С. С. Виленский. М., 1996

Память Колымы. Магадан, 1990

Панин Д. М. Лубянка Экибастуз. Лагерные записки. М., 1990

Пашнин Е. Венчанные колючей проволокой. // Выбор. М., 1988, №3

Петля-2. Воспоминания, очерки, документы. Волгоград, 1994

Петрус К. Узники коммунизма. М., 1996

Погодин Н. Ф. Аристократы. В кн. Пьесы советских писателей. М., 1954. СС. 109-183

Полак Л. С. Было так. Очерки. М., 1996

Полонский В. В. Дорога в пять лет в Казахстан и обратно. // Источник, 1996, №1

Поль И. Л. Оглянись со скорбью. История одной семьи. Иркутск, 1991

Померанц Г. С. Записки гадкого утенка. М., 1998

Поршнев Г. И. „Я все еще жив…“ Письма из неволи. М., 1990

Прядилов А. Н. Записки контрреволюционера. М., 1999

Разгон Л. Э. Непридуманное. Ставрополь, 1989

Разгон Л. Э. Плен в своем отечестве. М., 1994

Ратушинская И. Б. Серый цвет надежды. Лондон, 1989

Рожаш Я. Из книги „Сестра Дуся“ // Воля, 1994, №2-3

Розина А. Я. У памяти в гостях. СПб, 1993

Романов, великий князь Гавриил Константинович. В мраморном дворце. Дюссельдорф, 1993

Ротфорт М. С. Колыма крути ада. Воспоминания. Екатеринбург, 1991

Рута У. Боже, как еще хотелось жить. Пер с латышек. Э. Иоффе. Лондон, 1989

Самсонов В. А. Жизнь продолжится. Записки лагерного лекпома. Петрозаводск, 1990

Самсонов В. А. Парус поднимаю. Записки лишенца. Петрозаводск, 1993

Серебрякова Г. И. Смерч. „Дело №…“ Летопись горького времени. Повести, рассказы, статьи, очерки и стихи. Алма-Ата, 1989

Ситко Л. К. Где мой ветер?… Книга воспоминаний. М., 1996

Ситко Л. К. Тяжесть света. М., 1996

Снегов С. Язык, который ненавидит. М., 1991

Солженицьш А. И. Архипелаг ГУЛаг. Малое собрание сочинений, т. 5-7. М., 1991

Солженицын А. И. В круге первом. Малое собрание сочинений, т. 1, 2. М., 1991

Солженицын А. И. Один день Ивана Денисовича. Рассказы 60-х годов. СПб, 2003

Солженицьш А. И. Раковый корпус. Малое собрание сочинений, т. 4. М., 1991

Средь других имен. Поэтическая антология. М., 1991

Старостин Н. П. Футбол сквозь годы. М., 1989

Сулимов И. Н. Эхо прожитых лет, или Воспоминания о Воркутлаге. Одесса, 1997

Твардовский И. Т. Родина и чужбина. Книга жизни. Смоленск, 1996

Тииф О. Из воспоминаний и заметок о 1939-1969. // Минувшее, вып. 7. Париж, 1992

Тимофеев Л. М. Я особо опасный преступник. Минск, 1990

Толстой Л. Н. Анна Каренина. М., 1984

Трубецкой А. В. Пути неисповедимы. Воспоминания 1939-1955 г. М., 1997

Трубецкой С. Е. Минувшее. М., 1991

Улановская Н., Улановская М. История одной семьи. Нью-Йорк, 1982

Уроки гнева и любви. 4-й выпуск. Сборник воспоминаний о годах репрессий (20-е 80-е годы). СПб, 1993

Фельдгун Г. Г. Записки лагерного музыканта. Новосибирск, 1998

Фидельгольц Ю. Колыма. М., 1997

Фильштинский И. М. Мы шагаем под конвоем. Рассказы из лагерной жизни. М., 1997

Финкельберг М. Ф. Оставляю вам. Ярославъль, 1997

Фишер Л. Л. Парикмахер в ГУЛаге. Пер с идиш 3. Бейралас. Тель-Авив, 1997

Флоренский П. А. Сочинения. Т. IV. М., 1998

Фрид В. С. 58 1/2. Записки лагерного придурка. М., 1996

Хрущев Н. С. Время, люди, власть. М., 1999

Чернавин В. В. Записки „вредителя“. В кн.: Владимир и Татьяна Чернавины. Записки „вредителя“. Побег из ГУЛага. СПб, 1999

Четвериков Б. Д. Всего бывало на веку. Ленинград, 1991

Чирков Ю. И. А было все так. М., 1991

Шаламов В. Т. Избранное. СПб, 2002

Шаламов В. Т. Колымские рассказы. Кн. 1,2. М., 1992

Шаламов В. Т. Несколько моих жизней. Проза. Поэзия. Эссе. М., 1996

Шаламов В. Т. Собрание сочинений в 4-х томах. М., 1998

Шелест Г. Колымские записи. // Знамя. М., 1964, №9

Шиповская Е. А. Исповедь Рыцаря Света. Воспоминания. М., 1998

Ширяев Б. Н. Неугасимая лампада. М., 1991

Шихеева-Гайстер И. А. Семейная хроника времен культа личности. 1925-1953. М., 1998

Шрейдер М. П. НКВД изнутри. Записки чекиста. М., 1995

Щаранский Н. Б. Не убоюсь зла. М., 1991

Эйзенбергер А. И. Если не выскажусь задохнусь! М., 1994

Эфрон А. С. Мироедиха. Устные рассказы, очерки, письма, из записных книжек.

Федерольф А. А. Рядом с Алей. Воспоминания. М., 1995

Эфрон А. С. Письма из ссылки (1948-1957). А Эфрон Б. Пастернаку. Париж, 1982

Эфрусси Я. И. Кто на „Э“? М., 1996

Эхо из небытия. Новгород, 1992

Якир П. И. Детство в тюрьме. Лондон, 1972

Яковенко М. М. Агнесса. М., 1997

Ясный В. К. Год рождения девятьсот семнадцатый. М., 1997

Aksyonov, Vasily. Generations of Winter. New York, 1995

Amster, Gerald, and Asbell, Bernard. Transit Point Moscow. New York, 1984

Andreev-Khomiakov, Gennady. Bitter Waters: Life and Work in Stalin's Russia. Boulder, CO, 1997

Armonas, Barbara. Leave Your Tears in Moscow. Philadelphia and New York, 1961

Bardach, Janusz (with Kathleen Gleeson). Man is Wolf to Man: Surviving Stalin's Gulag. London, 1998

Berger, Joseph. Nothing but the Truth. New York, 1971

Buber-Neumann, Margarete. Under Two Dictators, trans. Edward Fitzgerald. London, 1949

Buca, Edward. Vorkuta, trans. Michael Lisinski and Kennedy Wells. London, 1976

Buxhoeveden, Baroness Sophie. Left Behind: Fourteen Months in Siberia During the

Revolution, December 1917 February 1919. London, New York, and Toronto, 1929

Cederholm, Boris. In the Clutches of the Cheka, trans. F. H. Lyon. London, 1929

Colonna-Czosnovski, Karol. Beyond the Taiga: Memoirs of a Survivor. Hove, Sussex, 1998

Czapski, Joseph. The Inhuman Land, trans. Gerard Hopkins. London, 1987

Czerkawski, Tadeusz. Bylem Zolnierzem Generala Andersa. Warsaw, 1991

Darel, Sylva. A Sparrow in the Snow, trans. Barbara Norman. New York, 1973

Djiias, Milovan. Conversations with Stalin, trans. Michael Petrovich. New York, 1962

Dmitriev, Helen. Surviving the Storms: Memory of Stalins Tyranny, trans. Cathleen A. McClintic and George G. Mendez. Fresno, CA, 1992

Dolgun, Alexander. Alexander Dolgun's Story: An American in the Gulag. New York, 1975

Domanska, Leslawa, Papinski, Marian, and the Malachowski family. Tryptyk Kazachstanski. Warsaw, 1992

Ekart, Antoni. Vanished Without Trace: Seven Years in Soviet Russia. London, 1954

Fehling, Helmut. One Great Prison: The Story Behind Russia's Unreleased POWs. Boston, 1951

Fittkau, Gerhard. My Thirty-third Year. New York, 1958

Gessen, Masha. My Grandmother, the Censor. // Granta 64, London, January 1998

Gilboa, Yehoshua. Confess! Confess! trans. Dov Ben Aba. Boston and Toronto, 1968

Gliksman, Jerzy. Tell the West. New York, 1948

Gross, Jan Tomasz, and Grudzinska-Gross, Irena, eds. War Through Childrens Eyes. Stanford, CA, 1981

Kitchin, George. Prisoner of the OGPU. London, New York, and Toronto, 1935

Kmiecik, Jerzy. A Boy in the Gulag. London, 1983

Kozhina, Elena. Through the Burning Steppe: A Memoir of Wartime Russia, 1942-43. Kravchenko, Viktor. I Chose Freedom. London, 1947

Krzyston, Jerzy. Wielblad na Stepie. Warsaw, 1982

Larina, Anna. This I Cannot Forget: The Memoirs of Nikolai Bukharin's Widow, trans. Gary Kem. New York and London, 1993

Leipman, Flora. The Longjoumey Home. London, 1987

Levi, Primo. If This Is a Man. London, 1987

Lipper, Elinor. Eleven Years in Soviet Prison Camps, trans. Richard and Clara Winston. London, 1951

Lockhart, R. Bruce. Memoirs of a British Agent. London and New York, 1932

Mandelstam, Nadezhda. Hope Against Hope, trans. May Hayward. New York, 1999

Matlock, Jack. Autopsy of an Empire. New York, 1995

Mysliwski, Wieslaw, ed. Wschodnie Losy Polakew, vols. 1-6. Lomza, 1991

Noble, John. I Was a Slave in Russia. New York, 1960

Petrov, Vladimir. It Happens in Russia. London, 1951

Ptasnik, Zofia. A Polish Woman's Daily Struggle to Survive. // The Samaritan Review, vol. XXI, no. 1, January 2002, pp. 846-54

Ratushinskaya, Irina. Grey Is the Colour of Hope, trans. Alyona Kojevnikov. London, 1988

Ravicz, Slavomir. The Long Walk. New York, 1984

Reshetovskaya, Natalya. Sanya: My Life with Alexander Solzhenitsyn, trans. Elena Ivanhoff. Indianapolis, 1975 Robinson, Robert. Black on Red: My 44 Years Inside the Soviet Union. Washington, D. C., 1988

Roeder, Bernard. Katorga: An Aspect of Modern Slavery, trans. Lionel Kochan. London, 1958

Rosenberg, Suzanne. A Soviet Odissey. Toronto, 1988

Rossi,Jacques. Quelle Etait Belle Cette Utopie. Paris, 1997

Sadunaite, Nijole. A Radiance in the Gulag, trans. Revd Casimir Pugevicius and Marian Skabeikis. Manassas, VA, 1987

Sgovio, Thomas. Dear America. Kenmore, NY, 1979

Sieminski, Janusz. Moja Kolyma. Warsaw, 1995

Smith, C. A. Escape from Paradise. London, 1954

Stajner, Karlo. Seven Thousand Days in Siberia. Edinburgh, 1988

Stypulkowski, Zbigniew. Invitation to Moscow. London, 1951

Taylor-Terlecka, Nina, ed. Gulag Polskich PoetCw: od Komi do Kolymy (поэтическая антология). London, 2001

Vitzhum, Hilda. Torn Out By the Roots, trans. Paul Schach, Lincoln. NB, and London, 1993

Vogeler, Robert. I Was Stalins Prisoner. New York, 1951

Vogelfanger, Isaac. Red Tempest: The Life of a Surgeon in the Gulag. Montreal, 1996

Wat, Alexander. My Century: The Odyssey of a Polish Intellectual, ed. and trans. Richard Lourie. Berkeley, CA, 1988

Waydenfeld, Stefan. The Ice Road. Edinburgh and London, 1999

Weissberg, Alexander. Conspiracy of Silence. London, 1952

Wigmans, Johan. Ten Years in Russia and Siberia, trans. Arnout de Waal. London, 1964

Wu, Harry. Bitter Winds. New York, 1994

Zajdlerowa, Zoe. The dark Side of the Moon, ed. John Coutouvidis and Thomas Lane. London, 1989

ZarCd, Kazimierz. Inside Stalins Gulag. Lewes, Sussex, 1990

Непубликувани мемоари

Байтальский M. Д. Архив „Мемориала“ ф. 2, on. 1, д. 8

Брат А. Архив „Мемориала“, ф. 2, on. 1, д. 29

Гогуа И. К. Архив „Мемориала“ ф. 1, оп. 3, д. 18

Гурский К. П. Архив „Мемориала“ ф. 2, on. 1, д. 14-17

Коган М. И. Архив „Мемориала“, ф. 2, оп. 2, д. 46-47

Куперман Я. М. Архив „Мемориала“, ф. 2, on. 1, д. 77

Львов Е. М. Архив „Мемориала“, ф. 2, on. 1, д. 84

Мартюхин Л. Н. Собрание документов С. С. Виленского („Возвращение“)

Неаполитанская В. С. Архив „Мемориала“, ф. 3, оп. 3, д. 39

Сандрацкая М. К. Архив „Мемориала“, ф. 2, оп. 105, д. 1

Торбин С. С. Архив „Мемориала“, ф. 2, оп. 2, д. 91

Усова 3. Д. Архив „Мемориала“, ф. 2, on. 1, д. 118

Черханов П. Д. Архив „Мемориала“, ф. 2, on. 1, д. 127

Шрейдер М. П. Архив „Мемориала“ ф. 2, оп. 2, д. 100-102

Bien, George, Hoover Institution

Lahti, Suoma Laine, в коллекции Рубена Раджала

Warwick, Walter, в коллекции Рубена Раджала

Zgornicki, George Victor, магнитофонная запись, присланная автору, апрель 1998

Документални, публицистични и изследователски книги

Авербах И. Л. От преступления к труду. М, 1936

Алексеева Л. М. История инакомыслия в СССР. Вильнюс Москва, 1992 (електронна версия на адрес www.memo.ru/history/diss/books)

Андропов Ю. В. Избранные речи и статьи. М., 1983

Антонов-Овсеенко А. В. Лаврентий Берия. Краснодар, 1993

Базаров А. Дурелом, или Господа колхозники. Кн. 1. Курган, 1997

Базунов В. В., Детков М. Г. Тюрьмы НКВД МВД СССР в карательной системе советского государства. М., 2000

Баранов В. Горький без грима. Тайна смерти. М., 1996

Беломорско-Балтийский канал имени Сталина. История строительства. 1931-1934 г. Под ред. М. Горького, Л. Авербаха, С. Фирина. М., 1998г., первое Бердинских В. Вятлаг. Киров, 1998

Благов Д. А. Солженицын и духовная миссия писателя. // Солженицын А. И. Собр соч. в 6 т., 2-е изд., т. 6. Франкфурт, 1973

Борьба за ГПУ. // Социалистический вестник, №14-15, август 1933

Бродский Ю. А. Двадцать лет Особого Назначения. М., 2002

Бутырский Ф., Карышев В. Москва тюремная. М., 1998

Власть и общество в СССР: политика репрессий (20-40-е г.). М., 1999

Военнопленные в СССР. 1939-1956. Документы и материалы. Под ред. М. М. Загорулько. М., 2000

Возвращение к правде (собрание документов из архивов Твери). Тверь, 1995

Возвращение памяти, вып. 1-3. // Историко-архивный альманах. Новосибирск, 1991, 1994, 1997

Волкогонов Д. Триумф и трагедия. Политический портрет И. В. Сталина. Кн. 1. М., 1990

Восточная Европа в документах российских архивов. 1944-1953. Т. 1.1944-1948. М., Новосибирск, 1997

Геллер М. Концентрационный мир и советская литература. Лондон, 1974

Генрих Ягода. Нарком внутренних дел СССР, Генеральный комиссар государственной безопасности.

Сборник документов. Казань, 1997

Голованов Я. Катастрофа. // Знамя, 1990, №1, №2

Горбачев М. С. Октябрь и перестройка: революция продолжается. М, 1987

ГУЛаг (Главное управление лагерей). 1917-1960. Сост. А. И. Кокурин, Н. В. Петров. М., 2000

ГУЛаг в Карелии. Сборник документов и материалов. 1930-1941. Петрозаводск, 1992

Два документа комиссии А. М. Шанина на Соловках. Публикация И. И. Чухина (Петрозаводск). // Звенья, вып. 1. М., 1991

XXII съезд Коммунистической партии Советского Союза. Стенографический отчет. Т.1. М., 1962

XXVII съезд Коммунистической партии Советского Союза. Стенографический отчет. М., 1986

Декреты советской власти. М., 1957

Добровольский А. Мертвая дорога. // Отечество. Краеведческий альманах. Вып. 5. М., 1994

Дойков Ю. Красный террор на севере. Выпуск №1. Архангельск, 1993

Доклад Н. С. Хрущева о культе личности Сталина на XX съезде КПСС. Документы. – М., 2002

Дорофеев О. Кузина Гитлера. // Новые известия, 3 апреля 1998

Дряхлицын Д. Периодическая печать Архипелага. // Север, 1990, №9

Дугин А. Н. ГУЛаг глазами историка. // Союз, 9 февраля 1990

Дугин А. Н. Сталинизм, легенды и факты. // Слово, 1990, №7

Еланцева О. П. Кто и как строил БАМ в 30-е годы. // Отечественные архивы, №5, 1992

Заявления политзаключенных 1923-1924 г. из Пертоминска и Соловков. Публикация А. Мельник и А.

Сошиной. Примечания А. Е. // Звенья, вып. 1. М., 1991

Звенья. Исторический альманах. Вып. 1. М., 1991

Земсков В. Н. Архипелаг ГУЛаг глазами писателя и статистика. // Аргументы и факты, 1989, №45

Земсков В. Н. ГУЛаг (историко-социологический аспект). // Социологические исследования. М., 1991, №6

Земсков В. Н. Заключенные в 1930-е годы: социально-демографические проблемы. // Отечественная история, 1997, №4

Земсков В. Н. Спецпоселенцы (по документам НКВД МВД СССР). // Социологические исследования. М., 1990, №11

Земсков В. Н. Судьба кулацкой ссылки (1934-1954 гг.). // Отечественная история, 1994, №1

Иванова Г. М. ГУЛаг в системе тоталитарного государства. М., 1997

Иванова Г. М. Послевоенные репрессии и ГУЛаг. // Сталин и холодная война. М., 1998

Иванова Г. М., Славко Т. И., Весновская Г. Ф. ГУЛаг: его строители, обитатели и герои. М., 1999

Ивницкий Н. А. Коллективизация и раскулачивание. Начало 30-х гг. М., 1996

Иофе В. В. Соловки. Большой побег 1928 года. // Труды Морской арктической комплексной экспедиции.

Вып. IX: Соловецкие острова, т. 2: Остров Большая Муксалма. М., 1996

Иофе В. В. Новые этюды об оптимизме. Сборник статей и выступлений. СПб, 1998

История отечества в документах. 1917-1993 гг. Часть вторая. 1921-1939 гг. М., 1994

Их назвали КР. Репрессии в Карелии 20-30-х годов. Сост. А. Цыганков. Петрозаводск, 1992

Канева А. Н. УхтПечлаг. 1929-1938. // Звенья, вып. 1. М., 1991

Катынь: документы. Ред. Р. Г. Пихоя и др. М., 1999

Климович Р. Конец Горлага. Минск, 1999

Козлов А. Г. Огни лагерной рампы. Магадан, 1992

Козлов А. Г. Севвостлаг НКВД СССР (1937-1941). // Сборник „Исторические исследования на севере Дальнего Востока“, Магадан, 2000

Кокурин А. И. Восстание в Степлаге. // Отечественные архивы, 1994, №4

Кокурин А. И. Особое техническое бюро НКВД СССР. // Исторический архив, 1999, №1

Кокурин А. И., Моруков Ю. Н. Тоннель под Татарским проливом: неосуществленный проект. 1950-1952 гг. // Исторический архив, 2001, №6

Кокурин А. И., Петров Н. В.; Кокурин А. И., Моруков Ю. Н. ГУЛаг: структура и кадры. Серия статей в журнале Свободная мысль, выходивших с 1997 по 2002 г. (Автор на статии 1 9 Кокурин и Петров, започвайки от статия 10 Кокурин и Моруков.)

Корни травы. Сборник статей молодых историков. М., 1996

Кравери М. Кризис ГУЛага. Кенгирское восстание 1954 года в документах МВД. // Cahiers du Monde russe, XXXVI (3), juillet-septembre 1995

Кравери M., Хлевнюк О. Кризис экономики МВД (конец 1940-х 1950-е годы). // Cahiers du Monde russe, XXXVI (1-2), janvier-juin 1995

Красиков Н. Соловки. / / Известия, 15 октября 1924

Красильников С. А. Рождение ГУЛага: дискуссии в верхних эшелонах власти. // Исторический архив, 1997, №4

Круглов А. К. Как создавалась атомная промышленность в СССР. М., 1995

Кто руководил НКВД. 1934-1941. Справочник. Сост. Н. В. Петров, К. В. Скоркин. М., 1999

Кузьмина М. Я помню тот Ванинский порт. Комсомольск-на-Амуре, 2001

Куликов К. И. Дело СОФИН. Ижевск, 1997

Куртуа С., Верт Н., Панне Ж. Л., Пачковский А., Бартошек К., Марголен Ж. Л. Черная книга коммунизма.

Преступления, террор, репрессии. Пер с фр. М., 1999

Кучин С. П. История города Красноярск 26. Красноярск 26, Муниципальная организация культуры г.

Красноярск 26. // Музейно-выставочный центр, 1994

Кучин С. П. Полянский ИТЛ (ГУЛаг уголовный). Железногорск (Красноярск – 26), 1999

Лаврентий Берия. 1953. Стенограмма июльского пленума ЦК КПСС и другие документы. Сост. В. Наумов, Ю. Сигачев. М., 1999

Лебедева Н. Катынь: Преступление против человечества. М., 1994

Левые эсеры и ВЧК. Сборник документов. Казань, 1996

Ленин В. И. Пролетарская революция и ренегат Каутский. // Поли собр соч., т. 37. М., 1981

Лубянка. ВЧК ОГПУ НКВД НКГБ МГБ МВД КГБ. 1917-1960. Справочник. Сост. А. И. Кокурин, Н. В. Петров. М., 1997

Медведев Р. О Сталине и сталинизме. М., 1990

Медведев Р. Политический дневник. 1964-1970. Амстердам, 1972

Мельгунов С. П. Красный террор в России. 1918-1923. М., 1990

Мельник А., Сошина А., Резникова И., Резников А. Материалы к историко-географическому атласу Соловков. // Звенья, вып. 1. М., 1991

Мемориальное кладбище Сандормох. 1937. 27 октября 4 ноября (Соловецкий этап). СПб, 1997

Минувшее. Исторический альманах, публиковавшийся в Париже и позднее в Москве в конце 80-х и в 90-е гг.

Митин В. А. Вайгачская экспедиция (1930-1936 гг.). В кн.: ГУЛаг на севере и его последствия. Архангельская областная организация „Совесть“, 1992

Морозов Н. А. ГУЛаг в Коми крае. 1929-1956. Сыктывкар, 1997

Морозов Н. А. Особые лагеря МВД СССР в Коми АССР (1948-1954 гг.). Сыктывкар, 1998

Морозов Н. А., Рогачев М. Б. ГУЛаг в Коми АССР (20–50-е годы). // Отечественные архивы, 1995, №2 Наказанный народ. Репрессии против российских немцев. Ред сост. И. Л. Щербакова. М., 1999 Нарымская хроника. 1930-1945. Ред. В. Н. Макшеева. М., 1997

Невозможно молчать. Автор-составитель Гилда Саббо. Таллинн, 1996

Нерлер П. „С гурьбой и гуртом…“ Хроника последнего года жизни О. Э. Мандельштама. // Минувшее, т. 8. М., 1992

Ногтев А. Соловки. / / Экран, №2,16 января 1926 г.

Ногтев А. УСЛОН. Его история, цели и задачи. // Соловецкие острова, №2-3,1930

Органы государственной безопасности СССР в Великой Отечественной войне. Сборник документов. т. 1. // Накануне. М., 1995

Память. Исторический сборник. Издавался со второй половины 70-х гг. в США и Париже

Папков С. А. Лагерная система и принудительный труд в Сибири и на Дальнем Востоке в 1929-41 годах. // Возвращение памяти, вып. 3

Письма И. В. Сталина В. М. Молотову. 1925-1936 гг. Сборник документов. М., 1995

Пихоя Р. Г. Советский Союз: история власти. 1945-1991. Новосибирск, 2000

Покаяние: мартиролог. Т. 1-3. Сыктывкар, 1998

Полещиков В. М. За семью печатями. Из архива КГБ. Сыктывкар, 1995

Полян П. Не по своей воле. История и география принудительной миграции в СССР. М., 2001

Попов В. П. Неизвестная инициатива Хрущева (о подготовке указа 1948 г. о выселении крестьян). // Отечественные архивы, 1993, №2

Попова Т. У Судьба родных Л. Мартова в России после 1917 года. М., 1996

Посетители кабинета И. В. Сталина. // Исторический архив, 1998, №4

Процесс четырех. Сборник материалов по делу Галанскова, Гинзбурга, Добровольского и Лашковой.

Сост. и коммент. П. Литвинова. Амстердам, 1971

Райзман Д. Мальдяк в жизни Королева. Магадан, 1999

Реабилитационное определение по делу работников ГУЛага. Публикация Д. Г. Юрасова. // Звенья, вып. 1 .М., 1991

Реабилитация: как это было. Документы Президиума ЦК КПСС и другие материалы. Март 1953 февраль 1956. Сост. А. Артизов, Ю. Сигачев, И. Шевчук, В. Хлопов. Т. 1. М., 2000

Резникова И. Православие на Соловках. СПБ, 1994

Репрессии против поляков и польских граждан. Вып. 1. Сост. А. Э. Гурьянов. М., 1997

Роговин В. 1937. М., 1996

Розанов М. М. Соловецкий концлагерь в монастыре, 1922-1939 гг. В 3-х кн. США, 1979-1987

Росси Ж. Справочник по ГУЛагу. М., 1991

Сборник законодательных и нормативных актов о репрессиях и реабилитации жертв политических репрессий. Верховный Совет Российской Федерации. М., 1993

Сергеев И. Н. Царицыно. Суханове. Люди, события, факты. М., 1998

Система исправительно-трудовых лагерей в СССР, 1923-1960. Справочник. М., 1998

Словарь тюремно-лагерно-блатного жаргона. М., 1992

Соболев В. А. Лубянка, 2. Из истории отечественной контрразведки. М., 1999

Собрание документов самиздата. Архив „Мемориала“, Москва; Radio Liberty Committee, Munich, Germany (LOC)

Сойна Э. Г. К истории побега соловецких узников в Финляндию: новые материалы. Неопубликованная рукопись

Сопротивление в ГУЛаге. Воспоминания. Письма. Документы. Сост. С. С. Виленский. М., 1992

Спецпереселенцы в Западной Сибири. 1930 весна 1931. Ред. С. А. Красильников и др. Новосибирск, 1992 Спецпереселенцы в Западной Сибири. 1933-1938. Ред. С. А. Красильников и др. Новосибирск, 1996 Спецпереселенцы в Западной Сибири. Весна 1931 начало 1933. Ред. С. А. Красильников и др. Новосибирск, 1993

Театр ГУЛага. Воспоминания, очерки. М., 1995

Тугужекова В. Н., Карлов С. В. Репрессии в Хакасии. Абакан, 1998

Тюремный мир глазами политзаключенных. Сост. В. Ф. Чеснокова, В. Ф. Абрамкин. М., 1993

Уйманов В. Н. Репрессии. Как это было. Томск, 1995

Хлевнюк О. В. 1937: Сталин, НКВД и советское общество. М., 1992

Хлевнюк О. В. Л. П. Берия: пределы исторической „реабилитации“ В сб. Исторические исследования в России. Тенденции последних лет. Под ред. Г. А. Бордюгова. М., 1996

Хлевнюк О. В. Принудительный труд в экономике СССР. 1929-1941 годы. // Свободная мысль, 1992, М 13

Хотелось бы всех поименно назвать… Обработка архивных материалов И. Осиповой. М., 1993

Хроника текущих событий. Архив „Мемориала“.

Хьетсо, Гейр. Максим Горький. Судьба писателя. М., 1997

Чехов А. П. Письма, т. 4,1976

Чехов А. П. Сочинения, т. 14-15,1978

Чухин И. И. Каналоармейцы. Петрозаводск, 1990

Шенталинский В. Рабы свободы. В литературных архивах КГБ. М., 1995

Шмыров В. Лагерь как модель реальности. Выступление на конференции „Судьба России в контексте мировой истории двадцатого века“. М., 17 октября 1999

Экономика ГУЛага и его роль в развитии страны. 1930-е годы. Сборник документов. М., 1998

Adams, Bruce. The Politics of Punishment: Prisoner Reform in Russia, 1863-1917. DeKalb, IL, 1996

Adler, Nanci. The Gulag Survivor. New Brunswick, NJ, 2002

Agnew, Jeremy, and McDermott, Kevin. The Comintern. New York, 1997

Amis, Martin. Koba the Dread: Laughter and the Twenty Million. London, 2002

Anders, Wladyslaw. Bez ostatniego rozdzialu: wspomnienia z lat 1939-1946. Newtown, Montgomeryshire, 1949

Andrew, Christopher, and Gordievsky, Oleg. KGB: The Inside Story. New York, 1990

Anisimov, Evgeny. The Reforms of Peter the Great: Progress Through Coercion in Russia. Armonk, NY, and London, 1993

Antonov-Ovseenko, Anton. The Time of Stalin. New York, 1980

Applebaum, Anne. A History of Horror. // The New York Review of Books, October 18, 2001

Applebaum, Anne. Inside the Gulag. // The New York Review of Books, June 15, 2000

Arendt, Hannah. The Origins of Totalitarianism. New York, 1951

Bacon, Edwin. The Gulag at War. London, 1994

Baron, Nick. Conflict and Complicity: The Expansion of the Karelian Gulag, 1923-1933. // Cahiers du Monde Russe, 42/2-4, April-December 2001

Bateson, Edward, and Pim, Sir Alan. Report on Russian Timber Camps. London, 1931

Beck, E, and Godin, W. Russian Purge and the Extraction of Confession, trans. Eric Mosbacher and David Porter. London, 1951

Beevor, Antony. Stalingrad. London, 1998

Beichman, Arnold, and Bernstam, Mikhail. Andropov: New Challenge to the West. New York, 1983

Berliner, Joseph. Factory and Manager in the Soviet Union. Cambridge, 1957

Besançon, Alain. The Rise of the Gulag: Intellectual Origins of Leninism. New York, 1981

Besançon, Alain. Le Tsarevitch Immoly. Paris, 1991

Bethell, Nicholas. The Last Secret. New York, 1974

Bettelheim, Bruno. The Informed Heart. London, 1991

Binner, Rolf, Junge, Marc, and Martin, Terry. The Great Terror in the Provinces of the USSR: A Cooperative Bibliography. // Cahiers du Monde Russe, 42/2-4 April-December 2001

Blandy, Charles. „The Meskhetians: Turks or Georgians? A People Without a Homeland“. Camberley, 1998

Bob rick, Benson. East of the Sun: The Conquest and Settlement of Siberia. London, 1992

Brackman, Roman. The Secret File of Joseph Stalin. London and Portland, OR, 2001

Brodsky, Juri. Solovki: Le Isole del Martirio. Rome, 1998

Brodsky, Juri, and Owsiany, Helena. Skazanijako Szpiedzy Watykanu. Warszawa, 1998

Brown, Archie. The Gorbachev Factor. Oxford, 1996

Browne, Michael, ed. Ferment in the Ukraine. Woodhaven, NY, 1971

Bullock, Alan. Hitler and Stalin: Parallel Lives. London, 1993

Bunyan, James. The Origin of forced Labour in the Soviet State. Baltimore, 1967

Burds, Jeffrey. „AGENTURA: Soviet Informants' Networks and the Ukrainian Rebel Underground in Galicia, 1944-1948“ // East European Politics and Societies, 11/1, Winter 1997

Cahiers du samizdat, vols I-XV, from 1972, Brussels (LOC)

Celmina, Helene. Women in Soviet Prisons. New York, 1985

Chornovil, Vyacheslav. The Chornovil Papers. New York, 1968

Ciesielski, Stanislaw. Polacy w Kazachstanie w Latach 1940-1946. Wroclaw, 1996

Cohen, Stephen, ed. An End to Silence: Uncensored Opinion in the Soviet Union. New York and London, 1982

Commission on Security and Cooperation in Europe, One Hundredth Congress, First Session, May IS, 1987 (Testimony of Aleksandr Shatravka and Dr. Anatoly Koryagin)

Committee on the Judiciary, Hearings before the Subcommittee to investigate the Administration of the Internal Security Act and other Internal Security Laws of the

Committee on the Judiciary, U.S. Senate, Ninety-third Congress, First Session, February 1,1973 (Testimony of Avraham Shifrin)

Committee on Un-American Activities, U.S. House of Representatives, Eighty-sixth

Congress, Second Session, April 4,1960 (Testimony of Adam Galinski)

Conquest, Robert. Tne Great Terror: A Reassessment. London, 1992

Conquest, Robert. Harvest of Sorrow. London, 1988

Conquest, Robert. Kolyma: The Arctic Death Camps. New York, 1978

Conquest, Robert. The Soviet Deportation of Nationalities. London, 1960

Conquest, Robert. Stalin: Breaker of Nations. London, 1993

Courtois, Stephane, et al., eds. Tne Black Book of Communism, trans. Jonathan Murphy. Cambridge, 1999

Dagor, K. Magadan. // Sovietland, no. 4, April 1939

Dallin, Alexander, and Firsov, F. I., eds. Dmitrov and Stalin: 1934-1943, Letters from the Soviet Archives. New Haven and London, 2000

Dallin, David, and Nicolaevsky, Boris. Forced Labour in Soviet Russia. London, 1948

Dawidowicz, Lucy. The War against the Jews, 1933-1945. London, 1990

Deutscher, Isaac. Stalin: A Political Biography. London, 1949

Duguet, Raymond. Un Bagne en Russie Rouge. Paris, 1927

Ebon, Martin. The Andropov File. New York, 1983

Elletson, Howard. The General Against the Kremlin: Alexander Lebed, Power and Illusion. London, 1998

Fainsod, Merle. How Russia is Ruled. Cambridge, 1962

Figes, Orlando. A Peoples Tragedy: The Russian Revolution, 1891-1924. London, 1996

Filene, Peter, ed. American Views of Soviet Russia. Homewood, IL, 1968

Fireside, Harvey. Soviet Psychoprisons. New York and London, 1979

Fitzpatrick, Sheila. Everyday Stalinism. New York, 1999

Fitzpatrick, Sheila. Stalins Peasants: Resistance and Survival in the Russian Village After Collectivization. New York, 1994

Foucault, Michel. Discipline and Punish: The Birth of the Prison, trans. Alan Sheridan. New York, 1978

Gelb, Michael. Karelian Fever: The Finnish Immigrant Community During Stalins Purges. // Europe-Asia Studies, 1993,45, no. 6

Getty, J. Arch. Origins of the Great Purges. Cambridge, 1985

Getty, J. Arch, and Manning, Roberta, eds. Stalinist Terror: New Perspectives. Cambridge, 1993

Getty, J. Arch, and Naumov, Oleg, eds. The Road to Terror: Stalin and the Self-Destruction of the Bolsheviks, 1932-1939. New Haven and London, 1999

Getty, J. Arch, Ritterspoon, Gabor T, and Zemskov, Viktor. Victims of the Soviet Penal System in the Pre-war Years. // American Historical Review, October 1993

Gilbert, Martin. The Holocaust: The Jewish Tragedy. London, 1978

Gizejewska, Malgorzata. Polacy na Kolymie: 1940-1943. Warszawa, 1997

Glowacki, Albin. Sowieci Wobec PolakCow: Na Ziemach Wschodnich II Rzeczpospolitej, 1939-1941. Lodz, 1998

Goldhagen, Daniel. Hitler s Willing Executioners. New York, 1996

Gross, Jan Tomasz. Revolution from Abroad: The Soviet Conquest of Polands Western Ukraine and Western Belorussia. Princeton, 1988

Harris, James R. Growth of the Gulag: Forced Labour in the Urals Region, 1929-1931. / / The Russian Review, no. 56, April 1997

Hill, Christopher, ed. (for Amnesty International). Rights and Wrongs: Some Essays on Human Rights. London, 1969

Hochschild, Adam. The Unquiet Ghost: Russians Remember Stalin. New York, 1994

Hopkins, Mark. Russia's Underground Press. New York, 1983

Hosking, Geoffrey, ed. The Road to Post-Communism: Independent Political

Movements in the Soviet Union, 1985-1991. London, 1992

Hosking, Geoffrey. Russia: People and Empire, 1552-1917. London, 1997

Inside Soviet Slave Labor Camps, 1939-1942: An Analysis of Written Statements by 9,200 Former Prisoners, Washington, D.C, 1952

Iwanow, Mikolaj. Pierwszy Narod Ukarany. Warszawa, Wroclaw, 1991

Jakobson, Michael. Origins of the Gulag: The Soviet Prison Camp System, 1917-1934. Lexington, KY, 1993

Jansen, Marc, and Petrov, Nikita. „Stalin s Loyal Executioner: People s Commissar Nikolai Yezov“. Stanford, CA, 2000

Johnson, Paul. The Intellectuals. London, 1988

Kaczynska, Elzbieta. Syberia: Najwieksze Wiezienie Swiata (1815-1914). Warszawa, 1991

Kaiser, Robert. Why Gorbachev Happened. New York, 1991

Kalbarczyk, Slawomir. Wykaz Lagrow Sowieckich. Warszawa, 1997

Kapuscinski, Ryszard. Imperium. London, 1994

Karta (исторический журнал), №1-31. Warszawa, 1991-2001

Kennan, George. Siberia and the Exile System. London, 1891

Kerber, L. L. Stalin's Aviaiton Gulag. Washington, D.C., and London, 1996

Klehr, Harvey, Haynes, John Earl, and Anderson, Kyrill, eds. The Soviet World of American Communism. New Haven and London, 1998

Klehr, Harvey, Haynes, John Earl, and Firsov, Fridrickh. The Secret World of American Communism. New Haven and London, 1995

Knight, Amy. Beria: Stalins First Lieutenant. Princeton, 1993

Knight, Amy. The Truth about Wallenberg. // The New York Review of Books, vol. XLV1II, no. 14, September 20,2001

Knight, Amy. Who Killed Kirov? New York, 1999

Koestler, Arthur. Darkness at Noon, trans. Daphne Hardy. New York, 1941

Kosyk, Volodymyr. Concentration Camps in the USSR. London, 1962

Kotek, Joel, and Rigoulot, Pierre. Le Siecle des camps. Paris, 2001

Kotkin, Stephen. Magnetic Mountain. Berkeley, CA, 1995

Kuznetsov, S. I. The Situation of Japanese Prisoners of War in Soviet Camps (1945-1956). / / Journal of Slavic Military Studies, vol. 8, no. 3

Ledeneva, Alena. Russia's Economy of Favors: Blat, Networking and Informal Exchange. Cambridge, 1998

Leggett, George. The Cheka: Lenin's Political Police. Oxford, 1981

Letters from Russian Prisons. International Committee for Political Prisoners. New York, 1925

Lieven, Anatol. The Baltic Revolution. New Haven and London, 1993

Lieven, Anatol. Chechnya: Tombstone of Russian Power. New Haven and London, 1998

Lih, Lars, Naumov, Oleg, and Хлевнюк, Oleg, eds. Stalins Letters to Molotov. New Haven and London, 1995

Lin, George. Fighting in Vain: NKVD RSFSR in the 1920s. Ph.D. dissertation. Stanford University, 1997

Lipshits, Evgeniya. Dokumentalny urode XX vek. Tel Aviv, 1997

Litvinov, Pavel. The Demonstration in Pushkin Square, trans. Manya Harari. London, 1969

MacQueen, Angus. Survivors. // Granta 64, Winter 1998

Malia, Martin. Judging Nazism and Communism. // The National Interest, no. 64, Fall 2002

Martin, Terry. The Affirmative Action Empire: Nations and Nationalism in the USSR. Ithaca, NY, 2001

Martin, Terry. Stalinist Forced Relocation Policies: Patterns, Causes and Consequences. // Demography and National Security. Myron Weiner and Sharon Russell eds. New York, 2001

Martin, Terry. Un'interpretazione contestuale alia luce delle nuove richerche (The Great Terror: A Contextual Interpretation in Light of New Research). // Storica, 18/2000

Medvedev, Roy. Let History Judge, trans. Colleen Taylor. New York, 1972

Merridale, Catherine. Night of Stone: Death and Memory in Russia. London, 2000

Misiunas, Romuald, and Taagepera, Rein. The Baltic States: Years of Dependence: 1940-1990. Berkeley and Los Angeles, 1993

Mora, Sylwester (S. Starzewski), and Zwierniak, Piotr (Kazimierz Zamorski). Sprawiedliwosc Sowiecka. Rome, 1945

Moskoff, William. The Bread of Affliction: The Food Supply in the USSR During World War II. Cambridge, 1990

Moynahan, Brian. The Russian Century. New York, 1994

Naimark, Norman. Fires of Hatred: Ethnic Cleansing in Twentieth-Century Europe. Cambridge and London, 2001

Naimark, Norman. The Russians in Germany. Cambridge, 1995

Naumov, V., and Rubinstein, Joshua, eds. Stalins Secret Pogrom. New Haven and London, 2001

Nordlander, David. Capital of the Gulag: Magadan in the Early Stalin Era, 1929-1941. Ph.D. dissertation. UNC Chapel Hill, 1997

Nordlander, David. Magadan and the Evolution of the Dalstroi Bosses in the 1930s. // Cahiers du Monde Russe,42/2-4, April-December 2001

Nordlander, David. Origins of a Gulag Capital: Magadan and Stalinist Control in the Early 1930s. // Slavic Review 57, no. 4, Winter 1998

Not Part of My Sentence: Violations of the Human Rights of Women in Custody. Amnesty International Report. Amnesty International USA, XX, 1999

Obozy Koncentracyyne OGPU w ZSRR. Warszawa, 1998

Ogawa, Haruhisa, and Yoon, Benjamin H. Voices from the North Korean Gulag. Seoul, 1998

Olhovych, Orest, ed. An Interview with Political Prisoners in a Soviet Perm Camp, trans. Taras Drozd. Baltimore, 1975

Overy, Richard. Russia's War. London, 1997

Paczkowski, Andrzej, ed., PowrCt Zolnierzy AK z Sowieckich LagrCw. Warszawa, 1995

Parrish, Michael. The Lesser Terror: Soviet State Security, 1939-1953. Westport, CT, and London, 1996

Payne, Matthew. Stalins Railroad: Turksib and the Building of Socialism. Pittsburgh, 2001

Petrov, Nikita. Cekisti e il secondino: due diversi destini. // Nazismo, Fascismo e Comunismo. Milan, 1998

Petrov, Nikita. Polska Operacja NKWD. // Karta 11,1993

Piesakowski, Tomasz. The Fate of Poles in the USSR, 1939-1989. London, 1990

Pipes, Richard. The Russian Revolution. New York, 1990

Pohl, J. Otto. „The Deportation and Fate of the Crimean Tartars“, a paper presented at the Fifth Annual World Convenlion for the Association for the Study of Nationalities, published on-line at www.iccrimea.org/' jopohl.html

Pohl, J. Otto. The Stalinist Penal System. Jefferson, NC, and London, 1997

Popinski K., Kokurin A., Guryanov A. Drogi smierci. Warszawa, 1995

Prisoners of Conscience in the USSR: Their treatment and Conditions. Amnesty International report, 1975

Rapoport, Yakov. The Doctors' Plot: Stalins Last Crime. London, 1991

Reagan, Ronald. An American Life. New York, 1990

Reavey, George, ed. and trans. The New Russian Poets, 1953-1968. London and Boston, 1981

Reddaway, Peter. Dissent in the Soviet Union. // Problems of Communism, 32/6, November-December 1983

Reddaway, Peter. The Forced Labour Camps in the USSR Today: An Unrecognized Example of Modem Inhumanity. International Committee for the Defence of Human Rights in the USSR, 1973

Reddaway, Peter. Uncensored Russia: Protest and Dissent in the Soviet Union. New York, 1972

Reddaway, Peter, and Bloch, Sidney. Psychiatric Terror: How Soviet Psychiatry Is Used to Suppress Dissent. New York, 1977

Remnick, David. Lenin's Tomb. New York, 1994

Revel, Jean-Francois. The Totaltarian Temptation, trans. D. Hapgood. London, 1977

Rigoulot, Pierre. Des Franks au Goulag, 1917-1984. Paris, 1984

Rigoulot, Pierre. Les Paupieres Lourdes. Paris, 1991

Rothberg, Abraham. The Heirs of Stalin: Dissidence and the Soviet Regime, 1953-1970. Ithaca, NY, and London, 1972

Rousset, David. Police-State Methods in the Soviet Union. International Commission Against Forced-Labour Camps. Boston, 1953

Rubinstein, Joshua. Soviet Dissidents. Boston, 1980

Ruud, Charles and Stepanov, Sergei. Fontanka 16: The Tsar's Secret Police. Montreal, 1999

Saunders, Kate. Eighteen Layers of Hell. New York, 1966

Scammell, Michael. Solzhenitsyn: A Biography. New York and London, 1984

Scammell, Michael, ed. The Solzhenitsyn Files. Chicago, 1995

Sereny, Gita. Into That Darkness. London, 1974

Serge, Victor. Russia Twenty Years After, trans. Max Shactman. New Jersey, 1996

Service, Robert. A History of Twentieth-Century Russia. London, 1997

Service, Robert. Lenin: A Biography. London, 2000

Seton-Watson, Hugh. The Russian Empire, 1801-1917. Oxford, 1990

Silvester, Christopher, ed. The Penguin Book of Interviews. London, 1993

Slave Labor in Russia. American Federation of Labor, excerpts from the report of the International Labor Relations Committee of the 66th convention of the American Federation of Labor. San Francisco, CA, October 6-161947

Smith, Kathleen. Remember Stalins Victime. Ithaca, NY, 1996

Sofsky, Wolfgang. The Order of Terror: The Concentration Camp, trans. William Templer. Princeton, 1997

Solomon, Peter. Soviet Criminal Justice Under Stalin. Cambridge, 1996

Stalins Slave Camps. Brussels, International Confederation of Free Trade Unions, 1951

Stephan, John. The Russian Far East: A History. Stanford, 1994

Stephan, John. Sakhalin: A History. Oxford, 1971

Strods, Dr. Heinrich. The USSR MGB's Top Secret Operation „Priboi“ // Riga, the Occupation Museum of Latvia. (Первоначально опубликовано в Genocidas ir rezistencija, no. 2,1997)

Sutherland, Christine. The Princess of Siberia. London, 1985

Sword, Keith. Deportation and Exile: Poles in the Soviet Union, 1939-48. New York, 1994

Thomas, D. M. Alexander Solzhenitsyn: A Century in His Life. London, 1998

Thurston, Robert. Life and Terror in Stalins Russia, 1934-1941. New Haven and

Todorov, Tzvetan. Facing the Extreme, trans. Arthur Denner and Abigail Pollak. New York, 1996

Todorov, Tzvetan. Voices from the Gulag, trans. Robert Zaretsky. University Park, PA, 1999

Tokes, Rudolf. Dissent in the USSR. Baltimore, 1975

Tolczyk, Dariusz. See No Evil: Literary Cover-Ups and Discoveries of the Soviet Camp Experience. New Haven and London, 1999

Tolstoi, Nikolai. Stalins Secret War. New York, 1981

Tolstoi, Nikolai. Victims of Yalta. New York, 1977

Tucker, Robert. Stalin as a Revolutionary: 1879-1929. New York, 1973

Tucker, Robert. Stalin in Power: The Revolution from Above. New York, 1990

USSR: Human Rights in a Time of Change. Amnesty International publications, October 1989

„USSR Labor Camps“, Hearings before the Subcommittee to investigate the Administration of the Internal Security Act and other Internal Security Laws of the Committee on the Judiciary, U.S. Senate, Ninety-third Congress, First Session, February 1,1973

Varese, Frederico. The Russian Mafia. Oxford, 2001

Vidal, Gore. The Last Empire. London, 2002

Viola, Lynne. The Role of the OGPU in Dekulakization, Mass Deportations, and Special Resettlement in 1930. // Carl Beck Papers in Russian and East European Studies, no. 1406, 2000

Volkogonov, Dmitri. Lenin: Life and Legacy, trans. Harold Shukman. London, 1994

Volkogonov, Dmitri. Stalin: Triumph and Tragedy, trans. Harold Shukman. London, 1991

Volkogonov, Dmitri. Trotsky: The Eternal Revolutionary, trans. Harold Shukman. London, 1996

Walker, Martin. The Waking Giant: The Soviet Union Under Gorbachev. London, 1986

Wallace, Henry. Soviet Asia Mission. New York, 1946

Webb, Sidney and Beatrice. Soviet Communism: A New Civilisation? London, 1936

Weiner, Amir. Making Sense of War. Princeton, NJ, and Oxford, 2001

Weiner, Amir. Nature, Nurture and Memory in a Socialist Utopia: Delineating the Soviet Socio-Ethnic Body in the Age of Socialism. // The American Historical Review, vol. 104, no. 4, October 1999

Werth, Nicolas. Les Proces de Moscou. Brussells, 1987

Werth, Nicolas. Rapports Secrets Sovietiques, 1921-1991. Paris, 1994

Zaron, Piotr. Ludnosc Polska w Zwiazku Radzieckim w Czasie II Wojny Swiatowej. Warszawa, 1990

Zubkova, Elena. Russia After the War: Hopes, Illusions and Disappointments, 1945-1957, trans. Hugh Ragsdale. Armonk, NY, 1998

Архиви

АКБ – Архангельская краеведческая библиотека, Архангельск

АПРФ – Архив Президента Российской Федерации, Москва

ВКМ – Воркутинский краеведческий музей, Воркута

ГАОПДФРК – Государственный архив общественно-политических движений и формирования Республики Карелия (бывший архив компартии), Петрозаводск

ГАРФ – Государственный архив Российской Федерации, Москва

ИКМ – Искитимский краеведческий музей, Искитим

Кедровый Шор – архив лагпункта Кедровый Шор, Интлаг

Коми, „Мемориал“ архив – „Мемориала“ в Республике Коми, Сыктывкар

Мемориал архив – „Мемориала“, Москва

НАРК – Национальный архив Республики Карелия, Петрозаводск

РГАСПИ – Российский государственный архив социально-политической истории, Москва

РГВА – Российский государственный военный архив, Москва

Санкт Петербург, „Мемориал“ – архив „Мемориала“, Санкт-Петербург

СКМ – Соловецкий краеведческий музей, Соловецкие острова

ЦХИДК – Центр хранения историко-документальных коллекций, Москва

Hoover Institution on War, Revolution, and Peace, Stanford, CA

Info-Russ събрани документи на Владимир Буковски

[http://psi.ece.jhu.edu/-kaplan/IRUSS/BUK/GBARC/buk.html]

Karta Център „Карта“, Варшава

LOC Library of Congress, Washington, D.C.

ML Marylebone Library, Amnesty International Documents Collection, London

Интервюта

Андреева, Алла (Москва, 28 май 1999 г.)

Антонов-Овсеенко, Антон (Москва, 14 ноември 1998 г.)

Аргинская, Ирена (Москва, 24 май 1998 г.)

Астафьева, Ольга (Москва, 14 ноември 1998 г.)

Бердзенишвили, Давид (Москва, 2 март 1999 г.)

Булгаков, Виктор (Москва, 25 май 1998 г.)

Бывшая работница лагерной санитарной службы анонимно (Москва, 24 юли 2001 г.)

Васильева, Ольга (Москва, 17 ноември 1998 г.)

Виленский, Семен (Москва, 6 март 1999 г.)

Зорин, Юрий (Архангелск, 13 септември 1998 г.)

Кораллов, Марлен (Москва, 13 ноември 1998 г.)

Королева, Наталья (Москва, 25 юли 2001 г.)

Мясникова, Паулина (Москва, 29 май 1998 г.)

Негретое, Павел (Воркута, 15 юли 2001 г.)

Печуро, Сусанна (Москва, 24 май 1998 г.)

Пурыжинская, Ада (Москва, 31 май 1998 г.)

Ситко, Леонид (Москва, 31 май 1998 г.)

Смирнова, Галина (Москва, 30 май 1998 г.)

Трус, Леонид (Новосибирск, 28 февраля 1999 г.)

Усакова, Галина (Москва, 23 май 1998 г.)

Федоров, Евгений (Електростал, 29 май 1999 г.)

Фильштинский, Исаак (Переделкино, 30 май 1998 г.)

Финкельштейн, Леонид (Лондон, 28 июня 1997 г.)

Хачатрян, Людмила (Москва, 23 май 1998 г.)

Шистер, Алла (Москва, 14 ноември 1998 г.)

Юрганова, Валентина (Искитим, 1 март 1999 г.)

Waydenfeld, Danuta (Лондон, 22 януари 1998 г.)

Waydenfeld, Stefan (Лондон, 22 януари 1998 г.)

Wyganowska, Maria (Лондон, 22 януари 1998 г.)

Илюстрации

Колекция на Юрий Бродски: фотографии 2а, 2б, 3а, 3б.

Архив „Мемориал“, Москва: фотографии 4а, 4б, 4в, 4г, 12а. Илюстрации от Бенджамин Мкртчян, Иван Сукханов, Сергей Райкенберг, Юла-Имар Сустер и Алексей Мереков.

Колекция на Дейвид Кинг: фотографии 6а, 6б, 11а.

ГАРФ: фотографии 7б, 9б, 11б, 12б, 13а, 13б, 15а, 16а, 16б.

Център „Карта“, Варшава: фотографии 8а, 8б, 8в, 9а, 10а, 10б.

Институт „Хувър“: фотографии 14а, 14б. Илюстрации от Томас Сговио.

Показалец

А

Абакумов, Виктор 141-142, 152

Абакумов, Николаи 373

Авербах, И. Л. 120

Аврутски 272

Австрия 59, 410,412-413

Адамова-Сльозберг, Олта 148, 165, 185, 196, 286, 299, 345, 365, 393, 438, 448, 450, 482, 486, 536, 553

Адлер, Нанси 486

Айхманс, Фьодор 61,117

Аксьонов, Василий 485

Александрович, Вадим 356, 363

Алилуева, Светлана 449

Американска федерация на труда 83, 428

американци затворници 108, 172, 176, 290, 363, 381, 392, 410, 460

Амис, Мартин 12

Амнести Интернашънъл 494, 502, 516, 521

Андерс, ген. Владислав 426-428

Андреева, Анна 309

Андреев, Леонид и Данил 54

Андреев-Хомяков, Генадий 479

Андропов, Юрий 498, 513,515-516, 518, 533

Анзер, лагер 48, 52, 56

„Анна Каренина“ (Толстой) 26

Антонов-Овсеенко, Антон 283, 481, 484, 495

Аргинска, Ирена 204, 208, 265, 295, 334, 371, 472

Аренд, Хана 27, 538

„Аристократа“ (Погодин) 90-91, 120, 122, 187, 277

Армонас, Барбара 176, 185, 211, 247, 453

Архангелск 18, 44-45, 47, 98, 100-101, 110, 131, 162, 179, 189, 225, 334, 347, 448, 497, 527, 535, 554

„Архипелаг Гулаг“ (Солженицин) 13, 58, 295, 348, 356, 487, 492, 520

Ахматова, Анна 7, 113, 137, 140, 484, 494, 496-497, 519

Б

Бабилов 464

Бабина, Берта 45

Баженовски лагер 256

Бамлаг, лагер 210

Барабанов, В. А. 119

Бардах, Януш 143-144, 173, 181-182, 186, 226, 228, 243, 326-327, 333, 336, 361, 363-365, 371, 379, 553

Белбалтлаг, лагер 86, 88, 123, 126-127, 254, 395

Беломорканал 14, 79, 81, 85-86, 89-90, 92, 95-96, 98, 105, 107, 109-110, 120, 122-123, 126, 194, 229, 232, 254, 265, 291, 338, 395, 431

Бердзенишвили, Давид 517-518

Бердинских, Виктор 352

Берзин, Едуард 105, 107-109, 118-119, 227-228, 262, 268

Берия, Лаврентий 121, 128-131, 141, 154, 160-161, 188, 191-192, 194, 206, 232, 234, 264, 319, 350, 357, 411, 415-416, 418, 426, 447-448, 450-453, 455, 457, 460, 465, 551

Берман, Матвей 90, 103, 117, 257

Бершадская, Люба 148, 164, 472-473

Бесонов, Юрий 376

Бетелхайм, Бруно 337, 404

Биен, Георг 188, 357, 409

Бирлаг, лагер 215, 266

Бистролетов, Дмитрий 166, 226, 247-248, 250, 363

Блох, Сидни 512

Блюмкин, Яков 70

Бобрински, граф 471

Богораз, Лариса 495

Богословлаг, лагер 231

Бограждино, лагер 99

Боки, Глеб 65, 67, 101, 145, 546

Борин, Александър 340

Бочков, В. М. 468

Брежнев, Леонид 12-13, 491, 498, 524, 552

Брекман, Роман 153

Брехт, Бертолд 14

Бригидка, затвор 395-396

Британска лейбъристка партия 65, 83

Бродски, Йосиф 492, 496-498, 519

Бубер-Нюман, Маргарет 162-165, 194, 203, 269, 299, 378

Бука, Едуард 174-175, 293, 305, 330, 336, 379-380, 461-462

Буковски, Владимир 240, 500-501, 505, 509-512, 517, 535, 554

Булгаков, Виктор 267, 440, 457-459, 535

Бурска война 25-26

Бутирка, затвор 37, 45-46, 50, 87, 100, 161, 163, 165, 168, 299, 368

Бухарин, Николай 115, 121, 149, 174, 245, 295, 481, 520

Бухенвалд, лагер 429

Бухта находка, лагер 178-179

България, българи 139, 405, 410, 430-431

В

Вавилов 472

Вайгач, експедиция 103

Вайсберг, Александър 141

Валенберг, Раул 409

Ванино, лагер 171, 178, 255, 369

Василиевна, Олта 132, 258-259, 450

Ват, Александър 142, 293, 371, 399

Вахаев 474

Ведув, Януш 421, 427

Весьолая, 3аяра 164, 168

„В затворническите бараки“ (Баркова) 457

Видал, Гор 537

Виленски, Симеон 191, 462, 553

Виоларо, граф 56

Висоцки, Владимир 500

Вишински, Андрей 118, 130

Вишлаг, лагер 95, 105, 107, 132

Владимир, затвор 507

Владимирова, Елена 219

Власов, ген. Андрей 269, 412, 552

Вогелфангер, Исаак 148, 206, 263, 306, 329, 334, 360-361

„Возврашчение“, издателство 16, 553

Вознесенски, Андрей 475

Волгострой, лагер 215, 267, 271

Волков, Олег 51, 68, 583

Волкогонов, Дмитрий 24, 121, 589

Волконска, княгиня Мария 24, 171-172

Волович, Хава 155, 305, 309-311, 417

Воркута, лагер 9, 18, 100, 103-104, 124-125, 131, 148, 193, 199, 201-204, 220, 224, 227, 229-231, 242, 249, 258, 261-262, 290, 293, 330, 335, 351, 372, 374, 377, 384, 388, 410, 414, 440-441, 447, 450, 459-461, 464-465, 472, 475, 480, 490, 529, 545, 554

Ворошилов, Климент 487

Востураллаг, лагер 239

Вторая речка, затвор 178-179

„Възкресение“ (Логинов) 236, 425

вълчи паспорти 439

„Върби в Алма-Ата“ (Ват) 399

Вятлаг, лагер 131, 199, 215-216, 267-268, 271, 352, 440, 450, 465

Г

Гаген-Торн, Нина 142, 176, 184, 189-190, 289, 295-297, 323, 365, 371

Галансков, Юрий 509

Галински, Адам 292

Галич, Александър 500

Гарасева, А. М. 160-161

Германия 13-14, 19, 25-27, 29-30, 118, 129, 144, 209, 260, 388, 400, 402, 404, 410-412, 418, 429, 437, 452, 520, 531-532, 534-535, 537, 549, 551

Гесен, Маша 532

Гети, Дж. Арч 539

Гилбоа, Йешуа 327

Гиндлер, Бим 494

Гинзбург, Александър 499, 509

Гинзбург, Евгения 109-110, 127, 145, 155, 161-162, 167, 172, 176, 180, 187, 215, 220, 224, 267, 275, 284, 286, 311-313, 328, 343, 353, 356, 361, 365, 371, 392, 424, 435, 438, 442, 480, 485, 501, 509, 520, 553

Гинзбург, Исаак 117

Гинзбург, Лидия 20

Глебов, Владимир 315

Гликсман, Иржи 91-92, 187, 189-190,360

Глинк, Елена 181

Глушко, Валентин 129

Гнедин, Евгении 147, 154, 328

Големия терор 113-114, 119, 128, 130, 152-153, 269, 285, 377, 539

Горбаневска, Наталия 511

Горбатов, Александър 150, 157, 247, 275, 283, 334, 422-423, 426

Горбачов, Михаил 11, 16, 285, 407, 492, 516, 518-521, 524, 530, 548, 550

Горки, Максим 43, 53, 67-70, 73-74, 85, 89-90, 92, 105, 120, 122, 445, 489, 518

Горлаг, лагер 441, 460-461, 463, 466

Горчаков, Хенрих 266, 584

Госкин, Михаил 117

Гражданска война 20, 25, 34-35, 38, 40-41, 70-71, 262, 277, 316, 548

Григоренко, Пьотър 511

Губин 468

Гурьянов, Александър 401, 553

Гьоринг, Хайнрих 26

Д

Давиденко, И. С. 123

Даллаг, лагер 95, 110

Далстрой 79, 99, 107-109, 118, 123, 127, 130-131, 179-180, 183, 230, 244, 260, 262-263, 351, 359, 369, 417-418, 425, 478

Даниел, Юлий 495, 498, 506, 508

Данилюк 261

Дворжецки, Вацлав 380, 584

декабристи 22, 167, 172

Декларация за човешките права на ОН 501

„Деца на култа“ (Вознесенски) 475

Джилас, Милован 429

Дзержински, Феликс 36, 38-40, 43, 45-46, 49, 57-58, 69, 161, 179, 308, 530

Димитров, Георги 139

Дмитлаг, лагер 18, 110, 119, 200, 208, 211-212, 214, 221, 244, 265, 267, 281, 357, 369

Доброволски, Алексей 509

„Доктор Живаго“ (Пастернак) 519

Долгих, Иван 446, 472

Долгун, Александър 138, 142, 148, 156, 161, 163, 168, 228, 278, 359, 361, 363, 368, 371, 381, 453, 553

Домбровски, Юрий 484

Достоевски, Фьодор 23-24, 173, 275, 277, 290

Дубравлаг, лагер 441, 490, 503

Дудина, Галина 535, 554

Дудоров, Н. П. 477-479

Дунав-Черно море, канал 431

Дурасова, С. Г. 151

„Дългото пътуване“ (Равич) 381

Дяков, Борис 268, 296, 339, 491

Е

Евстоничев, А. П. 202

Егоров, Сергей 472-473

„Един ден от живота на Иван Денисович“ (Солженицин) 13, 222, 339, 487-488, 520

„Един затвор в Червена Русия“ (Дугет) 81

Ежов, Николай 7, 116, 118, 124, 126-128, 151-152, 179, 350, 452

Екарт, Антони 184, 228, 235, 238, 276, 286, 289

Екатерина Велика 404-405

Екибастузлаг, лагер 446

Елцин, Борис 408, 509, 522

Епщайн, Лев 119

Еременко, Зоя 260

Ефрон, Ариадна 288, 294, 364, 480

Ефруси, Яков 326

Ж

Жданов 292, 446, 484

Женов, Георгий 145, 248-249

Жигулин, Анатолий 168, 266-267, 279, 306, 333, 362-363, 373, 375, 443-444, 520, 535, 553

З

„Записки от мъртвия дом“ (Достоевски) 23, 277

Запорожец, Наталия 308

Зарод, Казимиерж 166, 196, 198, 200, 217, 228, 272, 367, 427

Заяцки остров, лагер 48

Зиновиев, Григорий 114, 481

Зорин, Юрий 222, 334, 336, 344, 367, 479

И

Иванова, Галина 415

Иванова, Мария 260

Идън, Антъни 15

„Известия“, вестник 49, 65, 270, 340, 405, 490

Известковий, наказателен лагпункт 442

Изгоев, Александър 40, 584

Израилев, Александър 117

Илич, Леонид 491

Индонезия 26

Инта, лагер 18, 100, 104, 204, 440-441, 447, 458, 480

Исаев, лейт. 479

Искитим, наказателно отделение 245, 554

„История на оцеляването“ (Дяков) 296, 491

Й

Йодок, лагер 432

Йоффе, Мария 109, 276, 309, 312, 370, 554

Йоффе, Надежда 146

К

Каганович, Лазар 60, 487

Казачков, В. А. 55

Каменев, Лев 114, 315, 481

Камю, Албер 12

„Канал имени Сталина“ (книга) 89-90, 92, 120

Канен, В. Е. 68

Капралова, Надежда 486

Караганда, лагер 446

Каргополлаг, лагер 131, 190, 197, 203, 209, 225, 257-258, 300, 344, 347, 351, 448, 465, 535

Карлаг, лагери 111, 270, 392, 474

Катинско клане 408, 530, 545

Кедровий Шор 18, 212, 215-216, 247

Келлер, Герш 470, 474

Кенгир, въстание 466

Кенгир, лагер 208, 295, 307, 466-469, 472, 475, 545

Кендзерски 461

Кенън, Джордж 22

Керенски, Александър 33

Керсновска, Ефроксиния 308

Кировоград, затвор 397

Киров, Сергей 114

Кисельов 52

Китай 149, 159

Китчин, Георг 83-84

Клайн, Александър 320-321, 346, 369, 416-417

Климчак, Богдан 524

Клингер 52-53, 584

Кмиецик, Иржи 318-319, 321

Кнопмус, Юрий 470, 474

Коган, доктор 271

Коган, Лазар 92, 117, 200, 211

Когтева, Светлана 314

Козина, Елена 20

Колесниченко 424

Колима 29-30, 74, 79, 105, 107-110, 118-119, 123-124, 128-129, 131-132, 171-172, 178-179, 181, 185, 188, 199, 201-202, 210, 213, 217, 219-220, 222, 224, 226-228, 249, 260, 262-263, 268-269, 275, 281, 283, 326, 328, 334-335, 341, 343-345, 351, 356, 358, 373-375, 377, 380-381, 384, 392-393, 414, 416-418, 422-423, 438-439, 441-442, 446, 450, 462, 472, 474, 483, 549

„Колима“ (Владимирова) 219

„Колимски разкази“ (Шаламов) 109

Коминтерн (Комунистически интернационал) 43, 139,148, 399,548

„Комитет за бедните“ (Шаламов) 168

Кондратас 474

Конкуест, Робърт 140, 153, 318, 539

Копелев, Лев 263, 355, 367, 485, 488-489

Копенщайнер, Мария 410

Корабелников 255

Кораллов, Марлен 278, 584, 598

Корольов, Сергей 129, 250, 334, 485

Косарев 484

Коткин, Стивън 237

Котлас 162, 189-190, 479, 535

Красиков, Н. 65, 590

Краслаг, лагер 131, 446

„Красная газета“, вестник 38

Красноярск 26, 116, 131, 179, 227, 258, 260, 286, 439, 466, 480

Крее, Вернон 222

Круглов, ген. 483

Круглов, С. Н. 259, 446-447, 466, 468, 473

Крутиголова, Ярослава 416

Куба 25

Кузнецов, Едуард 505

Кузнецов, Капитон 469

Кулевски 101

Кундуш, В. А. 265

Куперман, Яков 254, 588

Куусинен, Айно 148, 181, 242, 296

Куусинен, Ото 148

Кьостлер, Артур 149

Л

Лайпман, Флора 122

Ларина, Анна 121, 174, 245, 295, 520

Лвов 142, 178, 395-396, 579

Лебед, Александър 286, 543

Левин 265, 343

Левинсон, Галина 121, 211, 266

Леви, Примо 14, 337

Левчук, Андрей 416

Ленин, В. И. 10, 12, 20, 27, 34-39, 42, 54, 67, 70, 74, 77, 100, 105, 121, 281-282, 520, 548-550, 590

Ленинград 7, 9, 20, 107, 111, 113-114, 172, 236, 248, 285, 288, 294, 316, 394-395, 418, 480, 520, 542, 549

Лефортово, затвор 148, 156, 161, 168

Либерман 288

Ливингстън, Кен 13

Липпер, Елинор 142, 166, 181, 203, 227, 268, 360, 363

Литвинов, Павел 501

Лихачов, Дмитрии 33, 51, 67, 282, 520

Ловеч, български лагер 432

Логинов, Алексей 269

Логинов, офицер от КВЧ 425

Локхарт, Робърт Брус 37, 105

Локчимлаг, лагер 110, 241

„Лолита“ (Набоков) 519

Лосев, А. Ф. 87

Лубянка, затвор 50, 118, 129, 141-142, 146-147, 160-161, 163-164, 426, 482, 493, 530, 533, 546

Лукашенко, Александър 528

Лунц, Данил 511

Лу Фа 386

М

Магадан 105, 108-110, 118, 171, 173, 187, 196, 213, 230, 242, 244, 261-263, 279, 287, 357, 359, 363, 365, 369, 417, 438, 450, 529

Магнитогорск 85, 237

Мазус, Израил 252

Макеев, Алексей 469

Маккарти, Джоузеф 14

Маленков, Георгий 255, 487

Малсагов, С. А. 81, 376

Манделщам, Надежда 137, 140, 328

Манделщам, Осип 33, 140, 143, 179, 216, 328, 519

Марченко, Анатолий 362, 503, 521

Марченко, Зоя 364, 572

Масленников, И. И. 463, 465

Медведев, Жорес 511, 513

Медведев, Рой 265, 484, 518

Медведков 81

Медвежегорск, лагер 86,194

Международна организация за подпомагане жертвите на революцията (МОПР) 44

Мейерхолд, Всеволод 154

Мелникова, Полина 328

Менгеле, Йозеф 26

Мереков, Алексей 335

Меридейл, Катрин 328, 486, 531

Микоян, Анастас 482

Милютина, Т. П. 147

Миндлин, М. Б. 222-223

Минлаг, лагер 209, 218, 295, 304, 307, 441, 458-460, 462, 465

Мишакова, Олга 484

Мишкина, Галина 459

Мкртчян, Бениамин 202, 222

„Моето поколение“ (Фроловски) 435

Молисон, Теодор 26

Молотов, Вячеслав 78, 84-85, 116, 351, 392, 457, 487

Мордовия 121, 203, 296, 441, 449, 494, 502-503, 506-507, 518, 522

Мороз, Валентин 498, 505

Мороз, Владимир 318

Морушко, Пан 466

Москва-Волга, канал 18, 80, 92, 110, 120, 207, 244, 291

Мотилова, Тамара Лазаревна 355

„Моята борба“ (Хитлер) 27

„Мрак по пладне“ (Кьостлер) 149

Муксалма, лагер 48, 590

Мусолини, Бенито 77

Н

Наги, Имре 431

„На един поет“ (Шаламов) 366

„На един прочут поет“ (Домбровски) 484

Назино, остров 97

Нарински, А. С. 212-213

„Наръчникза Гулаг“ (Роси) 122, 193, 323

Наседкин, В. Г 49, 236, 257, 396-397, 415, 423, 425

„На чекистите“ (Панченко) 253

Негретое, Павел 293, 450

„Нека историята съди“ (Медведев) 265

Некипелов, Виктор 511-512, 585

Никитин, Александър 535

Никишов, Иван 262-264, 417-419

Николай I, цар 22, 510

Николай II, цар 33

„Новий мир“ вестник 488-490, 519

Ногтев, А. П. 51, 61, 64

Нордландер, Давид 107

Норилск 124, 127, 131, 179, 183, 200, 224, 227, 242, 249, 258, 261-262, 269-270, 335, 344-345, 375, 391, 414, 440-441, 446, 450, 460-461, 463-466, 472, 478, 480

Ноубъл, Джон 290, 410, 460, 465

О

Озерлаг, лагер 186,228,446,474,476

Окуджава, Булат 485, 500

Окуневска, Татяна 141-142, 191, 206, 356, 359, 370, 585

Олитска, Елеонора 50

Организация на украинските националисти (ОУН) 416, 550

Орлов, Юрий 516, 535

Оруел, Джордж 415

Орьол, психиатрична болница 512

П

Павлов, майор 118

Павлов, Сергей 491

Пайпс, Ричард 20, 39

„Памят“ списание 520

Панин, Дмитрий 161, 217, 292, 354, 364, 369, 458

Панченко, Михаил 253

Пауърс, Гари 494

„Перековка“, вестник 92, 122, 207

перестройка 13, 519

Перм 194, 339, 494, 503, 506-509, 517, 522, 524, 530, 554

Петкевич, Тамара 324

Петров, Владимир 213, 217, 227, 294, 341

Петроминск, лагер 45, 49, 64

Петър Велики 23, 77, 549

Печора, Сузана 157, 166, 204, 218, 223, 260, 295, 304, 313,453, 485, 535, 553

Печорлаг, лагер 377, 454

Пешкова, Екатерина 43, 50

Плинер, Израил 117, 256-257

Погодин, Николай 90-92, 120, 122, 187, 277

„Поколенията на зимата“ (Аксьонов) 485

Покровски 424

Полисонов, Александър 117

Пол, Ото 542

Полша 16, 29, 143-144, 162, 173-174, 181, 238, 262, 285, 318, 334,371,381, 391, 394-395, 400-403, 405, 407, 410, 412, 422, 426-428, 430, 448, 494, 500, 533-534

Полян, Павел 542, 591

Полянский лагер 286

Потапов, Банка 52

„Правда“, вестник 448, 452, 490, 496

Прикаспийски лагер 201

Прядилов, Алексей 266

Пурижинска, Ада 289, 334

Путин, Владимир 533, 537

Пучински, Януш 396

Пушкин, Александър 21, 500

„Първият кръг“ (Солженицин) 129, 146,354, 488

Пятаков, Г. Л. 57

Р

Равич, Славомир 373,381

Разгон, Лев 43, 141, 145, 157, 167, 243, 255, 263, 266, 271, 276-277, 287, 289, 305, 320, 333, 342, 350-351, 353-354, 399-400, 438, 484, 520, 527, 546, 553

Райкенберг, Сергей 287

„Раково отделение“ (Солженицин) 483

Ратушинска, Ирина 383,518

Редъуей, Питър 512

Рейгън, Роналд 11, 516, 518

„Реквием“ (Ахматова) 7, 519

Ретюнин, Марк 385-387

Речк, лагер 430

Речлаг, лагер 460-461, 463, 466

Решетов 267

Ригуло, Пиер 11

Риков, Алексей 85

Ричков 130

Робинсън, Робърт 138

Рогински, Арсений 520, 561

Рожаш, Янош 356

Розина, Анна 206, 247, 586

Рокосовски, Константин 262

Ролан, Ромен 44

Романова, Олта 44

Роси, Жак 122, 193, 199, 223, 323, 412

Ротфорт, М. С. 483, 586

Ружневиц, Тамара 301, 306

Рузвелт, Франклин Д. 15, 238, 412, 419

Румъния 16, 400-401, 410-411, 430

Рьодер, Бернард 450

С

Савельева, Надежда Леонидовна 314

Садовников, В. Н. 255

Сазлаг, лагер 95,111

Сандрацкая, Мария 177, 266

Сартър, Жан-Пол 12

Сахаров, Андрей 513, 518, 522, 529, 535

„Сахаров“ институт 16

Сашенхаузен, лагер 429

Световна психиатрична асоциация 512-513

Свирлаг, лагер 111

Сговио, Томас 108, 145. 150, 153, 172, 179, 204, 210, 217, 232, 262, 282, 303, 324, 343, 356, 369, 380, 419, 481

Севвостлаг, лагер 107, 109, 118, 131, 263, 442

Северна Корея, севернокорейци 432-433

Севлаг, лагер 98

Севураллаг, лагер 187, 263, 360-361

Седвож, лагпункт 437, 576

Секирка, църква 47, 53, 68

Сербски институт 510-511

Серебрякова, Галина 141, 586

Серени, Гита 28

Серж, Виктор 316

Серов, И. А. 478-479

Серпантинка, наказателен лагпункт 244-245

„Сестра Дуся“ (Рожаш) 356, 586

„Сибир и системата на изгнания“ (Кенън) 22

Сиблаг, лагер 95, 110, 124, 209, 215, 226, 245, 266, 311, 327, 346, 358

Сидоркина, Елена 119, 145

Сидоров, С. Ф. 100, 156

Сиеменски, Януш 201

Сикахнов, Иван 214

Сикорски-Майски, пакт 426

Синявски, Андрей 498-499, 501, 511

Ситко, Леонид 208, 211, 220, 293-294, 307, 391, 412, 443, 459, 490, 503

Скамъл, Майкъл 579

Ская, Е. П. 100

СЛОН, лагери 49, 51-54, 56, 58, 60-64, 70, 78, 86, 95, 100-101, 117, 232, 376, 551

Слученков, Глеб 470, 474

Смирнова, Галина 186, 204, 265

Смирнов, Алексей 371, 561

Соболеев, И. М. 255

Солженицин, Александър 13, 15, 37, 48, 52, 58-60, 68, 93, 113, 129, 142, 146-147, 157, 161, 184, 205, 217, 222, 241, 251, 273, 279, 281, 292, 295-297, 304-305,307, 320,334, 339-340, 342, 348-349, 351-354, 356, 366, 373, 379, 381-382, 466-467, 472, 483, 487-492, 496, 498, 500, 513, 518, 520, 524, 550, 553

„Соловецкие острова“, списание 54-55, 280

Соловецки, лагер 46-50, 52-60, 62-66, 68-69, 73-74, 78, 81, 89-90, 110, 121-122, 125, 185, 187, 223, 254, 256, 259, 297, 375-376, 384, 395, 535

Соловецки острови 18, 47, 70, 86, 124, 395, 527, 530

Соловецко дружество за местно познание 54, 63

Сорокин 150, 416

Сороклаг, лагер 424

Софски, Волфганг 28, 348, 564

Спилбърг, Стивън 12

Спраговски, Анатолий 481-482

Стайнер, Карло 140, 261, 269, 292, 391

„Сталин не е мъртъв“ (Чичибабин) 493

Стангъл, Франц 28

Старостин, Николай 142, 264, 370

Стаханов, Алексей 88, 551

Степанюк, Херман 461, 466

Степлаг, лагер 209, 441, 450, 459, 466-467, 472, 475

Студена война 11-12, 16, 429, 436, 537, 539

Стус, Васил 509

Суворов, В. Д. 255

Суз дал, затвор 384

Сулимов, Иван 201, 586

Суничук 474

Суровой, доктор 358-359

Сустер, Юла-Имар 306

Сухановка, затвор 154, 161

Т

Тагански затвор 37

Тарасюк, полк. 263, 271

Твардовски, Александър 9, 488-489, 491, 515, 524

Темлаг, лагер 121, 177, 208, 210, 342-343

Темниковски, лагер 121

Тенно, Георги 381

Тери Мартин 80, 554

Тер-Петросян, Левон 522

Тимофеев, Лев 257, 523, 586

Тито, маршал 429-430

Тихонович, Н. 100

Тишкевич, граф 243

Тодоров, Цветан 328, 364

Толмачев 73

Толстой, Лев 26, 586

Тройка 126

Троцки, Лев 24, 26, 34, 36, 38, 41, 70, 115, 121, 125, 149, 285, 384

Трус, Леонид 237, 289, 294, 344-345, 352, 361, 454, 554, 598

Туполев 129

Тухачевски, М. Н. 119, 121

Тъкър, Робърт 77

У

Уборевич 119, 121

Уеб, Сидни и Беатрис 14

Уляновска, Мая 449

Уляновска, Надежда 244, 340, 372

Унгария 16, 60, 318, 401, 409, 411, 430, 533

Унжлаг, лагер 263

Уолас, Хенри 417

Уоруик, Уолтър 288, 562

Усакова, Галина 336, 480, 598

Усова, Зинаида 342, 588

Успенски 58

Уствимлаг, лагер 104, 255, 263, 271, 358, 392, 400

Устиева, Вера 418

Уст-Уса, въстание 385

Ухтижемлаг, лагер 104, 187, 190, 263-264, 368, 446

Ухтинска експедиция 99-100, 104, 199

Ухтпечлаг, лагер 104-105, 108-110, 117, 127, 131, 196, 241, 529

Ф

Фадеев, Александър 483-484

Файджис, Орландо 554

Фалуди, Георг 430

Федеролф, Ада 288, 364

Федодеев, Александър 384

Федоров, Евгений 598

Фелдгун, Георгий 281, 369

„Ферма за животни“ (Оруел) 415

Фигнер, Вера 43,167

Филаретов, Глеб 257

Филипов, И. Г. 118

Филщински, Исак 203, 209, 221, 225, 227, 234, 304, 333, 347-348, 350, 359, 448, 553

Финкелщайн, Лев 151, 162, 166, 173-174, 196, 284, 345, 370-371

Финландия, финландци 54, 139, 288, 376-377, 392, 395, 404-405, 424, 548

Фишер, Юген 26

Флоренски, Павел 529

Фоменко, Лидия 491

Френкел, Нафталий Аронович 58-64, 78-79, 81, 86, 117-118, 128, 254, 557-558

Фрид, Валерий 197-198, 304, 306, 343, 362

Фроловски, Михаил 435

ФСБ 52, 160, 535

Фустер, Юлиян 473-474

Фьодорович, Надя 393

Х

Хайдегер, Мартин 12

Харенчик, Карол 178

Харис, Джеймс 75

Хачатрян, Людмила 141, 293, 308

Хелзинкски заключителен протокол 501

Херлинг, Густав 190, 197, 200, 233, 239, 244, 250-252, 282, 291, 300-301, 306, 324, 326, 331, 334, 336, 341, 357, 363, 370-371, 381-382, 393, 426-427, 483, 553

Хитлер, Адолф 12-15, 25, 27, 77, 139, 236, 269, 391, 400, 410, 412-413, 430, 448, 535, 545, 547, 552

Холмогори, лагер 45

Хорновил, Вячеслав 499

Хочшчайлд, Адам 270, 315

Христопол, затвор 521

„Хроника на текущите събития“ (издание) 501

Хрушчов, Никита 22, 154, 269, 450-453, 457, 462-464, 466, 476-477, 479-484, 487-489, 491, 494, 498, 506, 519-520, 524, 541, 552

Хук, Сидни 14

Ц

Цветаева, Марина 288, 364

Ч

Чадаев, Пьотър 510

Чебриков, Виктор 522-523

Чебуркин, Андрей 261-262

Чека / ГПУ / ОГПУ / НКВД / МВД / КГБ 7, 36-38, 42, 44, 46, 49, 57-61, 63-65, 68, 70-71, 73-76, 78-80, 83, 85-87, 89-90, 95-96, 98, 100, 103, 105, 110-111, 114-121, 123-131, 139, 141, 143-145, 149-154, 157-158, 160-161, 163, 172, 177, 185, 201, 231-232, 234, 246, 249, 254-260, 262, 264-265, 268-270, 282, 295-296, 302, 314-319, 328, 330, 337, 340, 352, 359, 361, 364, 376-377, 384-388, 395-398, 400-402, 405-406, 408-417, 422-423, 425-427, 429-430, 436-438, 444-447, 451-452, 457, 460-464, 466, 468, 470-473, 476-481, 493-495, 498-502, 508, 510-511, 513, 515-516, 518, 522-524, 528, 530, 533, 539-541, 543, 546-547

„Черешова ракия“ (Шаламов) 216

Чернавин, Владимир 153, 155

„Черна книга на комунизма“ 545

Чернишев, Василий 256, 393

Чернявин, Владимир 376

Четвериков, Борис 161, 365

Чехов, Антон 21, 24, 53, 234

Чехословакия 410, 447, 499

Чечня 405,534

Чирков, Юрий 185, 586

Чичибабин, Борис 493

Чорни, Гриша 276

Чул Хван 432

Чурбанов 521

Чухин, Иван 52, 77

Чърчил, Уинстън 15, 318,4 12-413, 419

Ш

Шаламов, Варлам 17, 109, 123, 165, 167-169, 187, 207-210, 216, 273, 279, 281, 287, 303, 324-325, 330, 333, 336-338, 342, 353, 355, 358, 366, 373, 379, 382, 500, 520, 553

Шанинска комисия 63

Шарански, Натан 507

Шевелева, Лиза 188

Шевченко, Тарас 498

Ширяев, Борис 51, 59, 586

Шистер,Алла 340-341, 598

Шифрин, Аврам 423, 495, 575

Шихеева-Гайстер, Инна 146, 165

Шрайдер, Михаил 269

Щ

Щайнберг, М. 397

Ю

Югославия 412, 430

Южкузбаслаг, лагер 454

Юрганова, Валентина 313, 315

Юрилкин 283

Я

Ягода, Хенрих 60, 74, 79-80, 87, 103, 116, 118-120, 127, 131, 159, 163, 319, 452

Якир,Пьотър 119, 121, 187, 303, 315, 317-318, 321, 495, 509, 587

Якобсон, Михаил 76, 84

Яковлев, Александър 296, 532-533, 554

Ялтенска конференция 15, 412

Япония, японци 12, 19, 105, 118-119 139 150, 291, 409

Ярославъл 161

Ясний, В. К. 163, 340, 351

Яшенко 62

Яшкин, Афанасий 386-387

1

По името на Ежов, шеф на НКВД. – Б.пр.

2

Стиховете и цитатите от други произведения са в превод на Станислава Миланова, освен ако не е отбелязано друго. – Б.изд.

3

Прев. Николай Бояджиев, „Народна култура“, 1983. – Б.изд.

4

Държавен преврат, (фр.) – Б.пр.

5

Със специална цел (лат.). – Б.пр.

6

Вж.: Thomas, рр. 489-495; и Scammell, Solzhenitsyn: A Biography, за детайли. Опитът да се представи Солженицин като алкохолик (Scammell, рр. 664-665) е особено непохватен, тъй като той е бил известен с неприязънта си към алкохола.

(Всички бележки под линия освен изрично отбелязаните са на автора.)

7

Първоначално лагерите били поставени под ръководството на Чека, съвместно с Централния колегиум за военнопленници и бежанци (Центропленбеж). (Охотин и Рогинский, с. 11.)

8

Според историка Ричард Пайпс Ленин не искал името му да се свързва с тези първи лагери и поради това постановленията за издадени не от Совнарком, правителствено тяло, председателствано от него, а от Централния изпълнителен комитет на СССР (Pipes, р. 834).

9

Индустриални работници в света. – Б.пр.

10

В старите руски градове – вътрешната градска част. – Б.пр.

11

Чухин, Каналоармейцы, с. 40-44; също Чухин, Два документа. Чухин обяснява, че тези документи, преиздадени изцяло, са били част от „криминално разследване №885“. Известно е, че идват от архива на ФСБ в Петрозаводск, където Чухин е работил.

12

1 фут = 30,48 см. – Б.пр.

13

1 фунт = 0,453 кг. – Б.пр.

14

Мемориалъное кладбище Сандормох, с. 3 и 160-167 (колекция от документи за екзекуциите в Сандрамох). Друг източник посочва като дата на заповедта на НКВД за потискането на затворниците 16 август 1937 г. (Binner, Junge, and Martin).

15

Задочно, в негово отсъствие. – Б.пр.

16

Dolgun, р. 62. Нацисткият лидер Алберт Шпеер прави много подобна „разходка“ в продължение на много години в затворническата си килия в затвора в Шпандау.

17

Кашер е храна, приготвена според еврейските религиозни изисквания. – Б.пр.

18

Човекът, който разпределя трудовите задачи. – Б.пр.

19

Имало е и изключения, едно от които е кариерата на Виктор Абамуков. Той започва кариерата си в ГУЛаг, но се издига по стълбицата, за да застане начело на СМЕРШ (Съветското контраразузнаване). Вж.: Ivanova, Labor Camp Socialism, pp. 141-142.

20

Право на първата нощ (лат.). – Б.пр.

21

Например амнистията за жени с деца през 1945 г. изрично изключва политическите затворници, както и подобна през 1948 г. ГАРФ 8131/37/4554; 9401/1а/191; и 9401/1/743.

22

Въпреки че анонимният управител на детска градина, с когото разговарях, отрече, че това се е случвало, много мемоаристи говорят за майките, които са били разделени от децата си. Сузана Печора казва, че в специалните лагери това е било стандартна практика.

23

Шаламов, от самиздатска публикация, преведена с помощта на Галя Виноградова. Макар авторът да има добро основание да смята, че това е работа на Варлам Шаламов, някои произведения може да са били неправилно разпространявани под неговото име в Съветския съюз.

24

Това ми казаха на островите поне трима души, включително и директорът на музея „Соловецки“

25

По името на производителя им. – Б.пр.

26

Програма, според условията на която САЩ доставя оръжия и съоръжения на страните, които се сражават срещу Оста, и в замяна получава правото да използва определени бази на Съюзниците. – Б.пр.

27

Загорулько, с. 40 и 54-58. Повечето затворници били освободени до 50-те години на XX в., макар че около 20 000 останали в СССР по времето на смъртта на Сталин

28

Виса. Ясно е, че Бука е бил там. Части от неговите сведения съвпадат с официалните доклади. Това, в което се съмнявам, е неговата водеща роля.

29

Info-Russ, #0044 (вж.: Архиви в Библиографията). Това е мястото, където Владимир Буковски е публикувал документите, които е получил при извършване на проучвания за процеса срещу Комунистическата партия, описани по-нататък в тази книга. Документите по-късно стават тема на книгата му „Московски процес“ от 1996 г., издадена на френски и руски език. Някои се съхраняват и в Хувър, Фонд 89.

30

Затварянето на лагерите например не фигурира в The Waking Giant на Уокър, Autopsy on an Empire на Матлок, The Gorbachev Factor на Браун или Why Gorbachev Happened на Кайзер. Важно изключение е Lenin's Tomb на Ремник, която съдържа глава за последните затворници в Перм-35.

31

Неизмислено (рус). – Б.пр.

32

Например около 130 скелета са открити в килия в западен украински манастир през юли 2002 г. (Moscow Times, July 18,2002).

33

Най-доброто обобщение до момента на дебата за статистическите разкрития след 1991 г. може да се намери в: Bacon, с. 6-41 и 101-22:18-те милиона в неговата цифра са въз основа на оборотите и наличните статистически данни. За протокола, Дугин твърди, че 11.8 мля души са били арестувани между 1930 и 1953 г., но ми е трудно да повярвам в това, имайки предвид 8-те милиона, за които се знае, че са били арестувани до 1940 г., и особено огромният брой арестувани и освободени през Втората световна война (Дугин, Сталинизм – легенды и факти).

Content

Ан Апълбаум
ГУЛаг. Лагерите на смъртта

Въведение

Първа част Възникването на ГУЛаг, 1917-1939 г.

Глава 1 Раждането на болшевизма

Глава 2 „Първият лагер на ГУЛаг“

Глава 3 1929 г.: Великата повратна точка

Глава 4 Беломорканал

Глава 5 Лагерите се разрастват

Глава 6 Големият терор и неговите последици

Втора част Животът и работата в лагерите

Глава 7 Арестът

Глава 8 Затворът

Глава 9 Транспортиране, пристигане, подбор

Глава 10 Животът в лагерите

ГЛАВА 11 Работата в лагерите

Глава 12 Наказания и награди

Глава 13 Пазачите

Глава 14 Затворниците

Глава 15 Жените и децата

Глава 16 Умиращите

Глава 17 Стратегии за оцеляване

Глава 18 Бунт и бягство

20-те години

30-те години

Тъмничари

Принудителни изселници

Работа

Животът

Жените и децата

Трета част Възход и падение на лагерно-индустриалния комплекс, 1940-1986 г.

Глава 19 Войната започва

Глава 20 „Чуждоземците“

Глава 21 Амнистията – и след това

Глава 22 Зенитът на лагерно-индустриалния комплекс

Глава 23 Смъртта на Сталин

Глава 24 Революцията на зеките

Глава 25 Затоплянето – и освобождаване

Глава 26 Епохата на дисидентите

Глава 27 80-те години: рушенето на статуи

Епилог Паметта

Приложение Колко?

Речник

Благодарности

Бележки

Библиография

Показалец

1