Luiss Sinklers

Babits

Sinklers Luiss

Babits

Pirmā nodaļa

Zenīta pilsētas torņi pacēlās virs rīta miglas; skarbi torņi no tērauda, cementa un akmens, izturigi ka klintis un graciozi kā sudraba šautras. Tie nebija nedz cietokšņi, nedz baznīcas, bet vienkāršas, skaistas biroju celtnes.

Migla saudzīgi apslēpa agrāko paaudžu noplukušos namus: pasta kantori ar jumstiņiem klātu mansardu, veco, masīvo māju sarkanos ķieģeļu minaretus, fabrikas ar šauriem, nokvēpušiem lodziņiem, krāsu zaudējušās koka īres ēkas. Pilsētā bija daudz šādu ērmu, bet staltie torņi pamazām izspieda tos no veikalnieciskā centra, un visapkārt uz tālākajiem pilsētas pakalniem mirdzēja jauni nami, ļaužu mītnes, kas šķita radītas smiekliem un atpūtai.

Pāri betona tiltam aiztraucās limuzīns — slaids un spožs, ar beztrokšņa motoru. Sie ļaudis vakartērpos atgriezās no Mazā teātra, kur mēģinājums bija ieildzis lidz rītam — īsti māksliniecisks mēģinājums, bagātīgi aplaistīts ar šampanieti. Zem tilta aizlocījās dzelzceļa maģistrāles — zaļu un sarkanu uguņu labirints. Aizdunēja Ņujorkas ekspresis, un divdesmit spožas tērauda sliedes pēkšņi iemirdzējās spilgtā gaismā.

Vienā no debesskrāpjiem Preses apvienības telegrāfā aģentūra beidza darbu. Telegrāfisti, kas cauru nakti bija

sarunājušies ar Parīzi un Pekinu, noguruši noņēma celuloida acu aizsargus. Pa telpām, žāvādamās un vecās tupelēs šļūkādamas, sāka kustēties grīdas mazgātājas. Rīta migla izklīda. Ļaužu rindas ar lenča sainīšiem rokās devas uz jaunajām, milzīgajām rūpnīcām, vienos stiklos un flīzēs mirdzošām darbnīcam, kur pieci tūkstoši cilvēku strādāja zem viena jumta, ražodami labas kvalitātes preces, kas tiks pārdotas gan Eifratas upes krastos, gan Dienvidāfrikas veidā. Sirēnu svilpes saplūda līksmā aprīļa rītausmas sveicienā — darba dziesma skanēja pilsētā, kas likās celta milžiem.

II

Bet itin nekā no milža diženuma nebija tā vīrieša izskatā, kurš palēnām modās no miega kādas holandiešu koloniālajā stilā celtas mājas guļamverandā tajā Zenīta pilsētas rajonā, kas pazīstams ar nosaukumu Ziedošie pakalni.

Viņu sauca par Džordžu F. Babitu. 1920. gada aprīlī viņš bija četrdesmit sešus gadus vecs, viņš nekā neražoja — ne sviestu, ne apavus, ne dzejoļus, toties ļoti veikli prata pārdot ļaudīm mājas par daudz augstāku cenu, nekā tie spēja maksāt.

Viņa lielā galva bija sārta, brūnie mati — sausi un nespodri. Viņa seja miegā izskatījās bērnišķīga, kaut gan tā bija grumbaina un degunam abās pusēs rēgojās sarkani briļļu iespiedumi. Viņš nebija pārāk resns, bet sevišķi labi barots; viņa vaigi likās līdzīgi spilventiņiem, mīkstā roka, kas nevarīgi gulēja uz haki krāsas segas, izskatījās mazliet uztūkusi. Viņš šķita turīgs, kārtīgs ģimenes cilvēks, un viņā, kā likās, nebija nekā romantiska; vēl neromantiskāka šķita veranda, no kuras varēja redzēt palielu gobu, divus solīdus zāļu laukumus, cementētu braucamo ceļu un rievota skārda garāžu. Tomei' Babits atkal sapņoja par jauno feju — sapni, kas bija daudz romantiskāks par purpura pagodām sudrabotas jūras krastā.

Feja ieradās pie viņa jau kopš vairākiem gadiem. Kur citi Redzēja tikai Džordžu Babitu, viņa saskatīja cēlu jaunekli Feja gaidīja viņu tumsā aiz noslēpumainām

birzīm Tiklīdz viņam laimējās aizšmaukt no pārpilnās mājas, viņš steidzās turp. Viņa sieva, viņa skaļie draugi mēģināja sekot, bet viņš izbēga, meitene slīdēja viņam blakus, un viņi abi apmetās uz ēnainas nokalnes. Viņa bija tik slaida, tik gaiša, tik dedzīga! Feja skaļi sauca, ka viņš esot jautrs un drosmīgs, ka tā pacietīgi viņu gaidīšot, ka viņi abi traukšoties buru laivā …

Norībēja, nodārdēja piena rati.

Babits iekunkstējās, pagriezās uz sāniem, centās atkarot savu sapni. Tagad viņš tikko vairs saredzēja jaunās fejas seju aiz miglainiem ūdeņiem. Krāsnkuris aizcirta pagraba durvis. Kaimiņu pagalmā ierējās suns. Kad Ba bits svētlaimīgi atkal grima siltā, neskaidrā straumē, laikrakstu iznēsātājs svilpodams gāja garam un saritināts Advocate atsitās pret parādes durvīm. Babits uztrūkās, viņa vēders uzbudinājumā sažņaudzās. Tiklīdz viņš bija mazliet nomierinājies, tā viņam kā ar iesmu iedūra labi pazīstamā, neciešamā skaņa — kāds kurbulēja fordu: prr … ah … ah, prr … ah … ah, prr … ah … ah. Pats būdams kaislīgs automobilists, Babits palīdzēja kurbulēt neredzamajam šoferim, kopā ar viņu saspringti gaidīja, kad ierūksies motors, kopā ar viņu mocījās izmisumā, kad rūkšana apklusa un atkal no jauna sākās velnišķīgi pacietīgais prr. . . ah … ah — apaļa, tukša skaņa, drebelīga auksta rīta skaņa, skaņa, kura satracināja un no kuras nekur nevarēja izbēgt. Tikai tad, kad motora paceltā balss pavēstīja, ka fords sācis kustēties, Babits atbrīvojās no mokošā sasprindzinājuma. Viņš paskatījās uz iemīļoto koku — gobas zari skaidri iezīmējās pret nespodri zeltainajām debesīm — un ilgojās aizmirsties miegā. Viņš, kurš bērnībā tik ļoti ticēja dzīvei, tagad ne visai interesējās par iespējamām un neiespējamām dēkām, ko nesīs jaunā diena. ✓

Viņš atkal aizbēga no dzīves īstenības, līdz septiņos un divdesmit minūtēs zvanīja modinātājs.

III

Tas bija pats labākais no visā valstī plaši izreklamētajiem un vairumā ražotajiem modinātāju pulksteņiem ar visām modernajām ierīcēm — katedrāles zvaniem,

automātisku modinātāju, fosforiscējošu ciparnīcu. Babits lepojās, ka viņu modina tik dārgs mehānisms. Tas gandrīz tāpat pacēla cilvēka vērtību sabiedrības acīs kā dargas automobiļu riepas.

Babits saīdzis atzina, ka tagad vairs nav nekāda glābiņa, bet viņš palika gultā, izjuta nepārvaramu riebumu pret vienmuļo nekustamu īpašumu biznesu, ienīda savu ģimeni un, ienīzdams ģimeni, ienīda pats sevi. Iepriekšējā vakarā viņš līdz pusnaktij bija spēlējis pokeru pi? Vergila Ganča un pēc šādas izpriecas pirms brokastīm parasti bija nelabā omā. Varbūt tur vainojams prohibīcijas ēras briesmīgais mājās brūvētais alus un cigāri, pēc kuriem šis alus radīja tādu kāri; tā varēja būt arī nožēla, ka no jaukās, drosmīgās vīriešu pasaules atkal jāatgriežas aprobežotajā sievu un stenografistu valstībā, kur pastāvīgi tika atgādināts nesmēķēt tik daudz.

No guļamistabas, kas atradās blakus verandai, atskanēja viņa sievas pretīgi jautrā balss: — Laiks celties, Džordžij, mīļais! — un nepatīkamā, ātrā skrapstoņa, plēšot laukā matus no cietas sukas.

Babits kaut ko norūca, izvilka savas resnās, gaiši zilā, izbalējušā pidžamā tērptās kājas no haki krāsas segas apakšas un, sēdēdams uz saliekamās gultas malas, izbrauca ar pirkstiem caur izpūrušajiem matiem, kamēr viņa tuklās kājas mehāniski meklēja rītakurpes. Viņš ar nožēlu raudzījās uz segu — tā viņā pastāvīgi izraisīja domas par brīvību un varonību. Viņš bija nopircis to tūristu pārgājienam, kas tomēr nekad nenotika. Ar segu viņam saistījās priekšstati par lieliskiem klejojumiem, nesavaldīgu lādēšanos un vīrišķīgiem flaneļa krekliem.

Gultai nočīkstot, Babits piecēlās un iekunkstējās aiz sāpēm, kas joņiem spieda viņa acu ābolus. Kaut gan varēja sagaidīt, ka svelošās sāpes atkal atgriezīsies, viņš tomēr uzmeta aizmiglotu skatienu mājas pagalmam. Babits, kā arvien, jutās iepriecināts; tas bija turīga Zenīta biznesmeņa glīti uzpostais pagalms, tas bija pati pilnība, kas arī viņu darīja tādu. Babits aplūkoja rievotā skārda garāžu. Trīssimt sešdesmit piecas reizes gadā viņš nodomāja: «Sai bleķa būdai nav nekāda skata! Jāceļ jauna garāža no blokiem. Nudien, tā ir vienīgā nemodernā lieta šajā zemes gabala.» Skatīda

mies uz savu garāžu, Babits domāja, ka Vālodžu gravas apbūves rajonā deretu uzcelt kopīgu garāžu. Viņš pārstāja tusnīt un līgoties. Viņš iespieda rokas sānos. Viņa īgnā, no miega uzblīdusī seja ieguva stingrākus vaibstus. Pēkšņi viņš pārvērtās par amata personu, vīru, ka« spējīgs plānot, pavēlēt, sasniegt nodomāto.

So domu ietekmē viņš enerģiskiem soļiem devās pa cieto, tīro, nemājīgo gaiteni uz vannas istabu.

Kaut gan māja nebija liela, tajā, tāpat kā visās citas mājās Ziedošajos pakalnos, bija karaliska vannas istaba no porcelāna, glazētām flīzēm un sudrabaini mirdzoša metāla. Dvieļu pakaramais bija dzidra stikla stienis niķeļa ietvarā. Vanna būtu pietiekami gara pat prūšu gvardam, virs mazgājamā galda novietotais trauku komplekts veidoja īsti sensacionālu izstādi: te bija zobu suku turētājs, skūšanās otas turētājs, ziepju trauciņš, sūkļu trauciņš, mājas aptieka — viss tik žilbinošs un tik prasmīgi sakārtots, ka atgādināja elektrisko instrumentu pulti. Taču Babits, kura dievs bija modernas ierīces, nejutās apmierināts. Vannas istabas gaiss bija piesūcies ar pretīgu zobu pastas smaku. «Verona atkal io lietojusi! Lai gan es at-kār-to-ti lūdzu, lai pērk Lilidolu, viņa iegādājusies kaut kādu smirdīgu draņķi, no kura kļūst nelabi.»

Pītais grīdas paklājs bija sagumzīts un grīda slapja. (Viņa meita Verona šad un tad sadomāja iet vannā no rītiem.) Babits paslīdēja uz paklāja un atsitās pret vannu. Viņš iesaucās: — Nolādēts! — Saniknots viņš paķēra skūšanas krēma tūbiņu, saniknots iezieda seju, kareivīgi sizdams ar putaino otu, saniknots sāka skrāpēt tuklos vaigus ar skujamo aparātu. Tas plēsa. Asmens bija truls. Viņš atkal izlamājās: — Nolādēts, ak, nolādēts!

Viņš rakņājās pa aptiekas skapīti, meklēdams jaunu paciņu ar asmeņiem (kā parasti nodomādams: «Iznāktu lētāk, ja nopirktu tādu ierīci un pats asinātu asmeņus.»), un, beidzot atradis paciņu aiz apaļās sodas bundžas, viņš domās nosodīja sievu, ka tā asmeņus tur tīšām noslēpusi, un uzslavēja sevi, tādēļ ka nebija pateicis «nolādēts». Bet tūlīt pat viņš to arī izdarīja, kad ar mitrajiem, ziepjainajiem pirkstiem pūlējās noņemt sasodīti mazo aploksnīti un trauslo, eļļaino papīriņu no jaunā asmens.

Tad atkal radās bieži cilātā, bet nekad neatrisinātā problēma — ko darīt ar veco asmeni, kas varēja ievainot bērniem pirkstus. Pa paradumam viņš uzsvieda to uz aptiekas skapīša, atgādinādams sev, ka visdrīzākajā laikā jāaizvac visi piecdesmit vai sešdesmit asmeņi, kas tur sakrājušies. Viņš beidza skūties, aizvien vairāk dusmodamies par durstošajām galvassāpēm un tukšumu vēderā. Kad skūšanās bija galā un viņa apaļā, gluda seja pilēt pilēja un acīs koda ziepjainais ūdens, viņš sniedzās pēc dvieļa. Visi ģimenes dvieļi bija mitri, mitri, lipīgi un pretīgi, mitri itin visi, viņš to sajuta, akli tverdams vienu pēc otra — tāds bija viņa paša dvielis, viņa sievas dvielis, Veronas, Teda un Tinkas dvieļi, arī vienīgais peldu dvielis ar milzīgajiem iniciāļiem. Tad Džordžs F. Babits izdarīja kaut ko briesmīgu. Viņš noslaucīja seju viesu dvielī! Tas bija ar atraitnītēm izšūts nieciņš, kas vienmēr tur karājās, lai rādītu, ka Babiti pieder pie labākās Ziedošo pakalnu sabiedrības. Neviens nekad nebija to lietojis. Neviens viesis nekad nebija iedrošinājies tam pieskarties. Viesi slepus paņēma parastā tuvākā dvieļa stūrīti.

Babits vai plīsa aiz dusmām: «Pie velna, viņi te nāk un pieslauka visus dvieļus, sasodīts, neatstāj nevienu pašu, visi pieslaucīti, piemirkuši, un neviens nekad neizkar man sausu… es, protams, esmu tikai darba zirgs! … un kad man ievajagas dvieļa .. . Velns lai parauj, es šai sasodītajā mājā esmu vienīgā persona, kas vēl kaut cik domā par citiem cilvēkiem, kas ņem vērā, ka ir vēl citi, kuri gribēs lietot šo sasodīto vannas istabu, un ievēroju …»

Viņš svieda aukstos riebekļus vannā, atriebīgi priecādamies par trulo, plakšķošo skaņu; šīs nodarbības laikā vannas istabā mierīgi ienāca viņa sieva un mierīgi sacīja: — Džordžij, mīļais, ko tu dari? Vai tu taisies mazgāt dvieļus? Tev tas nav jādara. Ak kungs, Džoražij, tu taču nebūs' slaucījies viesu dvielī?

Nav zināms, vai viņš spēja kaut ko atbildēt. Bet pirmoreiz pēc vairākām nedēļām sieva Babitu tik stipri uztrauca, ka viņš uz to paskatījās.

IV

Maira Babita — Džordža F. Babita sieva — bija sieviete pāri brieduma gadiem. No mutes kaktiņiem līdz pazodei tai stiepās dziļas krunkas, un tuklais kakls ļengani nokarājās uz leju. Bet galvenā pazīme, kas liecināja, ka viņa pārkāpusi robežlīniju, bija tā, ka viņa vairs nekautrējās no vīra un pati par to nemaz neuztraucās. Viņa stāvēja vīra priekšā apakšsvārkos un korsetē, ko izspīlēja tuklā miesa, nemaz neapzinādamās, ka korsete pārāk šaura. Viņa bija tā pieradusi pie ģimenes dzīves, ka savā pilnbriedumā bija kļuvusi par tādu pašu bezdzimuma radījumu kā bālasinīga mūķene. Viņa bija laba sieviete, laipna sieviete, čakla sieviete, bet neviens, izņemot varbūt desmit gadus veco meitu Tinku, neinteresējās par viņu un pat nemaz nemanīja, ka arī viņa dzīvo pasaulē.

Pēc vispusīgām pārrunām par dvieļu saimniecisko un sabiedrisko nozīmi sieva beidzot atvainojās Babitam par to, ka viņš paģirās mokās ar galvassāpēm; un viņš tiktāl atguvās, ka atļāva sievai sameklēt apakškreklu, kuru, kā viņam labpatika aizrādīt, kāds aiz ļaunprātības paslēpis starp tīrajām pidžamām.

Babits kļuva pavisam laipns, kad sākās apspriede par viņa brūno uzvalku.

—    Kā tu domā, Maira? — Viņš pieskārās ar roku drēbēm, kas bija nomestas guļamistabā uz krēsla, kamēr sieva staigāja apkārt, noslēpumaini kārtodama un nogludinādama savus apakšsvārkus, un, kā viņa žultainajām acīm šķita, netika nekādā galā ar savu tualeti.

—   Ko man darīt? Vai man arī šodien ģērbt brūno uzvalku?

—   Tas tev ļoti labi piestāv. *

—    Es zinu, bet, velns lai parauj, to vajag izgludināt!

—    Nūja. Varbūt vajag gan.

—    Protams, nebūtu par ļaunu, ja to izgludinātu, vai ne?

—    Jā, gludināšana tam nekaitētu.

—    Bet, lūk, svārkus nevajadzētu gludināt. Kāda jēga dot gludināt visu šo sasodīto uzvalku, ja svārkiem gludināšana nav vajadzīga!

—    Tas tiesa.

—    Bet bikses noteikti jāgludina, vai ne? Paskaties uz tām — paskaties uz šīm krokām, — bikses katrā ziņā jāgludina.

—    Protams, jāgludina. Paklau, Džordžij, — kādēļ tu nevarētu valkāt brūnos svārkus un zilās bikses, ar kurām mēs nezinām, ko iesākt?

—    Ak kungs! Vai tu savu mūžu esi redzējusi, ka es valkātu svārkus no viena un bikses no cita uzvalka? Kā tu domā, kas es esmu? Nabaga grāmatvedis, vai?

—   Nu labi, bet kādēļ tu šodien nevarētu uzģērbt tumši pelēko uzvalku un pa ceļam atstāt pie drēbnieka brūnās bikses?

—    Nu, protams . . . Bet kur, pie velna, atrodas pelēkais uzvalks? Ahā, tepat jau ir!

Tālākās ģērbšanās grūtības Babits jau spēja pārvarēt daudz noteiktāk un mierīgāk.

Viņa pirmais izgreznojums bija muslīna apakškrekls bez piedurknēm, kurā viņš izskatījās līdzīgs mazam zēnam, kas sadomājis uzģērbt marles kostīmu tautas svētku procesijā. Uzvelkot veļu, Babits nekad neaizmirsa pateikties Progresa dievam par to, ka viņam nav jāvalkā garā, šaura, vecmodīgā veļa, kādu nēsāja viņa sievastēvs un kompanjons Henrijs Tompsons. Nākošais solis sevis izskaistināšanā bija matu sasukāšana un atpakaļ atglaušana. Tā viņš atsedza milzīgu pieri, kas pacēlās pāris collas augstāk par sākotnējo matu līniju. Bet vislielāko brīnumu darīja briļļu uzlikšana.

Ikkatrām brillēm piemīt savs raksturs: gan cienījamam brillēm bruņurupuča ragvielas ietvarā, gan pieticīgajam skolotāja pensnejam, gan veca fermera brillēm sudraba ietvarā. Babita brillēm bija milzīgas, apaļas lēcas no visaugstākā labuma stikla, tām nebija nekādu ietvaru, tikai ap ausīm apliecās tievi zelta stienīši. Uz liekot brilles, Babits pārvērtās par modernu biznesmeni, kas prot pavēlēt kalpotājiem, pats vada savu auto, šad un tad spēlē golfu un ir lietpratējs Pārdošanas mākslā. Pēkšņi viņa galva vairs neizskatījās bērnišķīga, bet varena, un tūlīt varēja ievērot viņa plato, strupo degunu, taisno muti, biezo, garo augšlūpu, viņa pārāk gaļīgo, tomēr enerģisko zodu; ar cieņu varēja vērot, kā viņš pabeidz savu tualeti un pārvēršas par Solīdu Pilsoni.

Pelēkais uzvalks bija labi piegriezts, labi pašūts un pilnīgi neuzkrītošs. Tas bija standarta uzvalks. Balta apmale ap vestes izgriezumu piešķīra tam solīduma un gudrības nokrāsu. Viņa apavi bija melni šņorzābaki, labi zābaki, solīdi zābaki, standarta zābaki, ārkārtīgi neinteresanti zābaki. Vienīgā vieglprātība, ko viņš sev atļāvās, bija sarkani violeta adīta kaklasaite. Izvēlēdamies kaklasaiti, viņš gari un plaši runāja par šo tematu ar misis Babitu (kura, akrobāta veiklībā piestiprinādama ar saspraužamo adatu blūzes mugurpusi pie svārkiem, nodzirdēja ne vārda no tā, ko viņš teica), līdz beidzot izšķīrās par sarkani violeto, atteikdamies no gobelēnam līdzīgā ražojuma ar brūnām arfām un vēja locītām palmām, un iesprauda tajā adatu — čūskas galvu ar opāla acīm.

Par īsti sensacionālu notikumu izvērtās kabatu satura pārvietošana no brūnā uzvalka pelēkā uzvalka kabatās. Pret šiem priekšmetiem Babits izturējās ļoti nopietni. Tiem bija mūžīga vērtība, tāpat kā beisbolam vai republikāņu partijai. Tur bija viņa pildspalva un sudraba zīmulis (tam vienmēr trūka jaunu grafita kodolu), viņš nēsāja tos augšējā vestes kabatā labajā pusē. Bez tiem Babits būtu juties gluži kails. Pie viņa pulksteņa ķēdes karājās zelta spalvu nazītis, sudraba cigāru griezējs, septiņas atslēgas (viņš bija aizmirsis, kur lietojamas divas no šim atslēgām) un starp citu arī lielisks pulkstenis. Pie ķēdes vēl šūpojās liels, dzeltenīgs aļņa zobs — zīme, ka tā nēsātājs ir Brālīgā Aļņu Aizsardzības ordeņa biedrs. Pats ievērojamākais priekšmets tomēr bija viņa kabatas grāmatiņa ar vaļīgi piestiprinātām* lapām — moderna un ērta piezīmju grāmatiņa, kurā ierakstītas sen aizmirstu cilvēku adreses, atzīmes par naudas pārvedumiem, kas jau pirms vairākiem mēnešiem sasnieguši savu mērķi, te glabājās pastmarkas, kurām bija nogājusi līme, izgriezumi no T. Camlija Frinka dzejoļiem un laikrakstu ievadrakstiem, no kuriem Babits piesavinājās savus uzskatus un daudzzilbju vārdus, te atradās piezīmes, kas atgādināja izdarīt to, ko viņš

patiesībā nekad nebija domājis darīt, un beidzot visai dīvains ieraksts — DSSDMIPDF.

Taču cigarešu etvijas viņam nebija. Nevienam nekad neienāca prātā uzdāvināt viņam cigarešu etviju, tādēļ Babits pierada iztikt bez tās un visus, kas nēsāja cigarešu etvijas, viņš uzskatīja par mīkstčauļiem.

Visbeidzot viņš iesprauda svārku atlokā Stūmēju kluba žetonu. Kā jau tas piederas diženai mākslai, uz žetona bija pavisam īss izteiciens: «Stumies uz priekšu!» Sis žetons ļāva Babitam justies lojālam un ievērojamam. Tas saistīja viņu ar Krietnajiem Ļaudīm, ar jaukiem, cilvēciskiem un ievērojamiem ļaudīm no biznesmeņu aprindām. Tas bija viņa Uzvaras Krusts, viņa Goda Leģiona lentīte, viņa studentu korporācijas emblēma.

Bez ģērbšanās sarežģījumiem gadījās vēl citas, komplicētākas nepatikšanas. — Šorīt es jūtos kā sadauzīts, — viņš žēlojās. — Vakar vakarā laikam būšu par daudz ieēdis. Tev nevajadzēja pasniegt treknās pankūkas ar banānu pildījumu.

—    Bet tu pats taču tās pieprasīji!

—    Zinu jau, bet… Kad cilvēkam pāri četrdesmitiern, viņam jārūpējas par savu gremošanu. Ir daudz tādu, kas pietiekami nedomā par sevi. Es tev saku, četrdesmit gadu vecumā cilvēks ir.muļķis vai ārsts — es gribēju teikt, pats savs ārsts. Pārāk maz uzmanības tiek veltīts dietas jautājumam. Es domāju… cilvēkam, protams, pēc darba krietni jāpaēd, bet mums abiem nenāktu par ļaunu, ja mēs iebaudītu vieglāku lenču.

Bet, Džordžij, šeit mājās es vienmēr ēdu ļoti maz.

—    Tu laikam liec man saprast, ka es pilsētā pierijos ka vepris? Nu, protams! Tev gan būtu ļoti patīkami, ja vajadzētu ēst visu to draņķi, ko jaunais pavārs pasniedz mums Sporta klubā! Bet šorīt es patiešām jūtos nelāgi. Tāda dīvaina sāpe šeit, kreisajā puse — nē, tas taču nevarētu būt apendicīts, kā tu domā? Vakar vakarā, braucot pie Vergila Ganča, es jutu sāpes arī vederā. Lūk, tieši šeit — tādi asi, sāpīgi dūrieni. Es… Kur gan likt šo naudas gabalu? Jā, kāpēc tu tik reti pasniedz brokastīs žāvētas plūmes? Protams, es katru vakaru apēdu pa ābolam — vienu ābolu dienā, tad dak

ti'ris lieks — tomēr tev katrā ziņā vajadzētu pasniegt vairāk plūmju, nevis šos jaunmodes safabricējumus.

—    Kad pagājušo reizi pasniedza plūmes, tu tās neēdi.

—    Nu, toreiz man negribejās. Tomēr, man šķiet, es dažas apēdu. Lai nu kā… es domāju, tas ir ļoti svarīgi… Vēl vakar vakarā es teicu Vergilam Gančam, ka lielākā daļa ļaužu pietiekami nerūpējas par savu gremoš…

—    Vai mēs neaicināsim Gančus nākamajā nedēļā uz pusdienām?

—    Nu, protams, katrā ziņā.

—    Paklau, Džordžij, es ļoti vēlētos, lai tu tai vakarā uzģērbtu smokingu.

—    Blēņas, kas gan gribēs pārģērbties!

—    Visi. Atceries, kad tu toreiz ieradies pie Litlfīldiem nepārģērbies, bet visi citi bija smokingos, cik neērti tu juties.

—    Neērti, pie velna! Es nemaz nejutos neērti! Katrs zina, ka varu uzvilkt ne sliktāku šēzi kā citi, un es lai uztrauktos, ja dažreiz man negadās to uzģērbt. Vispār muļķīgs izdomājums. Jums, sievietēm, kas visu dienu noslaistījušās pa māju, der pārģērbties, bet kādēļ gan cilvēkam, kas nostrādājies kā vergs no rīta līdz vakaram, steigties pa galvu pa kaklu vilkt mugurā šēzi dažu sprukstiņu dēļ, ar kuriem viņš saticies tai pašā diena parastajā uzvalkā?

—    Bet tev patīk rādīties ļaudīs smokingā. Vēl aizvakar tu teici man paldies, ka es tevi pierunāju uzģērbt smokingu. Tu atzinies, ka esot juties daudz labāk. Bet, Džordžij, lūdzu nesaki «šēze». Tas taču ir smokings.

—   Muļķības, kāda tur starpība?

—    Tā runā visi smalki ļaudis. Iedomājies, ja Lūsila Makelvija dzirdētu tevi sakām «šēze».

—    Nu, tagad pietiks! Lūsila Makelvija man nav nekāda noteicēja! Viņas radinieki pavisam prasti ļaudis, kaut arī viņas vīrs un tēvs ir miljonāri! Tu laikam gribi aizrādīt uz savu augsto sabiedrisko stāvokli? Tad atļauj man tev pasacīt, ka tavs cienījamais sencis Henrijs T. nesauc to pat par «šēzi»! Viņš saka «astainie svārki mērkaķim bez astes», un neviens nevar viņu piespiest tos uzģērbt, varbūt tas izdotos vienīgi tad, ja viņu iemidzinātu ar hloroformu!

—    Nerunā tik rupji, Džordžij!

Es nemaz nedomāju būt rupjš, bet, dievs pasargi, tu esi tikpat nervoza kā Verona. Kopš Verona beigusi koledžu, viņa kļuvusi pārāk untumaina, pati nezina, ko grib, ko ne — nu, bet es zinu! Viņa grib apprecēt miljonāru un dzīvot Eiropā, varbūt turēt kāda sludinātāja roku, un tai pašā laikā viņa vēlas palikt Zenītā un kļūt par kaut kādu idiotisku sociālistu aģitatori, komandēt kādu labdarības biedrību vai kādu citu sasodītu organizāciju! Ak kungs, un Tedis tikpat dulns! Viņš grib iestāties koledžā un atkal negrib Jestāties koledžā. No visiem trim vienīgi Tinka zina, ko viņa grib. Patiešām nevaru saprast, kur man gadījušies tik svārstīgi bērni kā Rona un Tedis. Es varbūt neesmu nekāds Rokfellers vai Džeimss Dž. Šekspīrs, bet es noteikti zinu, ko gribu, nopūlos sava kantorī un… Vai tu dzirdēji pēdējos jaunumus? Cik es saprotu, tad Teda jaunākais untums — kļūt par kino aktieri un… Bet es viņam vai simtām reižu esmu teicis, ja viņš ies koledžā un studēs tieslietas un izrādīsies spējīgs, es viņam palīdzēšu iekārtot pašam savu kantori un… Un Verona nav labāka! Pati nezina, ko grib. Nu, nu, pasteidzies! Vai tu vēl neesi gatava? Kalpone zvanīja jau pirms kādām trim minūtēm.

v

Pirms Babits sekoja sievai, viņš palika stāvam pie guļamistabas loga, kas visvairāk bija pavērsts uz rietumiem. Dzīvojamo māju rajons «Ziedošie pakalni» atradās augstienē, un, kaut gan pilsētas centrs bija kādas trīs jūdzes attālu — Zenītā tagad skaitījās apmēram trīssimt vai četrsimt tūkstoš iedzīvotāju — Babits gluži labi varēja saredzēt no Indiānas akmens celtā trīsdesmit pieci stāvi augstā Otrā Nacionālā Torņa jumtu.

Sīs celtnes gaišās sienas traucās pretī aprīļa debesīm līdz vienkāršai dzegai, kas mirdzēja kā balta uguns svītra. Tornis bija neatkarības un mērķtiecības

iemiesojums. Tas viegli nesa savu spēku kā stalts kareivis. Kamēr Babits skatījās, nervozitāte izzuda no viņa sejas un ļenganais zods godbijībā pacēlās uz augšu. Viņš tikai noteica: «Patiesi jauks skats!» -pilsēta sajūsmināja viņu ar savu ritmu, un mīlestība pret to pamodās no jauna. Debesskrāpis viņam šķita kā milzu templis, kur kvēli un dedzīgi pielūdz vienkāršo ļaužu prātam neaptveramo dievību — biznesu; un, kāpdams lejā brokastīs, viņš svilpoja senu dziesmiņu: «Velns parāvis, jā nudien, katru dien», it kā tā būtu melanholiska un svinīga himna.

Otrā nodaļa

I

Kad vairs nedzirdēja Babita rūkšanu un viņa sievas miermīlīgo ņurdēšanu, ar ko Maira izteica savu līdzjūtību, — viņa bija pārāk daudz pieredzējusi, lai spētu just līdzi, bet vēl daudz vairāk pieredzējusi, lai izrādītu savu vienaldzību, — guļamistaba uzreiz kļuva bezpersoniska.

No guļamistabas varēja iziet tieši uz verandu, kur Babits parasti gulēja. Bet viņi abi ģērbās guļamistabā, un aukstākajās naktīs Babits ar baudu atteicās no vīrišķīgā ieraduma un atkāpās guļamistabā savā gultā, kustināja kāju pirkstus tīkamajā siltumā un smējās par janvāra salu.

Istaba bija ieturēta patīkamos pasteļa toņos pēc viena no vislabākajiem standarta paraugiem, ko zīmējis Zenītā plaši pazīstamais iekštelpu dekorators, pēc kura projektiem bija iekārtota lielākā daļa spekulatīviem nolūkiem celto māju. Sienas bija pelēkas, bet visas koka daļas — baltas, paklājs mierīgi zilā krāsā; meistarīgi imitēta mahagonija mēbeles — skapis ar milzīgu slīpētu spoguli, misis Babitas tualetes galds ar gandrīz tīra sudraba tualetes piederumiem, divas vienkāršas gultas, starp tām neliels galdiņš, uz kura atradās standarta nakts lampiņa, ūdens glāze, standarta grāmata ar krāsainām ilustrācijām — kas tā īsti par grāmatu, neva

rēja noteikt, tādēļ ka līdz šim vēl neviens nebija to atvēris. Matrači bija stingri, bet ne cieti, lieliski moderni matrači, kas maksāja krietnu žūksni naudas; karstā ūdens radiatora virsmas laukums — zinātniski aprēķināts tieši telpas kubatūrai. Logi lieli un viegli atverami, slēdži un auklas vislabākās, holandiešu štoras ar garantiju. Šī guļamistaba bija īsts meistardarbs, tieši kā no prospekta «Gaišas, modernas mājas ģitre^ nēm ar vidējiem ienākumiem». Tikai tai nebija nekā kopēja nedz ar Babitiem, nedz ar kādu citu. Nekas neliecināja, ka cilvēki kādreiz šeit dzīvojuši un mīlējuši, lasījuši kriminālromānus līdz pusnaktij un svētdienas rītos vāļājušies patīkamā bezdarbībā. Tā šķita ļoti laba istaba ļoti labā hotelī. Likās, ka tūlīt pat ienāks istabas meita, lai sakārtotu to cilvēkiem, kas pārgulēs šeit tikai vienu nakti, aizies neatskatīdamies un nekad vairs par to nedomās.

Katrai otrai mājai Ziedošajos pakalnos bija tieši tāda pati guļamistaba.

Babitu māja bija celta pirms pieciem gadiem. Tā izskatījās tikpat ērta un lieliska kā šī guļamistaba. Tajā viss bija vislabākajā gaumē, paši labākie no lētajiem paklājiem, vienkārša un slavējama arhitektūra un vismodernākās labierīcības. It visur elektrība stājusies sveču un netīro kamīnu vietā. Guļamistabas panelī, paslēpti aiz mazām misiņa durtiņām, atradas trīs kontakti elektriskajām spuldzēm. Gaiteņos — kontakti putekļu sūcējam un dzīvojamā istabā kontakti stāvlampai un elektriskajam ventilatoram. Glītajā ēdamistabā (ar tās lielisko ozola bufeti, stikla vitrīnu, krējuma krāsas sienām un vienkāršo gleznu, kurā redzams mirstošs lasis uz austeru kaudzes) arī bija speciāli kontakti elektriskajai kafijas kannai un maizes grauzdējamām restēm.

Patiesību sakot, Babitu mājai piemita tikai viens trūkums: tā nebija mājīga.

il

No rītiem Babits bieži ieradās brokastīs smiedamies un jokodamies. Bet šodien nezin kādēļ viss gāja šķībi un greizi. Svinīgi soļodams pa augšējo gaiteni, viņš

ieskatījās Veronas guļamistabā un sašutis iesaucās: Kāda jēga dot ģimenei pirmās šķiras māju, ja viņi neprot to pienācīgi novērtēt, neinteresējas par biznesu un negrib nostāties uz pareizā ce|a?

Visi jau bija sapulcējušies: Verona, tukla divdesmit divus gadus veca meitene ar brūniem matiem, tikko beigusi Brinmoras koledžu, aizrāvusies ar problēmām par pienākumu, dzimumu un reliģiju, patlaban ārkārtīgi noraizējusies, ka pelēkais sporta uzvalks viņas augumam nepieguļ. Tedis — Teodors Rūzvelts Babits — glīts septiņpadsmit gadus vecs zēns. Tinka — Katrīnadesmit gadus veca meitenīte ar mirdzošiem, sarkaniem matiem un caurspīdīgu adu, kas liecināja, ka viņa ēd pārāk daudz konfekšu un saldējuma. Ienākot ēdamistabā, Babits centās neizrādīt savu sapīkumu. Viņam paliesi nepatika uzmesties ģimenē par tirānu, viņš rajās bieži, bet bez īstām dusmām. Viņš uzsauca Tinkai:

—   Nu, kaķēniņ! — Blakus vārdiem «mīļā» un «cienītā», ar kuriem viņš apveltīja savu sievu, šis bija trešais mīlināmais vārdiņš Babita vārdu krājumā, un katru ritu viņš ar to apsveica Tinku.

Lieliem malkiem viņš izdzēra tasi kafijas, cerēdams ar to nomierināt savu vēderu un dvēseli. Dīvainā sajūta, it kā vēders nepiederētu viņam pašam, patiesi izzuda, bet Verona tūlīt pat uzsāka apnicīgu spriedelēšanu, un Babitam no jauna uzmācās šaubas par dzīvi, ģimeni un biznesu, kuras mocīja viņu visu rītu, kops izgaisa sapnis un aizlaidās slaidā feja.

Verona jau sešus mēnešus strādāja par reģistratori Grūnsberga ādu kompānijas kantorī, un viņai bija izredzes kļūt par paša mistera Grūnsberga sekretāri; tā viņa, Babita vārdiem runājot, «ieguva kaut kādu labumu no dārgās koledžas izglītības vismaz līdz tam laikam, kad apprecesies».

Bet tagad Verona sacīja: — Paklausies, tēt! Es runāju ar savu draudzeni no koledžas, viņa strādā Labdarības biedrībā — ak, tēt, cik brīnišķīgi jaukus bērniņus tur nesot uz piena virtuvi! — un es domāju, ka ari man jānodarbojas ar kaut ko tamlīdzīgu, ar kaut ko vērtīgu.

—    Ko tu sauc par «vērtīgu»? Ja tu kļūsi par Grūns-

berga sekretāri — un varbūt tu patiešām to sasniegtu, ja vairāk vingrinātos stenografijā, nevis skraidītu katru vakaru uz visādiem koncertiem un sanāksmēm — tad, es domāju, tu saprastu, ka saņemt trīsdesmit piecus vai četrdesmit dolārus nedēļā ir vērtīgi.

—    Es saprotu, bet… a'k, es vēlos arī no savas puses … palīdzēt… Es gribētu strādāt kāda patversmē. Varbūt kāds universālveikals man atļautu atvērt speciālu labklājības nodaļu, iekārtot jauku atpūtas istabu ar pītiem krēsliem, katūna aizkariem un tamlīdzīgi. Es vēl varētu …

—    Nu, tagad uzklausi mani! Vispirms tev jāsaprot, ka visi šie labdarības izdomājumi, šīs patversmes un atpūtas istabas ir tikai pirmais solis uz sociālismu un nekas vairāk. Jo ātrāk cilvēks saprot, ka neviens nedomā viņu lutināt un barot par velti, ka viņa bērni nedabūs nekādas skolas bez maksas, ne citas tamlīdzīgas blēņas un niekus, ja viņš pats to visu nenopelnīs, — un jo ātrāk viņš to sapratīs, jo ātrāk ķersies pie darba un ražos — ražos — ražos! Lūk, kas vajadzīgs valstij, nevis kaut kādas fantāzijas, tās tikai vājina strādnieku gribas spēku un modina viņu bērnu galvās idejas, kas nav piemērotas viņu šķirai. Un tu … labāk būtu vairāk interesējusies par darbu nekā velti nositusi laiku ar visādām muļķībām. Kad es biju jauns, es noteikti zināju, ko gribu, un centos to sasniegt lai plīst vai lūst, un tādēļ es kļuvu par to, kas tagad esmu, un … Maira! Kādēļ tu atļauj kalponei sagriezt grauzdēto maizi tik mazos gabaliņos? Tos jau nevar saturēt rokā! Bez tam vēl tie auksti!

Tedis Babits, priekšpēdējās klases skolnieks slavenajā Istsaidas vidusskolā, visu laiku centās pārtraukt sarunu, skaļi kremšļodams. Beidzot viņš nenocietās:

—    Paklau, Rona, vai tu …

Verona aizsvilās: — Tedi! Esi tik laipns un nepārtrauc mūs, kad mēs apspriežam nopietnus jautājumus!

—    Blēņas! — Tedis nicīgi atcirta. — Kopš tevi aiz pārskatīšanās izlaida no koledžas, tu spindzele tāda, tu nekā cita nedari, kā tikai no rīta līdz vakaram risini nopietnas problēmas par šo un to un par neko. Vai tu … vakarā es ņemšu mašīnu.

Babits nošņācās: — Ak, tu ņemsi! Varbūt man pašam to ievajagas! — Arī Verona protestēja: — Redz, kāds gudrinieks! Es pati braukšu. — Tinka gaudās: — Ak, papucīt, tu apsolīji mūs aizvest uz Rouzdeilu! — Bet misis Babita viņu pārtrauca: — Uzmanīgāk, Tinka, nebāz piedurkni sviesta traukā! — Visi nikni raudzījās cits cilā, Verona iesaucās: — Tedi, tu esi gatavais cūka, mašīna taču nav tava!

—    Tu, protams, neesi cūka! Itin nemaz ar ne!—Tedis varēja būt briesmīgi pieklājīgs. — Tu tikai gribēji paņemt mašīnu tūlīt pēc pusdienām un atstāt to visu vakaru kādas savas draudzenes mājas priekšā, kamēr pašas pļāpājat par literatūru un par inteliģentajiem sprukstiņiem, kurus jūs būtu ar mieru precēt, — ja tikai kāds jūs bildinātu!

—    Tēvam nekad nevajadzētu dot tev mašīnu. Tu un tavi šausmīgie draugi, šie Džounsu puikas, jūs drāžaties kā vājprātīgie! Kā tu iedrošinies nogriezties uz Šatokva laukumu ar četrdesmit jūdžu lielu ātrumu!

—    Kur tu to ķēri? Pašai tik sasodīti bail no mašīnas, ka, pat kalnā braucot, tu pievelc papildu bremzi!

—    Es to nedaru! Bet tu … pastāvīgi plāties ar savam zināšanām par motoriem, un Jūnisa Litlfīlda man stāstīja, tu esot teicis, ka baterija barojot ģeneratoru.

—    Nu, mana mīļā, tu jau neproti atšķirt ģeneratoru no diferenciāla! — Tedis ne bez iemesla izturējās tik augstprātīgi pret māsu. Viņš bija dzimis mehāniķis, mašīnu izgudrotājs un konstruētājs; viņš domāja un plānoja, līdz plāni kļuva par īstenību.

—    Tagad pietiks! — Babits viņus tīri automātiski apsauca, aizdedzinādams brīnišķīgi nomierinošo pirmo cigāru šai rītā un iesūkdams sevī Advocate-Times ievadraksta dzīvinošo indi.

Tedis centās pierunāt Veronu: — Goda vārds, Rona, es nemaz neņemtu to veco ķerru, bet esmu apsolījis dažām mūsu klases meitenēm, ka aizvedīšu viņas uz skolas kora mēģinājumu, nudien, man pašam jau vienalga, bet džentlmenim jāpilda savi sabiedriskie pienākumi.

—    Patiešām jāsmejas! Tu nu tavi sabiedriskie pienākumi! Vidusskolā!

—    Ak, cik mēs esam k|uvuši smalki, kopš beidzām kaut kādu zostiņu koledžu! Nu, atjauj man tev pasacīt, ka visā štatā nav otras privātskolas, kurā mācītos tādi ziedi kā šogad mūsējā. Diviem puikām tēvi miljonāri! Nudien, arī man nepieciešams pašam savs auto tāpat kā citiem puikām!

Babits tikko neuzlēca kājās. — Pašam savs auto! Varbūt tu gribēsi arī jahtu un savu māju? Kāda nekaunība! Puika, kas nevar nolikt eksāmenu latīņu valodā, kaut gan citi to var, sagaida, ka es viņam uzdāvināšu auto un šoferi vēl piedevām, varbūt pat lidmašīnu kā atmaksu par sevišķi centīgu kino apmeklēšanu kopā ar Jūnisu Litlfīldu. Es tev gan rādīšu auto…

Mazliet vēlāk Tedis ar diplomāta izveicību piespieda Veronu atzīties, ka šovakar viņa gribējusi tikai aizbraukt uz manēžu noskatīties suņu un kaķu izstādi. Tedis pierunāja māsu atstāt mašīnu pie konditorejas iepretī manēžai, tur viņš to paņemšot. Viņi ilgi un pamatīgi apspriedās, kur likt atslēgas un kas piepildīs benzīna tanku, beidzot Varenā Automobiļa Dieva pielūdzēji savā sajūsmā nonāca tik tālu, ka sāka dziedat slavas dziesmas pat ielāpam uz rezerves kameras un nozaudētajam motora iedarbināšanas kloķim.

Pamiers drīz vien izbeidzās, jo Tedis nenocietās nepiebildis, ka Veronas draudzenes esot «vienkārši smieklīgas — augstprātīgu, pļāpīgu zosu bars, nekas vairāk». Bet Teda draugi, Verona savukārt aizrādīja, esot «riebīgi, iedomīgi švauksti un meitenes — stulbas, spiedzošas idiotes». Tālāk viņa paziņoja: — Pretīgi skatīties, kā tu smēķē cigaretes un … uzvalks, kas tev šorīt mugurā, izskatās neiespējami smieklīgs — goda vārds, vienkārši riebīgs!

Tedis gāzelēdamies devās pie zemā bufetes spoguļa, vērīgi aplūkoja savu daiļo ārieni un pavīpsnāja. Spilgti rūtotais uzvalks, šūts pēc visjaunākās modes, piegulēja viņam cieši jo cieši, šaurās bikses sniedzās tikai līdz dzeltenbrūno zābaku stulmiem, šmaugā vidukļa mugurpusē piestiprināta josta, kas nekā nesajoza. Ap kaklu milzīgā pušķī-sasieta melna zīda šalle. Iepomadētie linu krāsas mati saglausti atpakaļ bez šķirtnes. Ejot uz

skolu, vēl tika uzlikta cepure ar garu, lāpstai līdzīgu nagu. Bet vislepnākā bija veste — ilgi viņam nācās krat, ilgi lūgties, vēl ilgāk gudrot; tā bija īsta fantāzijas veste rūsas krāsa ar blāvi sārtiem, neparasti gariem plankumiem. Izgriezuma malā bija piesprausts vidusskolas žetons, klases žetons un korporācijas zīme.

Bet tam visam nebija nekādas nozīmes. Tedis bija lokans, kustīgs un veselīgs zēns ar skaidrām, zinātkārām acīm (viņam pašam tās šķita ciniskas). Bet viņš nebija sevišķi smalkjūtīgs. Viņš pamāja ar roku nabaga tuklajai Veronai un novilka: — Jā gan, tavās acīs mēs, protams, esam smieklīgi un riebīgi un mūsu jaunais kaklauts — tikai lupata!

Babits ierēcās: — Patiesi lupata! Kamēr tu sevi tā apbrīno, es gribētu atgādināt, ka tavam vīrišķīgajam skaistumam nenāktu par ļaunu, ja tu noslaucītu ar olu notriepto muti!

Verona iesmējās, šajā acumirklī viņa bija uzvarētāja pašā lielākajā no lielajiem kariem — ģimenes karā. Tedis izmisis paraudzījās viņā, tad uzkliedza Tinkai:

—    Dieva dēļ, neizber visu cukuru uz savām auzu pārslām!

Kad Verona un Tedis aizgāja unTinka uzkāpa augšā savā istabā, Babits žēlojās sievai: — Ir gan ģimene! Es nebūt nedomāju, ka esmu maigs jēriņš, un dažreiz varbūt ierodos brokastīs mazliet saīdzis, bet tas, kā viņi tarkšķ un tarkšķ bez mitas, vienkārši nav izturams. Nudien, gribas aizbraukt kaut kur, vienalga, lai tikai būtu miers. Kad cilvēks visu mužu pūlējies, lai dotu bērniem labu izglītību, nostādītu viņus uz kājām, cik sāpīgi tad klausīties, kā viņi caurām dienām plēšas kā hiēnu bars un nekad … nekad . .. Dīvaini, avīzē rakstīts .. . Nekad nevienu brīdi nevar būt mierā… Vai tu avīzi jau lasīji?

—    Nē, mīļais! — Divdesmit trīs gadus ilgajā laulības dzīvē misis Babita bija lasījusi laikrakstu pirms vīra tikai sešdesmit septiņas reizes.

—    Daudz jaunumu. Briesmīga viesuļvētra dienvidos. Jā, liela nelaime. Bet klausies, tas ir lieliski! Beigas šiem zeļļiem! Ņujorkas pilsētas valde pieņēmusi dažus

likumprojektus, kas izsludina visus sociālistus ārpus likuma! Ņujorkā streiko liftu apkalpotāji un studenti stājušies viņu vietā. Krietni zēni! Un masu mītiņā Birmingemā ļaudis pieprasījuši, lai šis nolādētais aģitators, šis zellis De Valēra tiklu izraidīts. Pilnīgi pareizi, velns lai parauj! Visi šie aģitatori uzpirkti ar vāciešu zeltu. Un mums nav nekādas vajadzības iejaukties Īrijas vai kādas citas valsts darīšanās. Mēs ievērojam stingru neitralitāti. Ahā, atkal drošas ziņas no Krievijas, ka Ļeņins miris. Vareni! Es patiešām nesaprotu, kādēļ mēs neiejaucamies un neaiztriecam šos boļševikus.

—    Tiesa, — noteica misis Babita.

—    Un te kāds zellis, tērpies kombinezonā, svinīgi uzņēmies mēra pienākumus — turklāt vēl sludinātājs! Ko tu par lo saki?

—    Hm! Jā!

Arī Babits pats nezināja, ko domāt par šo notikumu, jo nedz Babits — republikānis, nedz prezbiteriānis, nedz Aļņu ordeņa brālis, nedz nekustamu īpašumu mākleris nevarēja atrast nekādus priekšrakstus, kā izturēties pret mēru — sludinātāju, tādēļ viņš tikai norūca un turpināja lasīt. Sieva izlikās ļoti ieinteresēta, bet nedzirdēja ne vārda. Vēlāk viņa izlasīs virsrakstus, rakstus par augstāko sabiedrību un veikalu sludinājumus.

—    Nu, un ko tu par to saki? Čārlijs Makelvijs vēl aizvien pārsteidz sabiedrību. Paklausies, ko šī daiļrunīgā reportiere raksta par vakar vakaru:

Nekad sabiedrība ar lielo, lielo «S» nejūtas tik ļoti pagodināta, kā tad, kad saņem ielūgumu uz svinīgu mielastu mistera un misis Makelviju dižciltīgajā un viesmīlīgajā mājā, kur viesi pulcējās arī vakar. Viņu rezidence atrodas gleznainā apvidū plašu zālāju vidū, tā pieskaitāma pie pašām ievērojamākajām celtnēm Karaļu kalnā un, kaut gan to apjož vareni akmens mūri, ir patīkama un mājīga mītne; tās greznajās telpās, kas slavenas ar savu -gaumīgo iekārtojumu, notika balle par godu misis Makelvijas ievērojamai viešņai mis

Dž. Snīsai no Vašingtonas. Lielā halle celta ar tik plašu vērienu, ka ideālāku balles zāli velti meklēt, vakar vakarā tās parketa mirdzošajā virsmā atkal spoguļojās pāri krāšņā svētku polonēzē. Bet deju prieki nobāl burvīgo tкte-а-tкte priekšā, kas vilina dvēseli aizklīst milzīgās bibliotēkas klusumā pie senlaicīga kamīna vai mājīgajā viesistabā ar dziļajiem, mīkstajiem krēsliem zem apēnotām spuldzēm, kas aicināt aicina uz saldiem noslēpumiem а-deux\ vai arī biljarda istabā, kur var paņemt kiju un gūt panākumus spēlē, kas neatrodas nedz Amora, nedz Terpsihores aizbildniecība.

Vēl daudz, krietni daudz bija rakstīts izmeklētajā lielpilsētas žurnālistes stilā, kādā mīlēja izteikties mis Elnora Perla Beitsa, laikraksta Advocate-Times populārā reportiere par augstākās sabiedrības notikumiem. Bet Babits nespēja izlasīt līdz galam. Viņš kurnēja. Viņš saburzīja laikrakstu. Viņš protestēja:

—    Kaut kas nedzirdēts! Es atzīstu Cārlija Makelvija labās īpašības. Kad mēs mācījāmies koledžā, viņš bija tikpat trūcīgs kā kurš katrs no mums, nu viņš nopelnīja apaļu miljonu kā būvuzņēmējs, kaut gan nebija nemaz negodīgāks kā citi un neuzpirka vairāk pilsētas domnieku, nekā vajadzīgs. Un viņa māja ir patiešām laba ināja … kaut gan to «neapjož nekādi vareni akmens mūri» un šī māja nav vērts tos divdesmit tūkstošus, ko tā viņam izmaksā. Bet, ja sāk runāt par Čārliju Makelviju un viņa pudeles brāļiem, it kā tie būtu gandrīz… gandrīz vai Vanderbilti, nu tad man patiešām jāsmejas.

Bet misis Babita kautrīgi ieteicās: — Es gan labprāt gribētu redzēt viņu māju no iekšpuses. Tai jābūt brīnišķīgai. Es nekad iekšā neesmu bijusi.

Es esmu tur bijis. Vairākas reizes. Lai aprunātos ar Cārliju par veikaliem, parasti vakarā. Nekā sevišķa tur nav. Bet es negribētu sēsties pie viena galda ar šo intrigantu bandu. Varu derēt, ka es nopelnu daudz vairak nekā dažs labs no šiem lielībniekiem, kas izdod visu savu bagātību par fraku, bet zem tās nav pat lāga krekla mugurā! I la ! Ko tu par to saki?

Bet misis Babita neparasti vienaldzīgi noklausījās Advocate-Times sludinājumus par nekustamu īpašumu pārdošanu:

Aštabla iela 496, Dž. K. Dosons Tomasam Malelijam, 17. aprīlī,

15.7X112.2, Hipotēka $ 4000 noin.

Šorīt Babits bija pārāk uztraukts, lai plašāk iepazīstinātu sievu ar paragrafiem par īpašumu apķīlāšanu, hipotēkām un kontraktiem. Viņš piecēlās. Viņš uzlūkoja sievu, un viņa uzacis šķita vairāk sarauktas nekā parasti. Viņš piepeši ieteicās:

—    Jā, varbūt… patiešām žēl, ka mēs neuzturam sakarus ar tādiem ļaudīm kā Makelviji. Mēs varētu pamēģināt un ielūgt viņus pusdienās kādu vakaru. Ak, pie visiem velniem, labāk netērēsim velti dārgo laiku, domājot par viņiem! Mūsu pašu mazajai sabiedrībai daudz vairāk jautrības nekā visiem šiem plutokratiem kopā. Tādu īstu cilvēku kā tevi nevar ne salīdzināt ar šo smalko putniņu Lūsilu Makelviju — tikai pārgudras runas un vienmēr uzcirtusies kā parādes zirgs! Tu esi lieliska, mana mīļā!

Taču tūlīt pat viņš centās notušēt savu aizkustinājumu, neapmierināti uzsaukdams sievai: — Bet tu neļauj Tinkai ēst tik daudz riekstu halvas, viņai tā ir tīrā inde. Dieva dēļ, neļauj viņai sabojāt vēderu. Vairums ļaužu nesaprot, cik liela nozīme labai barības sagremošanai un noteiktam dienas režīmam. Domāju, ka būšu mājās parastajā laikā.

Babits noskūpstīja sievu — viņš nenoskūpstīja viņu tā īsti — viņš tikai pieskārās ar savām nekustīgajām lūpām viņas vēsajam vaigam. Viņš steidzās ārā uz garāžu, murminādams: — Ak kungs, kāda ģimene! Nu Maira mocīs mani ar pārmetumiem, ka mēs nesaliekamies ar šiem miljonāriem. Ak kungs, kā dažreiz gribētos pamest visu un aiziet! Arī kantorī nepatikšanu bez gala. Un es izturos nejauki… es nemaz negribu, bet… bet es esmu tik briesmīgi noguris.

Trešā nodaļa

I

Džordžam F. Babitam, tāpat kā Zenīta turīgo pilsoņu lielākajai daļai, viņa automobilis bija reizē poēzija un traģēdija, mīlestība un varonība. Kantoris bija viņa pirātu kuģis, bet brauciens automobilī — briesmu pilna ekspedīcija uz krastu.

Pats dramatiskākais no visiem dramatiskajiem dienas notikumiem bija mašīnas iedarbināšana. Aukstos rītos tā bija tirā mocība; gausi un negribīgi spurkšķēja motors; dažreiz Babitam nācās pat pilināt ēteri cilindra ventiļos, un tas bija tik interesanti, ka, ēdot lenču, viņš no jauna saskaitīja pilienu pēc piliena un skaļi aprēķinaja, cik dārgi viņam katrs piliens izmaksājis.

Saja rītā Babitu mocīja neskaidra nojauta, ka kaut kas nebūs kartībā, un viņš jutās vīlies, kad maisījums eksplodēja ātri un spēcīgi un, atpakaļgaitā braucot ārā no garāžas, auto pat nepieskārās nobrāztajām un saskrambātajām durvju stenderēm. Babits bija apmulsis. Viņš uzsauca Semam Dopelbravam «labrīt» daudz sirsnīgāk, nekā bija gribējis.

Babita zaļi baltā, holandiešu koloniālajā stilā celtā māja kopā ar divām citām izveidoja veselu Cetemrouda kvartālu. Pa kreisi no tās atradās mistera Semjuela Dopelbrava, slavenas vannas istabu iekārtošanas firmas sekretāra rezidence. Tā bija ērta māja bez izteikta arhitektūras stila: milzīga koka kaste spilgti dzeltenā krāsā ar zemu torni un plašu verandu. Babits nosodīja mistera un misis Dopelbravu dzīves veidu un sauca viņus par «bohēmiešiem». Pāri pusnaktij no viņu mājas skanēja mūzika un nepieklājīgi smiekli; apkārtnē klīda baumas par slepenu tirgošanos ar viskiju un trakulīgiem autobraucieniem. Sī ģimene sagādāja Babitam daudz laimīgu pārrunu vakaru, kuros viņš enerģiski paziņoja: — Es pats neesmu nekāds svētais un man nav iebildumu, ja cilvēks šad un tad iemet pa glāzītei, bet, ja ļaudis nepārtraukti dzer un pļēguro, kā to dara Dopelbravi, tad man žults iekšā vārās. — Babitiem otrā pusē, pilnīgi modernā mājā, kuras apakšējā daļa bija apšūta ar tumši sarkaniem ķieģeļiem, dzīvoja Hovards Litlfīlds, filozofijas doktors; mājai bija erkers ar logiem svina ietvarā, augšējais stāvs gaišā, graudainā apmetumā, it kā ar māliem nošķiests, un sarkanu dakstiņu jumts. Litlfīlds bija šīs apkartnes Slavenais Zinātnieks, autoritāte visos jautājumos, izņemot zīdaiņu kopšanu, pavāra mākslu un automobiļus. Viņš bija mākslas bakalaurs Blodžetas koledžā, filozofijas doktors ekonomikas fakultātē Jeilas universitātē. Viņš bija direktors rīkotājs un reklāmas nodaļas vadītājs Zenīta Ielu Transporta kompānijā. Ja viņu brīdināja vismaz desmit stundu iepriekš, viņš varēja stāties pilsētas valdes vai štata senāta priekšā un ar skaitļu rindām un piemēriem no Polijas vai Jaunzēlandes neapstrīdami pierādīt, ka ielu dzelzceļu kompānija patiesi mīl tautu un rūpējas par saviem strādniekiem, ka akciju lielākā daļa pieder atraitnēm un bāriņiem, ka viss, ko kompānija dara, nāk par labu zemes īpašniekiem, jo paaugstinot gruntsgabalu vērtību, un palīdzot nabadzīgajiem, jo pazeminot īres maksu. Visi paziņas griezās pie Litlfīlda, ja viņi vēlējās uzzināt, kādā datumā notikusi kauja pie Saragosas, ko īsti nozīmē vārds «sabotāža», kāds būs vācu markas kurss, kā skan tulkojumā «hinc illae lacrimae> vai arī cik un kādus produktus ražo no akmeņogļu darvas. Viņš iedvesa Babitarn godbijību, atzīdamies, ka bieži nosēžot līdz pusnaktij, lasot skaitļus un zemteksta piezīmes valdības ziņojumos vai pāršķirstot (uzjautrinādamies par autoru kļūdām) jaunākos sējumus par ķīmiju, arheoloģiju un ihtioloģiju.

Taču vislielākā vērtība bija Litlfīlda morālajam piemēram. Būdams neparasti izglītots cilvēks, viņš tomēr bija tikpat stingrs prezbiteriānis un pārliecināts republikānis kā Džordžs F. Babits. Viņš atbalstīja biznesmeņus viņu ticībā. Ja viņi tikai instinktīvi sajuta, ka viņu veikalnieciskā sistēma un personīgā izturēšanās ir pati pilnība, tad doktors Hovards Litlfīlds to pierādīja ar piemēriem no vēstures un ekonomikas un ar pašu jaunradikāļu izteicieniem.

Babits patiešām lepojās, ka dzīvo kaimiņos ar tādu zinātnieku uņ ka Tedis draudzējas ar Jūnisu Litlfīldu. Sešpadsmit gadu vecā Junisa neinteresējās ne par kādu citu statistiku kā tikai par to, kas attiecas uz kinozvaigžņu vecumu un atalgojumu, bet — kā Babits mēdza apgalvot — «\ilņa bija sava tēva meita».

Atšķirība starp tādu vieglprātīgu tipu kā Scms Dopelbravs un tādu patiešām jauku cilvēku kā Litlfīlds l)ija vērojama arī abu ārējā izskatā. Dopelbravs ar saviem četrdesmit astoņiem gadiem izskatījās neticami jauns Viņš vienmēr nēsāja katliņu, atstumtu pakausi, un viņa sārtā seja bija pastāvīgi savilkta platā smaida. Bet Litlfīlds ar saviem četrdesmit diviem gadiem izskatījās vecs. Viņš bija garš, platiem pleciem un resns. Viņa brilles zelta ietvaros nozuda garās sejas dziļajās krokās; viņa mati izskatījās kā melna, izpūrusi, taukaina masa; sarunājoties viņš pūta un elsa; viņa studentu korporācijas žetons mirdzēja uz melnās, notrieptās vestes; viņš oda pēc vecām pīpēm; viņā bija kaut kas no bēru svinīguma un arhibīskapa cienības; un viņš piešķīra nekustamu īpašumu'birojam un vannas istabu iekārtošanas firmai svētuma pieskaņu.

Šorīt Litlfīlds stāvēja savas mājas priekšā, vērīgi aplūkodams mauru starp ietvi un plato cementēto ce]u. Babits apturēja savu auto un, izliecies ārā, uzsauca:

—    Labrīt! — Litlfīlds gausiem soļiem pienāca klāt un uzlika kāju uz kāpšļa.

—    Jauks rīts, — sacīja Babits, aizdedzinādams — nepiedodami agri — šodien jau otru cigāru.

—    Jā, varen jauks rīts, — atsaucās Litlfīlds.

—    Pavasaris drīz būs klāt!

—    Jā, tagad gandrīz jau īsts pavasaris, — atbildēja Litlfīlds.

—    Tomēr naktis vēl aizvien aukstas. Vakar vakara man guļarnverandā vajadzēja divas segas.

—    Ja, pagājušo nakti nebija sevišķi silts, — piekFita Litlfīlds.

—    Es domāju, ka tagad vairs nav gaidāms lielāks aukstums.

—    Protams ne, kaut gan Tiflisā un Montanā vakar esot snidzis, — paziņoja Zinātnieks. — Un atceries sniega vētru, kas plosījās Rietumos pirms trim dienām — trīs collas dziļš sniegs Grilijā un Kolorado, un pirms

diviem gadiem bija sniegputenis ari pie mums Zenītā, tieši divdesmit piektajā aprīlī.

—    Jā, patiešām! Saki, draugs, kādas ir tavas domas par republikāņu kandidātu? Ko viņi izvirzīs prezidenta vēlēšanām? Vai tev neliekas, ka pienācis laiks ievēlēt reiz īstu biznesmeņu valdību?

Es esmu tajos ieskatos, ka valstij vispirmām kārtam un visvairāk nepieciešama krietna, saprātīga, veikalnieciska vadība. Mums nepieciešama īsta biznesmeņu valdība, — sacīja Litli'īlds.

—    Es priecājos par to! Es patiešām ļoti priecājos, to dzirdot! Es nezināju, kā tu, būdams tik cieši saistīts ar koledžām un universitātēm, skatīsies uz šo jautājumu, un tagad esmu laimīgs, ka mūsu uzskati saskan. Tas, kas valstij vajadzīgs, — un tieši šajos apstākļos — nav nedz prezidents ar koledžas izglītību, nedz ķēpāšanās ar visādiem starptautiskiem jautājumiem, bet gan krietna … saprātīga … veikalnieciska . .. valdība, kas dos mums iespēju palielināt mūsu apgrozījumus.

—    Jā. Vispārībai tas vēl nav zināms, ka arī Ķīnā pēdējā laikā zinātnieku vietā stājas praktiskāki ļaudis, un tu taču saproti, ko no tā var secināt.

—    Ko tu neteiksi! T-jā! — izdvesa Babits, juzdamies daudz laimīgāks un daudz apmierinātāks ar pasaules notikumu norisi. — Jā, bija ļoti patīkami apstāties un parunāties kādu brīdi. Bet tagad man jāsteidzas lejā uz kantori un jāapstrādā pāris klientu. Nu, paliec sveiks, draugs! Vakara redzēsimies. Sveiks!

ll

Viņi bija daudz strādājuši, šie solīdie pilsoņi. Pirms divdesmit gadiem augstieni, uz kuras pletās Ziedošie pakalni ar krāsainajiem māju jumtiem, koptajiem zālājiem un apbrīnojamām ērtībām, sedza jaunu gobu, ozolu un kļavu biezoknis. Nevainojami taisno ielu malās vēl tagad rēgojās kokiem apauguši gruntsgabali un veca augļu dārza atliekas. Šodien dārzs izskatījās brīnumjauks; jaunās lapiņas ābeļu zaros dega kā zaļas uguntiņas.. Gravas malā ņirbēja pirmie baltie ķiršu ziedi un trokšņoja sarkankrūtīši.

Babits ieelpoja zemes smaržu, klusībā nosmejas par uztrauktajiem sarkankrūtīšiem tieši tapat, ka butu smējies par kaķēniem vai komisku filmu. No malas skatoties, viņš bija nevainojams komersants, kas steidzas uz savu kantori, — labi paēdis virs mīkstā, brūnā platmalē, ar brillēm bez ietvariem, kurš, resnu cigāru smēķēdams, vada savu lielisko auto pa priekšpilsētas aleju. Bet viņā majoja gars, kas patiešām mīlēja savu rajonu, savu pilsētu, savu klanu. Ziema bija pagājusi, pienācis laiks celt un vērot, kā izaug mājas; tas bija Babitam pats laimīgākais laiks. Šī rīta nomāktība izgaisa, sārts un žirgts viņš apturēja auto Smita iela, lai nodotu drēbniekam brūnas bikses un liktu piepildīt benzīna tvertni.

Pazīstamais rituāls viņu stiprināja: garais, sarkanais tērauda benzīna sūknis, ķieģeļu un terakotas garāža, skatlogs ar visglītākajiem piederumiem — spoži rezervuāri, motora sveces žilbinoši baltos porcelāna apvalkos, zeltītas un sudrabotas sniega ķēdes. Babits jutās glaimots, kad Silvestrs Mūns, pats netīrākais un pats izveicīgākais automobiļu mehāniķis, iznāca viņu apkalpot. — Labrīt, mister Babit! — sveicināja Mūns, un Babits uzreiz jutās kā ievērojams vīrs, nevis kāds no tiem sprukstiņiem, kas braukā apkārt savās pieckapeiku mašīnās, jo viņa vardu atcerējās pat visnevaļīgākie mehāniķi. Viņš apbrīnoja aspratīgo automātiskās ciparnīcas konstrukciju, kas skaitīja galonu pēc galona; apbrīnoja atjautīgo reklāmu: «Piepildi laika — nepaliksi ceļā; benzīns šodien — 31 cents»; apbrīnoja benzīna ritmisko burbuļošanu, plūstot tvertnē, un Mūna noteiktās, vienmērīgās kustības, pagriežot kloķi.

—    Cik tad mēs šodien ņemsim? — jautāja Mūns balsī, kurā skanēja gan slavena speciālista neatkarība, gan laba paziņas draudzība, gan cieņa pret lādu sabiedrībā ievērojamu personu kā Džordžs F. Babits.

—    Līdz malām!

—    Kā jūs domājat, mister Babit, ko izvirzīs par republikāņu kandidātu?

—   Vēl par agru kaut ko paredzēt. Vēl jau vesels mēnesis un divas nedēļas — nē, trīs nedēļas — gandrīz trīs nedēļas — nu, katra ziņā vairāk nekā sešas nedēļas

līdz republikāņu partijas sanāksmei, un es domāju, cilvēkam jātur acis vaļā un jāapsver visi kandidāti — vispusīgi ar tiem jāiepazīstas un jāsalīdzina cits ar citu un tad rūpīgi jāizvēlas.

—   Jums taisnība, mister Babit.

—    Bet es jums kaut ko pateikšu — un mans uzskats šodien ir tieši tāds pats, kāds tas bija pirms četriem gadiem un pirms astoņiem gadiem, un tāds pats tas būs pēc četriem gadiem, jā, pat pēc astoņiem gadiem! Ko es visiem saku un ko nekad nav par ļaunu atkārtot, — ka mums vispirms un uz visiem laikiem vajadzīga krietna, saprātīga, veikalnieciska valdība.

—   Jums, nudien, taisnība!

—    Nu, kādas jums šķiet priekšējās riepas?

—    Vareni! Vareni! Garažām drīz pietrūktu darba, ja visi tā rūpētos par savām mašīnām ka jūs.

Es jau nu cenšos un arī kaut ko no tām lietām saprotu. — Babits samaksāja rēķinu, pateica īstā brīdī:

—    Paturiet atlikumu, — un brauca tālāk, jūsmodams pats par sevi. Žēlsirdīgā zamārieša balsī viņš uzsauca cienījama izskata vīrietim, kas gaidīja tramvaju: — Vai negribat, lai pavedu? — Kad vīrietis iekāpa, Babitam labpatika apjautāties: — Vai jums jābrauc lejā uz pilsētu? Ikreiz, kad redzu cilvēku gaidām tramvaju, es uzaicinu viņu savā mašīnā — protams, ja viņš neizskatās pēc klaidoņa.

—    Kaut mums būtu vairāk tādu augstsirdīgu auto īpašnieku, — iztapīgi atbildēja labdarības upuris.

—    Ak nē, tā nav nekāda augstsirdība! Es esmu tajos ieskatos — vēl vakar teicu savam dēlam, — ka katra cilvēka pienākums dalīties šīs pasaules labumos ar saviem kaimiņiem, un es ne acu galā nevaru ciest, ja cilvēks izgāž krūti un staigā apkārt plātīdamies tikai tādēļ vien, ka palīdzējis savam tuvākam.

Upuris, kā likās, nespēja atrast pareizo atbildi, un Babits dārdināja tālāk:

—    Patiešām draņķīgi šī Transporta kompānija mūs apkalpo. Kas par iedomām laist tramvaju pa Portlendroudu tikai reizi septiņās minūtēs. Ziemas rītos, kad sals kniebj'stilbos, cilvēks, gaidīdams uz ielas stūra, var sasalt ragā.

Tas tiesa. Ielu dzelzceļa sabiedrība sasodīti maz rūpējas par publikas ērtībām. Viņus deretu krietni patramdīt.

Babits uztraucās: — Nevajag jau tūlīt visu vainu uzvelt Transporta kompānijai un neredzēt, cik grūtos apstākļos tai jādarbojas, nevar klausīt tiem muļķiem, kas prasa, lai pilsēta pārņem tramvaju sava īpašumā. Un paņēmieni, ar kādiem šie strādnieki piespiež kompāniju maksāt viņiem augstākas algas, ir vienkārši noziegums, jums un man tādēļ jacieš, jāmaksā septiņi centi par braucienu! Ja to visu labi apdomā, nevar neatzīt, ka apkalpošana uz visām līnijām ir lieliska.

—   Jā, bet… mazliet bailīgi iesāka pasažieris.

—    Sasodīti jauks rīts! — Babits pasteidzās viņu pārtraukt. — Pavasaris drīz būs klāt.

—Jā, tagad jau īsts pavasaris.

Upurim nebija nedz oriģinalitātes, nedz asprātības, tādēļ Babits iegrima klusēšanā un nodevās interesantai rotaļai, centās apdzīt tramvajus līdz ielas stūrim — izrāvās uz priekšu, sekoja tramvajam pa pēdām, tad uztraukti joņoja pa šauro spraugu starp augsto, dzelteno vagona sienu un ielas malā novietoto automobiļu rindu, beidzot aizšavās garām tieši tai brīdī, kad tramvajs apstājās — neparasts, bet drosmīgs sports.

Un visu laiku viņš izjuta Zenīta skaistumu. Nedēļām ilgi viņš neredzēja nekā cita kā tikai klientus un konkurentu paziņojumus «Izīrējams», kas viņu kaitināja. Šodien dīvainā satraukumā viņš gan dusmojās, gan priecājās vienlīdz ātri, un pavasara saule šorīt mirdzēja tik vilinoši, ka Babits pacēla galvu un redzēja visu.

Viņš apbrīnoja katru kvartālu labi pazīstamajā maršrutā uz kantori: Ziedošo pakalnu vasarnīcas, krūmus un līkloču ceļus. Vienstāvu veikalus Smita ielā, kas žilbināja acis ar spoguļstikliem un jauniem, dzelteniem ķieģeļiem, pārtikas preču tirgotavas, veļas mazgātavas un aptiekas, kas piedāvāja Istsaidas namamātēm pašas nepieciešamākās preces. Dārzniecības Dačholovā, būdas no rievota skārda un kaut kur nozagtām durvīm. Plakātus ar spilgti sarkanām, deviņas pēdas garām skaistulēm, kas reklamēja kinofilmas, pīpes tabaku un talka pūderi. Kādreizējās «kungu mājas»

Devītajā iela pilsētas dienvidaustrumos, kuras līdzīgas novecojušiem dendijiem netīrā veļā; koka pilis, pārvērstas īres mājās ar dubļainiem ceļiem un sarūsējušiem žogiem, uzmācīgās garāžas, kuras ielenca vecās celtnes no visām pusēm, blokmājas ar lētiem dzīvokļiem un augļu kioskus, kur tirgojās laipni un iztapīgi atēnieši. Otrpus dzelzceļa stigas — fabrikas ar augsti novietotiem ūdens rezervuāriem un gariem dūmeņiem, fabrikas, kas ražoja kondensētu pienu, papīra kārbas, apgaismošanas piederumus, automobiļus. Un beidzot bija sasniegts biznesa centrs — aizvien dzīvāka kustība, drūzma pie pārpildītajiem tramvajiem, augstas parādes durvis no marmora un pulēta granīta.

Pilsēta bija liela, un Babits cienīja lielumu it visur, vai tie bija kalni, dārgakmeņi, muskuļi, bagātība vai vārdi. Pavasara apburts, viņš uz īsu brīdi kļuva dzejnieks un gandrīz nesavtīgs Zenīta pielūdzējs. Viņš domāja par piepilsētas fabriku rajoniem; par Caluzas upi ar tās dīvaini izskalotajiem krastiem; par Tonavandas pakalniem, kas atrodas pilsētas ziemeļos un izraibināti ar augļu dārziem, par plašajām, auglīgajām ganībām, par lielajiem šķūņiem un labi koptajiem ganāmpulkiem. Izsēdinādams savu pasažieri, Babits iesaucās: Šorīt es, nudien, jūtos lieliski!

III

Automobiļa novietošana kantora tuvumā bija tikpat ievērojams un dramatisks notikums kā tā iedarbināšana. Nogriezdamies no Oberlina alejas uz Trešo ielu, Babits vērīgi raudzījās uz priekšu, meklēdams kādu spraugu starp rindā novietotajiem automobiļiem. Viņš nodusmojās, kad brīvajā vietā ieslīdēja kāds konkurents. Tālāk uz priekšu kāda cita mašīna tikko izbrauca no rindas, un Babits palēnināja gaitu; pacēlis roku, viņš brīdināja automobiļus, kas drūzmējās aizmugurē, uztraukts māja vecai sievietei, lai ta iet uz priekšu, un izvairījās no kravas -auto, kas no sāniem brauca viņam tieši virsu. Pieskardamies ar priekšējiem riteņiem tuvākās mašīnas

tērauda aizsargstieņiem, viņš apstājās, drudžaini satvēra stūri, atpakaļgaitā ieslīdēja brīvajā vietā un, izmantodams atlikušo astoņpadsmit collu plato spraugu, manevrēja, lai nostādītu mašīnu paralēli ietvei. Tā bija vīrišķīga, īsti meistariska avantūra. Apmierināts viņš piekāra tērauda drošības atslēgu priekšējam ritenim un devās pāri ielai uz Rīvs Bildingu, kur pirmajā stāvā atradās viņa kantoris.

Sī celtne bija ugunsdroša kā klints un darba spējīga kā rakstāmmašīna; četrpadsmit stāvi no dzelteniem presētiem ķieģeļiem, tīrām, stateniskām līnijām, bez jebkādiem izrotājumiem. Advokāti un ārsti, mašīnu, smirģeļa ripu, stiepļu žogu, kalnrūpniecības akciju sabiedrības bija piepildījušas to ar saviem kantoriem. Zeltītie firmu nosaukumi greznojās uz logiem. Ieeja bija pārāk moderna, lai būtu izgreznota ar pīlāriem, tā bija mierīga, ērta un glīta. To celtnes daļu, kas atradās Trešās ielas pusē, aizņēma Rietumu Telegrāfā savienības kantoris, Blūdelfta konditoreja, šotvela rakstāmlietu veikals un «Babita-Tompsona» nekustamu īpašumu kompānija.

Babits varēja ieiet sava kantorī no ielas, kā to parasti darīja klienti, bet viņam patika justies kā pašu cilvēkam, iet pa gaiteni cauri visai celtnei un ienākt pa iekšējām durvīm. Te viņu sveicināja visi ciemata iedzīvotāji.

Nepazīstamie mazie ļaudis, kas apdzīvoja Rīvs Bil (linga gaiteņus, — lifta apkalpotāji, mehāniķi, inženieri, pārvaldnieks un kāds šaubīga izskata klibs vīrietis, kas tirgojās ar laikrakstiem un cigāriem, — nekādā ziņā nebija pilsētas iedzīvotāji. Viņi bija laucinieki, kas dzīvoja šaurā ielejā un interesējās tikai cits par citu un par Rīvs Bildingu. Viņu «Galvenā iela» bija vestibils ar akmens grīdu, vienkāršiem marmora griestiem un veikalu iekšējiem logiem. Visdzīvākā vieta šai ielā bija Rīvs Bildinga frizētava, bet šīs frizētavas dēļ Babitu mocīja sirdsapziņas pārmetumi. Viņš parasti apmeklēja krāšņo frizētavu «Pompeja» Tornleja hoteļa celtnē, un katru reizi, kad gāja garām Rīvs Bildinga frizētavai — desmitreiz dienā, simtreiz, — viņš juta, ka nodod savu dzimto ciematu.

Kā dižciltīgs muižas īpašnieks, ciemata iedzīvotāju godbijīgi sveicināts, viņš soļoja uz savu kantori, mierīgs un cieņas pilns, un visas šī rīta nepatikšanas bija izgaisušas.

Bet tūlīt pat nepatikšanas sākās no jauna.

Stenlijs Grafs, ceļojošais aģents, runāja pa telefonu tādā balsī, kurai pilnīgi trūka tās stingrās uzstājības, kas spēj pārliecināt klientu. — Sakiet, hm … es domāju, man ir tieši tāda māja, kas jums derētu .. . Peisivala māja Lintonā… Ak, jūs to jau redzējāt. Nu, ka jums tā patīk? . . . Hm .. . Ak … — un pavisam nedroši:

—   Jā, es saprotu.

Iedams uz savu kabinetu — nelielu kaktu, kuru no pārējās telpas atdalīja ozolkoka un ledusstikla starpsiena, Babits pārdomāja, cik grūti atrast darbiniekus, kam būtu tikpat stingra pārliecība kā viņam pašam, ka vienmēr iespējams pārdot.

Neieskaitot Babitu un viņa partneri un sievastēvu Henriju Tompsonu, kas visai reti ieradās Rīvs Bildingā, kantorī strādāja vēl deviņi darbinieki. Sie deviņi bija: Stenlijs Grafs, ceļojošais aģents — jauns cilvēks, kaislīgs smēķētājs un biljarda spēlētājs; vecais Mets Penimens, kantora «izsūtāmais», īres naudas iekasētājs un apdrošināšanas aģents — salauzts, kluss, sirms, runāja, ka senāk viņš bijis pazīstams mākleris un vadījis pats savu firmu augstprātīgajā Bruklinā; Česters Kērbijs Leiloks, pilsētas aģents Vālodžu gravas apbūves rajona — entuziasts ar zīdainām ūsām un lielu ģimeni; mis Tereza Makgauna, veiklā un skaistā stenografiste; mis Vilberta Benigena, tuklā, lēnīgā, čaklā grāmatvede un reģistratore; un četri ārštata aģenti, kas saņēma komisijas naudu.

Skatīdamies no sava būra lielajā istaba, Babits gaudās: «Sī Makgauna ir laba stenografiste, apķērīga un gudra, bet Stons Grafs un pārējie slaisti…» Pavasara rīta sajūsma noslāpa kantora smacīgajā gaisā.

Parasti Babits apbrīnoja savu kantori un jutās patīkami pārsteigts, ka viņam izdevies radīt šo drošo, glīto vietiņu; parasti viņu iepriecināja jaunās un tīrās telpas un darba rosme; bet šodien viņam viss šķita bezgau-

niigs — fiižu grīda ka vannas istabā, okera krasas metāla griesti, izbalējušas kartes pie betona sienām, gaiša, pulēta ozola krēsli, tērauda pultis un kartotēkas skapji dzeltenpelēkā krāsā. Tas bija pagrabs, tērauda kapela, kur slinkošana un smiekli ir nepiedodams grēks.

Pat jaunais ūdens dzesinātājs viņu neapmierināja. Un tas taču bija pats labākais dzesinātājs, pilnīgi moderns, zinātniski pārbaudīts, nevainojams. Dzesinātājs maksāja daudz naudas (tas pats par sevi bija tikums). Tam bija ledus konteiners, kas nevadīja siltumu, porcelāna ūdens trauks (garantēti higiēnisks), higiēnisks ūdens krāns, kas nedz pilēja, nedz aizsērēja, dzesinātāja virspuse izgreznota ar zeltītiem zīmējumiem divos toņos. Babita acis slīdēja pa auksto flīžu grīdu līdz ūdens dzesinātājam, un viņš no jauna pārliecinājās, ka nevienam no Rīvs Bildinga īrniekiem nav dārgāka dzesinātajā, tomēr šoreiz viņam neizdevās atgūt sociālā pārākuma apziņu, ko tas parasti viņā modināja. Sev pašam par pārsteigumu, viņš nomurmināja: «Ek, ka tagad gribētos nozust kaut kur mežā! Un slinkot visu dienu. Bet vakarā atkal doties pie Ganča, spēlēt pokeru, lādēties pēc sirds patikas un izdzert simttūkstoš pudeļu alus!»

Viņš nopūtās, pārlasīja pastu, tad ierēcās:

—   Msgaun! — kas nozīmēja «mis Makgauna», un sāka diktēt.

Pirmā vēstule viņa diktējumā skanēja:

«Omaram Griblem, nosūtiet to uz viņa kantori, mis Makgauna, jūsu vēstule no divdesmitā ir pie rokas, un atbildot gribu jums teikt, lūk, ko, Grible, es loti baidos, ja mēs vēl ilgi vilcināsimies, mēs gluži vienkārši nokavēsim Alena ūtrupi, aizvakar izsaucu Alenu, un 'mēs ķērāmies tieši pie lietas, un es domāju, ka varu jums apgalvot — hm, hm, tā ne; mana pieredze saka man, ka viņš ir godīgs un grib noslēgt šo darījumu, es pārbaudīju viņa finansiālo stāvokli, tas ir nevainojams — šis teikums man liekas mazliet nesakarīgs, mis Makgauna; izveidojiet no tā vairākus teikumus, ja vajadzīgs, punkts, jauns paragrafs.

Viņš ir ar mieru maksāt tiešo nodokli uz pusēm, un man šķiet, es esmu pilnīgi pārliecināts, ka nebūs grūti pierunāt viņu maksāt arī apdrošināšanas nodokli, tagad, dieva dēļ, negaidīsim vairs ilgāk — nē, rakstiet labāk tā: ķersimies beidzot pa īstam klāt un darīts — nē, pietiks — jus varat apvienot šos teikumus mazliet labāk, kad pārrakstīsiet, mis Makgauna, — jūsu padevīgais, etcetera.»

Un tāda bija uz mašīnas pārrakstītā vēstule, ko Babits pēcpusdienā saņēma no mis Makgaunas:

«BABITS-TOMPSONS», NEKUSTAMU ĪPAŠUMU KOMPĀNIJA.

Dzīvojamās mājas.

Rīvs Bildingā, Oberlina alejas un Trešās ielas stūri.

Zenītā.

Godātajam Omaram Griblcm,

576 Nortbildingā,

Zenītā.

Loti cienījamais mister Grible!

Mēs saņēmām Jūsu šī mēneša 20. datumā rakstīto vēstuli. Man Jums jāsaka, es ļoti baidos, ja mēs vēl ilgi vilcināsimies, — mēs gluži vienkārši nokavēsim Alena ūtrupi. Aizvakar es izsaucu Alenu un mēs ķeramies tieši pie lietas. Mana pieredze saka man, ka viņš grib slēgt darījumu. Es pārbaudīju viņa finansiālo stāvokli, kas ir nevainojams.

Viņš ir ar mieru maksāt tiešos nodokļus uz pusēm, un nebūs grūti pierunāt viņu maksāt ari apdrošināšanas nodokli.

Talad pie lietas!

Jūsu padevīgais

Lasīdams un parakstīdams vēstuli, Babits nodomaja: «Nu, tā patiesi ir laba, sparīga vēstule, skaidra un saprotama. Bet kas tad tas — es taču neliku Makgaunai

rakstīt trešo paragrafu! Kaut viņa reiz izbeigtu labot to, ko es viņai diktēju! Bet vienu gan es nevaru saprast, kāpēc Stens Grafs vai Čets Leiloks neprot rakstīt šādas vēstules? Enerģiskas! Ar vērienu!»

Pati svarīgākā vēstule, ko viņš šajā rītā nodiktēja, bija vēstule-reklāma, kas tika sacerēta ik pa divām nedēļām, pavairota ar hektogrāfu un izsūtīta tūkstoš varbūtējiem klientiem. Viņš cītīgi pūlējās atdarināt sava laika labākos literāros paraugus; sludinājumus «no sirds uz sirdi»; vēstules, kas «pievelk»; lekcijas «kā attīstīt gribas spēku» un vareno koncernu reklāmas, kas neapturama straumē plūda no Biznesa Dzejnieku jaunās skolas. Ar grūtībām uzrakstījis pirmo uzmetumu, viņš lasīja to maigi un stiepti kā dzejnieks:

PAKLAU, VECO ZĒN!

Vai es nevarētu Tev izdarīt milzīgu pakalpojumu? Goda vārds! Es nejokoju! Es zinu, Tu vēlies pirkt māju, nevis tikai vietu, kur pakārt veco cepuri, bet jauku mīlas ligzdiņu sievai un mazajiem — un varbūt vēl stūrīti autombilim (jā, jā, mis Makgauna, rakstiet au-tombi-lim) aiz kartupeļu dārziņa. Vai Tu kādreiz esi padomājis, ka mēs tikai tādēļ vien esam pasaulē, lai Tev palīdzētu. Tas taču ir mūsu amats — ļaudis jau nemaksā mums tikai par skaistām acīm! Lūk, ka:

Sēdies tūlīt pie sava grezna mahagonija rakstāmgalda un atsūti mums kādas rindiņas — pastāsti, ko Tu vēlies, un, ja mēs atradīsim kaut ko piemērotu, mēs palekdamies dosimies pie Tevis ar labajām vēstīm, bet, ja neatradīsim, netraucēsim Tevi. Lai netērētu velti laiku, izpildi tikai klātpielikto blanku. Uz pieprasījuma izsūtām arī prospektus par veikalu gruntsgabaliem, kas atrodas pārdošanā Ziedošajos pakalnos, Sudraba bijzī, Lintonā, Belvjū un citos īstsaidas dzīvojamo namu rajonos.

Vienmēr gatavs pakalpot.

P. S. Draudzīgs aizrādījums uz dažiem gardiem kumosiem, kurus mēs Tev šodien varam piedāvāt, — lieliski pirkumi uz izdevīgiem noteikumiem.

SUDRABA BIRZS. — Burvīga kaliforniešu vasarnīca, četras istabas, garāža, kupls, ēnains koks, smalks rajons, ērta satiksme ar tramvaju, 3700 dolāru, 780 dolāru uz rokas, pārējo pēc vienošanās, «Babita-Tompsona» izdevīgie noteikumi, lētāk nekā mājas īre.

DORCESTRA. — Pasakai Aļākslinieciska divģimeņu maja, ozolkoka apdare, parketa grīdas, brīnišķīgs gāzes kamīns, plašas verandas, koloniālajā stilā, APSILDAMA ZIEMAS GARA2A, reta izdevība — tikai 11250 dolāru.

Diktējot Babitam bija jasēž mierīgi un jādomā, viņš nevarēja pēc patikas skraidīt apkārt, trokšņot un patiesi kaut ko darīt, tādēļ, pabeidzis vēstuli-reklāmu, viņš atviegloti atgāzās pret grozāmā krēsla atzveltni, ka nokrakšķēja vien, un uzsmaidīja mis Makgaunai. Pēkšņi Babits pamanīja, ka viņa ir meitene, ka melni, īsi apgriezti mati daiļi apņem viņas kautrīgos vaigus. Babitam no jauna uzmācās smeldzoša vientulība. Kad viņa tā stāvēja un gaidīja, sizdama ar garo, rūpīgi noasināto zīmuli pa bloknotu, viņa šķita ļoti līdzīga Babita sapņu fejai. Viņš iztēlojās, ka viņa un meitene.skatieni sastopas un viņi izbijušies pazīst viens otru; viņš iztēlojās, kā viņš godbijīgās bailēs pieskaras viņas lūpām un… Viņa iečirpstējās: — Un tālāk, mister Babit? — Viņš norūca: — Šoreiz pietiks, — un neveikli novērsās.

Kaut gan viņš domās klejoja pa neceļiem, starp viņiem nebija nekādu intīmāku attiecību. Babits bieži se\ atgādināja: «Neaizmirsti, ko teica vecais Džeiks Ofats: Gudrs cilvēks nekad neuzsāk mīlināšanos savā kantorī vai savās mājās. Tas rada tikai nepatikšanas. Tā gan. Bet…»

Divdesmit trīs gadus garaja laulības dzīves laikā viņš ne vienreiz vien ar satraukumu bija noraudzījies uz slaidām, graciozām kāju potītēm un maigiem pleciem, domās noglāstījis tos, bet nekad nebija iedrošinājies kaut ko uzsākt. Tagad, aprēķinādams, cik izmaksās jaunās tapetes Staila mājai, viņš atkal kļuva nemierīgs un neapmierināts ar visu un ar visiem, kaunējās par savu neapmierinātību un ilgojās pēc jaunās fejas.

Ceturtā nodaļa

I

Šis bija mākslinieciskas radīšanas rīts. Piecpadsmit minūtes pēc tam, kad Babits bija pabeidzis vēstulesreklāmas daiļrunīgās rindas, ienāca Česters Kērbijs Leiloks, kas pārzināja Vālodžu gravas apbūves rajonu, lai paziņotu par gruntsgabala pārdošanu un nodotu sludinājumu. Babitam nepatika Leiloks, tāpēc ka tas dziedāja korī un mājās izklaidējās, spēlējot pasjansu un melno Pēteri. Viņam bija tenora balss, viļņaini, kastaņbrūni mati un ūsas, līdzīgas kamieļspalvas sukai. Babits neņēma ļaunā, ja ģimenes tēvs lepni noburkšķēja: — Vai jūs jau redzējāt mana dēla jaunāko uzņēmumu — ņiprs velnēns, vai ne? — taču Leiloks savas ģimenes cildināšanā nezināja mēra, viņš jūsmoja kā jauna meitene.

—    Paklausieties, mister Babit, es izdomāju lielisku reklāmu Vālodžu gravai. Kādēļ mēs nevarētu izmēģināt kaut ko dzejā? Goda vārds, tai būs pievilkšanas spēks. Paklausieties:

Vienalga, kādos ceļos tu Reiz spersi savu kaju.

Der padomāt, kā sievu rast,

Mēs pagādāsim māju.*

Tā aizkustina, vai ne? Kaut kas līdzīgs dziesmiņai «Mājas, mūsu mīļās mājas». Vai tad jūs ne…

—    Jā, jā, jā, pie velna, jā, es saprotu! Bet… Ak, es domāju, būtu labāk, ja mēs uzrakstītu kaut ko spēcīgu, kaut ko cienījamu, piemēram, «Mēs vadām, jūs sekojat mums» vai «Kādēļ atlikt — kādēļ ne tūlīt?». Esf protams, gluži labi zinu, ka var izmantot dzeju un humoru, un visas šīs muļķības, kad nepieciešams pūst miglu acīs, bet, runājot par tādu pirmklasīgu apbūves rajonu kā Vālodžu grava, labāk lietot cienījamāku toni, jūs mani saprotat. Nu, šodienai pietiks, Cet.

* Dzejas rindas un ritmizēto prozu atveidojis A. Plaudis.

Vēlreiz atkārtojās mākslas pasaulē labi pazīstamā traģēdija: Ceta Leiloka aprija entuziasms tikai stimulēja pieredzes bagātā meistara Džordža F. Babita talantu. Sapīcis viņš žēlojās Stenlijam Grafam: — Ak, šī medainā Ceta balss krīt man uz nerviem, — taču viņš bija atmodināts un vienā paņēmienā uzrakstīja.

VAI JŪS CIENĪJAT UN GODĀJAT SAVUS MĪĻOS?

Kad beigusies skumjā bēru ceremonija, vai jūs varat ar mierīgu sirdi apgalvot, ka esat darījuši dārgo aizgajēju labā itin visu? Nē, jūs neesat to darījuši, ja viņi neatdusas skaistajā miera vietā

LIEPU ALEJA —

vienīgajā patiesi modernajā kapsētā Zenīta tuvumā, kur priekšzīmīgi koptas kapu kopiņas raugās no margrietiņu izraibinātiem pakalniem uz smaidošajiem Dorčestras laukiem.

Vienīgie aģenti

«BABITS-TOMPSONS», NEKUSTAMU ĪPAŠUMU KOMPĀNIJĀ Rivs Bildingā

Viņš jūsmoja: — Lai Cens Mots paskatās, kā strādā moderns biznesmenis, ko viņš bez mums iesāktu ar savu veco, krūmiem aizaugušo kapsētu!

III

Viņš aizsūtīja Metu Penimenu uz nekustamu īpašumu pārvaldes kantori, lai uzzina to īpašnieku vārdus, pie kuru mājām karājas citu firmu izkārtnes ar uzrakstu «Izīrējams»; viņš sarunājās ar klientu, kas gribēja īrēt noliktavas telpas biljarda zālei; viņš pāršķirstīja māju sarakstu, kurām nomas līgumi drīz notecēs; viņš aizsūtīja Tomasu Baivotersu, tramvaju konduktoru, kas brīvajā laikā strādāja par nekustamu īpašumu aģentu, aplūkot objektus sānieliņā, kuri nebija tāda speciālista kā Stenlija Grafa uzmanības cie-

nigi Bet radošās sajūsmas bridis bija pagājis, un ikdienas sīkumi viņu kaitināja. Tomēr īsu bridi viņš atkai jutās kā varonis, jo atklāja jaunu metodi, ka atmest smērēšanu.

Vismaz reiz mēnesī Babits atmeta smēķēšanu. Viņš veica to, kā jau tas solīdam pilsonim piederas: atzina tabakas kaitīgumu, pieņēma drosmīgus lēmumus, izplānoja, kā iznīcināt šo netikumu, samazināja cigāru dienas devu un izklāstīja ikvienam, ko satika, cik de. rīgi kļūt par nesmēķētāju. Vārdu sakot, darīja itin visu, tikai nepārtrauca smēķēšanu.

Pirms diviem mēnešiem viņš bija sastādījis tabulu; atzīmējot tajā katra izsmēķēta cigāra stundu un minūti un aizrautīgi palielinot laika atstarpes no viena smēķa līdz otram, viņam bija izdevies samazināt cigāru skaitu līdz trim. Tad viņš pazaudēja tabulu.

Pirms nedēļas viņš izgudroja jaunu sistēmu: noglabāja cigārus un cigaretes kantorī kartotēkas skapja apakšējā atvilktnē, kuru neviens nelietoja. «Protams, man būs neērti augu dienu skraidīt pec cigāriem un kļūt par apsmieklu savu darbinieku acis,» viņš apgalvoja pats sev. Bet pēc trim dienām viņš jau bija pieradis atstāt rakstāmgaldu, doties pie kartotēkas skapja, izņemt un aizdedzināt cigāru, pašam nemaz to neapzinoties.

Šorīt Babits pēkšņi atskārta, ka atvilktne pārāk viegli attaisāma. Tā jāaizslēdz, tas bija skaidrs! Sajūsmināts viņš iedrāzās kantorī, ieslēdza atvilktnē ne vien cigārus un cigaretes, bet arī sērkociņus un atvilktnes atslēgu noglabāja savā rakstāmgalda. Bet šis krusta karš radīja viņā tādu kāri pēc tabakas, ka viņš nekavējoties atkal izņēma atslēgu un cienīgā gaitā devās pie skapja, izņēma cigāru un sērkociņu — .«bet tikai vienu sērkociņu: ja šis sasodītais cigārs nodzisīs, viņš to no jauna neaizdedzinās». Vēlāk, kad cigārs patiešām nodzisa, viņš paņēma vēl vienu sērkociņu no skapja un, kad pusdivpadsmitos ieradās kāds pārdevējs un pircējs uz apspriedi, Babitam, protams, vajadzēja piedāvāt viņiem cigārus. Viņa sirdsapziņa protestēja: «Tu smēķē kopa ar viņiem,» bet viņš tai uzbrēca: «Turi muti! Es tagad esmu aizņemts. Protams, vēlāk…» Šis

«velak» nekad nepienāca; bet ticiba, ka viņš iznīcinājis nelabo paradumu, lika viņam justies cēlam un laimīgam. Zvanot Polam Rīslingam, viņš apzinajās savu morālo uzvaru un bija neparasti pacilātā garastavoklī.

Babits mīlēja Polu Rīslingu vairāk par visu pasaulē, izņemot, protams, sevi pašu un savu meitu Tinku. Viņi bija kursa biedri un istabas biedri universitātē, taču par slaido tumšmati Polu Rīslingu, kas nēsāja pensneju, runāja nesteigdamies, bija neparasti jūtīgs un mīlēja mūziku, Babits vienmēr domāja kā par jaunāko brāli, kam nepieciešama lutināšana un aizsardzība. Pēc universitātes beigšanas Pols iestājās sava tēva uzņēmumā; tagad viņš bija nelielas papes fabrikas īpašnieks un vairumtirdzniecības pārstāvis. Bet Babits stingri ticēja un pastāvīgi atkartoja visiem Krietnajiem Ļaudīm, ka Pols tikpat labi būtu varējis kļūt par slavenu vijolnieku, gleznotāju vai rakstnieku. — Būtu jūs lasījuši vēstules, kuras šis zēns man sūtīja no ceļojuma pa Kanādas Klinšu kalniem, viss redzams tik skaidri, it kā tu pats tur stāvētu. Ticiet man, viņš gan liktu trūkties šiem slavenajiem autoriem.

Bet saruna pa telefonu bija īsa:

—       Dienvidi 343. Nē, nē, nē! Es prasīju Dienvidus — Dienvidus 343. Pie velna, kas tad atkal noticis? Vai tau jūs beidzot nevarat mani savienot ar Dienvidiem 343? Nu protams, ka atbildēs. Halo, 343! Palūdziet misteru Rīslingu, šeit misters Babits… Halo, Pol?

—   Jā.

-  šeit runā Džordžs.

—    Ja.

—    Ka klajas, veca zeķe?

—    Nu, tā pa vidam. Un tev?

—    Lieliski, Pol! Kas jauns?

—    Nekas sevišķs.

—    Kur tu biji iekritis?

—   Tāpat mētājos apkārt. Vai kas noticis, Džordžij'-*

—    Ko tu teiktu par mazu lenču pēc divpadsmitiem?

—    Domāju, ka varēšu. Vai klubā?

Jā. Satiksimies divpadsmitos trīsdesmit.

—    Labi. Tieši pusvienos. Uz redzēšanos, Džordžij!

Babita priekšpusdienas nebija stingri iedalītas. Vēstuļu diktēšanu un reklāmu sacerēšanu pārtrauca tūkstošiem uzmācīgu sīkumu: zvanīja ierēdņi, kas neatlaidīgi cerejaatrast dzīvokli ar piecām mēbelētām istabām un vannu par sešdesmit dolāriem mēnesī; nācās pamācīt Metu Penimenu, kā izspiest naudu no īrniekiem, kurieni naudas nebija.

Babits kā nekustamu īpašumu mākleris, kā sabiedrības kalps, kas meklē mājas ģimenēm un veikalu telpas pārtikas izdalītājiem, varēja lepoties ar diviem galveniem tikumiem izturību un čaklumu. Viņš bija godīgs — atbilstoši pieņemtajām normām, — viņa saraksti par pircējiem un pārdevējiem bija priekšzīmīgā kārtībā, viņam bija liela pieredze rentes un kontraktu jautājumos un viņš lieliski atcerējās cenas. Viņa pleci bija pietiekami plati, balss — pietiekami skaļa, joki — pietiekami stipri, lai viņš kļutu par vadošās kastas Krietnie Ļaudis biedru. Bet viņa nopelnus cilvēces labā varbūt nedaudz mazināja pilnīgs un pašapmierināts analfabētisms arhitektūras jautājumos (viņš atšķīra tikai spekulantu celto māju tipus); ierobežotas zinašanas ainavu dārzu izveidošanā (viņš pazina tikai līkumotus ceļus, zālājus un sešas visparastākās košuma krūmu sugas); kā arī pašu vienkāršāko ekonomikas likumu neizpratne. Viņš vientiesīgi ticēja, ka nekustamu īpašumu biznesa vienīgais mērķis ir palīdzēt Džordžain F. Babitam pelnīt naudu. Protams, sevis reklamēšanai bija ļoti noderīgi piedalīties Stūmēju kluba lenčos un dažādo jubileju rautos, kuros Krietnie Ļaudis tika ielūgti, runāt par «nesavtīgu kalpošanu sabiedrībai», par «starpnieka pienākumu attaisnot savu klientu .uzticību» un par kaut kādu «ētiku«, kuras jēdziens visai neskaidrs, bet, ja tā tev piemīt, — tu esi pirmklasīgs starpnieks, ja ne — tikai kaktu advokāts, blēdis un krāpnieks. Sie tikumi modina uzticību un dod iespēju kārtot -lielākus darījumus. Taču tas nebūt nenozīmē, ka jābūt nepraktiskam un jāatsakās saņemt divkāršu cenu par māju, ja pircējs ir tāds idiots, kas neprot kauleties.

Babits runāja labi un bieži, — šajās paštaisno

komersantu orģijās viņš uzsvēra «starpnieka lomu, kura uzdevums paredzēt sabiedrības turpmāko attīstību un kā pravietim sagatavot ceļu nenovēršamajām pārmaiņām», kas nozīmēja, ka nekustamu īpašumu mākleris var pelnīt naudu, uzminot, uz kuru pusi pilsēta izpletīsies. Šo uzminēšanu viņš sauca par Vīziju.

Kāda runā Stūmēju klubā viņš paskaidroja: — Nekustamu ipašumu starpnieka pienākums un reizē arī privilēģija ir zināt visu par savu pilsētu un tās apkārtni. Kā ķirurgs pazīst ikkatru vēnu, ikkatru noslēpumaino šūniņu cilvēka organismā, kā inženieris pazīst visas elektrības īpašības vai katru bultu milzīgajā tiltā, kas majestātiski izliecas pār platu upi, tā nekustamu īpašumu starpniekam jāpazīst sava pilsēta, ikkatra zemes colla, ar visiem tās trūkumiem un priekšrocībām.

Kaut gan viņš zināja dažu Zenīta rajonu zemes cenas collu pa collai, viņš nezināja, vai pilsētā pārāk daudz vai pārāk maz policistu, vai tie atbalsta spēļu elles un prostitūciju vai ne. Viņš zināja, kādi ugunsdrošības noteikumi jāievēro, ceļot ēkas, un attiecības starp apdrošināšanas likmi un ugunsdrošību, bet nezināja, cik pilsētā ugunsdzēsēju, kā viņi tiek apmācīti un atalgoti un cik pilnīgas viņu ierīces. Viņš daiļrunīgos vārdos apdziedāja priekšrocības, kādas iegūst māju īrnieki, ja skolas atrodas turpat tuvumā, bet viņš nezināja — viņš nezināja, ka ir vērts zināt, — vai pilsētas skolu telpas tiek pienācīgi apsildītas, apgaismotas, vedinātas, iekārtotas; viņš nezināja, kā liek iecelti skolotāji, kaut gan mīlēja plātīties: «Zenīts var lepoties ar to, ka mēs labi atalgojam savus skolotājus,» — jo bija izlasījis šādu apgalvojumu laikrakstā Advocate-Times. Bet viņš nebūtu varējis nosaukt skolotāju vidējo algu nedz Zenītā, nedz kādā citā vietā.

Viņš pa ausu galam bija dzirdējis, ka apstākļi apgabala un Zenīta pilsētas cietumā neesot visai higiēniski; sašutis par Zenīta nokritizēšanu, viņš pārlasīja ziņojumu, kurā pazīstamais pesimists, radikālais advokāts Seneka Douns apgalvoja, ka iemest cietumā zēnus un jaunas meitenes kopā ar noziedzniekiem, kas slimo ar sifilisu, delirium tremens un vājprātību, neesot pareizais pāraudzināšanas paņēmiens. Babits apstrīdēja

šo ziņojumu un norūca: «Nudien duša aptekas, cietums taču nav nekāds Tornleja hotelis! Ja nepatīk sēdēt, tad uzvedies tā, lai tur nenokļūtu! Bez tam šie plānprātīgie reformatori visu pārspīlē.» Ta sākās un arī beidzas viņa mēģinājums iepazīties ar pilsētas labdarības un labošanas iestādēm; par «netiklības rajoniem» viņš izteicas asi un skaidri: «Tās ir vietas, kur neviens godīgs cilvēks nespers savu kāju. Bet, starp mums runājot, nav nemaz tik slikti, ja pilsētā ir tādi rajoni, kur visādi paklīdeņi var iztrakoties, ta zināma mērā tiek pasargatas mūsu meitas un visas pieklājīgas sievietes. Tie attur šos ļaudis no godīgu cilvēku mājām.»

Bet par rūpniecības stāvokli Babits bija domājis visai bieži, un viņa uzskatus varēja izteikt šādi:

«Laba strādnieku arodbiedrība ir vērtīga organizācija, tādēļ ka tā pasarga no radikālākām biedrībām, kas grib iznīcināt privātīpašumu. Tomēr neviens nav jaspiež iestāties arodbiedrībā. Visus aģitatorus, kas ar varu cenšas iesaistīt strādniekus arodbiedrībās, vajadzētu pakārt! Patiesībā, starp mums runājot, nevajadzētu atļaut nekādu arodbiedrību; mēs daudz sekmīgāk varētu cīnīties ar arodbiedrībām, ja katrs biznesmenis iestatos uzņēmēju asociācijā un Tirdzniecības palata. Vienībā ir spēks. Un katrs egoistisks vepris, kas negrib kļūt par Tirdzniecības palātas biedru, jāpiespiež ar varu!»

Lietpratējs Babits, kura norādījumiem paklausot, veselas ģimenes pārcēlās uz jauniem pilsētas rajoniem, lai nodzīvotu tur visu mužu, neviena nozarē neuzrādīja tik spīdošu zināšanu trūkumu kā sanitārajos jautājumos. Viņš nevarēja atšķirt malārijas odu no sikspārņa; viņš nebija nekā dzirdējis par dzerama ūdens pārbaudi, ūdensvada un kanalizācijas iekārtošanas jautajuinos viņš bija pilnīgs nepraša, kaut gan labprāt par tiem runaja. Viņš bieži aizradīja, cik lieliskas vannas istabas iekārtotas mājās, kuras viņš pārdeva. Viņam patika izskaidrot, kādēļ eiropieši nekad neiet vannā. Kad Babitam bija divdesmit divi gadi, kāds viņam bija iestāstījis, ka nosēdu akas esot nehigiēniskas, un viņš vēl tagad pret tām cīnījās. Ja kāds klients bija tik nekaunīgs un gribēja pārdot māju ar nosēdu aku, Babits

ikreiz izteica par to savus uzskatus, pirms pieņēma māju komisijā.

Rad viņš sāka izveidot Vālodžu gravas apbūves rajonu, kad bija nolīdzināti mežiem apaugušie pakalni un pļavas, pārvēršot apkārtni par saulē izdegušu līdzenumu, kur nebija nedz gravu, nedz vālodžu, bet visur saspraustas nelielas plāksnītes ar nākošo ielu nosaukumiem, viņš pašapzinīgi iekārtoja tur pirmšķirīgu kanalizācijas sistēmu. Šis kanalizācijas dēļ Babits jutās pārāks par citiem; tā deva viņam ieganstu klusībā ņirgāties par nosēdu aku Martina Lamzena apbūves rajonā Evonlijā; ta noderēja par refrēnu viņa veselu lappusi garajām reklāmām, kuras tika slavināts Vālodžu gravas skaistums, ērtības, lētums un nepārspējami veselīgie dzīves apstākļi. Vienīgais Vālodžu gravas kanalizācijas sistēmas trūkums bija tas, ka noteku caurules nebija pietiekami resnas un atkritumi tās aizsprostoja, kas nebija sevišķi patīkami, turpretī Evonlijas nosēdu akai bija antiseptiskā Voringa tvertne.

Vispār Vālodžu gravas projekts liecināja, ka Babits, kaut gan viņš patiesi ienīda krāpniekus, pats nebija pārmērīgi godīgs. īpašnieki un pircēji vēlas, lai nekustamu īpašumu mākleri nepiesavinātos viņu funkcijas un nekļūtu viņu konkurenti, bet ievērotu tikai savu klientu intereses. Tā arī par «Babita-Tompsona» kompāniju ļaudis domāja, ka viņi ir tikai starpnieki, kas darbojas Vālodžu gravas īpašnieka Džeika Ofata uzdevumā, bet patiesībā Babitam un Tompsonam piederēja sešdesmit divi procenti no visas platības, Zenīta Ielu Transporta kompānijas priekšsēdētājam un iepirkšanas aģentam — divdesmit astoņi procenti, kamēr Džeiks Ofats (negodīgais politiķis, sīkais fabrikants, vecais jokupēteris, kas pastāvīgi košļāja tabaku, aizrāvās ar netīrām politiskām kombinācijām un diplomātiskiem veikaliem un, pokeru spēlējot, blēdījās) bija tikai atlikušo desmit procentu īpašnieks, ko Babits un Transporta kompānijas ierēdņi bija viņam atmetuši kā atlīdzību par to, ka viņš prata «iesmērēt» gan sanitārajiem inspektoriem, gan ugunsdrošības inspektoriem, gan valsts transporta komisijas pārstāvjiem.

Tomēr Babits bija tikumīgs cilvēks. Viņš propagan-

deja alkohola prohiblciju, kaut gan pats to neievēroja; viņš slavēja likumus, kas aizliedza automobiļiem braukt lielā ātrumā, kaut gan pats tiem nepakļavās, viņš maksāja savus parādus, viņš ziedoja baznīcai, Sarkanajam Krustam un Kristīgo Jaunekļu savienībai; viņš ievēroja sava klana parašas un darīja tikai tādas nekrietnības, kas jau iepriekš bija sankcionētas. Viņš nekad nepazemojās līdz atklātai krāpšanai un mēdza paskaidrot Polam Rīslingam:

—    Protams, es negribu apgalvot, ka katra mana reklāma būtu tīrā patiesība vai ka es pats ticētu visam tam, ko saku, kad pūlos pārliecināt pircēju. Vai tu saproti… vai tu saproti, tas patiesībā notiek tā: vispirms grunisgabala īpašnieks varbūt pārspīlēja, kad viņš nodeva to manas rokas, protams, nebūtu pieklājīgi aiziet turp un pierādīt, ka mans darba devējs ir melis! Bez tam lielākā daļa ļaužu ir paši tik negodīgi, ka viņi jau tieši to vien gaida, ka tu mazliet melosi, un, ja es būtu tāds ēzelis, kas nekad nemelo, man tomēr butu meļa slava! Man nekas cits neatliek, kā dziedat pašam sev slavas dziesmu, tapat kā advokātam, aizstāvot savu klientu, — vai tad viņa pienākums nav izcelt nabaga apsūdzētā labās īpašības? Nu, ari tiesnesis uzbļautu tadam advokātam, kas to nedarītu, kaut gan viņi abi būtu pārliecināti, ka šis zellis vainīgs! Lai nu kā, es tomēr nemeloju tik briesmīgi kā Sesils Rauntrijs vai Teiers un pārējie mākleri. Goda vārds, es domāju, ka tāds zellis, kas ar mierīgu sirdi iegūst sev labumu melojot, būtu uz vietas nošaujams!

Cik vērtīgs Babits bija saviem klientiem, to reti kad varēja labāk novērot ka šī rīta apspriedē, kura notika pusdivpadsmitos un kurā piedalījās viņš, Konrāds Laits un Arčibalds Pārdijs.

v

Konrāds Laits spekulēja ar nekustamiem īpašumiem. Viņš bija bailīgs spekulants. Pirms uzsākt kaut ko riskantu, viņš iepriekš aprunājās ar baņķieriem, advokātiem, arhitektiem, būvuzņēmējiem un ar visiem viņu

darbiniekiem un stenografistēm, ja vien izdevās kadu notvert, kas neliedza savu padomu. Viņš bija drosmīgs un uzņēmīgs un neprasīja nekā vairāk, kā tikai pilnīgu garantiju par ieguldīto kapitālu, nevēlējās iedziļināties sīkumos un, protams, tīkoja saņemt tos trīsdesmit vai četrdesmit procentus, kas, pēc visu autoritātu domām, pienākas ikvienam pionierim par viņa risku un tālredzību. Laits bija drukns vīrs ar īsiem, sprogainiem, sirmiem matiem, kas apņēma viņa galvu kā cepure; viņš vienmēr izskatījās noplucis, kaut arī viņa uzvalks bija labi piegriezts. Zem acīm tam bija pusapaļi iedobumi, it kā sudraba dolārs būtu atstājis tur savu nospiedumu.

Visbiežāk Laits aprunājās ar Babitu un uzticējās viņa piesardzīgajiem spriedumiem.

Pirms sešiem mēnešiem Babits bija uzzinājis, ka Arčibalds Pardijs, pārtikas preču tirgotājs vēl pilnīgi nenorobežotajā pilsētas rajona, kas pazīstams ar nosaukumu Lintona, domājot atvērt blakus pārtikās preču veikalam arī gaļas skārni. Painteresējies, kas ir blakus gruntsgabala īpašnieks, Babits uzzināja, ka Pārdijam pieder tikai tas gabals, uz kura atrodas viņa tagadējais veikals, bet ne blakus gabals. Viņš ieteica Konradam Laitam nopirkt šo gruntsgabalu par vienpadsmit tūkstoš dolāriem, kaut gan tā vērtība, pamatojoties uz īres maksu, nevarēja būt lielāka par deviņiem tūkstošiem. īres maksas, kā Babits paskaidroja, esot pārāk zemas; un, ja viņi gaidīšot pietiekami ilgi, Pardijs piekāpšoties un samaksāšot prasīto cenu. (Tā bija Vīzija.) Viņam vajadzēja piespiest Pārdiju pirkt šo gruntsgabalu. Kā Laita aģents viņš vispirms paaugstināja renti par pussagruvušo noliktavu, kas atradās uz šī zemes gabala. Rentnieks sarunāja ne mazums rupjību, tomēr maksāja.

Tagad Pārdijs, kā likās, bija izšķīries par pirkšanu, bet ilgā vilcināšanās izmaksas viņam liekus desmit tūkstoš dolārus — šo summu sabiedrība samaksās misteram Konradam Laitam par to, ka viņš prot atrast aģentu, kas redz Vīzijas, izprot visdažādākos Redzes Viedokļus, Stratēģiskas Vērtības, Izšķirošas Situācijas, Apstākļu Pārvērtēšanu un Tirgošanās Psiholoģiju.

Laits ieradās uz apspriedi kā uzvarētājs. Šorīt viņam Babits bija ļoti mīļš un viņš to nosauca par «veco zirgu». Pārtikas preču tirgotājs Pārdijs, nopietns virs ar garu degunu, nelikās sevišķi sajūsmināts nedz par Babitu, nedz par viņa Vīziju, bet Babits sagaidīja Pardiju pie kantora galvenajām durvīm un pavadīja viņu līdz savam kabinetam, vairākkārt sirsnīgi iesaukdamies: — Nāciet šeit, brāli Pārdij! — Viņš paņēma no kartotēkas skapja kasti ar cigāriem un piedāvāja tos viesiem. Viņš pastūma viesu krēslus divas collas uz priekšu un trīs collas atpakaļ, kas norādīja uz sevišķu viesmīlību, tad atgāžas savā krēslā un izskatījās tukls un apmierināts. Bet ar nevarīgo veikalnieku viņš runāja stingri un noteikti:

—    Nu, brāli Pārdij, mēs esam saņēmuši ļoti daudz un ļoti izdevīgus piedāvājumus no miesniekiem un citiem ļaudīm par to zemes gabalu, kas atrodas blakus jūsu veikalam, bet es pierunāju brāli Laitu dot priekšroku jums. Es teicu Laitam: «Tas būtu kauns un negods, es teicu, ja kāds piepeši atvērtu pārtikas un gaļas tirgotavu tieši blakus Pārdijam un izputinātu viņa ienesīgo veikaliņu». IJn vissliktākais… — te Babits paliecās uz priekšu un viņa balss skanēja asi, — ja tur atvērtu savu filiāli kāds universālveikals un trests sāktu pazemināt cenas, līdz piespiestu jūs pie sienas un atbrīvotos no konkurences!

Pārdijsizrāva kalsnas rokas no kabatām, pavilka uz augšu bikšu staras, iebāza rokas atpakaļ kabatās, atgāžas smagajā ozola krēslā un, cenzdamies rādīt jautru seju, sāka sevi aizstāvēt:

—    Jā, tā būtu neganta konkurence. Bet jūs laikam nezināt, cik liels Pievilkšanas Spēks ir Personībai tādā nomales biznesā.

Varenais Babits smaidīja. — Tas tiesa. Nu, kā jums izdevīgāk, draugs. Mēs tikai gribējām dot jums priekšroku. Bet, ja jūs atsakāties…

—    Nu, paklausieties! — Pārdijs vaimanāja. — Es noteikti zinu, ka par tāda paša lieluma gruntsgabalu turpat tuvumā samaksāti nepilni astoņdesmit pieci simti; vēl nav pagājuši ne divi gadi, un jūs prasāt man divdesmit četrus tūkstošus! Man tūlīt vajadzēs visu

ieķīlāt… nu, kādus divpadsmit tūkstošus es varētu maksāt, bet… Augstais dievs, mister Babit, jūs prasāt vairāk nekā divkāršu cenu! Un draudat mani iznīcināt, ja es to nepirkšu!

—    Pārdij, man nepatīk jūsu tonis! Man tas nepavisam nepatīk! It kā Laits un es būtu tādi nelieši, ka vēlētos iznīcināt savu tuvāko; vai tad jūs nesaprotat, ka mūsu pašu interesēs, lai ikviens Zenīta pilsonis būtu turīgs. Bet tas viss neattiecas uz lietu. Tagad es jums kaut ko teikšu: mēs atlaidīsim jums par divdesmit trim tūkstošiem — pieci tūkstoši uz rokas un par pārējo hipotēku — un, ja jūs gribat nojaukt veco būdu un uzcelt jaunu, es domāju, ka varēšu pierunāt Laitu izsniegt jums celtniecības aizdevumu uz loti izdevīgiem noteikumiem. Ak kungs, vai tad mēs negribam jums pakalpot! Mums, tāpat kā jums, nepatīk šie svešie koloniālpreču tresti! Bet neviens prātīgs cilvēks taču nevar prasīt, lai mēs ziedotu vienpadsmit tukstošus vai pat vairāk tuvāku mīlestības dēj. Kā jūs domājat, Lait? Vai jūs varētu vēl nolaist?

Sirsnīgi aizstāvēdams Pārdija intereses, Babits pierunāja labsirdīgo misteru Laitu pazemināt grunsgabala cenu līdz divdesmit vienam tūkstotim. īstajā brīdī Babits ātri izņēma no atvilktnes līgumu, ko bija licis uzrakstīt mis Makgaunai jau nedēļu iepriekš, un iespieda to Pārdijam rokās. Tad mundri pakratīja savu pildspalvu, lai pārliecinātos, vai tā kārtībā, un, pasniedzis to Pārdijam, atzinīgi vēroja, kā viņš parakstās.

Slavenais darbs bija veikts. Laits nopelnīja kādus deviņus tūkstošus dolāru, Babits saņēma četri simti piecdesmit dolāru komisijas, bet Pārdijs ar jutīgā un moderna finansu mehānisma palīdzību bija ieguvis telpas veikalam, un drīz vien laimīgie Lintonas iedzīvotāji tiks bagātīgi apgādāti ar gaļu, tikai par mazliet augstākām cenām nekā lejā pilsētā.

Tā bija drosmīga cīņa, bet pēc tās Babitam no jauna uzmācās grūtsirdība. Sī bija vienīgā patiesi saistošā cīņa viņa darba plāna. Turpmāk vairs nekas interesants nebija gaidāms, tikai sīkumi par īres līgumiem, īpašumu notaķsēšanu un hipotēkām.

Viņš kurnēja: — Patiešām kļūst nelabi, iedomājoties,

ka Laits, šis vecais sīkstulis, iebāž sava kabatā gandrīz visu peļņu, kaut gan darbu darīju es! Un… Kas man šodien vēl darāms?… Tā gribētos reiz paņemt īstu atvaļinājumu. Doties ceļojumā ar auto vai kaut ko tamlīdzīgu.

Tad, atcerējies, ka norunāta satikšanās ar Polu Rīslingu, viņš strauji pielēca kājās.

Piektā nodaļa

I

Priekšdarbi, ko Babits veica, lai lenča laikā uz pusotrām stundām varētu pamest kantori bez uzraudzības, bija gandrīz tikpat sarežģīti kā plānu izstrādāšana vispārējam Eiropas karam.

Viņš sapīcis piekodināja mis Makgaunai:

—    Kad jūs iesiet ēst? Nu, tad parūpējieties, lai mis Benigena tai laikā paliktu kantorī. Izskaidrojiet viņai, — ja piezvana Vīdenfelds, lai pasaka, ka es jau esmu iesniedzis prasību. Jā, starp citu, rīt jūs man atgādiniet, lai lieku Penimenam to sagatavot. Gadījumā, ja ierodas klients, kas meklē Ietu māju, tad atcerieties, ka mums jāmēģina iesmērēt kādam tā mājele Bengerroudā. Ja manis ievajagas, es būšu Sporta klubā. Un … hm… Un … hm, hm … divos būšu atpakaļ.

Babits nopurināja cigāra pelnus no vestes. Viņš novietoja nepatīkamu, vēl neatbildētu vēstuli uz nepabeigto darbu kaudzes, lai pēcpusdienā to neaizmirstu. (Jau trešo dienu pēc kārtas viņš lika to pašu vēstuli uz nepaveikto darbu kaudzes.) Viņš uzkricelēja uz dzeltena ietinamā papīra loksnes memorandu: «Lab. ir. māj. dz. dur.», un viņam bija patīkama sajuta, it 1\ā daudzstāvu mājas dzīvokļu durvis jau būtu izlabotas.

Viņš pieķēra sevi atkal smēķējam cigāru. Viņš aizsvieda to, nikni iesaukdamies: «Pie velna, izbeidz reiz šo sasodīto smēķēšanu!» Viņš apņēmīgi atlika cigāru kasti atpakaļ kartotēkas skapi, aizslēdza to un paslēpa atslēgu drošā vietā, visu laiku pukodamies: «Man vairāk jārūpējas par sevi. Nepieciešams vairāk kustēties —

iešu uz klubu ^atru dienu kājām — lūk, ko es darīšu — katru dienu — izbeigšu šo braukāšanu automobilī.»

Pēc šī lēmuma viņš jutās lieliski. Bet tūlīt pat apsvēra, ka šodien par vēlu iet kājām.

Kamēr viņš iedarbināja auto un ievirzīja to garāmbraucošo mašīnu straumē, pagāja gandrīz tikpat ilgs laiks kā ejot kājām uz klubu, kas atradās tikai trīsarpus kvartālus atstatu.

II

Braukdams viņš ar mīlestību noraudzījās uz pazīstamajām celtnēm. Svešinieks, kas negaidot būtu nokļuvis Zenīta veikalnieciskajā centrā, nevarētu pateikt, vai viņš atrodas Oregonā vai Džordžijā, Ohaio vai Menā, Oklahomā vai Manitobā. Bet Babitam katra colla šķita īpatnēja un satraucoša. Viņš, kā parasti, ievēroja, ka Kalifornijas debesskrāpis otrpus ielas par trim stāviem zemāiks un tādēļ arī attiecīgi neglītāks nekā viņa Rīvs Bildings. Braucot garām apavu spodrināšanas salona «Parteons» vienstāvu būdai, kas blakus Kalifornijas debesskrāpja granīta un sarkano ķieģeļu masīvam atgādinaja peldu kabīni zem klints, viņš, kā parasti, piezīmēja: «Pēcpusdienā būs jāliek nospodrināt apavi. Velns lai parauj, vienmēr piemirstas!» Pie biroja iekārtu veikala un pie rēķināmo mašīnu izplatīšanas aģentūras viņš ilgojās pēc diktafona un rēķināmās mašīnas, kas prot saskaitīt un reizināt, tāpat kā dzejnieks ilgojas pēc dzejoļu krājumiem un ārsts pēc rādija.

Pie modes preču veikala «Vīriešu elegance» Babits noņēma kreiso roku no stūres, lai pieskartos savai kaklasaitei, un lepni nodomāja, ka viņš pērk tikai dārgas kaklasaites, un «velns lai parauj, maksāju par tām skaidrā naudā»; pie tabakas preču tirgotavas, kas laistījās purpurā un zeltā, viņš pārlika: «Vai nevajadzētu nopirkt cigārus — idiots — pavisam aizmirsu — esmu taču atmetis šo muļķīgo kūpināšanu!» Viņš skatījās uz savu banku, «Kalnraču un Laukstrādnieku nacionālo banku», un nopriecājās, cik gudri un prātīgi darījis, noguldīdams naudu tādā marmora pilī. Viņa lielais brīdis pienāca, kad uz stūra zem diženā Otrā Nacionālā Torņa satiksme sastrēdza. Viņa mašīna stāvēja rindā ar četrām citām 'mašīnām, izveidojot vibrējošu tērauda lentu, nemierīgu kā kavalērijas zirgi, kamēr pa šķērsielu viņiem garām traucās limuzīni, milzīgie kravas automobiļi un nepacietīgie motocikli; otrā pusē uz saules apzeltītā jaunbūves karkasa dārdināja pneimatiskie kniedējamie veseri. Sajā viesuļvētrā pēkšņi pazibēja pazīstama seja un kāds kluba biedrs viņam uzsauca:

—    Kā klājas, Džordž? — Babits draudzīgi pamāja un, policistam paceļot roku, slīdēja tālāk mašīnu straumē. Viņš nopriecājās, kad auto uzreiz uzņēma ātrumu. Viņš jutās spēcīgs un varens kā mirdzoša tērauda atspole, kas šaudās pa milzīgu mašīnu.

Viņš, kā parasti, ignorēja divus nākošos kvartālus, trūdošus kvartālus, kas vēl nebija atbrīvoti no 1885. gada Zenīta nabadzības un netīrības. Braukdams garām piecu un desmit centu veikalam, Dekotas mēbelētajām istabām, «Konkordijas» viesnīcai ar lētajiem numuriem, pareģu un zīlnieku birojiem, viņš pardomāja, cik daudz naudas nopelna, mazliet lepojās un mazliet baiļojās un sāka vēlreiz saskaitīt labi pazīstamās summas: «Četri simti piecdesmit dolāru šorīt no Laita. Bet nodokļi? Parēķināsim: šajā gadā vajadzētu izspiest astoņus tūkstošus skaidrā un pusotra tūkstoša no tiem… nē, neatliks, ja es ceļu jaunu garāžu… Parēķināsim: pagājušo mēnesi seši simti četrdesmit skaidrā, un divpadsmit reiz sešsimt četrdesmit būs… būs… nu, parēķināsim: sešas reizes divpadsmit ir septiņdesmit divi simti un… Ak, nieki, savus astoņus tūkstošus es katrā ziņā izspiedīšu… nu, diezgan glīta summiņa; ne katrs var nopelnīt gadā astoņus tūkstošus dolāru… astoņus tūkstošus skaistu, apaļu, skanošu dolāru… varu derēt, ka no visiem Savienoto Valstu iedzīvotājiem varbūt tikai kādi pieci procenti nopelna vairāk par tēvoci Džordžu! Augstu esmu uzkāpis! Bet… visi šie izdevumi… ģimene izšķiež benzīnu, un visi staigā, ģērbušies kā miljonāri, un tie astoņdesmit, ko es sūtu mātei katru mēnesi. Un visas šīs stenografistes un aģenti cenšas izspiest no manis pēdējo centu…»

Šīs zinātniskās budžeta plānošanas laikā Babits jutās varens un bagāts, bet reizē arī nožēlojami nabags, un piepeši visu šo pārdomu vidū viņš apturēja savu auto, iedrāzās nelielā dažādu jaunumu veikalā un nopirka elektriskās šķiltavas cigāru aizdedzināšanai, kuras bija iekārojis jau pirms nedēļas. Lai apklusinātu sirdsapziņas pārmetumus, viņš izturējās bravurīgi un ļoti skaļi uzsauca pārdevējam: — Ietaupīsies sērkociņi un drīz vien atmaiksāsies, vai ne?

Tā bija glīta lietiņa, niķelēts cilindrs gandrīz tīra sudraba uzmavā, ko piestiprināt pie mašīnas sadales dēļa. Šķiltavas nebija tikai «greznuma priekšmets, kas piešķīra džentlmeņa automobilim eleganci», kā to apgalvoja plakāts uz letes, bet arī nesamaksājams laika ietaupītājs. Tagad vairs nevajadzēs apturēt auto, lai uzrautu sērkociņu, un tā viena vai divu mēnešu laikā viegli varēs ietaupīt savas desmit minūtes.

Braukdams tālāk, Babits lūkojās uz šķiltavām:

—    Gluži jaukas! Vienmer esmu tādas vēlējies, — viņš nopietni sacīja. — Smēķētājam ļoti nepieciešama lieta.

Tad viņš atcerējās, ka atmetis smēķēšanu.

«Sasodīts!» viņš noskuma. «Nu nekas, šad un tad es taču varēšu atļauties pa cigāram. Un… varen parocīgi arī citiem ļaudīm. Varbūt tās palīdzēs uzsākt draudzīgu sarunu ar cilvēku, kam padoma kāds pirkums. Un… izskatās patiešām lieliski! Apbrīnojami gudra ierīce! Gaumīga un eleganta! Es domāju… Pie velna, vai tad es nevaru to atļauties, ja vēlos! Vai tad es lai butu vienīgais ģimenes loceklis, kas nekad nedrīkst atļauties kaut vismazāko greznību!»

Un tā viņš ar dārgo kravu pēc trīsarpus kvartālu garā, romantiskiem piedzīvojumiem pārpilnā ceļojuma beidzot piebrauca pie sava kluba.

III

Zenīta Sporta klubā nav nekā sportiska, un tas patiesībā nav arī nekāds klubs, tomēr Zenītā tas ir pati pilnība. Tajā ir trokšņaina, piesmēķēta biljarda istaba, to reprezentē beisbola un futbola komandas, un kāda

desmitā da|a kluba biedru šad un tad mēģina nodzīt taukus peldbaseina un vingrotavā. Klubā skaitās trīstūkstoš biedru, bet vairums no tiem izmanto klubu tikai kā kafejnīcu, kur brokastot, spēlēt kārtis, stāstīt anekdotes, sastapties ar klientiem, pacienāt no laukiem iebraukušos tēvočus ar pusdienām. Tas ir lielākais klubs pilsētā, un tā galvenais ienaidnieks — konservatīvais klubs «Unions», kuru ikviens kārtīgs Sporta kluba biedrs dēvē par «izkurtējušu, uzpūtīgu, garlaicīgu, neganti dārgu, vecu midzeni, — visā lokālā neviena kārtīgā kokteiļu jaucēja, — mani tur ne par kādu naudu neievilks». Tomēr statistika rāda, ka neviens Sporta kluba biedrs nekad nav atteicies kļūt par «Uniona» biedru un sešdesmit iseptiņi procenti tio ievēlētajiem izstājušies no Sporta kluba un, zvilnēdami «Uniona» kluba miegainajā svētnīcā, izteikušies: «Sporta klubs vispār tīri jauks lokāliņš, ja tikai tas ievērotu stingrāku izlasi.»

Sporta klubs ir astoņus stāvus augsta dzeltenu ķieģeļu celtne ar ziemas dārzu augšā uz jumta un milzīgām kaļķakmens kolonām apakšā pie ieejas. Vestibils ar masīvajiem poraina akmens pīlāriem, augstajām velvēm, glazētām flīzēm klāto grīdu brūni apcepušas maizes garozas krāsā atgādina kaut ko līdzīgu katedrales kapenēm vai vīna pagrabam. Kluba biedri parasti iedrāžas vestibilā, it kā viņiem būtu te jāiepērkas un nebūtu daudz laika. Ta iesteidzās arī Babits un uzkliedza grupai, kas stāvēja pie cigāru letes: — Sveiki, zēni, kā klājas! Lieliska diena, zēni!

Viņi jaulri atkliedza — Vergils Gančs, ogļu tirgotājs, Sidnijs Finkelšteins, Pārčera un Steina dāmu apģērbu veikala aģents, un profesors Džouzifs KPumprijs — Raitvejas Biznesa koledžas īpašnieks, kas lasīja lekcijas par oratorijas mākslu, biznesa korespondenti, scenāriju rakstīšanu un tirdzniecības likumiem. Kaut gan Babits apbrīnoja šo zinātnieku un cienīja Sidniju Finkelšteinu kā «sevišķi izveicīgu iepircēju un devīgu izmaksātāju», tomēr tas bija Vergils Gančs, par kuru viņš jūsmoja. Misters Gančs bija Stumēju kluba priekšsēdētājs; kluba biedri reizi nedēļā sapulcējās uz lenču un klubs bija pakļauts lielai nacionalai organizācijai,

kuras uzdevums — veicināt veikalnieciskus pasākumus un stiprināt draudzības saites starp Krietnajiem Ļaudīm. Brālīgaja Aļņu Aizsardzības ordenī viņam bija piešķirta goda pilnā Pirmā Bruņinieka pakāpe, un klīda baumas, ka nākošajās vēlēšanās viņu izvirzīšot par kandidātu Diženā Valdnieka postenim. Gančs bija jautrs cilvēks, viņš aizrāvās ar runas vingrinājumiem un draudzējās ar māksliniekiem. Viņš apciemoja slavenos aktierus un varietē māksliniekus, kad tie ieradās pilsētā, piedāvāja tiem cigārus un sauca tos vārdā, dažreiz viņam pat izdevās atvest tos līdz uz Stūmēju kluba lenčiem, lai zēni dabūtu uzjautrināties par brīvu. Viņš bija liela auguma vīrs ar īsiem, sukas veidā apgrieztiem matiem, viņš zināja pašas jaunākās anekdotes un pārgalvīgi spēlēja pokeru. Tieši Ganča viesībās Babits bija iesūcis nemiera vīrusu, kas viņu mocīja visu dienu.

—    Kā klājas vecajam boļševikam? Ka tu šorīt jūties pēc vakardienas? — Gančs kliedza.

—    Ak, labāk neprasi! Galvu plēš pušu! Tu pamatīgi mūs pacienāji, Vergil! Ceru, tu nebūsi aizmirsis, ka es pievācu pēdējo naudas podu, — Babits auroja. (Viņš stāvēja trīs pēdas atstatu no Ganča.)

—    Labi, labi! Pagaidi tikai, Džordžij, gan es tevi nākošu reizi paplucināšu! Vai tu jau lasīji, ka Ņujorkas pilsētas valde uzsākusi cīņu pret sarkanajiem?

—    Protams, ka lasīju. Pamatīgi, vai ne? Jauks laiks šodien.

—   Jā, varen jauka pavasara diena, bet naktis vēl aukstas.

—    Jā, tev taisnība, naktis aukstas. Pagājušo nakti man uz verandas vajadzēja divas segas. Paklau, Sid, — Babits pievērsās iepirkšanas aģentam Finkelšteinam, — gribētu tev kaut ko pajautāt. Šodien es iegāju un nopirku elektriskas šķiltavas savam automo bilim un …

—    Visu cienību! — sacīja Finkelšteins, un zinātnieks profesors Pumprijs, tukls vīrs melnbalti rūtotos vizītsvārkos, ar ērģeļu stabulēm līdzīgu balsi, piebilda:

—   Smalka lietiņa! Piešķir automobilim eleganci!

—    Jā, beidzot es nolēmu tās nopirkt. Labākās, kas tirgū dabūjamas, tā vismaz pārdevējs apgalvoja. Samaksāju piecus dolārus. Tagad domāju — vai tik neesmu pārmaksājis. Cik par tām prasa pie jums veikalā, Sid?

Finkelšteins apgalvoja, ka pieci dolāri neesot pārak liela summa par augstākā labuma šķiltavām, kuras viscaur niķelētas un kurām vislabakās kvalitātes vadītāji.

—    Es vienmēr saku — un ticiet man, — jo man ir pietiekami plaša pieredze tirdzniecībā — vislabākā prece galu galā izrādās vislētākā. Protams, ja kads grib skopoties, viņš var dabūt lētu grabažu, bet, to lietojot, ikviens var pārliecināties, ka vislētākā ir visaugstākā labuma prece. Lūk, ko es varu teikt par sevi: šajās dienās es uzliku savai vecajai ķerrai jaunu jumtu un polsterējumu un samaksāju simt divdesmit sešus dolārus un piecdesmit centus, protams, daudzi teiks, ka tas pārāk dārgi… Ak kungs, ja mani vecie — viņi dzīvo nomaļā ziemeļu pilsētiņā un vienkārši nespēj saprast lielpilsētas veikalnieku, viņi, protams, ir ebreji un uz vietas būtu pagalam, ja uzzinātu, ka Sids sableķojis simt divdesmit sešus dolārus. Bet es, Džordž, nedomāju, ka būtu pārmaksājis, itin nemaz ar ne. Mašīna tagad tikpat kā jauna — patiesību sakot, tā jau arī nemaz nav veca; braucu ar to tikai trešo gadu, bet es to briesmīgi nodzenu, katru svētdienu ne mazāk par simt jūdzēm un… Ne, Džordž, es nedomāju, ka tu būtu pārmaksājis. Galu galā mēs varam teikt, ka vislabākais ir arī noteikti vislētākais.

—    Gluži pareizi, — piekrita Vergils Gančs. — Es esmu tieši tādos pašos ieskatos. Ja cilvēks dzīvo tik intensīvi kā mēs šeit Zenīta — mūžīga steiga un garīgais darbs, sevišķi, apgrozoties tādā sabiedrībā kā mūsu Stūmēju un Sporta kluba biedri, — nu, tad cilvēkam jasaudzē savi nervi, iegādājoties sev tikai visu to labāko.

Babits, ritmiski klanīdams galvu, it kā apstiprināja katru piekto vārdu šajā rēcošo balsu jūklī un nespēja valdīt sajūsmu, kad Gančs pa paradumam ar humoru nobeidza:

—   Bet es baidos, Džordžij, vai tu vari to sev atļauties.

Esmu dzirdējis, ka valdība metot uz tevi acis, kopš tu nozagi un pārdevi to ltorna parka stūri.

—    Ak, tu esi nepārspējams jokdaris, Verg! Bet kas attiecas uz krāpšanu, tad atceries, ka tu nozagi pasta kantorim melnās marmora kāpnes un pārdevi tās pa gabaliem kā visaugstāka labuma ogles! — Babits sajūsminats sita Gančam pa muguru un glaudija viņa roku.

—    Labi, labi, bet es gribētu zināt, kur ir ta nekustamu īpašumu haizivs, kas nopirka šīs oglītes savām īres mājām.

—    Nu, Džordž, tagad tev laikam pietiks, — sacīja Finkelšteins. — Tomēr es gribu jums, zēni, pastāstīt, ko dzirdēju: Džordža cienīgā iegājusi Pārčera džentlmeņu modes preču nodaļa, lai nopirktu dažas apkaklītes, bet nav vēl paspējusi pateikt apkaklītes numuru, kad pārdevējs jau pasniedzis viņai trīspadsmitā lieluma. «Kā jus zināt viņa apkaklīšu lielumu?» brīnījusies misis Babita, bet pārdevējs atbildējis: «Vīri, kas liek savām sievām pirkt viņiem apkaklītes, visi valka trīspadsmito numuru, cienīta.» Nu, kā jums tas patīk? Jauki, vai ne? Nu, Džordž, kā patīk? Ahā, beidzot tevi pieveicu!

—    Es… es… — Babits centās izdomāt nevainīgu rupjību, ar ko atspēlēties. Bet pēkšņi apklusa un skaujas uz durvīm. Pols Rīslings ienāca vestibila. Babits uzsauca kompānijai: — Redzēsimies vēlāk, zēni! — un steidzās pretī draugam. Sajā acumirklī viņš nebija nedz saīgušais bērns verandā, nedz ģimenes tirāns pie brokastu galda, nedz enerģiskais veikalnieks apspriedē ar Laitu un Pārdiju, nedz bravurīgais Krietnais Cilvēks, nedz Sporta kluba jokdaris un velna zellis. Saja acumirklī viņš bija Pola Rīslinga vecākais brālis, gatavs viņu aizstāvēt un apbrīnot ar lepnu un uzticīgu mīlestību, kas bija daudz dziļākā neka sievietes mīlestība. Viņš svinīgi sasveicinājās ar Polu; abi kautrīgi smaidīja, it ka nebūtu tikušies veselus trīs gadus, nevis tikai trīs dienas. Un tad viņi uzrunāja viens otru:

—    Kā klājas, vecais zirgu zagli?

—    Labi! Un tev, nabaga knauķi?

—    Lieliski, tu sapuvusī siera šķēle!

Kad viņi tādā veidā bija pārliecinājušies par savstarpējām simpātijām, Babits norūca: — Esi gan tu smalks zellis, tu! Desmit minūtes par vēlu! — Rīslings atcirta: — Tev vajadzētu lepoties, ka vari reiz ēst lenču kopā ar īstu džentlmeni. — Abi novaikstījās un iegāja greznajā mazigājamā istabā, kur vīrieši garā rindā stāvēja noliekušies pār milzīgā marmora plātnē izdobtām bļodām, it kā reliģiozā rituālā zemodamies savu attēlu priekšā masīvajā spogulī. Smagas, pašapmierinātas, pavēlošas balsis atsitās pret marmora sienām, atlēca no piena baltajām griestu flīzēm, ko greznoja lavandas krāsas apmales, kamēr pilsētas valdnieki: apdrošināšanas, jurisprudences, mākslīgo mēslu un automobiļu riepu baroni noteica likumus Zenītam; paziņoja, ka diena esot silta, — īsti pavasarīgs Jaiks; ka algas esot pārāk augstas, bet hipotēku procenti pārāk zemi; ka Beibs Rūts, slavenais beisbolists, esot krietns puisis; ka tie divi «putniņi», kas šonedēļ uzstājoties varietē teātri, esot smalks pāris. Kaut gan Babita balss parasti skanēja pārliecinošāk un iespaidīgāk par citām, šoreiz viņš klusēja. Slaidā, atturīgā Pola Rīslinga klātbūtnē Babits jutās neērti, viņš vēlējās būt mierīgs un drošs, un veikls.

Sporta kluba vestibils bija iekārtots gotiskajā stilā, mazgājamā istaba — Romas impērijas stilā, atpūtas telpa — spāņu misionāru stilā, lasītava — ķīniešu čipendela stilā; bet kluba pērle bija ēdamistaba — Ferdinanda Reitmana, Zenīta ievērojamākā arhitekta, meistardarbs. Ēdamistaba bija ļoti augsta, līdz pusei apšūta ar koka paneli, ar Tjudoru logiem, erkeru un galeriju muzikantiem, kuru tur nebija; sienas sedza gobelēni, uz kuriem bija attēlotas Lielās Hartas izdošanas ainas. Kokgriezumiem izrotātās griestu sijas bija pagatavotas Džeika Ofata automobiļu karoseriju fabrikā; durvis greznoja kaltas dzelzs viras, panelis bija piestiprināts.ar mākslinieciski darinātām koka tapām, telpas galā atradās heraldisks akmens kamīns ar pārjumu; par šo kamīnu kluba prospektā bija teikts, ka tas esot ne vien lielāks par visiem kamīniem vecajās Eiropas pilīs, bet varot ari lepoties ar nesalīdzināmi labāku un pēc visiem zinātnes likumiem iekārtotu dūmvadu. Kamīns bija ari

daudz tīrāks par citiem, jo tajā vēl nekad nebija iekurta uguns.

Daļa galdu bija no milzīgām plātnēm, pie kurām bija vietas kādiem divdesmit vai trīsdesmit cilvēkiem. Parasti Babits sēdcja pie galda durvju tuvumā kopā ar draugiem — Ganču, Finkelšteinu, profesoru Pumpriju, kaimiņu Hovandu Litlfīldu, dzejnieku un reklāmu aģentu T. Camliju Frinku un Orvilu Džounsu, kura veļas mazgātava bija pati labākā visā Zenītā. Viņi izveidoja it ka klubu klubā un jokodamies sauca sevi par «trakuļiem». Šodien, kad Babits gāja garām šim galdam, «trakuļi» viņam uzsauca: — Nāciet šurp, sēdieties mūsu vidū! Tu un Pols — jūs laikam esat par lepniem, lai. ēstu no vienas bļodas ar nabaga ļaudīm? Paklau, Džordž, vai tu baidies, ka nepiespiežam tevi izmaksāt kādu pudeli minerālūdens. Man liekas, jūs abi sākat palikt briesmīgi izvēlīgi!

Babits nodārdināja: — Nu protams! Mēs nevaram atļauties sabojāt savu reputāciju, sēžot kopā ar tādiem skopuļiem! — un devās ar Polu pie viena no mazajiem galdiņiem zem muzikantu galerijas. Viņš jutās vainīgs. Atraušanās no sabiedrības Sporta klubā tika uzskatīta par ļoti sliktu toni. Bet viņš vēlējās pabūt ar Polu vienatnē.

Šorīt Babits bija ieteicis sievai vieglu lenču, un tagad viņš nepasūtīja nekā cita, kā tikai jera cepeti, redīsus, zirņus, ābolu pudiņu, gabalu siera un krūzi kafijas ar krējumu, kā parasti piebilzdams: — Un… hm — lūdzu, vēl vienu porciju ceptu kartupeļu. Kad atnesa cepeti, viņš to krietni sapiparoja un sasālīja. Viņš vienmēr bagatīgi apbārstīja gaļu ar pipariem un sāli, pirms to nogaršoja.

Sākumā viņi runāja par pavasara īsti pavasarīgajām īpašībām, par elektrisko šķiltavu priekšrocībām, par Ņujorkas pilsētas valdes rīcību. Tikai tad, kad Babits līdz kaklam bija pieēdies trekno jēra gaļu un kļuvis skumīgs, viņš izkratīja sirdi.

—    Šodien es noslēdzu mazu darījumu ar Konrādu Laitu un iebāzu kabatā apaļus piecus simtus. Tiktāl viss labi un jauki, un tomēr — es nezinu, kas ar mani šodien noticis. Varbūt tas ir tikai pavasara nemiers,

varbūt vakar pārāk ilgi nosēdēju pie Vergila Ganča, varbūt vienkārši ziemas darbs liek sevi manīt, bet es visu dienu jūtos nospiests un nomākts. Protams, es nebūtu par to žēlojies tur pie «trakuļu» galda, bet tev… Vai tu arī kādreiz tā jūties, Pol? Pēkšņi man kaut kas uznāk: vienmēr esmu pildījis savus pienākumus, rūpējies par ģimeni, man ir māja un sešu cilindru automobilis, mans uzņēmums ienes smuku naudiņu, man nav nekādu sevišķu netikumu, varbūt vienīgi smēķēšana — un, starp citu, es gandrīz jau esmu to atmetis. Es eju baznīcā, spēlēju golfu, lai nezaudētu formu, es satiekos tikai ar krietniem, godīgiem cilvēkiem. Un tomēr es nevaru teikt, ka būtu pilnīgi apmierināts.

Viņš runāja lēnām, te viņu pārtrauca izsaucieni no blakus galdiem, te viņš flirtēja ar viesu apkalpotāju, te sēcoši ievilka elpu, kad pēc kafijas uzmācās reibonis un radās gremošanas traucējumi. Viņš runāja nepārliecinoši, it kā atvainodamies, bet Pola smalkā balss izlauzās cauri šai murdoņai.

—    Ak dievs, Džordž, vai tu domā, man tas ir kaut kas jauns, ka mēs visu mūžu nopūlamies un domājam, ka esam sasnieguši diezin ko, bet galu galā pašiem no tā maz prieka? Tev ir tāds izskats, it kā tu gaidītu, lai es apsūdzu tevi par atklātu sacelšanos. Tu zini, kāda bijusi mana dzīve!

—    Es zinu, draugs.

—    Man vajadzēja kļūt par vijolnieku, bet es esmu jumta papes aģents. Un Zilla… Ak, es negribu gausties, bet tu zini tikpat labi kā es, cik burvīga sieva viņa ir… Tipisks gadījums vakar vakarā. Mēs aizejam uz kino. Vestibilā jau gaida milzīgs ļaužu pūlis, un mēs esam paši pēdējie. Bet viņa, savā parastajā manierē iesaukdamās: «Ser, kā jūs iedrošināties,» — sāk spiesties uz priekšu… Goda vārds, dažreiz, kad es tā skatos uz viņu un redzu, kā viņa izkrāsojusies un sasmaržojusies un vienmēr sacel traci, vienmēr gatava spiegt: «Dzirdiet, es esmu lēdija, jūs plukata tāds!» — nu, tad es varētu viņu vai nogalināt! Tā viņa ar elkoņiem laužas cauri pūlim, es nokaunējies viņai pakaļ, kamēr viņa nonāk līdz samta virvei, lai kā nākošā tiktu ielaista iekša. Bet tur stāv pasīks vīrelis — droši vien

gaida jau kādu pusstundu — es apbrīnoju šo mazo zelli — viņš pagriežas pret Zillu un ļoti pieklājīgi saka: «Cienītā lēdija, kāpēc jūs mēģināt aizspraukties man garām?» Bet viņa — ak, kāds man bija kauns! — sāk kliegt: «Jūs neesat nekāds džentlmenis!» — un iejauc arī mani šai jezgā, uzsaukdama: «Pol, šis vīrietis mani apvaino!» — un viņš, nabadziņš, jau sagatavojas cīņai.

Es izliekos, ka nekā nedzirdu, — nu pamēģini kādreiz nedzirdēt, kā kaļ katlus! — un skatos sānis — es varu visos sīkumos aprakstīt ikkatru flīzi vestibila griestos; tur bija viena ar brūniem plankumiem, īsts velna ģīmis — un visi šie ļaudis mums apkārt — saspiesti kā sardīnes bundžā — neskopojas ar piezīmēm, bet Zilla turpina uzbrukt mazajam vīram un spiedz, ka «tādus kā viņš, nedrīkst ielaist telpās, kur pulcējas lēdijas un džentlmeņi», un uzmācas man: «Pol, esi tik labs un pasauc direktoru, es sūdzēšos par šo netīro žurku!» — un… Ak dievs, cik laimīgs es biju, kad tiku iekšā un varēju paslēpties tumsā!

Vai patiešām tu domā, ka pēc divdesmit četriem šādas dzīves gadiem es ar putām uz lūpām kritīšu zemē, kad tu iedrošinies aizrādīt, ka šī jaukā, skaidrā, cienījamā, morāliskā dzīve nebūt nav tāda, kā liekas? Es ne ar vienu citu, kā tikai ar tevi neiedrošinos par to runāt, jo ikviens nodomās, ka esmu gļēvulis. Varbūt, ka es tas esmu. Man tagad vienalga… Jā, Džordžij, jau gadiem ilgi tev nācies klausīties manā čīkstēšanā.

—    Blēņas, Pol, tu nekad neesi čīkstējis. Dažreiz… Zini, es vienmēr plātos Mairas un bērnu priekšā, ka esmu varena valzivs veikalnieku aprindās, bet pats pie sevis nodomāju, ka nemaz neesmu tāds Pīrponts Morgans, kā izliekos. Bet, ja man izdotos tevi kaut mazliet uzmundrināt, vecais, es domāju, tad svētais Pēteris mani varbūt tomēr ielaidīs.

—    Ak Džordžij, tu jautrais rīkļu rāvēj, tu esi vecs blēdis, bet tu patiešām esi man daudz palīdzējis.

—    Kāpēc tu nešķiries no Zillas?

—    Kāpēc es nešķiros! Kaut es tikai varētu! Kaut viņa dotu mān kaut vismazāko izdevību! Ne par kadu naudu viņa nepiekritīs laulības šķiršanai, nedz arī pa

metīs mani. Viņa pārak iemīlējusi trīs nodrošinātas maltītes dienā un tās pāris mārciņas riekstu šokolādes, ko viņa apēd pa starpām. Kaut viņa vismaz būtu man neuzticīga! Džordž, es neesmu nelietis; studenta gados es domāju, ka cilvēks, kas tā var runāt, nošaujams, pirms atkal uzlēc saule. Bet, goda vārds, kā es priecātos, ja viņa patiešām dzīvotu ar kādu citu. Bet maz cerību! Protams, viņa flirtē ar katru — tu zini, kā viņa tur rokas un smejas — šie smiekli — šie derdzīgie, griezīgie smiekli — un klukst: «Ak jūs palaidni, esiet uzmanīgāks, citādi mans lielais vīrs jums sados!» — un šis zellis nomēro mani ar savu skatienu un nodomā: «Nu, tu knēveli, labāk lasies prom, ja negribi, lai tevi ieper.» Un viņa mierīgi atļauj tam diezgan daudz, lai izjustu patīkamu satraukumu, bet tad pēkšņi sāk tēlot apvainotu nevainību un tīksminādamās žēlojas: «Es nekad nebūtu ticējusi, ka jūs esat tāds!» Es esmu lasījis gramatās par šīm demi-vierges, bet…

—    Par kādām?

—    Bet šīs piedzīvojušās, rūdītās, korsetēs iežņaugtās precētās sievietes, līdzīgas Zillai, ir daudzkārt sliktākas par skuķēm ar īsi apgrieztajiem matiem, kuras pārgalvīgi dodas tā sauktajā dzīves vētrā un tur aizvērtu lietussargu cieši padusē iežmiegtu! Pie velna, tu zini, kāda ir Zilla! Kā viņa mani kremt un kremt, un kremt! Ka viņa grib iegūt visu, ko vien es varu nopirkt, un vēl daudz ko tādu, kas nav man pa kabatai, tu zini, cik viņa nesaprātīga; kad es beidzot zaudēju pacietību un gribu ar viņu izrunāties, viņa piepeši sāk tēlot nevainojamu lēdiju tik pārliecinoši, ka pat es apmulstu un sapinos visādos «kādēļ tu to teici?» un «es tā nemaz nedomāju». Un vēl kas, Džordžij: tu zini, es neesmu izlepis — vismaz ēdienu izvēlē. Protams, tu vienmēr man pārmet, ka es cienot dārgus cigārus, nevis tādas kāpostu lapas, kādas tu kūpini…

—    Lai nu paliek! Tie cigāri nemaz nav slikti. Starp citu, Pol, vai tad es tev neteicu, ka esmu nolēmis atmest sinēķ…

—   Jā, teici gan… — Un tūlīt turpināja: — Ja es nevaru dabūt, ko vēlos, nu, es varu arī pieciest. Varu samierināties ar apdegušu bifšteku, ja vēlāk desertā

man pasniedz konservētus persikus un kukas, bet man nenāk ne prātā just līdz Zillai tādēļ, ka viņas sliktā rakstura dēļ virēja aizgājusi un viņai pašai nav bijis laika gatavot, jo visu pēcpusdienu nosēdējusi netīrajos mežģinu rītasvārkos, lasīdama par drosmīgo un vīrišķīgo Mežonīgo Rietumu varoni. Tu vienmēr runā par «morāli» — un, kā man šķiet, apzīmē ar šo vārdu monogamiju. Manās acīs tu vienmēr esi bijis nesatricināma klints, bet būtībā tu esi vientiesis. Tu…

—    Kur tu ķēri to «vientiesi», tu knirba? Ļauj man pasacīt…

—    …mīli izlikties nopietns un sludināt pasaulei, ka «krietna biznesmeņa pienākums — uzvesties stingri morāliski, lai derētu par paraugu sabiedrībai». Nudien, tu tik nopietni runā par morāli, veco zēn, ka man nepatīkami domāt, cik nemorāliskam tev īstenībā jābūt. Tu vari…

—    Nu, nu, kā tad tā?

—    … vari runāt par morāli, cik vien tev tīk, vecais, bet tici man, ja nebūtu tevis un šo vakaru, kad mēs ar Terilu Oferelu kopā muzicējam, viņš spēlē čellu, es — vijoli, un tad vēl triju vai četru mīļu meiteņu, kas palīdz man aizmirst šo nežēlīgo joku, ko sauc par «cienījamu dzīvi», es sen jau būtu nonāvējies. Un bizness! Jumta pape! Jumti govju kūtīm! Es negribu teikt, ka man šī spēle nesagādātu nekādu prieku, ja man, piemēram, izdodas apvest ap stūri strādnieku arodbiedrības, saņemt lielāku čeku vai paplašināt tirdzniecību. Bet kāda tam visam jēga? Tu zini, mana nodarbošanās nav vis apgādāt ļaudis ar jumtiem, bet gan aizkavēt manus konkurentus to darīt. Tev tāpat. Mēs nekā cita nedarām, kā tikai cenšamies sagrābt viens otru aiz rīkles un liekam pircējiem par to samaksāt!

—    Bet tagad izbeidz, Pol! Tu jau sāc sludināt šo sasodīto sociālismu!

—    Nu jā, es, protams, nedomāju gluži tā, kā runāju. Protams… sacensība… ražo vislabāko… uzvar vispiemērotākais … bet… Zini ko: ņemsim visus šos ļaudis, kurus mēs pazīstam, tos, kas pašreiz atrodas šeit klubā un šķret pilnīgi apmierināti ar savu ģimenes dzīvi un veikaliem, kas slavina Zenītu un Tirdzniecības

palātu un pareģo pilsētas iedzīvotāju skaita pieaugumu līdz vienam miljonam. Saderu, ja tu varētu ieskatīties viņu galvās, tu uzzinātu, ka tikai trešā daļa no viņiem ir pilnīgi apmierināti ar savām sievām, bērniem, draugiem un veikaliem; otra trešdaļa ir neapmierināta, bet baidās atzīties; atlikusī trešdaļa ir nelaimīgi cilvēki un skaidri to apzinās. Viņi ienīst visu šo skriešanu, ķeršanu un grābšanu, sievas viņiem šķiet garlaicīgas un bērni muļķi — katrā ziņā četrdesmit vai četrdesmit piecu gadu vecumā viņiem viss apnicis, — un viņi ienīst savu darbu un būtu labāk… Vai tev kādreiz ienācis prātā, kādēļ notiek tik daudz «noslēpumainu» pašnāvību? Kādēļ tik daudzi turīgi pilsoņi aizgāja karā? Vai tu domā, ka visi to darīja tikai aiz patriotisma?

Babits nošņācās: — Ko tad tu īsti gaidi? Tu laikam domā, ka mēs tikai tādēļ esam pasaulē, lai uzjautrinātos un — kā to saka? — «peldētu pa rožainām sapņu straumēm»? Tu domā, ka cilvēks radīts tādēļ, lai būtu laimīgs?

—    Kāpēc gan ne? Kaut gan es nekad neesmu nevienu saticis, kas zinātu, kāda velna pēc cilvēks īsti radīts.

—    Nu, mēs zinām — ne tikai no bībeles vien, bet arī loģiskais saprāts atzīst, — ka cilvēks, kas nestrādā un nepilda savu pienākumu, kaut arī dažreiz viņam tas šķiet garlaicīgi, nav nekas vairāk kā — nu, viņš ir vienkārši gļēvulis. Memmesdēliņš, vairāk nekas! Un ko tad tu propagandē? Runā skaidru valodu! Vai tu patiešām domā, ka cilvēkam, kam apnikusi sieva, ir tiesības viņu pamest un aizbēgt vai pašam nonāvēties.

—    Ak kungs, es vispār nezinu, kādas tiesības ir cjlvēkam! Un es nezinu arī, kā izbēgt no garlaicības. Ja es to zinātu, tad es būtu vienīgais filozofs, kas atradis līdzekli dzīves apnikuma ārstēšanai. Bet es noteikti zinu, ka desmitreiz vairāk cilvēku dzīvē garlaikojas — un nevajadzīgi garlaikojas, — nekā mēs nojaušam; un es esmu pārliecināts, ja mēs kaut dažreiz nesavaldītos un atklāti atzītos, nevis būtu pieklājīgi, pacietīgi un uzticīgi līdz sešdesmit gadiem, un pēc tam

pieklājīgi, pacietīgi un miruši līdz pasaules galam — nu, tad varbūt dzīve kļūtu daudz interesantāka.

Viņi iegrima filozofiskā spriedelēšanā. Babits strīdējās neveikli. Bet Pols runāja droši, kaut gan pats īsti nezināja, pēc kā viņš cenšas. Šad un tad Babits negaidot piekrita Polam, pilnīgi pretēji savām runām par pienākumu un kristīgu pacietību, un katru reizi izjuta dīvainu, neapvaldītu prieku. Beidzot viņš teica:

—    Paklau, Pol, veco zēn, tu vienmēr taisies mest visu pie malas, bet nemet. Kāpēc tu to nedari?

—    Neviens to nedara. Ieradumam pārāk liels spēks. Bet… Džordžij, es jau sen domāju par nelielu izpriecu… nu, neuztraucies, tu vecais monogamijas pīlārs; viss augstākā mērā pieklājīgi. Liekas, tagad jau galīgi nolemts, vai ne — kaut gan Zilla vēl aizvien man uzplijas, lai pavadām brīvdienas Ņujorkā, Atlantiksitijā, kur spožas ugunis, kontrabandas kokteili un milzīgs pulks bāra ķirzaku, ar ko dejot, — bet Babiti un Rīslingi noteikti brauks uz Sanaskvema ezeru, vai ne? Kāpēc mēs nevarētu izgudrot kādu ieganstu — teiksim, veikala darīšanas Ņujorkā, — un aizbraukt uz Mēnu piecas vai sešas dienas iepriekš, un paklaiņot tur vieni paši, smēķēt un lādēties, un darīt, kā patīk.

—    Lieliski! Lieliska ideja! — Babits jūsmoja.

Pēdējo četrpadsmit gadu laikā Babits ne reizes nebija devies brīvdienās bez sievas, un nedz Pols, nedz viņš neticēja, ka viņiem izdosies šī pārdrošība. Daudzi Sporta kluba biedri devās ceļojumos bez sievām, bet tie oficiāli nodarbojās ar makšķerēšanu un medībām, turpretī Babits un Pols Rīslings bija izvēlējušies par savu svēto un neizmaināmo laika kavēkli golfu, izbraucienus ar automobili un bridžu. Ja makšķernieki vai golfa spēlētāji iedomātos mainīt savus paradumus, tas tiktu uzskatīts par rupju pašu pieņemtās disciplīnas pārkāpumu un izraisītu sašutumu visos pareizi domājošos un kārtīgos pilsoņos.

Babits bravurīgi iesaucās: — Kāpēc mēs vienkārši nevarētu piecirst kāju un paziņot: «Mēs brauksim iepriekš un cauri!» Tas taču nav nekāds noziegums. Vienkārši pasaki Zillai…

—    It kā Zillai varētu kaut ko pateikt vienkārši! Nē, Džordžij, viņa ir gandrīz tikpat liela morāles sprediķotajā kā tu, un, ja es viņai pateikšu patiesību, viņa tikpat man neticēs, bet domās, ka mēs braucam uz Ņujorku satikties ar kādām dāmiņām. Un tava Maira — viņa nekad nekremt tevi tā, kā to dara Zilla, — bet arī viņa sāktu uztraukties. Viņa teiktu: «Vai tad tu negribi, ka es braucu tev līdz uz Mēnu? Man ne sapņos nebūtu ienācis prātā braukt līdz, ja tu nevēlies»; un tu tūlīt padosies, lai viņu neapvainotu. Ak, pie velna! Labāk iesim saspēlēsim ķegļus!

Spēles laikā — tā bija līdzīga pusaudžu spēlei ar koka bumbu — Pols klusēja. Kad viņi nāca lejā pa kluba kāpnēm —tikai pusstundu vēlāk nekā Babits bija solījies mis Makgaunai, — Pols nopūzdamies teica:

—    Zini ko, veco zēn, man nevajadzēja ta runāt par Zillu.

—    Nekas, draugs, tas atvieglina sirdi.

—    Ak, es jau zinu! Pēc tam, kad stundām ilgi esmu ņirgājies par mietpilsoņiem un tradīcijām, es pats vēl esmu pietiekami mietpilsonisks un kaunos par to, ka esmu atvieglojis sirdi, izklāstot tev visas savas muļķīgās nepatikšanas.

—    Veco Pol, tavi nervi galīgi sabeigti. Es tevi aizvedīšu. Visu nokārtošu. Man būs svarīgas darīšanas Ņujorkā, un tu — nu protams! — man nepieciešams tavs padoms par celtnes jumtu! Un visa šī lieta, protams, izputēs, tā ka mums nekas cits neatliks kā doties iepriekš uz Mēnu. Es … atklāti sakot, Pol, man vienalga, vai tu dumpojies vai ne. Man, protams, patīk, ka man ir kārtīga cilvēka reputācija, bet, ja tev kādreiz manis ievajadzēsies, es pametīšu visu un steigšos tev palīgā. Protams, es nesaku, ka tu … es nedomāju* ka tu kādreiz varētu izdarīt kaut ko, kas varētu … "kas varētu kaitēt pieklājīga cilvēka labajai slavai, bet… Vai tu saproti, kā es domāju? Esmu vecs, lempīgs lācis, un man nepieciešama tava smalkā mākslinieka roka. Mēs .. . Velns lai parauj, nevar taču te stāvēt un pļāpāt augu dienu! Jāķeras pie darba! Nu, visu labu! Galvu augšā, Polibus! Uz redzēšanos!

Sestā nodaļa

I

Pēcpusdienā, nodarbodamies ar diezgan patīkamiem sīkumiem, viņš aizmirsa Polu Rīslingu. Atgriezies kantori, kas, acīm redzot, bija kaut kā kulies uz priekšu arī bez viņa, Babits aizveda kādu varbūtēju klientu uz Lintonas rajonu apskatīt četristabu īres māju. Klienta jūsmošana par jaunajām šķiltavām iepriecināja Babitu. Trīs reizes viņš pats tās izmēģināja un trīs reizes aizsvieda pussmēķētas cigaretes, dusmodamies: — Es nedrīkstu tik sasodīti daudz smēķēt!

Vispusīgi apspriežot katru elektrisko šķiltavu detaļu, runa nemanot novirzījās uz elektriskajiem gludekļiem un gultas sildītājiem. Babits atvainojās, ka viņš esot tik nožēlojami vecmodīgs un lietojot karsta ūdens termoforu, un steidzās paziņot, ka nekavējoties ievilkšot verandā elektrību. Viņš varēja bezgalīgi, gandrīz dzejiski jūsmot par katru mehānisku ierīci, kaut gan nekā daudz no tām nesaprata. Tās bija viņam patiesības un skaistuma simboli. Aplūkodams jaunu, komplicētu mehānismu — metāla virpu, divu kameru karburatoru, ložmetēju, autogēno metinātāju, viņš iemācījās kādu gudru, patiesi skanošu frāzi un atkārtoja to katrā izdevīgā gadījuma, juzdamies lietpratējs visos tehnikas noslēpumos.

Klients piebalsoja mašīnu slavināšanai, un viņi vislabākajā garastāvoklī piebrauca pie īres mājas, kur pamatīgi apskatīja gan šīfera jumtu, gan divviru durvis, gan septiņas astotdaļcollas biezo parketu, un pēc tam iesākās diplomātiskas sarunas, nepatīkami pārsteigumi, labprātīga piekāpšanās un pierunāšana darīt kaut ko, kas jau sen nolemts un kādu dienu noslēgsies ar mājas pārdošanu.

Atceļā Babits iegriezās pie sava partnera un sievastēva Henrija T. Tompsona viņa virtuves mēbeļu fabrikā, un viņi abi brauca caur Dienvidzenītu — daudzkrāsainu, trokšņainu, satraucošu pilsētas daļu, pazibēja jauni rūpnīcu .korpusi no dobjblokiem, ar milzīgiem režģota stikla logiem, īgnas, vecas, ar darvu notrieptas.

fabrikas no sarkaniem ķieģeļiem, augstu gaisā novietoti ūdens rezervuāri; lieli, sarkani, lokomotīvēm līdzīgi transporta automobiļi, plašs sliežu tīkls ar kādiem divdesmit blakus ceļiem, kur dārdināja tālsatiksmes preču vilcieni: pa Ņujorkas Centrālo maģistrāli ar ābolu kravu, pa Lielo Ziemeļu maģistrāli ar labību no plašajiem kviešu laukiem, pa Klusā Okeāna maģistrāli ar augļiem no apelsīnu plantācijām.

Viņi aprunājās ar Zenīta Dzelzlietuves kompānijaspilnvaroto par interesantu māksliniecisku pasūtījumu — čuguna žogu Liepu alejas kapsētai. Viņi aizbrauca uz Zīko Automobiļu kompānijas kantori un aprunājās ar tirdzniecības direktoru Noelu Railendu, vai Tompsons nevarētu dabūt Zīko firmas automobili par pazeminātu cenu. Babits un Railends abi bija Stūmēju kluba biedri,, un ikviens kluba biedrs jutās apvainots, ja viņam bija jāpērk kaut kas no cita «stūmēja» bez atlaides. Bet Henrijs Tompsons rūca: — Pie velna ar viņiem visiem! Es jau nu neiešu ložņāt apkārt, diedelēdams atlaides! — Tā bija viena no atšķirībām starp Tompsonu — vecmodīgo, kalseno jenkiju, rupjo, tipisko amerikāņu veikalnieku, kādu to tēlo uz skatuves, — un Babitu — apaļīgo^ gludo, izveicīgo, visaugstākā mērā moderno biznesmeni. Ikreiz, kad Tompsons caur degunu ar stipru akcentu noteica: «Uzvelc savas ķeburkājas, lūk, šajā vietā!» — Babitu šis novecojušais provinciālisms uzjautrināja,, tāpat kā katru īstu angli uzjautrina amerikāņu izruna. Babits zināja, ka viņa audzināšana bijusi daudz estētiskāka un izsmalcinātāka nekāTompsona audzināšana. Viņš bija beidzis koledžu, viņš spēlēja golfu, viņš bieži smēķēja cigaretes, nevis cigārus un, kad viņš brauca uz Čikāgu, viņš pieprasīja viesnīcā istabu ar vannu. «Nelaime tā,» viņš mēdza paskaidrot Polam Rīslingam, «ka šiem vecajiem valzirgiem trūkst smalkuma,, kas tik nepieciešams mūsu dienās.»

Bet Babits zināja, ka civilizācijas progress viegli var novest cilvēku līdz galējībai. Noels Railends, vieglprātīgais Zīko tirdzniecības direktors, bija beidzis Prinstaunu, turpretī Babits bija krietna standartprece no lielā universālveikala — štata universitātes. Railends valkāja getras, rakstīja garus rakstus par pilsētas

plānošanu un dziedāšanas biedrībām, un, kaut gan viņš bija Stūmēju kluba biedrs, |audis runāja, ka viņš vienmēr nēsājot kabatā nelielus dzejo|u krājumus svešās valodās. Tas jau bija par daudz. Vienā galējībā atradās Henrijs Tompsons, aprobežotības iemiesojums, otrā — Noels Railends, tukšu salmu kūlējs, bet vidū stāvēja Babits un viņa draugi, kas atbalstīja valdību, aizstāvēja evaņģēlisko baznīcu, mājas pavardu un veselīgu biznesu.

Sevi domās tā novērtējis un izkaulējis solījumu, ka Tompsons varēs dabūt automobili par pazeminātu cenu, — Babits atgriezās savā kantorī kā uzvarētājs.

Bet, iedams pa Rīvs Bildinga gaiteni, viņš nopūtās: «Nabaga vecais Pols! Man viņš… Velns lai parauj Noelu Railendu! Velns lai parauj Čārliju Makelviju! Uzskata sevi par kaut ko augstāku tikai tādēļ vien, ka nopelna vairāk naudas nekā es. Viņu vecajā, sasmakušaja «Uniona» klubā es aiz garlaicības nobeigtos! Es nekad… Savādi, kā man šodien negribas strādāt! Neko darīt…»

11

Viņš runāja pa telefonu, izlasīja pēcpusdienā atnesto pastu, parakstīja priekšpusdienā nodiktētās vēstules, apspriedās ar 'kādu īrnieku par remontiem un bārās ar Stenliju Grafu.

Jaunais Grafs, ceļojošais aģents, pastāvīgi aizrādīja, ka viņam pienākoties lielāka komisijas nauda, un arī šodien žēlojās: — Man, nudien, vajadzētu saņemt prēmiju, kad būšu pārdevis šo Heilera māju. Noskricnos tās dēļ kā suns un gandrīz nevienu vakaru neesmu mājās.

Babits bieži skaidroja sievai, ka labāk «paslavēt kantora darbiniekus, lai tiem būtu labs garastāvoklis, nekā tos pastāvīgi tirdīt un urdīt — tā no viņiem var vairāk izspiest», — bet šī nedzirdētā nepateicība sadusmoja Babitu, un viņš uzbruka Grafam:

—    Paklausieties, Sten, noskaidrosim šo jautājumu reizi par visām reizēm. Jūs nezin kādēļ iedomājaties,

ka tikai jūs viens pats noslēdzat visus darījumus. Kur jūs ķērāt šo gudrību? Ko jūs iesāktu bez mūsu kapitāla, mušu klientiem, kurus mēs jums piegādājam. Jums nekas cits nav jadara, kā tikai jāseko mūsu norādījumiem un jānoslēdz līgums. Pat mūsu durvju sargs varētu pārdot «Babita-Tompsona» objektus! Jūs sakāt, ka esat saderinājies, bet jums katru vakaru jāmedījot pircēji. Pie velna, kādēļ gan lai jūs to nedarītu! Ko tad jūs gribat darīt? Sēdēt un turēt viņas roku? Ticiet man, Sten, ja jūsu meitene ir kaut ko vērts, viņa priecāsies, zinādama, ka jūs strādājat un pelnāt naudu, lai iekārtotu viņai siltu ligzdiņu, nevis dūdojat kā iemīlējies balodis. Zellis, kas negrib strādāt virsstundas, kas vakaros lasa draņķīgus romānus, kam prātā tikai mīlināšanās un amizieris, un visādas muļķības ar meitenēm, noteikti nav tas patstāvīgais, enerģiskais jaunais cilvēks ar nākotni — un ar Vīziju! — kāds mums šeit vajadzīgs. Nu, ko jūs teiksiet? Kāds ir jūsu ideāls? Vai jūs gribat pelnīt naudu un kļūt par derīgu sabiedrības locekli vai slaistīties apkārt bez iedvesmas, bez enerģijas?

Bet šoreiz Grafs nebija tik sajusminats par Vīziju un Ideāliem kā parasti. — Protams, es gribu pelnīt naudu! Tādēļ jau es arī runāju par prēmiju! Goda vārds, mister Babit, es negribu būt nekaunīgs, bet šī Heilera māja ir īsts biedēklis! Neviens uz to neuzķersies. Grīdas sapuvušas un sienas vienās plaisās.

—    Tieši par to jau es domāju! Ja aģents patiesi mīl savu profesiju, šādas grūtības viņu tikai iedvesmo darīt visu iespējamo. Bez tam, Sten . .. vispār Tompsons un es, mēs principā neatzīstam prēmijas. Mēs jūs ieredzam un gribam jums palīdzēt, lai jūs varētu apprecēties, bet mēs nedrīkstam izturēties negodīgi pret pārējiem darbiniekiem. Vai tad jūs nesaprotat, ja mēs sāksim "dot jums prēmijas, Leiloks un Penimens apvainosies un teiks, ka mēs rīkojamies netaisni? Kas tiesa, tas tiesa, nekādu šķirošanu mēs savā kantorī nepieļausim, tas nebūtu godīgi! Nedomājiet, Sten, ka tagad tikpat grūti atrast aģentus kā kara laikā, tagad, kad tik daudz cilvēku bez darba, vesels bars spējīgu jaunekļu labprāt stātos jūsu vielā un priecātos par šo izdevību, nevis izturētos tā, it kāTompsons un es būtu viņu ienaidnieki, un nestrādātu vis tikai prēmiju dēļ. Nu, ka jūs par to domājat? Ko jus tagad teiksiet?

—    Nūja … protams … — nopūtās Grafs un atmuguriski izgāja pa durvīm.

Babits reti kad strīdējās ar saviem darbiniekiem. Viņam patika dzīvot saticīgi, viņš jutās nelaimīgs, ja ļaudis viņu neieredzēja. Bet, kad tie grasījās uzbrukt viņa svētajam naudas makam, viņš aiz bailēm pārskaitās un tad, būdams labs orators un cilvēks ar augstiem principiem, ļāva vaļu savai daiļrunībai un gozējās savu tikumu saulē. Šodien viņš tik aizrautīgi bija nodevies sevis cildināšanai, ka viņam sāka uzmākties šaubas, vai tikai izturējies taisnīgi pret Stenu.

«Galu galā Stens jau vairs nav nekāds zēns. Tomēr nevajadzēja viņam tā uzbrukt. Ek, muļķības, man šad un tad jāliek ļaudīm trūkties, viņu pašu labā! Nepatīkams pienākums, bet.. . nez vai Stens ļoti noskaities? Ko viņš tur ārpusē saka mis Makgaunai?»

No lielās kantora istabas Babitam pretī pūta tik stindzinoši naidīgs vējš, ka labais garastāvoklis, kādā viņš parasti vakaros devās uz mājām, bija galīgi sabojāts. Viņš jutās nelaimīgs, ka zaudējis savu padoto atzinību, pēc kuras visi priekšnieki tā ubago. Parasti viņš atstāja kantori, jautri rosīdamies un vai tūkstošreiz atkārtodams, ka rīt kārtojami svarīgi darījumi un būtu labi, ja mis Makgauna un mis Benigena atnāktu agrāk un, tiklīdz viņš ierodoties, lai dieva dēļ neaizmirstot atgādināt, ka viņam jāpiezvana Konradam Laitam. Šovakar viņa mundrums bija neīsts un balsī skanēja nožēla. Viņš baidījās no savu darbinieku sastingušajām sejām, no acīm, kas stīvi raudzījās Viņā: mis Makgauna skatījās, pacēlusi galvu no rakstāmmašīnas, mis Benigena lūkojās pāri galvenajai grāmatai, Mets Penimcns, kaklu pastiepis, raudzījās no sava tumšā kakta, Stenlijs Grafs blenza saīdzis un drūms — Babits baidījās no viņiem, kā iznirelis baidās no sava labi audzinātā sulaiņa. Babits baidījās, ka viņam aiz muguras tūlīt atskanēs smiekli, tādēļ, cenzdamies izlikties bezrūpīgi jautrs un draudzīgs, viņš aizsmaka, stomījās un nelaimīgs izmetās ārā pa durvīm.

Bet viņš aizmirsa visas nepatikšanas, kad no Smita ielas ieraudzīja Ziedošo pakalnu krāšņumu; sarkanos dakstiņu un zaļos šīfera jumtus, jaunos, mirdzošos ziemas dārzus un gaišās, tīrās sienas.

lll

Viņš apstājās, lai paziņotu Hovardam Litlfīldam, savam izglītotajam kaimiņam, ka diena bijusi īsti pavasarīga, bet nakts droši vien būšot auksta. Viņš devās iekšā un sauca sievu: — Kur tu esi? — kaut gan nemaz nevēlējās zināt, kur viņa atrodas. Viņš rūpīgi apskatīja zālāju, lai pārbaudītu, vai kurinātājs to kārtīgi apkopis. Pēc vispusīgas jautājuma apspriešanas ar misis Babitu, Tedi un Hovardu Litlfīldu viņš ar gandarījumu secināja, ka kurinātājs apkopis zālāju ļoti pavirši. Viņš ar sievas vislielākajām šķērēm pats nogrieza divus kušķus nezāļu; paziņoja Tedim, ka algot kurinātāju esot tīrā muļķība — «tāds stiprs puisis kā tu gan varētu veikt smagākos mājas darbus»; bet klusībā nodomāja, ka ir ļoti patīkami, ja visi kaimiņi zina, ka viņš ir bagāts un viņa dēlam mājās nekas nav jādara.

Viņš stāvēja verandā un izpildīja parastos vingrojumus: rokas sānis — divas minūtes, rokas augšā — divas minūtes, visu laiku murminādams: — Man patiešām vairāk jākustas, vienmēr jābūt formā, — pēc tam devās pie spoguļa, lai noskaidrotu, vai pirms pusdienām jāmaina apkaklīte vai ne. Kā parasti izrādījās, ka var iztikt vēl ar to pašu.

Kalpone, spēcīga sieviete, pa pusei latviete, pa pusei horvāte, sita pusdienu gongu.

Rostbifs, ceptie kartupeļi, pupiņas — viss šovakar garšoja lieliski, un pēc plašāka pārskata par šīsdienas laika apstākļiem, par šodien nopelnītajiem četrsimt piecdesmit dolāriem, par lenču kopā ar Polu Rīslingu, par jauno elektrisko šķiltavu nenoliedzamajām priekšrocībām Babitam visžēlīgi labpatika piebilst: — Domāju, vai nevajadzētu iegādāties jaunu mašīnu. Šogad laikam gan nekas neiznāks, bet varbūt, ka nopērkam ar.

Verona, vecākā meita, iesaucās: — Ak tēt, ja jau pērc, tad pērc limuzīnu! Tas būtu brīnišķīgi! Slēgtā mašīnā daudz omulīgāk nekā vaļējā.

—    Nu, es gluži tā nedomāju. Man labāk patīk vaļējā mašīna. Vairak svaiga gaisa.

—    Ak, nieki! Tu vienkārši nekad neesi braucis limuzīnā. Nopērc, tad redzēsi. Izskatās arī daudz smalkāk! — nenocietās Tedis.

—    Ja, slēgtā mašīnā drēbes tā nenopūt, — sacīja misis Babita; — Un vējš tā neizjauc matus, — papildināja Verona; — Un daudz elegantāk! — piebalsoja Tedis; un mazā Tinka sauca: — Ak tēt, pirksim limuzīnu! Mērijas Elenas tēvam arī ir limuzīns. — Tedis turpināja: — Tagad visiem ir slēgtas mašīnas, tikai mums vaļēja!

Beidzot Babits viņus pārtrauca: — Es domāju, ka līdz šim jums nav bijis iemesla žēloties. Bet man nenāk ne prātā pirkt auto tikai tādēļ, lai bērni varētu tēlot miljonārus! Un man patīk vaļēja mašīna, jo vasaras vakaros var nolaist jumtu un braucot paelpot svaigu gaisu. Bez tam slēgta mašīna daudz dārgāka.

—   Ak, nečīksti nu, ja Dopelbravi var atļauties limuzīnu, vai tad mēs to nevaram, — iedzēla Tedis.

—    Hm! Es gadā nopelnu astoņus tūkstošus, viņš tikai septiņus! Bet es nekaisu naudu pa visiem vējiem un netērēju to velti, kā viņš to dara. Un vispār es domāju, ka nedrīkst uzreiz izdot tik daudz naudas tikai tādēļ vien, lai palielītos, un . . .

Tad sākās dedzīgas un diezgan pamatīgas pārrunas par plūdlīniju, motora jaudu, riteņu kvalitāti, hromēto tēraudu, aizdedzināšanas sistēmām un automobiļu krāsu. Tās nebija vienkāršas sarunas par satiksmes līdzekļiem. Tā bija cīņa pēc bruņinieka pakāpes. Zenīta pilsētā barbariskajā divdesmitajā gadu simtenī automobilis noteica ģimenes sociālo stāvokli tikpat precīzi, kā pēra tituls noteic angļu ģimenes dižciltību — patiesībā vēl precīzāk, ja atceramies, ar kādu nicinājumu veca lauku aristokrātija noraugās uz jaunizceptajiem alusbrūžu baroniem un vilnas fabriku vikontiem. Tiesa, dižciltības pakāpes nav oficiāli noteiktas. Nav galma, kas varētu

izlemt, vai limuzīna «Pierce-Arrcnv» otrajam dēlam jāiet iekšā uz pusdienām pirms sporta mašīnas «Buick» vecākā dēla, taču par viņu abu augsto sabiedrisko stāvokli nav nekādu šaubu. Ja Babits, zēns būdams, sapņoja kļūt par prezidentu, tad viņa dēls Tedis sapņoja par divpadsmit cilindru pakardu un cienījamu stāvokli automobiļu aristokrātijā.

Bet ģimenes labvēlīgais noskaņojums, ko Babits iemantoja, runādams par jaunu mašīnu, uzreiz izgaisa, tiklīdz viņi saprata, ka šogad viņš nemaz nedomā to pirkt. Tedis gaudās: — Ak, sasodīts! Vecā ķerra izskatās ta, it kā to būtu apsēdušas blusas un kasīdamās ta noskrāpējusi sev visu laku! — Misis Babita izklaidīgi aizrādīja: — Kā tu atkal runā ar tēvu! — Babits pārskaitās: — Ja tu esi tik smalks džentlmenis un tavs bon ton tev neatļauj un tā tālāk, nu, tad neņem šovakar mašīnu. — Tedis taisnojās: — Es tā nemaz nedomāju … — un vakariņas turpinājās parastajā mājīgajā «svētlaimē», līdz Babits paziņoja: — Nu, tagad pietiek, nevaram jau te sēdēt visu vakaru! Jāļauj taču kalponei novākt galdu!

Viņš klusībā gaudās: «Ir gan ģimene! Es nesaprotu, kādēļ mums vienmēr jāstrīdas? Tā gribētos kaut kur aizbraukt un mierīgi padomāt… Pols… Mēna… Staigāt vecās biksēs, slaistīties apkārt un lādēties.» Viņš piesardzīgi sacīja sievai: — Man atrakstīja kāds klients no Ņujorkas — grib ar mani aprunāties par kādu nekustamu īpašumu, — var gadīties, ka šī satikšanās būs jāatliek līdz vasarai. Cerams, ka tā nenotiks tieši tad, kad mēs ar Rīslingiem gatavojamies doties uz Mēnu. Būtu ļoti žēl, ja mēs nevarētu braukt uz turieni reizē. Nu, vēl par agru uztraukties.

Verona nozuda tūlīt pēc pusdienām, un neviens viņu neaizturēja, tikai Babits mehāniski noteica: — Kāpēc tu nekad nepaliec mājās?

Dzīvojamā, istabā dīvāna stūrī apmetās Tedis, lai gatavotu stundas; ģedmetrija, Cicerons un šausmīgās metaforas no «Komusa».

—     Es nesaprotu, kāda velna pēc viņi liek mums

mācīties šos vecos ērmus — Miltonu, Šekspīru, Vērdsvertu un visus pārējos, kādreiz bijušos! — žēlojās Tedis. — Man nekas nebūtu pretī noskatīties kādu Šekspīra lugu ar greznām dekorācijām un labā izpildījumā, bet tā gluži aukstasinīgi piesēsties un lasīt… Ak šie skolotāji… kā viņi kaut ko tamlīdzīgu var izdomāt?

Misis Babita, zeķes lāpīdama, prātoja: — Jā, es arī brīnos. Protams, es neiešu strīdēties ar profesoriem un skolotājiem, bet Šekspīrā patiešām ir tādas vietas … es nesaku, ka pati būtu to daudz lasījusi, bet, kad es biju jauna, meitenes mēdza man rādīt tādus fragmentus, nu, tādus . .. kas nemaz nebija pieklājīgi.

Babits dusmīgi pacēla acis no laikraksta Evening Advocate humora lappuses. Šie ilustrētie joki, kur misters Mats apmētāja misteru Džefu ar sapuvušām olām un māte pārmācīja tēvu ar mīklas rulli, bija Babita iemīļotā literatūra un māksla. Ar svinīgu nopietnību, smagi elpodams caur atvērto muti, viņš katru vakaru aplūkoja zīmējumu pēc zīmējuma un necieta, ka šī rituāla laikā viņu traucē. Bez tam viņš apzinājās, ka jautājumos par Šekspīru viņš patiešām nav nekāda autoritāte. Nedz Advocate-Times, nedz Evening Advocate, nedz Bulletin of the Zenith Chamber of Commerce vēl ne reiz nebija iespieduši ievadrakstus par Šekspīru, un, kamēr neviens no šiem laikrakstiem nebija izteicies, Babitam bija grūti veidot savu patstāvīgu uzskatu. Kaut gan viņš riskēja apmaldīties nepazīstamā purvājā, viņš nenocietās un iejaucās sarunā.

—    Es tev pateikšu, kādēļ jāmācās par Šekspīru un tiem citiem. Tādēļ, ka tie nepieciešami, iestājoties koledžā, un tas ir viss! Es personīgi arī brīnos, kādēļ viņi sabāzuši tos mūsu modernās vidusskolas programā. Būtu daudz prātīgāk, ja tu studētu biznesa korespondenci un mācītos sacerēt sludinājumus un vēstules, kas pievelk klientus. Bet tā nu tas reiz ir, un nedz runāšana, nedz strīdi, nedz iebildumi tur nekā nevar grozīt! Tava nelaime, Tedi, ir tā, ka tu vienmēr gribi darīt kaut ko citu. Ja tu studēsi jurisprudenci — un tas tev būs jādara — man nebija izdevības, bet es gādāšu, lai tu

iestatos juridiskaja, — tur tev noderēs gan angļu literatūra, gan latiņu valoda.

—    Ak šie prauli! Es nudien nesaprotu, kāda jēga studēt jurisprudenci, — un vispār, kādēļ man jābeidz vidusskola. Es nemaz negribu iestāties koledžā. Goda vārds, daudzi, kas beiguši koledžas, nopelna mazāk nekā tie, kas sākuši agri strādāt. Vecais Simijs Pītcrss, mūsu latīņu valodas skolotājs, viņš ir kaut kāds tur kandidāts no Kolumbijas universitātes, caurām naktīm sēž pie nosmulētām grāmatelēm un vienmēr runā par «valodu vērtību»; un šis nabaga grāmatu tārps nopelna labi ja tūkstoš astoņsimt dolāru gadā, un neviens ceļojošs aģents nebūs ar mieru strādāt par tādu algu. Es zinu, ko es labprāt gribētu darīt. Es gribētu kļūt par lidotāju vai par lielas garāžas īpašnieku, vai arī — par to man vakar kāds zellis stāstīja — es gribētu kļūt par vienu no tiem «Standart Oil» aģentiem, kurus šī sabiedrība sūta uz Ķīnu; tad varētu dzīvot nometnē un nekas nebūtu jādara, dabūtu redzēt pasauli un pagodas, un okeānu, un vēl daudz ko citu! Bez tam es vēl varētu mācīties ar korespondences palīdzību. Tas patiesi ir kaut kas sevišķs! Nav jāatbild kaut kādai vecai, saskābušai grezelei, kas to vien zina, kā izpatikt direktoram, bet var mācīties to, kas pašam patīk! Nu, paklausies! Te man ir daži izgriezumi par lieliskiem kursiem.

Viņš izvilka no ģeometrijas grāmatas kādu pussimtu sludinājumu par pašmācības kursiem, kurus enerģiskie un tālredzīgie Amerikas komersanti izplatīja pedagoģijas zinātnes veicināšanai. Pirmajā sludinājumā bija redzams jauns vīrietis ar cēlu pieri, dzelžainu žokli, zīda zeķēm un ļoti spīdīgiem matiem. Vienu roku bikšu kabatā iebāzis, viņš ar izstieptu otras rokas rādītāja pirkstu it kā apbūra veselu klausītāju pulku, vīrus, kas lepojās ar sirmām bārdām, apaļiem vēderiņiem, plikiem pakaušiem un citām gudrības un labklājības pazīmēm. Virs bildes bija aizraujošs pedagoģisks simbols — nedz antīka lampa, nedz lāpa, nedz Minervas pūce, bet vesela rinda dolāra zīmju. Teksts skanēja:

$ $ $ $ $

ORATORA MĀKSLA PALĪDZ IEGOT BAGĀTĪBU UN VARU.

Stāsts, ko cs dzirdēju klubā.

KO MĒS JUMS IEMĀCĪSIM!

Kā runāt klubā.

Kā uzsaukt tostus.

Kā stāstīt anekdotes.

Kā bildināt lēdiju.

Kā izturēties banketā.

Kā pārliecināt pircējus.

Kā paplašināt savu vārdu krājumu. Kā k|ūt par personību.

Kā kjūt par sapratīgu, spējīgu un oriģinālu domātāju.

Kā kļūt par ĻAUŽU VADONI!

Kā jūs domājat, ko es nesen satiku restorānā «Lukss»? Nu, veco Frediju Dērkiju, kas agrāk bija ierēdnis mūsu kuģniecības kantorī un likās ne dzīvs ne miris; mēs jokodamies saucām šo lāga zēnu par misteru Pelīti. Toreiz viņš bija tik kautrīgs, ka, ieraugot priekšnieku, vai pamira aiz bailēm un, protams, nekad nesaņēma uzslavu par teicami veikto darbu. Un pēkšņi viņš — restorānā «Lukss»! Viņš pasūtīja sev smalkas pusdienas ar visām piedevām, sākot ar svaigām selerijām un beidzot ar riekstiem! Viņš nemaz nekautrējās no sulaiņiem, kā tajos vecajos, labajos laikos, kad mēs pusdienojām mazajā krodziņā, bet, gluži otrādi, trenkāja tos, it kā būtu dzimis miljonārs!

Es piesardzīgi apjautājos, ar ko viņš tagad nodarbojas. Frcdijs iesmējās un atbildēja: — Paklau, vecais draugs, man liekas, tu brīnies, kas ar mani noticis! Tev droši vien būs patīkami dzirdēt, ka tagad esmu priekšnieka palīgs mūsu vecajā kuģniecības kantorī un tieša ce]ā uz Bagātību un Varu, es taisos pirkt divpadsmit cilindru automobili, mana sieva piedod toni labākajā, sabiedrībā un bērni mācās smalkās skolās.

Lūk, kā tas notika! Es nejauši izlasīju sludinājumu par kādu kursu, kas solīja iemācīt ikvienam: kā veikli un brīvi runāt, kā atbildēt uz sūdzībām, kā iesniegt bosam priekšlikumus, kā dabūt aizdevumu bankā, kā aizraut klausītājus ar asprātībām, humoru, anekdotēm, atjautību etc. Sludinājumu bija sacerējis oratorijas mākslas profesors Valdo F. Pīts. Sākumā es arī neticēju, tomēr aizrakstīju (tikai atklātni ar vārdu un adresi) izdevējam un lūdzu izsūtīt lekcijas izmēģināšanai; nauda tiek atmaksāta, ja jūs neesat ar rezultātiem apmierināts. Man atsūtīja astoņas lekcijas, uzrakstītas vienkārša un skaidrā valodā, kas katram saprotama, es studēju lekcijas vakaros brīvajā laikā un tad sāku praktizēties sievas klātbūtnē. Drīz vien es jau varēju mierīgi sarunāties ar priekšnieku, un manu darbu sāka atzinīgi novērtēt. Viņi sāka mani cienīt, un es ātri kāpu uz augšu, un zini, vecais, — cik man tagad maksā? 6500 dolāru gadā! Un iedomājies tik, tagad es varu saistīt lielas auditorijas uzmanību, runājot par kuru katru tematu. Kā draugs es ieteicu arī tev, veco zēn, jau šodien aizrakstīt uz apakšā minēto adresi un pasūtīt prospektu (nekādu saistību!) un vērtīgu Brīvās Mākslas reprodukciju.

PROF. V. F. PITS -

oratorijas mākslas īsā kursa autors — ir neapšaubāmi pati izcilākā personība praktiskās literatūras, psiholoģijas un oratorijas laukā. Beidzis vairākas slavenas universitātes, lektors, pasaules apceļotājs, daudzu grāmatu un dzejoļu autors etc. VIENREIZEJA PERSONĪBA, ISTS DOMU VALDNIEKS, viņš labprāt atklās JUMS visus savas kultūras un sava titāniskā dvēseles spēka noslēpumus dažās viegli saprotamās lekcijas, kas netraucēs jūsu ikdienišķo darbu.

ISO PEDAGOĢISKO KURSU IZDEVNIECĪBA

Pasta kaste VA Sendpitā, Aijovā.

VAI JŪS ESAT SIMTPROCENTĪGS VAI TIKAI DESMITPROCENTĪGS CILVĒKS?

Babitam atkal trūka priekšrakstu, kas |autu viņam runāt autoritatīvi. Nedz vadot auto, nedz pārdodot nekustamus īpašumus, viņš nekad nebija sastapies ar norādījumiem, ka Solīdam Pilsonim un Krietnam Cilvēkam jāizturas pret kultūru, ko piegādā pa pastu. Viņš vilcinādamies iesāka:

—    Nūja, neizklausās nemaz slikti. Protams, oratorijas mākslai liela nozīme. Dažreiz es domāju, ka arī man ir talants šai virzienā, un es ļoti labi saprotu, ka, teiksim, tāds vecs blēdis un tūļa kā Cens Mots tikai tādēļ vien gūst panākumus, ka prot veikli runāt, kaut arī viņam nav ne velna, ko teikt! Patiesi, apbrīnojami, cik veikli mūsu dienās ļaudis izgudro kursus par visdažādākajiem tematiem. Tomēr es tev teikšu: nav vērts izsviest naudu par tādiem niekiem, ja vari vingrināties gan runas mākslā, gan biznesa korespondencē tieši savā skolā — vienā no lielākajām skolu celtnēm visā zemē!

—    Pareizi, — misis Babita apmierināta noteica, bet Tedis žēlojās:

—    Bet, tēt, skolā mums liek mācīties arī veselu lērumu vecu krāmu, kam nav nekādas praktiskas nozīmes, — nu, es nerunāju par praktiskajiem darbiem, mašīnrakstīšanu, basketbolu un dejām — bet šajos neklātienes kursos var iemācīties daudz ko derīgu. Paklausies vēl šo:

VAI TU ESI ISTS VĪRIETIS?

Ja tu pastaigājies ar savu māti, māsu vai iemīļoto un kāds atļaujas izteikt nicinošu piezīmi vai nepieklājīgi izrunājas, vai tev nebūs kauns, ja tu nevarēsi viņas aizstāvēt? Nu, vai tu to vari?

Mēs mācām boksu un citus pašaizsardzības paņēmienus pa pastu. Daudzi mūsu skolnieki raksta, ka pēc dažām lekcijām viņi uzveikuši lielus un stiprus pretiniekus. Apmācība iesākas ar vienkāršām kustībām, ko var izpildīt spoguļa priekšā, — izstiept roku it kā pēc monētas vai arī it kā peldot uz krūtīm etc. Un nemanot tu iemācīsies zinātniski

uzbrukt un aizsargāties, pieliekties, lai izvairītos no sitiena, un izpildīt pretsitienu, it kā tavā priekšā atrastos īsts pretinieks.

—    Ak meitenīt maigo, — Tedis noskaitīja. — Tad es gan viņam parādītu! Mums skolā ir viens tāds tips, vienmēr palaiž muti, to es gribētu reiz tā pamatīgi…

—    Blēņas! Kas par iedomām! Lielākas muļķības es savu mūžu neesmu dzirdējis! — Babits viņu dusmīgi pārtrauca.

—    Nu, iedomājies tik, es ar mammu vai Ronu eju pa ielu un kāds izteic nicinošu piezīmi vai nepieklājīgi izrunājas. Ko lai es daru?

—    Tu droši vien uzstādīsi rekordu simt metru skrējienā!

—    Es to nedarīšu! Es pārmācīšu katru nelieti, kas iedrošināsies aizskart manu māsu, es viņam gan…

—    Paklausies, jaunais Dempsij! Ja es kādreiz pieķeršu tevi kaujamies, es tev tā sadošu, ka tev zils un zaļš gar acīm šķīdīs, kaut gan es neesmu vingrinājies spoguļa priekšā izstiept roku it kā pēc monētas.

—    Tedi, dēls, — misis Babita mierīgi sacīja, — man nemaz nepatīk, ka tu tā runā par kaušanos.

—    Augstais dievs, kā jūs mani nesaprotat! Iedomājies tik, es pastaigājos ar tevi, māt, un kāds izteic nicinošu piezīmi…

—    Neviens neteiks nekādas piezīmes, — Babits aizrādīja, — ja visi sēdēs mājās, mācīsies savu ģeometriju un interesēsies vairāk par savu darbu, nevis slaistīsies ap spēļu namiem, minerālūdens pārdotavām un līdzīgām vietām, kur kārtīgam cilvēkam nekas nav meklējams.

—    Bet padomā, tēt, ja viņi tomēr teiktu?

Misis Babita iečirpstējās: — Ja viņi to darītu, es nepievērstu šādām piezīmēm ne vismazāko uzmanību — neparādītu viņiem tik daudz goda! Bez tam viņi jau to nekad nedara. Bieži runā un raksta, ka sievietēm uz ielas seko un tās apvaino, bet es tam neticu, vainīgas pašas sievietes, kas tik nekaunīgi raugās uz vīriešiem. Mani vēl neviens nav apvainojis…

—    Ak māt, iedomājies, ka tas kādreiz noticis! Tikai iedomājies! Vai tad tu nekā nevari iedomāties? Vai tad tev nemaz nav iztēles spēju?

—    Protams, ka varu iedomāties! Kas par mu|ķībāin!

—    Protams, tava māte var visu ko iztēloties. Vai tu domā, ka esi vienīgais ģimenes loceklis, kam dota fantāzija! — Babits protestēja. — Bet kāda jēga visādām iedomām? Tās nekā laba nedod. Būtu muļķīgi kaut ko iedomāties, ja ir tik daudz reālu faktu, kas jāievēro…

—    Paklausies, tēt! Iedomājies… nu, iedomājies, ka tu atrodies savā kantorī un kāds tavs konkurents, kāds mākleris…

—    Ne mākleris, bet komisionārs!

—    Kāds komisionārs, kuru tu ienīsti, ienāk kantorī…

—    Es neienīstu nevienu komisionāru!

—    Bet iedomājies, ka tu ienīsti.

—    Es neko tamlīdzīgu nevēlos iedomāties. Jā, mūsu profesijā netrūkst cilvēku, kas pazemojas tiktāl, ka ienīst savus konkurentus; ja tu būtu mazliet vecāks un interesētos par biznesu, nevis apmeklētu kino un skraidītu pakaļ muļķa meitenēm, kurām svārki virspus ceļiem, kuras pūderējas, krāsojas un smiņķējas, un dievs vien zina, ko visu vēl nedara, it kā viņas būtu koristes vai kaut kas tamlīdzīgs, tad tu gan saprastu un pavisam skaidri varētu iedomāties, ka es vienmēr un visur uzsveru, ka Zenīta komersantu aprindās mēs drīkstam runāt viens par otru tikai visu to labāko un mums jācenšas radīt patiesas brālības un sadarbības gars, tādēļ es nekādi nespēju iedomāties, ka varētu ienīst kādu nekustamu īpašumu komisionāru, pat ne tādu zemisku blēdi un pielīdēju kā Sesilu Rauntriju.

—    Bet…

—    Te nevar būt nekādu «bet» un nekādu «ja»! Un, ja es gribēšu kādu pārmācīt, man nebūs vajadzīgi nekādi pieliekšanās, ne peldēšanas vingrinājumi, ne kādas citas ākstīšanās spoguļa priekšā! Iedomājies, tu atrodies kaut kur starp ļaudīm un piepeši tevi kāds nolamā. Vai tad tev patiks boksēties un lēkāt viņam apkārt kā danču meistaram? Tu notrieksi viņu ar vienu sitienu (es vismaz ceru, ka mans dēls tā darīs!), bet pēc tam noslaucīsi rokas un turpināsi savu ceļu, un tas ir viss;

bez tam es nejaušu tev pasūtīt pa pastu nekādās boksa lekcijas!

—    Nu, ja… bet… es tikai gribēju tev parādīt, cik daudz labu lietu var iemācīties šādos kursos; bet skolā mums liek zubrīt visādas blēņas!

—    Es domāju, ka skolā vingrošanas stundās jums māca arī boksu.

—    Tas pavisam kas cits! Nostāda tevi pretī kādam milzenim, un tas uzjautrinādamies apstrādā tevi ar dūrēm kā ar veseriem, pirms pagūsti ko iemācīties. Pie velna! Lai pameklē muļķus! Un vispār.. . atļauj nolasīt vēl dažus.

Sludinājumi patiešām bija īsti labdarības paraugi. Vienam no tiem bija ļoti satraucošs virsraksts: «Nauda! Nauda! Nauda!!!» Otrs paziņoja, ka «misters P. R., kas agrāk pelnīja frizētavā tikai astoņpadsmit dolāru nedēļā, raksta mums, ka pēc mūsu kursa apgūšanas viņš tagad strādājot par osteovitalitātes ārstu un pelnot piecus tūkstošus dolāru»; un trešais apgalvoja, ka «mis Dž. L., bijusī preču iesaiņotāja, tagad pelna Desmit Dolāru dienā, mācīdama pēc mūsu ieteiktās Indiešu Sistēmas Vibrējošo Elpošanu un Psihisko Paškontroli».

Tedis bija sakrājis kādus piecdesmit vai sešdesmit sludinājumus no kalendāriem, svētdienas skolas izdevumiem, ilustrētiem žurnāliem un laikrakstiem. Kāds labdaris lūdza: «Nepalieciet ēnā — kļūstiet populārs sabiedrībā un pelniet daudz naudas! Jūs varat iekarot ļaužu sirdis, spēlējot ģitāru vai dziedot! Ar mūsu slepenās, nesen atrastās mūzikas mācīšanas metodes palīdzību ikviens cilvēks — džentlmenis, lēdija vai bērns — bez garlaicīgiem vingrinājumiem, bez speciālas izglītības un ilgām studijām var iemācīties spēlēt pianīno, bandžo, korneti, klarneti, saksofonu, vijoli vai bungas un dziedāt no lapas.»

Nākošais aicināja: «VAJADZĪGI PIRKSTU NOSPIEDUMU DETEKTĪVI — MILZĪGA PEĻŅA!» — un pēc tam pārliecinoši apgalvoja: «JUS, vīrieši un sievietes, kuru dzīslās rit sarkanas asinis, — šeit ir PROFESIJA, kuru jūs tik ilgi meklējāt! NAUDA — MILZUMS

NAUDAS, biežas pārmaiņas, neatslābstoša interese, aizraujoši notikumi, pec kuriem alkst jūsu asais prāts un piedzīvojumu kārā dvēsele. Iedomājieties, cik patīkami k|ūt par galveno personu un vadošo faktoru dīvainu noslēpumu un neizprotamu noziegumu atklāšanā. Šī brīnišķīgā profesija ļauj jums satikties ar iespaidīgiem vīriem kā līdzīgam ar līdzīgiem, un jums bieži nākas doties ceļojumos uz tālām un svešām zemēm — visi izdevumi tiek samaksāti! NAV VAJADZĪGA NEKĀDA SPECIĀLĀ IZGLĪTĪBA.»

—    Ak puikiņ! Tas pārspēj visu! Lūk, kur šansītc, ceļot pa svešām zemēm un tvarstīt slavenus noziedzniekus! — jūsmoja Tedis.

—    Tā nesola nekā laba. Šādos gadījumos pats sasodīti viegli var tikt ievainots. Bet tie mūzikas kursi man šķiet tīri pieņemami. Ja krietni lietprateji saliktu savus prātus kopā, tāpat kā to parasti dara, lai izgudrotu kaut ko jaunu rūpniecībā, kādēļ gan tie nevarētu atrast jaunu sistēmu, kā cilvēkam iemācīties mūziku bez visas šīs ķēmošanās ar gammām un vingrinājumiem! — Šis sludinājums bija Babitu stipri vien ietekmējis, un viņš izjuta tēvišķu prieku, ka viņi, abi ģimenes vīrieši, tik labi saprotas.

Viņš noklausījās vēl citu neklātienes universitāti! kursu sludinājumus, kas mācīja, kā rakstīt noveles un stiprināt atmiņu, kļūt par kinoaktieri un attīstīt dvēseles spēkus, mācīja grāmatvedību un spāņu valodu, hiropodiju un fotografēšanas mākslu, elektrotehniku un logu dekorēšanu, mājputnu audzēšanu un ķīmiju.

—    Labi, labi!… — Babits nezināja, kā izteikt savu sajūsmu. — Velns lai parauj! Biju jau dzirdējis, ka šie neklātienes kursi esot varen ienesīgs bizness — salīdzinot ar tiem, mūsu gruntsgabalu pārdošanas kantoris ir tikai divu centu bodīte, — bet man nebija ne jausmas, ka tie kļuvuši par vienu no galvenajām rūpniecības nozarēm! Vienā līmenī ar pārtikas preču veikaliem un kino. Es jau sen nojautu, ka reiz radīsies cilvēks ar smadzenēm, kas izraus jaunatnes audzināšanu no grāmatu tārpu un nepraktisku teoretiķu rokām un piešķirs tai daudz plašāku vērienu. Ja, tagad es saprotu, ka

daudzi no šiem kursiem var tevi ieinteresēt. Būs jāpajautā Sporta klubā, vai viņi arī ievērojuši … Bet, Tedi, tu taču zini, ka sludinājumos — viss tiek pārspīlēts. Es šaubos, vai. viņi var visu to iemācīt tik īsā laikā, kā apgalvo.

—    Noteikti, tēt, protams, ka var! —Tedis jutās bezgala laimīgs un pilnīgi pieaudzis, tādē| ka vecāki ļaudis viņu tik uzmanīgi uzklausa. Babits laipni turpināja:

—    Es gluži labi saprotu, cik lielā mērā šie kursi var ietekmēt visu audzināšanas sistēmu. Protams, es tos nekad atklāti neatzīšu, — tādiem cilvēkiem kā man, kas beiguši štata universitāti, aiz pieklājības un patriotisma jāslavē un jāaizstāv sava alma mater, — bet patiesība arī universitātē daudz dārgā laika tiek velti izšķiests, studējot dzeju un franču valodu, un citas disciplīnas, kuras nevienam nav palīdzējušas nopelnīt ne centa. Varbūt šie neklātienes kursi galu galā izrādīsies par vienu no ievērojamākajiem amerikāņu izgudrojumiem.

Nelaime tā, ka vairums ļaužu ir tādi materiālisti, ka neredz amerikāņu dvēselisko un garīgo pārākumu; viņi domā, ka tikai tādi izgudrojumi kā telefons, lidmašīna, radio — nē, tas ir itāliešu izgudrojums, bet tas nav svarīgi, — viņi domā, ka tikai šie tehniskie sasniegumi ir pats galvenais mūsu dzīvē; turpretī ikviens nopietns domātājs saprot, ka mūsu garīgie un… hm… galvenie centieni, kā darba ražības celšana, rotāriešu klubi, prohibīcija un demokrātijā ir mūsu dziļākā un patiesākā bagātība. Un varbūt šī jaunā audzināšanas metode, šī universitāte mājās, arī kļūs… kļūs par vienu no dominējošajiem faktoriem. Es tev saku, Tedi, mums nepieciešama Vīzija…

—    Es domāju, ka šie neklātienes kursi ir briesmīgi!

Abiem filozofiem palika mutes vaļā. Tā bija misis

Babita, kas iztraucēja viņu dvēseļu harmoniju, kaut gan viena no misis Babitas labajām īpašībām bija tieši tā, ka viņa rūpējās par saimniecību un parasti neapgrūtināja vīriešus ar savām domām — vienīgais izņēmums bija svinīgas pusdienas, kad viņa viesmīlības labā kļuva par īstu diktatoru. Bet šoreiz viņa apņēmīgi turpināja:

—     Jā, man tas liekas šausmīgi, kā tie cenšas iestāstīt šiem nabaga jauniešiem, ka viņi kaut ko iemācīsies, un nav neviena, kas varētu viņiem palīdzēt… Jums abiem viss tik viegli padodas, bet man… es nekad nepratu mācīties bez citu palīdzības. Jā, un arī jums …

Bet Babits viņu strupi pārtrauca:

—    Muļķības! Mājās studējot, var sasniegt tieši to pašu! Vai tu domā, ka students tādēļ iemācīsies vairāk, ja tērēs tēva sūri grūti nopelnīto naudu, sēdot mīkstajos krēslos Harvardas universitātes guļamtelpās, kas pieblīvētas ar gleznām, vairogiem, galdautiem un visādiem niekiem? Tici man — es pats esmu mācījies universitātē, — es zinu! Tomēr arī man ir viens iebildums pret šiem kursiem. Es noteikti protestēju pret mēģinājumiem atraut Jaudis no darba frizētavās un fabrikās, lai izmācītu tos par kvalificētiem speciālistiem. Speciālistu mums jau tagad par daudz, un kur mēs ņemsim strādniekus, ja visi šie zeļļi gribēs mācīties universitātēs?

Tedis, atgāzies dīvāna stūrī, smēķēja cigareti, bet neviens viņam to nepārmeta. Sajā brīdī, klausīdamies Babita tukšajos prātojumos, viņš jutās kā Pols Rīslings vai pats zinātņu doktors Hovards Litlfīlds.

—   Kā tu domā, tēt? Vai nebūtu lieliski, ja es aizbrauktu uz Ķīnu vai kādu citu foršu vietu un pa pastu studētu tur inženierzinātnes vai kaut ko citu?

—    Nē, dēls, un tūlīt es tev paskaidrošu, kāpēc ne. Es esmu pārliecinājies, ka ir loti patīkami teikt, ka esi beidzis universitāti un ieguvis bakalaura grādu. Daži klienti, kas tevi nepazīst, domā, ka tu esi vienkāršs veikalnieks, un sāk plātīties ar savām zināšanām par ekonomiku vai literatūru, vai pasaules tirgus apstākļiem, bet tu tā pavisam nevērīgi izmet: «Kad es mācījos koledžā — es, protams, ieguvu bakalaura grādu socioloģijā un tamlīdzīgas blēņas…» Un viņi uzreiz maina stilu! Bet kā tas izklausīsies, ja tu teiksi: «Es ieguvu mārku laizītāja grādu Bezuzusas neklātienes universitātē!» Tu saproti… Zini, mans tēvs bija labs, jauks vecītis, bet viņam pilnīgi trūka stila, un man nācās sa

sodīti daudz strādāt, lai izlauztu sev ceļu un pabeigtu koledžu. Bet tas atmaksājas, tagad es esmu uzņemts Zenīta labākajā sabiedrībā, pašos lepnākajos klubos un tā tālāk, un es negribētu, ja tu izstātos no džentlmeņu klases, — klases, kurai ir tikpat veselīgas, sarkanas asinis kā vienkāršajiem ļaudīm, bet viņu rokās ir spēks un vara. Tu mani ļoti sāpinātu, ja to darītu, veco zēn!

—       Es saprotu, tēt! Protams! Nu labi! Es centīšos! Velns lai parauj! Pavisam piemirsu, ka apsolīju meitenes aizvest uz kora mēģinājumu. Tagad man jāskrien!

—    Bet tu neesi sagatavojis mājas darbus!

—    Rīt no rīta paspēšu.

—    Nu…

Sešas reizes pēdējās sešdesmit dienās Babits bija dēlam uzbrēcis: «Nekādus rīt no rīta! Tūlīt ķeries pie grāmatām!» — bet šovakar viņš sacīja: — Nu tad skrej! — un ap viņa lūpām rotājās tas kautrīgi starojošais smaids, kuru viņš parasti dāvāja tikai Polam Rīslingam.

IV    '

—    Tedis ir labs zēns, — viņš sacīja misis Babitai.

—    Protams, ka labs.

—       Kas tās ir par meitenēm, kuras viņš vedīs? Vai viņas ir krietnas un pieklājīgas?

—        Es nezinu. Tedis jau man vairs nekā nestāsta. Es patiešām nesaprotu, kas noticis ar tagadējo paaudzi? Kad es augu, man vajadzēja izstāstīt tēvam un mātei itin visu, bet tagad bērni mums izslīdējuši pilnīgi no rokām.

—       Ceru, ka tās ir pieklājīgas meitenes. Protams, Tedis nav vairs nekāds bērns, un es negribētu, ka viņš … hm … iepītos nepatikšanās.

—       Džordž, vai nebūtu laiks tev ar viņu parunāt zem četrām acīm un pastāstīt viņam… nu, par visu! — Viņa nosarka un nodūra acis.

—       Es nezinu. Redzi, Maira, man šķiet, nevajag zēnus uzvedināt uz tādām domām. Viņiem jau tā galvas

visādu bezkaunību pilnas! Bet varbūt… Ļoti sarežģīts jautājums. Nez ko Litlfilds par to saka.

—    Mans tēvs domā tāpat kā tu. Viņam visi šie … paskaidrojumi… šķiet… Viņš domā, ka tas esot nepieklājīgi.

—    Ak, viņš tā domā! Nu, tad atļauj man tev pateikt, ja Henrijs T. Tompsons kaut ko izdomājis… par morāli, kaut gan neviens nevar pārspēt šo veco blēdi . . .

—    Kā tev nav kauna tā runāt par tēvu!

—    Ka veikalnieks viņš ir nepārspējams; bet es tev saku, tiklīdz viņš pievēršas ētikas un audzināšanas jautājumiem, es tūlīt zinu, ka esmu pilnīgi pretējos uzskatos. Var jau būt, ka tavās acīs es neesmu nekāda smadzeņu haizivs, bet, tici man, salīdzinot ar Henriju T., es esmu īsts profesors! Jā, ser, pie visiem velniem, es parunāšu ar Tedi zem četrām acīm un paskaidrošu viņam, kādēļ atzīstu tikai stingri morālisku dzīves veidu.

—    Vai tu patiešām to darīsi? Kad tad?

—    Kad? Kad? Kāpēc tu mēģini mani ierobežot ar visādiem «kad», «kāpēc», «kur», «kā» un «kad»? Tā ir visu sieviešu vājība, tādēļ jau viņas nevar ieņemt atbildīgus amatus; viņām nav nekādas sajēgas par diplomātiju . . . Kad pienāks īstais brīdis un radīsies labvēlīga situācija — nu, tad es draudzīgi aprunāšos ar viņu un … un … Vai tā ir Tinka, kas tur augšā klaigā? Viņai jau sen vajadzēja būt gultā.

Babits pastaigāja pa dzīvojamo istabu un izgāja ziemas dārzā, telpa ar stikla sienām, pītiem krēsliem un šūpuļdīvānu, kur ģimene mēdza atpūsties svētdienas pēcpusdienās. Tikai Dopelbravu apgaismotie logi un Babita iemīļotās gobas neskaidrās kontūras iezīmējās aprīļa nakts krēslā.

«Patīkami parunājos ar zēnu. Nejūtos vairs tik nelāgi ka no rīta. Neesmu arī tik nemierīgs. Pie joda, es tomēr pavadīšu dažas dienas Mēnā divatā ar Polu! … Ši velna Zilla! … Bet… Tedis ir lāga zēns. Visa ģimene tīri lādzīga. Un bizness zeļ. Ne jau kurš katrs tik viegli un vienkārši var nopelnīt četri simti piecdesmit dolāru —s gandrīz pustūkstoti — kā šodien es! Varbūt esmu tikpat vainīgs kā pārējie, ka mēs pastāvīgi strīda-

mies. Nedrīkstu vienmēr tā rūkt. Tomēr… Kaut es būtu bijis pionieris kā mans vectēvs! Bet tad man droši vien nebūtu tādas mājas. Es… Velns lai parauj, es nezinu!

Viņš ar skumjām domāja par Polu RIslingu, par viņu kopā pavadīto jaunību un meitenēm, kuras viņi bija pazinuši.

Kad Babits priekš divdesmit četriem gadiem beidza štata universitāti, viņš gribēja kļūt par advokātu. Koledžā viņš bija dedzīgs debatētājs, jutās kā dzimis orators un sapņoja par štata gubernatora posteni. Kamēr viņš studēja jurisprudenci, viņš strādāja par nekustamu īpašumu aģentu. Viņš krāja naudu, dzīvoja mēbelētā istabā un vakariņās uzcepa sev vienu olu un gabaliņu ga|as. Jautrais Pols Rīslings (kas, ja ne nākošu mēnesi, tad nākošu gadu katrā ziņā brauks uz Eiropu, lai mācītos spēlēt vijoli) bija viņa patvērums grūtā brīdī, kamēr Polu nebija apbūrusi Zilla Kolbeka, kas smējās un dejoja, un saistīja pie sevis vīriešus, tikai pamājot ar tuklo, mazo pirkstiņu.

Tad Babita vakari kļuva tukši, un viņš meklēja mierinājumu pie Pola attālas radinieces Mairas Tompsones, slaidas, maigas meitenes, kas izturējās atsaucīgi un smalkjūtīgi piekrita straujajam, jaunajam Babitam, ka viņš noteikti kļūs par štata gubernatoru. Kad Zilla zobojās par lauku zēnu, Maira sašutusi sacīja, ka viņš esot daudz solīdāks nekā jaunie dendiji, kuri dzimuši lielajā Zenīta pilsētā, — šī senā apmetne, kas jau 1897. gadā bija simt piecus gadus veca un kurā jau toreiz dzīvoja divsimt tūkstoš cilvēku, bija visa štata valdniece un brīnums, un Katobas zēnam Džordžam Babitam tā šķita tik grezna, trokšņaina un varena, ka viņam glaimoja draudzība ar meiteni, kas dzimusi dižciltīgajā Zenītā.

Par mīlestību viņi vel nebija runājuši ne vārda. Babits zināja, ja viņš grib kļūt par advokātu, tad uz ilgāku laiku jāatmet domas par precēšanos; un Maira bija godīga meitene — tādu meiteni neskūpsta, par viņu vispār nedomā «neko tamlīdzīgu», ja negrib viņu precēt. Bet viņa bija uzticams biedrs. Viņa nekad neatteicās iet līdz uz slidotavu vai pastaigāties, vienmēr labprāt klausījās viņa prātojumos par varoņdarbiem.

kādus viņš veiks, par nabaga ļaudīm, kurus viņš aizstāvēs pret bagātnieku netaisnību, par to, kā viņš sacerēs runas banketos un izlabos kļūdas, kas bieži sastopamas vispāratzītos spriedumos.

Kādu vakaru, kad viņš bija noguris un maigi noskaņots, viņš ievēroja, ka meitene raudājusi. Zilla nebija viņu ielūgusi viesībās. Ka tas gadījās kā ne, bet Mairas galva pēkšņi atradās uz viņa pleca, un viņš skūpstīja meitenes asaraino sejiņu — viņa pacēla galvu un uzticīgi sacīja: — Tagad, kad mēs esam saderinājušies, — vai mēs drīz precēsimies vai būs jāpagaida?

Saderinājušies! Tas bija pirmais mājiens par viņu jaunajām attiecībām. Maigums, ko viņš izjuta pret šo tumšmataino, piekļāvīgo sievišķīgo būtni, pārvērtās par aukstām izbailēm, bet viņš nespēja Mairu sāpināt, nespēja piekrāpt viņas uzticību. Viņš nomurmināja kaut ko par gaidīšanu un aizbēga. Veselu stundu viņš klaiņoja pa ielām, cenzdamies izdomāt, kā pateikt viņai, ka viss bijis tikai pārpratums. Nākamajā mēnesī viņš ne vienreiz vien apņēmās izstāstīt Mairai patiesību, bet turēt meiteni savās rokās bija patīkami, un aizvien grūtāk nācās atzīties, ka viņš to nemīl. Taču viņam pašam par to nebija nekādu šaubu. Vakars pirms laulībām bija tīrā mocība, un rīts atnesa mežonīgu vēlēšanos bēgt.

Maira kļuva viņam, kā mēdz teikt, «laba sieva». Viņa bija uzticīga, čakla un reizēm pat jautra. Vieglo nepatiku, ko sākumā izraisīja viņu intīmās attiecības, nomainīja citas jūtas, kas solīja attīstīties par kvēlu mīlestību, bet kļuva par garlaicīgu rutīnu. Tomēr viņa dzīvoja tikai vīram un bērniem, bēdājās un uztraucās līdz ar vīru, kad viņam nācās atteikties no jurisprudences studijām un lauzt sev dzīvē ceļu kā nekustamu īpašumu aģentam.

«Nabadzīte, viņai nav klājies daudz labāk kā man,» Babits nodomāja, stāvēdams neapgaismotajā ziemas dārzā. «Tomēr žēl, ka nekļuvu par advokātu un neizmēģināju roku politikā. Tad redzētu, ko spēju. Nu, varbūt es tad nepelnītu tik daudz naudas kā tagad.»

Babits atgriezās dzīvojamā istabā, bet, pirms apsēdās savā vietā, viņš noglāstīja sievai matus, un viņa laimīga un mazliet pārsteigta palūkojās augšup.

Septītā nodaļa

1

Viņš svinīgi izlasīja pēdējo American Magazine numuru līdz beigām, kamēr viņa sieva nopūzdamās nolika pie malas salāpīto zeķi un ar skaudību aplūkoja veļas modeļus kādā sieviešu žurnālā. Istabā valdīja dziļš klusums.

Sl istaba bija iekārtota pēc vislabākajiem Ziedošo pakalnu standarta paraugiem. Šauras, balti lakotas priedes koka līstes sadalīja pelēkās sienas imitēta paneļa joslās. No Babitu iepriekšējās mājas bija paņemti līdz divi kokgriezumiem bagātīgi izrotāti šūpuļkrēsli, bet visi pārējie krēsli bija jauni, ļoti dziļi un ērti, pārvilkti ar zili un zeltaini svītrotu samtu. Zils samta dīvāns stāvēja kamīna priekšā un aiz tā ķiršu koka galds un stāvlampa ar zeltainu zīda abažūru. (Ziedošajos pakalnos divās no katrām trim mājām kamīna priekšā atradās dīvāns, īsta vai imitēta mahagonija galds, stāvlampa vai galda lampa ar dzeltenu vai rožainu zīda abažūru.)

Uz galda atradās ar zeltu caurausta Ķīnas auduma celiņš, sudraba kārba ar cigarešu galiem un trīs «dāvinātas grāmatas» — biezi, dārgi pasaku krājumi ar angļu mākslinieku ilustrācijām; no visiem Babitiem tos bija lasījusi vienīgi Tinka.

Kaktā pie loga stāvēja liels kabineta gramofons. (Ziedošajos pakalnos astoņās no deviņām dzīvojamām istabām bija kabineta gramofons.)

Viena no gleznām, kas karājās katras pelēkās joslas pašā centrā, bija sarkani melna angļu medību ainas kopija, otra — bezkrāsaina buduāra žanra reprodukcija ar uzrakstu franču valodā, par tās morāli Babits vienmēr bija šaubījies, tad vēl «ar roku krāsota» kolonistu istabas fotogrāfijā — lupatu grīdsega, meitene pie ratiņa, mīlīgs kaķis baltas krāsns priekšā. (Ziedošajos pakalnos deviņpadsmit mājās no divdesmit pie sienām karājās vai nu medību aina, vai žanra glezna Madame Fait la Toilette, vai krāsaina Jaunās Anglijas mājas

fotogrāfijā, vai Klinšu kalnu ainavas fotogrāfijā, vai ari visas četras.)

Šī istaba bija nesalīdzināmi pārāka par Babita vecāku «viesistabu», tāpat kā viņa automobilis bija nesalīdzināmi pārāks par tēva divričiem. Kaut gan istabā nebija nekā interesanta, tajā nebija arī nekā acij nepatīkama. Tā likās tikpat glīta un tikpat neizteiksmīga kā mākslīga ledus klucis. Kamīnā neredzēja nedz pelnu kārtas, nedz nokvēpušu ķieģe|u; misiņa krāsns kruķi mirdzēja kā nule pulēti; lielie kamīna trijkāji izskatījās kā preču paraugi veikalā — pamestas, nedzīvas, nevienam nevajadzīgas lietas.

Pie sienas atradās pianīno un vēl otra stāvlampa, bet ģimenē klavieres spēlēja vienīgi Tinka. Skarbā, straujā gramofona balss pilnīgi apmierināja Babitu muzikālās tieksmes; džesa plašu krājums liecināja, ka Babiti ir bagāti un kulturāli; par mūzikas radīšanu viņi zināja vienīgi tik daudz, cik nepieciešams, lai precīzi iestiprinātu gramofonā bambusa adatu. Grāmatas, kas gulēja uz galda paralēli cita citai, bija nevainojami tīras; grīdas paklājam nebija atlocījies ne stūrītis; nekur neredzēja ne pamestu hokeja nūju, ne saplēstu bilžu grāmatu, ne vecu cepuri, nemaz nerunājot par plušķainu un draiskulīgu suni.

II

Mājās Babits nekad tā īsti neiedziļinājās lasīšanā. Kantorī viņš varēja koncentrēties, bet mājās viņš sēdēja, sakrustotām kājām un nemierīgi grozīdamies. Ja stāsts bija interesants, viņš lasīja pašas labākās, tas ir, pašas jocīgākās vietas sievai priekšā; ja tas bija neinteresants, viņš klepoja, kasīja kāju potītes un labo ausi; iebāza kreiso īkšķi vestes kabatā un žvadzināja sudraba sīknaudu, grieza riņķī pie pulksteņa ķēdes piekārto cigāru griezēju un atslēgas, žāvājās, berzēja degunu un izdomāja visādus neatliekamus darbus. Devās augšā uzvilkt mājas kurpes — savas elegantās, tumši brūnās mājas kurpes, līdzīgas viduslaiku apaviem. Nokāpa lejā'pagrabā un paņēma ābolu no mucas, kas stāvēja blakus čemodānu skapim.

Vienu ābolu dienā, tad dakteris lieks, — viņš paskaidroja misis Babitai tikai pirmo reizi pēdējo četrpadsmit stundu laikā.

—    Gluži pareizi.

—    Ābols ir pats labākais dabiskais regulators.

—    Jā, jā …

—       Ar sievietēm nelaime tā, ka viņas neprot cienīt stingru dienas režīmu.

—    Nu, es…

—   Vienmēr kaut ko sūkā vai grauž starp ēdienu

reizēm.

—       Džordž! — viņa pacēla acis no žurnāla. — Vai tu šodien ēdi vieglu lenču, kā solījies? Es gan pavisam vieglu.

Sis ļaunprātīgais un negaidītais uzbrukums pārsteidza Babitu. — Nu, varbūt tas nebija tik viegls kā… Brokastoju kopā ar Polu un man nebija izdevības ieturēt diētu. Ko tu tā ņirdz! Ja nebūtu manis, kas vienmēr seko un uzmana jūsu diētu… Es esmu vienīgais šajā ģimenē, kas saprot, cik veselīgi brokastīs ēst auzu pārslas. Es…

Viņa noliecās pār savu žurnālu, kamēr viņš, rūpīgi sagriezdams ābolu un apēzdams šķēlīti pēc šķēlītes, runāja:

—       Šodien es tomēr kaut ko panācu: es atmetu smēķēšanu. Kantorī man iznāca saķeršanās ar Grafu. Viņš kļūst aizvien nekaunīgāks. Es varu paciest krietni daudz, bet šad un tad man jāparāda sava autoritāte, un tad es viņam uzklupu. «Sten,» es teicu… Nu, es viņam skaidri un gaiši pasacīju, kas viņu sagaida.

—    Šodien tāda jocīga diena. Tāds nemiers.

—       Aaaaa-ā… — Vismiegainākā skaņa pasaulē, pēdējās gari stieptās žāvas. Misis Babita žāvājās vīram līdz un atviegloti uzelpoja, kad viņš ieteicās: — Kā tu domā, vai nebūtu laiks iet gulēt? Rona un Tedis jau tik drīz nepārnāks. Jā, jocīga diena; nav nemaz tik briesmīgi silts, tomēr… Nudien, gribētos… Kādu dienu es došos garākā ceļojumā.

—   Jā, būtu ļoti patīkami, — viņa nožāvājās.

Viņš novērsās, apzinādamies, ka nemaz nevēlas ņemt sievu līdz. Aizslēgdams durvis, pārbaudīdams logus un

nostādīdams siltuma regulētāju tā, lai tas no rīta automātiski atvērtos, viņš vairākkārt dziji nopūtās, juzdamies vientuļš un atstāts, — šīs jūtas viņu mulsināja un izbiedēja. Viņš bija tik izklaidīgs, ka nevarēja atcerēties, kurus logu slēdžus jau pārbaudījis, un, tumsā uzgrūzdamies neredzamiem krēsliem, viņš taustījās atpakaļ, lai pārbaudītu visus no jauna. Viņa soļi smagi dunēja uz kāpnēm, kad viņš beidzot devās augšā — pēc šīs ievērojamās un bīstamās, slepenas sacelšanas pilnās dienas.

III

Pirms brokastīm viņš parasti pārvērtās atkal par lauku puisi un centās izvairīties no komplicētajām pilsētas dzīves parašām: no skūšanās, no vannas, no grūtās problēmas, vai varētu nēsāt to pašu kreklu vēl vienu dienu. Ikreiz, kad viņš vakaros palika mājās, viņš gāja gulēt agri, iepriekš rūpīgi paveicis visus šos nepatīkamos pienākumus. Viņam piemita sibarītisks paradums skūties, omulīgi sēdot karstā vannā. Arī šovakar šis tuklais, gludais, rožainais, plikpaurainais, druknais namatēvs, kas, noņemot brilles, bija zaudējis visu cienīgumu, sēdēja līdz krūtīm ūdenī un skrāpēja ieziestos vaigus ar skujamo aparātu, kurš atgādināja pavisam maziņu zāles pļaujamo mašīnu, un grūtsirdīgi tvarstīja pa ūdeni glumo un kustīgo ziepju gabalu.

Glāsainais siltums ieaijāja viņu tīkamos sapņos. Gaisma, krizdama vannas iekšpusē, veidoja smalku, viļņainu līniju rakstu, kas, zaļgani dzirkstīdams, slīdēja pār izliekto porcelānu, tiklīdz dzidrais ūdens sakustējās. Babits slinki noraudzījās šai rotaļā; viņš ievēroja, ka uz gaišā vannas fona gaisa pūslīši, kas bija pieķērušies pie kāju spalviņām, met dīvainas, džungļu sūnām līdzīgas ēnas visgarām kāju siluetam. Viņš sita pa ūdeni, un gaismas atspulgs sašķīda, lēkādams un kūleņodams. Viņš bija bērnišķīgs un apmierināts. Viņš rotaļājās. Viņš novilka ar skujamo aparātu gar tuklo' stilbu.

No krāna pilēja ūdens — liega un jautra dziesmiņa:

dripeti drip drip dribl, dripeti drip drip drip! Babits klausījās kā apburts. Viņš aplūkoja solido vannu, spožos niķeļa krānus, ar flīzēm izliktās vannas istabas sienas un jutās lepns, jo viss šis krāšņums piederēja viņam.

Viņš atjēdzās un dusmīgi uzrunāja mazgāšanās piederumus. «Nāc šurp! Pietiek muļķoties!» viņš uzbrēca viltīgajam ziepju gabalam un rājās ar aso nagu suku: Ak tā, tu nenāksi!» Viņš ieziepējās, noskalojās un pamatīgi noberzās; viņš pamanīja caurumu frotē dvielī, domīgi izbāza tam cauri pirkstus un devās atpakaļ uz guļamistabu, nopietns un nelokāms pilsonis.

Pienāca lielisks aizmiršanās brīdis, melodramatisks moments, kādus viņš dažreiz pārdzīvoja, vadot automobili cauri drūzmai: paņēmis tīru apkaklīti, viņš ievēroja, ka tā priekšpusē apdilusi, un ar plašu žestu pārplēsa to, ka nošvirkstēja vien.

Bet gultas sakārtošana verandā bija pats svarīgākais notikums.

Nav zināms, vai viņš gulēja verandā svaigā gaisa dēļ, vai arī tādēļ, ka guļamveranda bija vispāratzīta modernas standartmājas sastāvdaļa.

Tāpat kā viņš bija Aļņu ordeņa, Stūmēju kluba un Tirdzniecības palātas biedrs, tāpat kā prezbiteriāņu baznīcas garīdznieki diktēja viņa reliģisko pārliecību un republikāņu partijas senatori kaut kur Vašingtonā mazās, piesmēķētās istabiņās nolēma, kas viņam jādomā par atbruņošanos, par muitu, par Vāciju, tieši tāpat lielās nacionālās reklāmu aģentūras noteica viņa ārējo dzīves veidu, noteica visu to, ko viņš uzskatīja par savu individualitāti. Sīs reklamētās standarta preces — zobu pastas, zeķes, riepas, fotoaparāti, karsta ūdens radiatori — bija viņa izcilības simboli un noteicēji; vispirms tikai zīmes, vēlāk jau prieka, kaislību un gudrības aizstājēji.

Bet neviena cita no reklamētajām lietām neapliecināja finansiālos un sociālos panākumus tik pārliecinoši, ka guļamveranda un ziemas dārzs zem tās.

Gulētiešanas ceremonija bija sarežģīta un negrozāma. Segas bija jāieloka gultas kājgalī. (Protams, vajadzēja pārrunāt ar misis Babitu, kādēļ kalpone nav

ielocījusi segas, kā pienākas.) Paklājs pie gultas tika novietots tā, lai, no rīta pieceļoties, basās kājas nekļūdīgi uz tā nostātos. Modinātāja pulkstenis tika uzvilkts. Termofors piepildīts ar karstu ūdeni un novietots tieši divas pēdas atstatu no gultas kājgaļa.

Visi šie grandiozie pasākumi pakļāvās viņa gribas spēkam; viņš veica tos vienu pēc otra ar lielu bravūru un neaizmirsa paziņot misis Babitai par katru operāciju atsevišķi. Beidzot viņa vaigs noskaidrojās, un «labu nakti» skanēja spēcīgi un vīrišķīgi. Bet viņa vīrišķības pārbaude vēl nebija galā. Tiklīdz viņš laidās miegā, tieši pirmajā, saldajā snaudā, Dopelbravi pārbrauca mājās. Babits uztrūkās no miega un žēlojās: «Kāda velna pēc viņi nekad nevar likties gulēt laikus!» Automobiļa novietošanas procedūra bija Babitam tik labi pazīstama, ka viņš sekoja katram sīkumam kā pieredzes bagāts bende, kuru pašu stiepj uz moku sola.

Automobilis nekaunīgi jautri sprauslā uz ceļa. Automobiļa durvis atveras un ar troksni aizcērtas, tad atveras garāžas durvis, spalgi iečīkstēdamās, un atkal noklaudz automobiļa durvis. Motors ierūcas pirms iebraukšanas garāžā un sprauslādams turpina rūkt, līdz to izslēdz. Vēl pēdējo reizi atveras un aizcērtas automobiļa durvis. Pēc tam klusums, briesmīgs, gaidu pilns klusums, kamēr misters Dopelbravs nesteigdamies pārbauda riepas un beidzot noslēdz garāžas durvis. Acumirklī Babits iegrimst svētlaimīgā aizmirstībā.

IV

Tajā pašā brīdī Zenīta pilsētā Horiss Apdaiks flirtēja ar Lūsilu Makelviju viņas violetajā viesistabā Karaļu kalnā, kur viņi abi bija atgriezušies pēc kāda slavena angļu rakstnieka lekcijas. Apdaiks bija zvērināts vecpuisis, slaids četrdesmit sešus gadus vecs vīrietis ar sievišķīgu balsi, kura vājība bija puķes, raibi katūni un pusaugu skuķes. Misis Makelvijai bija sarkani mati un balta āda, viņa bija neapmierināta, izsmalcināta, apburoši nepieklājīga un atklāta. Apdaiks izmēģināja savu pārbaudīto pirmo paņēmienu — pieskārās viņas nervozajai rokas locītavai.

—    Nedariet muļķības! — viņa teica.

—    Vai jums briesmīgi nepatīkami?

—    Nē! Bet tas jau ir pats briesmīgākais.

Apdaiks uzsāka sarunas. Viņš bija slavens šajā nozarē. Viņš tīri prātīgi stāstīja par psihoanalīzi, par polo spēli Longailendā, par mingu perioda šķīvi, kuru viņš bija atradis Vankuverā. Misis Makelvija apsolījas salikties ar viņu vasarā Doviļā, «kaut gan», viņa nopūtās, «tā kļuvusi briesmīgi banāla; tur tikai amerikāņi un stīvās angļu baroneses».

Tajā pašā brīdī Zenīta pilsētā kokaīna kontrabandists un prostitūta dzēra kokteiļus Ililija Hansona bārā l'rontstrītā. Tā kā valstī bija spēkā prohibīcija un Zenītā likumus ievēroja sevišķi stingri, tad, acu apmanīšanai, viņi dzēra tos no tējas tasēm. Sieviete iesvieda savu tasi kokaīna kontrabandistam sejā. Viņš izvilka revolveri no slepenas kabatas un nošāva viņu uz vietas.

Tajā pašā brīdī Zenīta pilsētā divi vīrieši sēdēja laboratorijā. Jau trīsdesmit septiņas stundas no vietas viņi nopūlējās, rakstīdami ziņojumu par saviem pētījumiem sintētiskā kaučuka ražošanā.

Tajā pašā brīdī Zenīta pilsētā četri arodbiedrību pārstāvji apspriedās, vai divpadsmit tūkstoš ogļračiem simt jūdžu plašajā pilsētas apkārtnē uzsākt streiku vai ne. Viens no šiem vīriem atgādināja untumainu, turīgu pārtikas preču tirgotāju, otrs — jenkiju namdari, trešais — zeltera pārdevēju, ceturtais — no Krievijas emigrējušu ebreju aktieri. Krievijas ebrejs citēja Kautski, Jūdžinu Debsu un Ābrahamu Linkolnu.

Tajā pašā brīdī kāds Lielās Republikāņu armijas veterāns gulēja uz nāves gultas. Tūlīt pēc Pilsoņu kara viņš bija ieradies fermā, kas gan oficiāli skaitījās Zenīta pilsētas robežās, bet patiesībā bija primitīva kā meža biezoknis. Šis cilvēks nekad nebija braucis automobilī, nekad nebija redzējis vannu, nekad nebija lasījis nevienu citu grāmatu kā tikai bībcli, Megafija hrestomātijas un reliģiskus traktātus; viņš ticēja, ka zeme ir plakana kā ripa, ka angļi ir izraēļu tautas desmit pazudušās ciltis un Amerikas Savienotās Valstis ir demokrātiskas.

Tajā brīdī Pulmora traktoru rūpnīcā — īstā tērauda

un cementa pilsētā — strādāja nakts maiņa, lai izpildītu poļu armijas pasūtījumu. Rūpnīca dūca kā miljons bišu, liesmoja caur plašajiem logiem kā vulkāns. Aiz augstajiem stiepļu žogiem prožektori apgaismoja ar izdedžiem nobērtus pagalmus, sliežu ceļu pārmijas un bruņotas patruļas.

Tajā brīdī Maiks Mandijs slēdza sanāksmi. Misters Mandijs, slavenais evaņģēlists, pats ievērojamākais protestantu «pāvests» Amerikā, kādreiz bija profesionāls bokseris. Sātans nebija izturējies pret viņu visai godīgi. Kā bokseris viņš netika uz zaļa zara, iemantoja tikai sadauzītu degunu, apskaužamu vārdu krājumu un impozantu stāju. Kalpošana tam kungam izrādījās daudz ienesīgāka. Viņš drīzumā gribēja aiziet atpūtā ar krietnu kapitāliņu. Tā bija godīgi nopelnīta nauda, jo, citējot vienu no pēdējiem laikrakstu ziņojumiem, «Cienījamais misters Mandijs, enerģiskais pravietis, visizveicīgākais grēku atlaižu zīmju pārdevējs visā pasaulē, pierādījis, ka ar lietpratīgu organizāciju iespējams pazemināt pārāk augsto maksu par dvēseles atpestīšanu, un ievedis stingri pamatotu sistēmu ar vēl nedzirdēti lētām cenām. Viņš atgriezis vairāk nekā divsimt tūkstoš dārgu, pazudušu dvēseļu caurmērā par nepilniem desmit dolāriem gabalā».

No lielākajām valsts pilsētām vienīgi Zenīts ilgi vilcinājās, pirms uzticēja savus grēkus Maikam Mandijam un viņa pieredzējušajam dvēseļu glābēju pulkam. Uzņēmīgākās pilsētas organizācijas bija nolēmušas viņu ielūgt — misters Džordžs F. Babits bija pat slavējis viņu kādā runā Stūmēju klubā. Bet katoļu un citu reliģisku brālību garīdznieki sīvi pretojās, — šie atkritēji, kurus misters Mandijs tik trāpīgi nosaucis par «Kristus krustā sitēju bandu, kam samazgas asiņu vietā, gaudulīgu baru, kuram noderētu vairāk putekļu uz ceļiem un vairāk spalvu uz vecajām, izkaltušajam krūtīm». Šī opozīcija tika salauzta, kad Tirdzniecības palātas priekšsēdētājs kādā fabrikantu sanāksmē paziņoja, ka tajās pilsētās, kur ieradies misters Mandijs, viņš atrāvis strādnieku domas no algām un darba stundām un novirzījis tās uz augstākām sfērām, un līdz ar to novērsis streikus. Mandiju nekavējoties ielūdza.

Izdevumu segšanai tika savākts četrdesmit tūkstoš dolāru; pilsētas tirgus laukumā Maikam Mandijam uzcēla lūgšanu namu, kurā bija vietas piecpadsmit tūkstoš cilvēkiem. Sajā templi pravietis pašlaik beidza savu sprediķi:

—    Šajā pilsētā netrūkst pārgudru profesoru un siekalainu tējas strēbēju, kas apgalvo, ka es esmu rupjš tēviņš un muļķis, kas no vēstures zina tikpat, cik cūka no saules. Ir vēl tādi ar bārdu apauguši grāmatu tārpi, kuri domā, ka viņi ir gudrāki par visvareno dievu, kuriem huņņu mācības un netīrie ģermāņu kritiķi dārgāki par skaidro un vienkāršo dieva vārdu. Ak šie smalkie memmes dēliņi, šie mīkstčauļi, ņuņņas un velna kalpi, no alus uzpampušie skribenti, kas mīl atvērt savas smirdīgās mutes un vankšķēt, ka Maiks Mandijs ir vulgārs un rupjš. Šie kucēni nekaunas apgalvot, ka evaņģēlijs mani baro, ka es izspiežu naudu no svētās grāmatas. Uzklausiet mani, brāļi! Es došu šiem putniņiem izdevību! Lai nāk priekšā un pasaka man tieši acīs, ka es esmu liekulis, melis un neaptēsts lauķis! Bet, ja viņi to darīs — ja tikai viņi to iedrošināsies! — tad neģībstiet aiz pārsteiguma, kad ar taisnā dieva palīgu Maika dūre notrieks gar zemi dažus no šiem nekaunīgajiem meļiem ar vienu pašu labi tēmētu sitienu! Nu, nāciet šurp! Kurš teiks pirmo vārdu? Kurš iedrošināsies nosaukt Maiku Mandiju par krāpnieku un nodevēju? Nu! Vai tad neviens nepieteiksies? Te nu bija. Es domāju, tagad šīs pilsētas ļaudis vairs neklausīsies zākātājos, kas slēpjas aiz žoga; es domāju, tagad jūs vairs neticēsiet muldoņām, kas cep un sutina, un vāra, un beidzot izvemj smirdošo ateismu uz jūsu galvām; un jūs visi, kas esat te sapulcējušies, sparīgi un dziļā godbijībā aizstāvēsiet un atbalstīsiet mūsu kungu Jēzu Kristu, viņa mūžīgo un neizmērojamo žēlastību.

v

Tajā brīdī Seneka Douns, radikālais advokāts, un doktors Kurts Javičs, histologs (kura pētījumi par epitēlija šūniņu sairšanu, apstarojot tās ar rādiju, bija

aiznesuši Zenīta slavu līdz Minhenei, Prāgai un Romai), sarunājās Douna bibliotēkā.

—    Zenīts ir pilsēta ar gigantisku spēku — gigantiskas celtnes, gigantiskas mašīnas, gigantiska satiksme, — Douns domīgi sacīja.

—    Es ienīstu jūsu pilsētu. Ar saviem standartiem tā laupījusi dzīvei visu skaistumu. Tā līdzīga milzīgai dzelzceļa stacijai, kur visi steidzas iegādāties biļetes uz pašām labākajām kapsētām, — doktors Javičs mierīgi piezīmēja.

Douns sadusmojās: — Nav tiesa, velns lai parauj, Kurt, man apnikusi tava mūžīgā gaušanās par «standartizāciju». Vai tu domā, ka citas nācijas nav «standartizētas»? Vai ir vēl kāda cita valsts, kas būtu vairāk standartizēta kā Anglija, kur katrā mājā, kas vien var to atļauties, ļaudis vienā un tai pašā stundā dzer tēju un ēd tās pašas smalkmaizītes un visi atvaļinātie ģenerāļi vienā laikā noklausās vakara dievkalpojumu vienādās pelēka akmens baznīcās ar četrstūrainiem torņiem, kur katrs ģeķis rievotās golfa biksēs saka: «Jums taisnība!» citiem tādiem pašiem bagātiem ēzeļiem? Tomēr es mīlu Angliju. Un kas attiecas uz standartizāciju, tad atceries kafejnīcas uz ielām Francijas pilsētās un mīlināšanos Itālijā.

Standartizācija ir lieliska, per se. Ja es pērku Ingersola pulksteni vai Forda automobili, es dabūju labāku preci par Ietāku cenu un es noteikti zinu, ko pērku, un man atliek vairāk laika un enerģijas attīstīt savu individualitāti. Un… es atceros, reiz Londonā redzēju amerikāņu priekšpilsētas ainavu kādā zobu pastas reklāmā Saturday Evening Post pēdējā lappusē — ar gobām apstādīta, piesnigusi iela, jaunas mājas, dažas no tām karaļa Džordža stilā, citas ar zemiem, lēzeniem jumtiem un… nu, iela, kādas pie mums Zenītā atrodamas, piemēram, Ziedošajos pakalnos. Plašums. Koki. Zāle. Un mani pārņēma tādas ilgas pēc dzimtenes! Nekur citur pasaulē nav tik skaistu māju! Man nav iebildumu pret šīm mājām, kaut arī tās ir standartizētas. Tas ir teicams standarts!

Nē, es necīnos pret šāda veida standartizāciju, es cīnos pret domu standartizāciju un, protams, arī pret

konkurences tradīcijām. īstie ļaundari ir krietnie, laipnie, čaklie ģimenes tēvi, kas nekautrējas laist darbā viszemiskākās intrigas un visnežēlīgākos līdzekļus, lai nodrošinātu savu kucēnu labklājību. Pats ļaunākais ir tas, ka šie cilvēki ir tik labi un — vismaz savā darbā — lik saprātīgi. Viņus nemaz tā īsti nav iespējams ienīst, nn tomēr viņu standartizētās domas ir pats niknākais ienaidnieks, kas jāuzveic.

Tad šī mūžīgā plātīšanās… Tomēr es klusībā domāju, ka Zenītā labāka dzīve nekā Mančestrā, Glazgovā, Lionā, Berlīnē vai Turinā…

—    Nav taisnība, es esmu dzīvojis šajās pilsētās, — murmināja doktors Javičs.

—    Nu, tas ir gaumes jautājums. Es personīgi dodu priekšroku pilsētai ar plašām nākotnes perspektīvām, kas satrauc manu fantāziju. Bet ko es sevišķi vēlētos…

—    Tu, — doktors Javičs viņu pārtrauca, — esi tikai tāds vidusceļa liberālis un tev nav ne vismazākās sajēgas, ko tu īsti vēlies. Es turpretī esmu revolucionārs un noteikti zinu, ko vēlos, — un tagad es vēlos kaut ko iedzert.

VI

Tajā pašā brīdī Zenīta pilsētā politiķis Džeiks Ofats apspriedās ar Henriju T. Tompsonu. Ofats pārliecinoši teica: — Pats galvenais — jāpierunā šis vientiesis, tavs meitas vīrs Babits, uzņemties mūsu lietu. Viņš ir viens no šiem patriotiem. Kad viņš sagrābj kādu zemes gabalu mūsu bandai, viņš prot to izdarīt tā, it kā mēs būtu gatavi mirt mīļās tautas labā, un es katrā laikā esmu ar mieru nopirkt sev mazdrusciņ cieņas — tikai ne pārāk dārgi. Kā tu domā, Henk, cik ilgi mēs vēl varēsim turpināt šo spēlīti? Mēs esam drošībā, kamēr tādi laga zēni kā Džordžs Babits un visi šie simpātiskie un cienījamie strādnieku līderi domā, ka mēs esam dedzīgi patrioti. Jā, Henk, godīgam politiķim šeit netrūkst pieklājīgu blakus ienākumu: visa pilsēta strādā, lai apgādātu mūs ar cigāriem, ceptiem cāļiem un kokteiļiem, un visi ar sašutumu, jā, ar mežonīgu sašutumu pulcējas zem mūsu karoga, tiklīdz parādās tādi nodevēji kā

Seneka Douns! Goda vārds, Henk, tādai izmanīgai lapsai kā man būtu patiešām jākaunās, ja es neslauktu šīs mīļās gotiņas, kas īdēdamas pulcējas visapkārt! Bet šoreiz Transporta bandai neizdosies paķert tik lielu laupījumu kā parasti. Es gribētu zināt, vai ilgi… vai mēs, Henk, nevarētu kaut ko izdomāt, kā izdzīt šo sasodīto Seneku Dounu no pilsētas. Vai nu mēs, vai viņš!

Tajā pašā brīdī Zenīta pilsētā trīssimt četrdesmit vai piecdesmit tūkstoš Vienkāršo Cilvēku gulēja — milzīga, nepārredzama masa. Nabaga ļaužu kvartālā viņpus dzelzceļa sliedēm kāds jauns vīrietis, kas jau sešus mēnešus veltīgi meklēja darbu, atgrieza gāzi un nonāvēja sevi un savu sievu.

Tajā pašā brīdī Loids Malems, dzejnieks un grāmatu veikala «Hafizs» īpašnieks, tikko pabeidza rondo, kurā pastāstīts, cik interesanta bijusi dzīve cīņām pārpilnajā viduslaiku Florencē, bet cik tā garlaicīga mūsdienu Zenītā.

Un tajā brīdī Džordžs F. Babits smagi pagriezās gultā uz sāniem — pagriezās pēdējo reizi, pavēstīdams, ka viņam apnicis vāļāties pusnomodā un viņš pavisam nopietni nolēmis aizmigt.

Acumirklī viņu apņēma burvīgais sapnis. Viņš atradās kaut kur nepazīstamu ļaužu vidū, kas viņu izsmēja. Viņš aizbēga no tiem, skrēja pa naksnīgām dārza takām, kur pie vārtiem viņu gaidīja jaunā feja. Tās mīļā un mierīgā roka noglāstīja viņa vaigu. Viņš bija galants un gudrs, un feja viņu mīlēja; tās rokas bija līdzīgas siltam ziloņkaulam; un aiz briesmu pilniem purviem vizuļoja plašā jūra.

Astotā nodaļa

I

Svarīgākie notikumi Babita dzīvē šajā pavasari bija slepena nekustamu īpašumu optāciju iepirkšana Lintonā dažiem Transporta kompānijas ierēdņiem, pirms vēl publiski nebija paziņots par Lintonas ielu dzelzceļa līnijas pagarināšanu, un pusdienas, kuras, kā viņš

līksmi stāstīja sievai, būs ne vien «parasts mielasts, hei patiesi kulturāls notikums ar dažu izcilāko inteliģences pārstāvju un pašu elegantāko un jautrāko lēdiju piedalīšanos». Tas bija tik aizraujoši, ka viņš gandrīz ;nzmirsa savu vēlēšanos aizbēgt ar Polu Rīslingu uz Menu.

Kaut gan Babits bija dzimis Katobas ciematā, viņš jau bija pacēlies līdz tādam metropoles sabiedrības līmenim, kad uzaicināt pusdienās trīs vai četras personas ir tik parasts notikums, ka par to apspriežas ne ilgāk kā vienu vai divus vakarus. Bet pusdienas divpadsmit personām, pusdienas ar ziediem no puķu veikala un kristālā traukiem satrauca pat Babitus.

Veselas divas nedējas viņi pētīja, apsprieda un sastādīja viesu sarakstu.

Babits jūsmoja: — Mēs paši, bez šaubām, esam moderni ļaudis, tomēr, padomā tikai, mēs pacienājam tik slavenu dzejnieku kā Camu Frinku, cilvēku, kas, uzrakstīdams katru dienu pa dzejolim vai reklāmai, salasa piecpadsmit tūkstošus gadā.

—    Jā, un Hovards Litlfīlds. Vai zini, vēl nesen Jūnisa man stāstīja, ka viņas tētis protot trīs valodas, — sacīja misis Babita.

—    Ha! Tas nav nekas! Es arī protu amerikāņu, beisbola un pokera valodu.

—    Man liekas, ka nav glīti zoboties par šādām lietām. Padomā, cik brīnišķīgi būtu runāt trīs valodās un cik noderīgi un… Es nesaprotu, kādēļ kopā ar šiem ļaudīm mēs ielūdzam Orvilu Džounsu.

—    Nu, Orvils ir ļoti uzņēmīgs zellis.

—   Jā, es zinu, bel — veļas mazgātava?

—    Piekrītu, veļas mazgātavu nevar ne salīdzināt ar dzeju vai nekustamu īpašumu biznesu, bet tas nekas. Orvils ir trakoti dziļš. Sāc tik ar viņu sarunu par dārzkopību. Lūdzu, viņš tev nosauks ikkatra koka sugu un dažiem pateiks arī vēl grieķu un latīņu vārdus! Turklāt šoreiz mūsu pienākums aicināt Džounsus pusdienās. Bez tam mums jāielūdz kāds muļķis, kas klausās, kad tādi zeltamutes kā Frinks un Litlfīlds sāk rādīt savu mākslu.

—    Nu, mīļais… es gribēju te\ sacīt… domāju, ka

tev kā mājastēvam gan vajadzētu sēdēt un klausīties, un ļaut saviem viesiem arī reiz tikt pie vārda.

—    Ak tu tā domā! Protams! Es runāju visu laiku! Un es esmu tikai veikalnieks… nu protams. Es neesmu nekāds filozofijas doktors kā Litlfīlds, nedz arī dzejnieks, un man nav nekā ko teikt! Nu, atļauj man tev pastāstīt, ka nupat nesen tavs slavenais Čarns Frinks pienāca klubā man klāt un lūdza pasacīt, kādas esot manas domas par Springfīldas skolas akcijām. Un kas viņam pastāstīja? Es to darīju! Nudien, es viņam visu paskaidroju! Ja, mans niecīgais es! Viņš pienāca un lūdza, un es paskaidroju. Vari man ticēt! Un viņš bija sasodīti priecīgs, ka var klausīties manī un… Mājastēva pienākums! Es domāju, ka zinu savus saimnieka pienākumus, bet atļauj man atgādināt tev…

Galu galā Džounsu pāris tika ielūgts.

II

Viesību dienas rītā misis Babita bija neatlaidīga.

—    Klausies, Džordž, tā ka neaizmirsti šovakar laikus ierasties mājās. Atceries, ka tev jāpārģērbjas.

—    Htn…hm… Es tikko izlasīju laikrakstā Advocate. ka vispārējā prezbiteriāņu sanāksmē balsojuši par izstāšanos no Starptautiskās baznīcas kustības. Ka …

—    Džordž! Vai tu dzirdēji, ko es tev teicu? Tev laikus jābūt mājā, lai varētu apģērbties.

—    Apģērbties? • Pie velna! Es jau esmu apģērbies Vai tad es eju uz kantori apakšbiksēs?

—    Lūdzu nerunā nepieklājīgi bērnu klātbūtnē! Un tev katrā ziņā šovakar jāuzģērbj smokings.

—    Ak tu gribi, lai es velku mugurā šēzi! Nu tad es tev pateikšu, ka no visām nolādētajām muļķībām, kas jebkad izdomātas…

Pēc trim minūtēm Babits nogaudās: — Es vēl nezinu, vai es pārģērbšos vai ne, — kaut gan balss tonis liecināja, ka viņš tomēr pārģērbsies, un pārrunas turpinājās.

—    Bet, Džordž, tu tikai neaizmirsti pa ceļam uz mājām iegriezties Vekias kafejnīcā un paņemt saldē

jumu. Viņiem salūzuši piegādes rati, un es negribu, ka viņi sūta ar…

—   Labi. Tu jau man to teici pirms brokastīm!

—    Nekas, es baidos, ka tu neaizmirsti. Man jau tā 1 >,i 1 va griežas riņķī, un vēl jāapmāca meitene, kas palīdzēs pie pusdienu galda …

—   Mu]ķības, salīgt kalponi speciāli mielastam. Matilde gluži labi viena pati…

—    un man vēl jāiet un jānopērk puķes, jāsakārto las, jāuzklāj galds, jāpasūta sālītas mandeles, jāapskata cāļi un jānokārto, lai bērni paēstu vakariņas augšā, un… Man vienkārši jāpaļaujas uz tevi, ka tu aizbrauksi uz kafejnīcu pēc saldējuma.

—    Laaa-abi! Velns parāvis, es to atvedīšu.

—    Tev tikai jāieiet iekšā un jāpasaka, ka gribi paņemt saldējumu, ko misis Babita vakar pa telefonu pasūtīja, un tas jau būs sagatavots.

Pusvienpadsmitos viņa zvanīja vīram, lai neaizmirstot saldējumu.

Babits bija pārsteigts un saniknots. Viņš sāka šaubīties, vai Ziedošo pakalnu pusdienas maz vērts to pūļu, kas ar tām saistītas. Bet, pērkot kokteiļiem nepieciešamās sastāvdaļas, viņš nožēloja savu ķecerību.

Lūk, kādā veidā ieguva alkoholu, kad valdīja taisnība un prohibīcija:

No taisnajām modernā biznesa centra ielām viņš iebrauca Vecpilsētas ieliņu mudžeklī — šķībi greizi kvartāli ar nokvēpušām noliktavām un jumta izbūvēm; tālāk «Lapene», kur kādreiz bija jauks augļu dārzs, bet tagad — nepārskatāms pansiju, īres namu un bordeļu jūklis. Sīki drebuļi saldēja Babita muguru un vēderu, un viņš ļoti nevainīgi raudzījās uz katru policistu, kā jau pilsonis, kas mīl likumu un apbrīno varu, un ilgojas apstāties un pajokoties ar tiem. Viņš apturēja savu automobili veselu kvartālu atstatu no Hīlija Hansona bāra un mierināja sevi: — Pie velna, ja arī kāds mani patiešām redzēs, tas nodomās, ka esmu šeit veikala darīšanās.

Viņš iegāja telpā, kas stipri vien atgādināja pirmsprohibīcijas dienu bārus, tajā atradās gara, notaukota lete, kuras priekšpusē grīda bija nokaisīta ar zāģu

skaidām un aizmugurē rēgojās svītrains spogulis, priedes galds, pie kura netīrs, vecs vīrs sapņoja, pārliecies pār glāzi ar kaut ko līdzīgu viskijam; divi vīri pie letes dzēra kaut ko līdzīgu alum, un bija tāds iespaids, it kā te atrastos vesels pūlis ļaužu, tāds iespaids, kāds parasti rodas bārā, tiklīdz tur sapulcējas pāris vīru. Bufetnieks, garš, bāls zviedrs ar briljantu ceriņu krāsas kaklautā, stīvi raudzījās Babitā, kas neveikli tuvojās letei un čukstēja; — E… es… Hansona draugs sūtīja mani uz šejieni. Gribētu dabūt mazliet džina…

Bufetnieks noskatījās viņā no augšas kā apvainots bīskaps. — Man liekas, jūs būsiet ienācis nepareizā vietā, mans draugs. Mēs nepārdodam šeit nekā cita kā tikai bezalkoholiskus dzērienus. — Viņš slaucīja leti ar lupatu, kurai pašai nekaitētu būt mazliet tīrākai, un blenza pār elkoni, kas mehāniski kustējās.

Vecais sapņotājs pie galda lūdza bufetniekam:

—    Lūdzu, Oskar, paklausies.

Oskars neklausījās.

—    Lūdzu, Oskar, nu paklausies. Pa-a-klausies!

Aizsmakusī un miegainā slaista balss, patīkamā alus

padibeņu smaka apbūra Babitu. Bufetnieks dusmīgi tuvojās divu vīru pūlim. Babits sekoja viņam piesardzīgi kā kaķis un glaimoja: — Lūdzu, Oskar, es vēlētos satikt misteru Hansonu.

—    Kādēļ jūs gribat viņu satikt?

—    Es tikai gribēju ar viņu parunāt. Te būs mana vizītkarte.

Tā bija skaista karte, gravēta karte, karte, kas ar spilgti melniem un spilgti sarkaniem burtiem pavēstīja, ka misters Džordžs F. Babits pārstāv īpašumus, apdrošināšanu, rentes. Bufetnieks turēja karti, it kā tā svērtu desmit mārciņu, un lasīja to, it kā tajā būtu simt vārdu. Viņš nenolaidās no saviem bīskapa augstumiem, tikai norūca:

—    Es paskatīšos, vai viņš ir tuvumā.

Bufetnieks izveda no dibenistabas kādu neiedomājami vecīga izskata jaunu cilvēku, vīrieti ar mierīgu, asu skatienu, tērpušos dzeltenbrūnā zīda kreklā, rūtotā, vaļējā vestē un sarkanbrūnās biksēs, — misteru Hīliju Hansonu. Misters Hansons noteica tikai «nu», bet tā

nepielūdzamās un nicīgās acis urbās Babita dvēselē, un to, kā likās, nemaz neietekmēja jaunais, tumši pelēkais uzvalks, par kuru (kā viņš stāstīja katram paziņam Sporta klubā) Babits bija samaksājis simt divdesmit piecus dolārus.

—    Priecājos, ka jūs satieku, mister Hanson. Lūdzu, vai… Es esmu Džordžs Babits no nekustamu īpašumu kompānijas «Babits-Tompsons». Es esmu tuvs draugs Džeikam Ofatam.

—    Nu, un kas par to?

—    Zināt, es rīkoju viesības, un Džeiks teica, jūs varot man pagādāt mazliet džina. — Redzēdams, ka Hansona acis kļūst vēl vienaldzīgākas, Babits uztraukts padevīgi turpināja: — Ja gribat, piezvaniet Džeikam un apjautājieties par mani.

Hansons neatbildēja, tikai pamāja ar galvu uz ieeju dibenistabā un devās prom. Babits piesardzīgi iezagās telpā, kurā bija četri apaļi galdi, vienpadsmit krēsli, kādas alus darītavas kalendārs un pretīga smaka. Viņš gaidīja. Trīs reizes viņš redzēja Hīliju Hansonu, kas, rokas kabatās sabāzis, dungodams izgāja cauri istabai, Babitu pilnīgi ignorējot.

Pa šo laiku Babits savu varonīgo šī rīta zvērestu: «Es nemaksāšu ne centu vairāk par septiņiem dolāriem par kvartu!» paspēja izmainīt pret: «Es varētu maksāt arī desmit.» Kad Hansons garlaikodamies gāja garām nākošo reizi, Babits lūdza: — Vai jūs nevarētu to nokārtot?— Hansons saviebās un atcirta: —Acumirkli — velns parāvis — vēl tikai acumirklīti! — Babits padevīgi turpināja gaidīt, līdz Hansons piepeši atkal parādījās ar džina pudeli — ko tēlainā valodā sauc par kvartu — savās nevērīgajās, garajās, baltajās rokās.

—    Divpadsmit dolāru, — viņš īsi noteica.

—    Bet, — bet kā tad tā, kapteini, Džeiks domāja, ka jūs varēšot man pagādāt par astoņiem vai deviņiem dolāriem pudeli.

—    Nē! Divpadsmit! Tā ir īsta manta, kontrabanda no Kanādas. Tas nav vis kaut kāds vājais spirtiņš ar pāris pilieniem paegļu ekstrakta, — godīgais tirgotājs pārliecinoši teica. — Divpadsmit dolāru, — ja jūs to

ņemat. Protams, jūs saprotat, es dodu to jums tikai kā Džeika draugam.

—    Protams! Protams! Es saprotu! — Babits pateicīgi pasniedza divpadsmit dolāru. Viņš jutās pagodināts, ka saskāries ar tādu diženumu, jo Hansons žāvādamies iebāza banknotes tāpat neskaitītas savā žilbinošajā vestē un gāzelēdamies aizgāja.

Babits pārdzīvoja daudz patīkami uztraucošu brīžu, slēpjot džina pudeli zem svārkiem un vēlāk noglabājot to savā rakstāmgaldā. Visu pēcpusdienu viņš spurca un krekstēja, un smējās pie sevis par «iespēju pacienāt zēnus šovakar ar īstu mantu». Patiesību sakot, viņš jutās tik pacilāts, ka bija jau sasniedzis kvartālu, kur atradās viņa māja, iekams atcerējās, ka sieva likusi paņemt saldējumu Vekias kafejnīcā. Viņš iesaucās:

—    Nolādēts! — un brauca atpakaļ.

Vekia nebija vienkāršs konditors, — viņš bija galvenais konditors Zenītā. Ievērojamākās sezonas balles tika rīkotas Vekias nama baltajā, apzeltītajā zālē; visās omulīgajās tējas partijās viesi baudīja piecus dažādus Vekias sviestmaižu veidus un septiņas kūku šķirnes; un visās patiešām smalkās pusdienās kā noslēguma akordu pasniedza vienu no trim pārbaudītajiem Vekias neapoiitāņu saldējumiem — melones veida, apaļo, kārtainai tortei līdzīgo saldējumu vai garenos ķieģelīšus.

Vekias konditorejā bija blāvi zili koka paneļi, ģipša rožu vijas, apkalpotājas kruzuļotos priekšautos, stikla vitrīnas ar «bezē» kūkām, tik cēlām, cik vien cēls spēj būt saputots olbaltums. Babits jutās smags un neveikls šai profesionālajā izsmalcinātībā, un, gaidot saldējumu, viņa kakls kaisa kā ugunīs, jo aizmugurē kāda pusaudze par viņu irgojās.

Viņš pārbrauca mājās uzbudināts. Pirmais, ko viņš dzirdēja, bija sievas uztrauktais jautājums:

—    Džordž! Vai tu atcerējies iegriezties Vekias kafejnīcā un paņemt saldējumu?

—    Lūdzu! Paskaties! Vai tad es kādreiz esmu ko aizmirsis?

—    Jā! Bieži!

—   Nu, tas notiek visai reti, un es patiešām jūtos noguris, kad esmu bijis tādā pārsmalcinātā alā kā

\Vkias kafejnīca, kur jāstāv un jaskatās uz puskailam, ļ.'iunām meitenēm, kas visas izkrāsojušās, it kā tam Initu sešdesmit, un ēd ļoti daudz tādu lietu, kas vienkārši sabojā tām vēderus…

-   Ak, tas ir ļoti slikti! Esmu ievērojusi, ka tev nepatīk skatīties uz glītām meitenēm!

Pēkšņi Babits atskārta, ka sieva pārāk aizņemta, lai to spētu ietekmēt tas morālais sašutums, ar kādu vīrieši valda pasauli, un viņš pazemīgi devās pa kāpnēm augšā pārģērbties. Viņš ievēroja uzposto ēdamistabu, kristālā traukus, sveces, pulēto koku, mežģines, sudrabu, rozes. Ar godbijības pilnu sirdi, kā jau tas piederas tādā biznesā kā svinīgas pusdienas, viņš apspieda kārdinājumu uzģērbt salocīto frakas kreklu ceturto reizi un izņēma pilnīgi jaunu, piestiprināja melno taurenīti un uzspodrināja lakādas kurpes ar kabatas lakatiņu. Ar patiku viņš noraudzījās uz granātu un sudraba aproču pogām. Viņš noglaudīja un paplikšķināja savas zīda zeķes, kas bija pārvērtušās Džordža Babita spēcīgos stilbus par elegantām dendija kājām. Viņš stāvēja trimo priekšā, aplūkodams savu smalko smokingu, skaistās, tresēm apšūtās bikses, un murmināja liriskā svētlaimē: «Nudien, es nemaz neizskatos tik slikti. Es, bez šaubām, neizskatos pēc Katobas iemītnieka. Ja lauķi dzimtajā ciematā redzētu mani šajā tērpā, viņi dabūtu trieku.»

Viņš majestātiski devās lejā jaukt kokteiļus. Skaldot ledu, spiežot apelsīnu sulu, sanesot lielu daudzumu pudeļu un glāžu, un karošu pieliekamajā pie izlietnes, viņš jutās tikpat varens kā bufetnieks Hīlija Hansona barā. Tiesa, misis Babita teica, ka viņš maisoties pa kājām, un Matilde un apkalpotāja, kas bija salīgta šim vakaram, spraucās viņam garām, grūstīja viņu ar elkoņiem un uzsauca: — Lūdzu, atveriet durvis! — iedamas cauri ar paplātēm, bet šajā svinīgajā brīdī viņš tās neievēroja.

Bez džina pudeles viņa «pagrabā» vēl atradas puspudele franču viskija, ceturtdaļpudeles itāliešu vermuta un apmēram simt pilienu apelsīnu ekstrakta. Viņam nebija speciāla trauka kokteiļu jaukšanai. Trauks liecināja par plītēšanu, tas bija dzērāja simbols, bet

Babitam nepatika, ka viņu uzskatītu par dzērāju, kaut gan viņam patika iedzert. Viņš jauca kokteiļus, liedams no veca mērces trauka bezosainā krūzē; viņš lēja cēli un svinīgi, paceldams savus destilācijas aparātus tuvāk elektriskajai spuldzei, — viņa seja kvēloja, krekla krūts staroja žilbinoši balta, vara izlietne laistījās kā sarkanīgs zelts.

Viņš garšoja svētās esences. — Velns lai parauj, tas taču tik stipri līdzīgs kādam jaukam, vecam kokteilim! Tā kā būtu «Bronks» un tomēr līdzīgs «Menhetenam». Ummmmm! Ei, Maira, vai negribi kādu malciņu, pirms ierodas viesi?

Apsējusi dvieli ap pelēki sudraboto mežģiņu vakartērpu, lai to nenotraipītu, misis Babita aizsteidzās uz ēdamistabu, pabīdīja katru glāzi par ccturtdaļcollu un, skriedama atpakaļ, ar apņēmīgu sejas izteiksmi nikni paskatījās vīrā un noraidīja piedāvājumu: — Protams, ka negribu!

—    Nu, — viņš vaļīgi un rotaļīgi noteica, — tavs vecais tomēr nogaršos.

Kokteilis izraisīja viņā mutuļojošu jautrību, viņu sagrāba karsta vēlēšanās — drāzties kaut kur ātrā mašīnā, skūpstīt meitenes, dziedāt, būt asprātīgam. Viņš mēģināja atgūt zaudēto cieņu, paziņodams Matildei:

—    Es ielieku šo karafi ar kokteiļiem ledus skapī. Pielūkojiet, ka neapgāžat.

—   Jā.

—    Pielūkojiet! Nelieciet nekā cita augšējā plauktā.

—   Jā.

—    Nu, pie… — viņš bija apreibis. Viņa balss skanēja smalki un stiepti. — Vi-ī! — Viņš ārkārtīgi iespaidīgi vēlreiz pavēlēja: — Nu, pielūkojiet! — un sīkiem solīšiem iezagās viesistabā, kur jutās drošībā. Viņš pārdomāja, vai viņam izdosies pierunāt «tādus lēnīgus ļaudis kā Mairu un Litlfīldus pēc pusdienām kaut kur aizbraukt, sacelt ellišķīgu traci un varbūt iemest vel kādu glāzīti». Viņš aptvēra, ka viņam piemīt tieksme uz izvirtību, kas līdz šim bija pamesta novārtā.

Kad visi viesi bija ieradušies, ieskaitot arī nenovēr šamo nosebojušos pāri, uz kuru klātesošie gaidīja ar apbrīnojamu pacietību, rožainais virpulis Babita galvā

Iiija norimis, atstājot tajā tikai milzīgu, pelēku tukšumu, tā ka viņam tikai ar lielām pūlēm izdevās apsveikt viesus tik vētraini, kā tas pieklājas mājastēvam Ziedošajos pakalnos.

Viesi bija Hovards Litlfllds, filozofijas doktors, kas sacerēja reklāmas un apmierinošus finansu pārskatus Ielu Transporta kompānijai; Vergils Gančs, ogļu tirgotājs, vienlīdz varens gan Aļņu ordeni, gan Stumēju klubā; Edijs Svansons, Džavelina automobiļu aģents, kas dzīvoja otrpus ielas; un Orvils Džounss, Liliju Dailas veļas mazgātavas īpašnieks, kuru tas ar pilnām tiesībām reklamēja kā «vislielāko, vissmalkāko, vismodernāko tīrīšanas iestādi Zenītā». Bet, dabiski, ka pats ievērojamākais no visiem bija T. Čamlijs Frinks, viņš bija ne vien «Poēmu» autors, kuras, publicētas vienā laikā sešdesmit septiņos vadošos dienas laikrakstos, sagādāja šim dzejniekam vislielāko lasītāju skaitu pasaulē, bet arī optimisma sludinātājs un jauna veida reklāmu izgudrotājs. Kaut gan viņa dzejā netrūka dziļas filozofijas un augstas morāles, tā bija humoristiska un viegli saprotama pat divpadsmit gadu vecam bērnam; tā nebija rakstīta pantos, bet prozā, un šī īpatnība piešķīra viņa dzejai rotaļību. Misters Frinks bija pazīstams no viena kontinenta krasta līdz otram kā «Cams».

Vīrus pavadīja sešas sievas, vairāk vai mazāk . . . tik agrā vakarā par viņām bija grūti kaut ko pateikt, jo no pirmā acu uzmetiena viņas visas izskatījās līdzīgas un viņas visas teica: — Ak, cik jauki! — vienā un tai pašā māksloti mundrajā tonī. Vīrieši šķita mazāk līdzīgi: Litlfīlds, tipisks zinātnieks, garš, ar «zirga ģīmi»; Čams Frinks, sīks vīrelis ar mīkstiem peļu krāsas matiem, pasvītroja savu dzejnieka profesiju ar zīda aukliņu pie brillēm; Vergils Gančs, platiem pleciem, cietiem, melniem, «ezītī» apgrieztiem matiem; Edijs Svansons, plikpaurains, plātīgs jauns vīrietis, kura tieksmi pēc elegances pauda rakstaina, melna zīda veste ar stikla pogām; Orvils Džounss, nosvērta, drukna, ne sevišķi ievērojama persona, zobu sukai līdzīgām kaņepju krāsas ūsām. Bet viņi visi bija labi baroti un tīri, viņi visi sauca: — Labsvakars, Džordžij! — tik bravurīgi,’it ka būtu brālēni; un dīvaini, jo tuvāk iepazinās ar sievie

tēm, jo atšķirīgakas tas šķita; turpretī, jo tuvāk iepazinās ar vīriešiem, jo līdzīgāki likās viņu pašapzinīgie stāvi.

Kokteiļu dzeršana bija tikpat svinīga procedūra kā to sajaukšana. Viesi gaidīja, nepacietīgi, cerību pilni, saspringti piekrizdami, ka laiks bijis diezgan silts un tomēr samērā auksts, bet Babits vēl nekā neteica par dzērieniem. Viņus pārņēma izmisums. Kad ieradās pēdējais pāris (Svansoni), Babits ieminējās: — Nu, draugi, kā būtu, ja mēs mazliet pārkāptu likumu?

Visi skatījās uz Camu Frinku, atzīto runas meistaru. Frinks paraustīja savu briļļu aukliņu ka zvana virvi, nokremšļojās un sacīja, kā tas bija parasts:

—    Es teikšu tev, Džordžij: es esmu cilvēks, kas ievēro likumu, bet viņi apgalvo, ka Vergs Gančs esot īsts bandīts, un, protams, viņš ir lielāks nekā es, un es patiesi nevaru iedomāties, ko darītu, ja viņš mēģinātu mani piespiest izdarīt kaut ko pretlikumīgu.

Gančs rēca: — Labi, es pamēģināšu, — bet Frinks pacēla roku un turpināja: — Ja Vergs un tu, Džordžij, neatlaidīgi pieprasītu, es novietotu savu auto nepareizajā ielas pusē, jo es domāju, ka tas ir tas noziegums, par kuru tu ieminējies.

Visi nevaldāmi smējās. Misis Džounsa paziņoja:

—   Misters Frinks ir vienkārši burvīgs! Viņš pasaka to visu tik nevainīgi.

Babits sauca: — Kā tu varēji uzminēt, Cam? Nu, uzgaidiet brītiņu, kamēr es izeju ārā un atnesu — atslēgas jūsu mašīnām! — Jautrībai mutuļojot, viņš ienesa solito dāvanu, lielo paplāti ar glāzēm; centrā stāvēja stikla karafe ar duļķaini dzeltenajiem kokteiļiem. Vīrieši čaloja: — Oho, paskatieties! Tas tik ir ko vērts! — Lūk, to es saprotu! — Bet Camu Frinku, kas bija daudz ceļojis un daudz pieredzējis, satrieca doma, ka šī zāļu deva varētu būt tikai vienkārša augļu sula ar mazu alkohola piedevu. Viņš skatījās neuzticīgi, kad Babits, nosvīdušais un sajūsminātais dāvanu izdalītājs, sniedza viņam glāzi, bet nogaršojis iepīkstējās: — Ak, ļaujiet man sapņot! Tā nav īstenība, nemodiniet mani! Ļaujiet man dusēt!

Pirms divām stundām Frinks bija sacerējis dzejoli laikrakstam, kas iesākās šādi:

«Es sēdēju noskumis, bija man žēl, ka atrodas pasaulē stulbeņi vēl, kas bārus un dzertuves atpakaļ grib, kam acis pēc indīgā degvīna zib. Tie vēlētos smirdošos kabakos iet, šais alās, kas līdzīgas midzeņiem šķiet. Tur veselam cilvēka saprātam kaps, tur lielakais ģcnijs par ēzeli taps. Es kaitīgo degvīnu nevēlos dzert, daudz labāk man ūdens no avota der. Un tādēļ man galva šai jaukajā rītā ir skaidra kā bērniņam, autiņos tītam.»

Babits dzēra līdz ar viesiem, viņa acumirklīgā depresija izgaisa; viņš sajuta, ka šie bija paši labākie cilvēki pasaulē; viņš vēlējās dot viņiem tūkstoš kokteiļu. — Es domāju, jūs varētu vēl vienu! — viņš sauca. Sievas ķiķinādamās atteicās, bet vīrieši iepriecināti atsaucās skaļi un daiļrunīgi: — Nu, lai tevi neapvainotu, Džordžij…

—    Te būs nelielas dividendes, — viņš sacīja katram, un ikkatrs no viņiem iedziedājās: — Spied, Džordžij, spied!

Kad karafē vairs nebija ne lāsītes, viņi stāvēja un sarunājās par alkohola aizliegumu. Viņi šūpojas uz papēžiem, sabāza rokas bikšu kabatās un skaļi un pamatīgi izklāstīja savus uzskatus, kā pārtikuši vīrieši parasti mēdz atkārtot galīgi banālus apgalvojumus par jautājumu, par kuru viņiem nav nekādas jēgas.

—       Tagad es jums pateikšu, — iesāka Vergils Gančs,

—   kā es uz to lietu skatos, es varu runāt kā no grāmatas, tāpēc ka esmu aprunājies ar daudziem ārstiem un citiem ļaudīm, kam tas jāzina, un es domāju, ka labi darījām, atbrīvodamies no bāriem, bet nevajadzēja aizliegt dzert alu un vieglākus vīnus.

Hovards Litifīlds piezīmēja: — Daudziem vēl vispār nav skaidrs, cik bīstami ierobežot personīgo brīvību. Ņemsim, piemēram, šādu gadījumu: Bavārijas karalis? Es domāju, tā bija Bavārija … ja, Bavārija … tas notika 1862. gadā, 1862. gada martā; viņš ar likumu aizliedza kopīgu mājlopu ganīšanu. Zemnieki, kas bez kurnēšanas bija maksājuši pārlieku lielos nodokļus, sacēlās, kad izdeva šo likumu. Varbūt, ka tas notika

Saksija. Lai nu ka, tas tomēr pierada, kadas briesmas draud, ja aizskar personīgo brīvību.

—    Tā tas ir, nevienam nav tiesību aizskart personīgo brīvību, — noteica Orvils Džounss.

—    Vienalga, jūs taču negribēsiet noliegt, ka prohibīcijas likums ir ļoti derīgs strādnieku šķirai. Ne|auj viņiem iztērēt naudu un samazināt darba ražību, — paziņoja Vergils Gančs.

—    Jā, tā tas ir. Bet vaina tā, ka tas viss notiek piespiedu kārtā, — neatlaidās Hovards Litlfīlds. — Kongress nav mācējis atrast pareizo sistēmu. Nu, ja es vadītu šo lietu, es iekārtotu tā, ka dzērājām pašam jāizņem licence, un tad mēs varētu parūpēties par nevarīgo strādnieku — atturēt viņu no dzeršanas, bet nebūtu aizskartas tiesības — personiskā brīvība — tādiem cilvēkiem kā mēs.

Viņi šūpoja galvas, ar apbrīnu raudzījās viens otrā un apstiprināja: — Jā, tā tas ir, tas būtu pareizais ce)š.

—    Bet mani uztrauc tas, ka daudzi no šiem ze]ļiem ķeras pie kokaīna, — nopūtās Edijs Svansons.

Viņi šūpoja galvas vēl enerģiskāk un nopūtās: — Jā. tā tas ir, pastāv zināmas briesmas.

Cains Frinks pacēla balsi: — Ak, es nesen dabūju lielisku recepti, kā pašam mājās izbrūvēt alu. Ņemiet…

Gančs viņu pārtrauca: — Paga! Ļaujiet man izstāstīt manējo. — Litlfīlds iešņācās: — Alus! Muļķības! Jāraudzē ābolu vīns! — Džounss apgalvoja: — Man ir recepte, kas lieliski noder! — Svansons lūdzās: — Ak, ļaujiet man izstāstīt kādu notikumu! — Bet Frinks apņēmīgi turpināja: — Ņemiet un sakrājiet zirņu pākstis un uzlejiet sešus galonus ūdens uz vienu bušeli pākšu un vāriet maisījumu, līdz …

Misis Babita pievērsās viņiem izmeklēti laipni; Frinks steidzās pabeigt savu labāko alus recepti; un viņa jautri teica: — Lūdzu pie galda!

Vīrieši kādu brīdi draudzīgi strīdējās, kam jāiet iekšā pēdējam, un, kamēr viņi no dzīvojamās istabas caur vestibilu devās uz ēdamistabu, Vergils Gančs sasmīdināja visus, nodārdinādams: — Ja es nevaru sēdēt blakus Mairai Babitai un turēt zem galda viņas roku, es nespēlēšos … es eju mājās. — Ēdamistabā viņi stāvēja

samulsuši, kamēr misis Babita čaloja: — Tagad atļauļiet man . . . Ak, es gribēju pasūtīt glītas, ar roku zīmēl;is galda kartes, bet… Ak, atjaujiet man… Mister Irink, jūs sēdiet tur. . .

Mielasts bija sagatavots vislabākajā stilā, pēc sieviešu žurnālu norādījumiem: salāti tika pasniegti izdobtos ābolos, un visi ēdieni, izņemot neiztrūkstošo cepto cāli, atgādināja pilnīgi ko citu.

Parasti vīriešiem nācās grūti sarunāties ar sievietēm: Ziedošajos pakalnos flirts bija nepazīstama māksla un kantoru un virtuvju valstībām nebija nekā kopīga. Bet kokteiļu iespaidā raisījās dzīvas sarunas. Katram no vīriešiem vēl bija daudz ko teikt par prohibīciju, un tagad, kad katrs atrada savā galda biedrē pacietīgu klausītāju, viņi ļāva vaļu vārdu plūdiem:

—    Es atradu vietu, kur šo mantu var dabūt cik tik grib par astoņiem dolāriem kvartā . . .

—    Vai jūs lasījāt par cilvēku, kas samaksājis tūkstoš dolāru par desmit kastēm ar Sarkangalvīti, bet izrādījies, ka tur bijis tikai skaidrs ūdens? Liekas, šis cilvēks stāvējis uz ielas stūra, un negaidot pie viņa pienācis kāds zellis …

Runā, ka vesels plosts ar preci iešmugulēts Detroitā …

Ko es vienmēr saku un ko daudzi vēl nespēj aptvert, ka prohibīcija …

Un tad visas šīs briesmīgās indes … koka spirts un citas …

—    Protams, es principā piekrītu, bet neieteicu nevienam mani pamācīt, kas man jādomā un jādara. Neviens amerikānis to necietīs!

Kad Orvils Džounss — kurš nebūt netika pieskaitīts pie šī vakara gudrajam galvām — paziņoja: — īsr sakot, sāpīgakais punkts pnohibīcijas likumā nav vis cena, bet pats šķidrumiņš, — visi uzskatīja to par sliktas gaumes izpausmi.

Tikai tad, kad šis temats bija pamatīgi un vispusīgi iztirzāts, sarunas kļuva vispārējas.

Paziņas bieži ar apbrīnu runāja par Vergilu Ganču: «Velns parāvis, ko gan visu tas zellis nedabū gatavu!

Viņš tik nevainīgi prot stāstīt jauktā sabiedrība stipri divdomīgus jokus, ka visas lēdijas smejas kā kutinātas, bet es, ak tu kungs, līdz ko mēģinu pateikt kaut ko riskantāku, viņas gatavas man vai galvu noraut!» Šovakar Gančs iepriecināja visus, uzsaukdams misis Svansonei — jaunākajai no sievietēm: — Lueta! Man laimējās izzagt Edijam no kabatas jūsu durvju atslēgu, nu, ko jūs teiktu, ja mēs abi, jūs un es, tā paklusām, kad neviens neredz, aizlavītos pāri ielai? — un, šķelmīgi pamirkšķinādams viņai ar acīm, piebilda: — Man jums kaut kas |oti svarīgs sakāms.

Sievietes smējās, un Babits nevarēja nociesties, nepalaidis kādu nerātnību arī no savas puses.

Paklausieties, draugi, man gribētos jums parādīt grāmatiņu, ko es dabūju no daktera Patena!

—    Bet, Džordž! Kas tev nāk prātā? misis Babita viņu brīdināja.

—    Šī grāmata… pikanta nebūtu īstais vārds! Tas ir kaut kāds antropoloģisks apcerējums par … par parašām Dienvidjūras salās, un kā tik tur nav! Bet šo grāmatu nekur nevar nopirkt, es aizdošu to tev uz dažām dienām, Verg.

—       Man pirmajam! — pieteicās Edijs Svansons.

—    Liekas krietni piparota!

Bet es nesen, — paziņoja Orvils Džounss, — dzirdēju prīmā anekdoti par diviem zviedriem un viņu sievām, — un ar nevainojamu ebreju akcentu viņš izstāstīja šo «prīmā» anekdoti, tikai mazliet koriģējot pašas beigas. Gančs nekavējoties tās izlaboja. Bet kokteiļu iespaids drīz izzuda, un censoņi atgriezās atpakaļ skaudrajā dzīves īstenībā.

Cams Frinks, kas nesen bija devies priekšlasījumu turneja pa provinces pilsētām, smiedamies stāstīja:

-    Cik patīkami atkal atgriezties pie civilizācijas! Ak kungs, kādas tik lauku pilsēteles es netiku redzējis! Es negribu teikt. . . Ļaudis, protams, tur ir paši labākie visā pasaulē, bet, velns parāvis, šīs mazpilsētas ar vienu galveno ielu ir neizturami garlaicīgas, un jūs, draugi, nemaz tā īsti nespejat aptvert, cik patīkami pēc tam atrasties mūsu asprātīgajā sabiedrībā.

Varu derēt! — jūsmīgi iesaucas Orvils Džounss.

Viņi ir paši labākie cilvēki pasaulē, šie mazpilsētu Iemītnieki, bet, dievs pasargi, kādas sarunas! Goda vārds, viņi ne par ko citu nerunā, kā tikai par laiku un par ja-au-nā-ko Forda modeli!

Gluži pareizi. Viņi visi runa vienu un to pašu, — apstiprināja Edijs Svansons.

Vai ne? Viņi atkārto vienu un to pašu atkal un .itkal no jauna, — papildināja Vergils Gančs.

Jā, patiešām dīvaini! Viņiem, kā šķiet, pilnīgi Inīkst spēju aplūkot lietas objektīvi. Vienkārši atkārto atkal un atkal to pašu par Fordiem un laiku un tā tālāk, — piezīmēja Hovards Litlfīlds.

Bet tādēļ viņus nedrīkst nosodīt. Viņiem trūkst intelektuālu stimulu, kādus saņemam mēs lielpilsētā, — sacīja Čams Frinks.

—    Nudien, tev taisnība, — piekrita Babits. — Es nemaz negribētu, ka jūs, mūsu inteliģences pārstāvji, kļūtu iedomīgi,bet man jāsaka, sēžot pie viena galda ar dzejnieku vai tādu ekonomikas doktoru kā Hovards, katrs cenšas parādīt sevi no labākās puses. Bet šiem provinces muļķiem nav tādas izdevības, viņi satiekas tikai ar sev līdzīgiem, vai tad kāds brīnums, ka viņu valoda tik nevīžīga un nekulturāla un viņu domāšana tik aprobežota!

Orvils Džounss papildināja: — Un kur vēl visas citas mūsu priekšrocības — piemēram, kino. Sie lauķi domā, ka viņi sasnieguši diezin kādu progresu, ja reiz nedēļā tiek mainīta programa, kamēr mēs pilsētā katru vakaru varam izvēleties labāko vismaz no kādām divpadsmit filmām.

—    Tas tiesa, uri kur tad iedvesma, kas rodas, dienu no dienas sacenšoties ar pirmšķirīgiem veikalniekiem," — tie vis nav ar pliku roku ņemami! — sacīja Edijs Svansons.

—    Bet, no otras puses, — iesāka Babits, — nav sevišķi jācenšas attaisnot šīs provinces mazpilsētas. Ļaudis paši vainīgi, ka viņiem nav pietiekoši daudz iniciativas, lai saņemtos un aizbēgtu uz lielpilsētu, kā mēs to darām darījām. Un, runājot atklāti, draugu starpā,

man jasaka, ka viņi velnišķīgi apskauž mus, lielpilsētas iedzīvotājus. Katru reizi, kad ierodos Katobā, man gandrīz vai jāatvainojas saviem bērnības draugiem par to, ka man dzīvē vairāk vai mazāk veicies, bet viņiem ne. Ja runāsi ar viņiem dabiski, tā kā iries šeit esam paraduši, pateiksi kādu izsmalcinātāku domu, liksi nojaust savu plašo redzes viedokli, tā viņi tūlīt uzskatīs tevi vienkārši par lielībnieku. Piemēram, mans pusbrālis Martins — viņš vada to pašu veco bodīti, kas agrāk piederēja manam tēvam. Varu deret, viņam nav ne jausmas, ka pasaulē ir tāda lieta ka šēze.. . kā smokings. Ja viņš tagad šeit ienāktu, viņš domātu, ka mēs esam … mēs esam … Nu, velns parāvis, viņš patiešām nezinātu, ko domāt. Jā, ser, viņi apskauž mūs!

Cams Frinks piekrita:

—    Tā tas ir. Bet mani visvairāk uztrauc viņu zemais kultūras līmenis un nespēja pienācīgi novērtēt Skaistumu — atvainojiet, ja es izsakos pārāk augsta stilā! Man, piemēram, patīk nolasīt augstvērtīgas lekcijas un dažus no maniem labākajiem dzejoļiem — ne jau tos, kas parādās laikrakstos, bet tos no žurnāliem. Taču kad es izbraucu uz laukiem, tur ļaudis nekas cits nespēj ietekmēt kā tikai vecas, sapelējušas anekdotes, žargons un visādas muļķības; šeit pilsētā ikviens no mums, riņķī griezdamies, izlidotu aiz durvīm, ja iedrošinātos stāstīt kaut ko tamlīdzīgu.

Vergils Gančs rezumēja sacīto: — Es domāju, mēs varam būt laimīgi, ka dzīvojam pilsētas ļaužu sabiedrībā, kas prot vienlīdz cienīt mākslu un biznesu. Mēs justos pavisam nelāgi, ja mums piepeši būtu jāpārceļas uz dzīvi tādas provinces pilsētiņas galvenajā iela un jāmēģina iepazīstināt šie iesūnojušie āpši ar to dzīves veidu, pie kāda esam pieraduši šeit Zenītā. Bet viens gan jāsaka viņiem par labu: ikkatra, pat vismazākā Amerikas pilsētiņa cenšas sasniegt mūsdienu ideālus un palielināt iedzīvotāju skaitu. Un daudzas to sasniegs, velns lai parauj, noteikti sasniegs! Dažs balamute ņemas nozākāt kādu provinces mazpilsētiņu ceļu krustojumā, stāstīdams, ka viņš iegriezies tajā 1900. gadā un tur bijusi tikai viena dubļaina iela; parēķiniet, viena iela un deviņi tūkstoši cilvēkiem līdzīgu radījumu!

Nu, aizbrauciet uz turieni 1920. gadā un jus tur atradīsiet asfaltētas ielas, nelielu, modernu viesnīcu, priekšzīmīgi iekārtotu dāmu modes preču veikalu—vienkārši brīnišķīgi! Nedrīkst skatīties vienīgi uz to, kādas šīs mazpilsētas ir pašreiz, bet jāņem arī vērā, kādas tās būs nākotnē, tām piemīt tik daudz godkārības, ka ar laiku tās kļūs par visskaistākajām pilsētām pasaulē, las visas sapņo kļūt tieši tādas kā mūsu Zenīts!

11 i

Lai cik tuvi pazīstami viņi bija ar T. Camliju Frinku, kaimiņu, kas mēdza aizņemties maura pļāvēju un uzgriežņu atslēgu, neviens nekad neaizmirsa, ka Frinks ir arī slavens dzejnieks un izcils reklāmu aģents, ka aiz viņa vienkāršības slēpjas tveicīgi literāru noslēpumu džungļi, kuros viņi nespēj ielauzties. Bet šovakar džina radītās uzticības atmosfērā viņš atļāva draugiem ieskatīties šai svētnīcā:

Jau labu laiku mani briesmīgi nomoca kāda literārā problēma. Man jāsacer vesela sērija reklāmu Zīko Automobiļu firmai, un es vēlos, lai katra no tām būtu neliels, spožs dārgakmens — īsts stila paraugs. Es atzīstu teoriju: vai nu radīt visaugstāko pilnību, kas pārsteidz ļaudis, vai arī neko, un šīs reklāmas man šķiet pašas grūtākās, kādas es jebkad esmu rakstījis. Jūs varbūt domājat, ka daudz grūtāk sacerēt dzejoļus par liriskām tēmām: ģimeni, mājas pavardu, laimi, bet tas ir tīrais sīkums. Te nekad nevar kļūdīties, jo labi zini, par ko sapņo krietns un uzņēmīgs jauneklis, ja viņš ir godīgs cilvēks; atliek tikai attēlot šīs jūtas. Bet industriālā poēzija — tas ir tads literārs žanrs, kur jālauž pilnīgi jauni ceļi. Vai jūs zināt, kas'ir īstais amerikāņu ģēnijs? Cilvēks, kura vārdu neesat dzirdējuši nedz jūs, nedz es, bet kura darbi tomēr būtu jāsaglabā, lai nākošās paaudzes varētu spriest par mūsdienu amerikāņu domu plašumu un oriģinalitāti. Tas ir cilvēks, kas raksta reklāmas par «Prinča Alberta» tabaku. Paklausieties:

Tikai P. A. sniedz tev īstu prieka pīpi! Paklau, zēni, jūs esat dzirdējuši šoferus plātāmies: vienā mirklī tie pārslēgušies no pieci uz piec-des-mit, «uzminot tai mazliet». Tas viss ir loti labi un jauki — BET, — starp mums runājot, draugs, tu labāk pamēģini uzstādīt jaunu pasaules rekordu, pārbaudot, cik ātri var pārslēgties no grūtsirdības, ko radījusi sliktas kvalitātes tabaka, uz visaugstako svētlaimi — kad apsēdies ar savu pīpi, kurā kvēlo pats īstākais draugs un mierinātājs — Princis Alberts.

Princis Alberts ir labakais no labākajiem — prasa «pēc vēl un vēl», vienmēr patīkami vēss un smaržīgs. Fakts paliek fakts: smēķēšana vēl nekad nav sagādājusi tev tik lielu, īsti vīrišķīgu baudu.

Steidzies pēc pīpes — steidzies, ko kājas nes! Princis Alberts ielies tev dzīslās tādu uguni, ka tu bez bēdas varēsi nodejot pāri zālei pašu jautrāko džimmī! Un tu gluži labi zini, ko tas nozīmē!

—    Vareni! — jūsmoja automobiļu aģents Edijs Svansons, — to es saucu par īsti vīrišķīgu literatūru! Tas Prinča Alberta zellis — nē, to nevar uzrakstīt viens cilvēks; tur jābūt veselai kompānijai pirmšķirīgu tintes šķiedēju, bet vienalga: viņš neraksta vis šādiem tādiem garmatainiem mīkstčauļiem, viņš raksta īstiem vīriem, tādiem kā es, un es noņemu cepuri viņa priekšā! Tikai vienu es gribētu zināt: vai šādi sludinājumi palīdz pārdot preces vai ne? Protams, šis Prinča Alberta apdziedātājs, tāpat kā visi dzejnieki, ļauj vaļu fantāzijai. Tā ir patīkama lasāmviela, bet nekā daudz nepasaka. Izlasot šīs rindas, man ne prātā nenāk iet un nopirkt Prinča Alberta tabaku, jo tur nav nekas pastāstīts par pašu preci. Tikai tukšu salmu kulšana!

Frinks sadusmots pievērsās viņam: — Tu, draugs, neesi pie pilna prata! Vai tad man tevis deļ jāatsakās no saviem uzskatiem par stilu? Lai nu kā, man tomēr gribētos uzrakstīt reklāmu Zīko firmai tieši tādā veidā. Bet es to nespēju. Tādēļ nolēmu palikt uzticīgs tīrai poēzijai un uzrakstīju reklāmu par Zīko sevišķi izsmalcināta stilā. Kā jums tā patīk:

Visus, kam asinis kvēlas rit dzīslas, visus, kam lūpas skan drosmīgo dziesma, kalnājiem pāri, projām uz tāli ce(i bez apstājas aicinot sauc! Projām no ikdienas rūpēm un raizēm lidot un traukties! Ātrums — neprātīgais, brīnišķais Ātrums — tā nav tikai acumirkļa aizraušanās, — tā ir pati Dzīve tev un man. Šo lielo, jauno patiesību sapratuši arī Zīko radītāji. Tic apsvēruši visu — ne tikai skaistumu un cenu vien. Zīko — ātrs kā antilope, slīd kā bezdelīga cēla — taču spēks kā zilonim! Katra līnija liecina par klasi. Paklausies, draugs! Nekad tu nesasniegsi automobilisma kalngalus, ja neizmēģināsi DZĪVES AUGSTĀKO LAIMI — ZĪKO!

Jā, — Frinks domīgi noteica, — šīm rindām netrūkst zināmas elegances, kaut arī es pats to saku, bet tajās nav itin ncka no tās oriģinālitātes, kas piemīt Prinča Alberta reklāmām!

Viesi aiz līdzjūtības un sajūsmas dzi)i nopūtās.

Devītā nodaļa

I

Babits mīlēja savus draugus, viņam patika tēlot namatēvu un uzsaukt viesiem: «Tu, protams, paņemsi vēl gabaliņu cāļa … nekādus bet!» Viņš cienīja T. Čamlija Frinka talantu, bet kokteiļu radīta pacilātība izgaisa, un, jo vairāk viņš ēda, jo skumjāks kļuva prāts. Bez tam pusdienu draudzīgo atmosfēru izjauca Svansonu pāra ķildas.

Ziedošajos pakalnos un citos Zenīta bagātnieku rajonos — sevišķi «jaunlaulāto» vidū — bija daudz sieviešu, kurām nebija nekā, ko darīt. Kaut gan viņas turēja maz apkalpotāju, viņu mājas ar gāzes apkuri, elektriskajiem pavardiem, trauku mazgājamam mašīnām, putekļu sūcējiem un flīzēm izklātajām virtuvēm bija tik ērtas, ka nevajadzēja daudz pūlēties, bez tam lielāko daļu ēdienu viņas saņēma no konditorejām un delikatešu veikaliem jau gatavā veidā. Viņam bija viens vai divi bērni, vai arī neviena; kaut gan bija izplatīta leģenda, ka pasaules karš atkal cēlis darbu godā, vīri

izteica sievām pārmetumus par «veltīgu laika tērēšanu un mu|ķlgām jaunmodes idejām», tiklīdz viņas pievērsās neatalgotam sabiedriskam darbam, un vēl noteiktāk viņi protestēja pret naudas pelnīšanu, lai nedotu pamatu baumām, ka vīrs nespēj sievu pietiekami apgādāt. Viņas strādāja varbūt stundas divas dienā, bet pārējā laikā ēda šokolādi, skatījās kino, aplūkoja skatlogus un iepirkās, sapulcējās kopā pa divām, pa trim, lai tenkotu un spēlētu kārtis, lasīja žurnālus, kautrīgi sapņoja par mīļākiem, kuri nekad neieradās, un uzkrāja sevī milzīgu nemieru, no kura atbrīvojās, ķildojoties ar vīru. Vīri savukārt nepalika sievām parādā.

Svansoni bija šādu ķildīgu pāru tipisks paraugs.

Maltītes laikā Edijs Svansons atklāti žēlojās par sievas jauno kleitu. Viņš aizrādīja, ka tā esot pārāk īsa, pārāk dekoltēta, nepieklājīgi plāna un pārāk dārga. Viņš pievērsās Babitam:

—    Saki atklāti, Džordž, ko tu domā par to lupatu, kas Luetai mugurā. Vai tev neliekas, ka tā ir pēdējā robeža.

—    Kāds dundurs tev iekodis, Edij? Man ta šķiet jauka, eleganta kleitiņa.

Ja, mister Svanson, kleita patiešām brīnišķīga! — apliecināja arī misis Babita.

Nu, vai tu dzirdēji, gudriniek! Varena autoritāte lēdiju apģērba jautājumos! — Lueta pārskaitās, bet viesi domīgi gremoja un šķielēja uz viņas pleciem.

—   Tagad pietiks, — Svansons sievu pārtrauca. — Es esmu pietiekami liela autoritāte, lai saprastu, kas ir naudas izšķiešana, un man žults vārās, zinot, ka tev pilns skapis ar drēbēm, kuras tu nekad neesi uzģērbusi. Esmu tev jau vairākkārt par to aizrādījis, bet tu, protams, manī nemaz neklausies. Balsi var pazaudēt, līdz tev labpatīk paklausīt . . .

Svansonu pāris strīdējās vēl labu laiku, un visi viņiem palīdzēja, tikai Babits nedzirdēja nekā. Ap viņu viss peldēja kā miglā, viņš sajuta tikai savu vēderu, kas nepārtraukti dumpojās. «Būšu par daudz ieēdis; nevajadzēja vairs ņemt šo draņķi,» viņš stenēja, bāzdams mutē kumosu pēc kumosa auksto, glīzdaino saldējumu un kokosriekstu torti, tik lipīgu kā skūšanās

pasta. Vēdera bija tāda sajūta, it kā tas bulu piestūķēts ar māliem; ķermenis draudēja pārsprāgt, rīkle bija kā aizžņaugta, smadzenes — kā karsti dubļi; un tikai ar pārcilvēciskām pūlēm viņš piespieda sevi smaidīt un kaut ko uzsaukt, kā tas pieklājas namatēvam Ziedošajos pakalnos.

Ja nebūtu viesu, viņš skrietu laukā, varbūt svaigā gaisā izzustu pārēšanās radītais nelabums, bet viņi sēdēja smacīgajā istabā veselu mūžību un runāja un runāja, kamēr viņš cieta elles mokas. «Gatavais idiots, est tādu putru … ne kumosa vairāk!» — un tai pašā brīdī konstatēja, ka ēd atkal pretīgo, uz šķīvja izkusušo saldējumu. Draugi bija zaudējuši maģisko spēku, un Babits nemaz nejutās pacilāts, kad Hovards Litlfīlds izvilka no savas zinātņu dārgumu krātuves jēlgumijas ķīmisko formulu Ci0 Hi6 , kas vēlāk pārvēršoties par izoprēnu vai 2CsHg. Piepeši notika kaut kas pilnīgi negaidīts: Babits ne vien garlaikojās, bet arī atzinās pats sev, ka viņam ļoti garlaicīgi. Kāda laime būtu piecelties no gaida, atbrīvoties no cietā, neērtā moku krēsla un atlaisties dzīvojamā istabā uz dīvāna.

Spriežot pēc viesu saraustītajām, nesakarīgajām runām, smagās elpas un sāpīgi saviebtajām sejām, šķita, ka arī viņiem sabiedriskie pienākumi un riebums pret bagātīgo maltīti sagādāja tādas pašas mocības kā namatēvam. Visi atviegloti uzelpoja, kad tika uzaicināti spēlēt bridžu.

Babits pamazām atbrīvojās no sajūtas, it kā viņš dzīvs tiktu vārīts. Bridža spēlē viņam veicās. Tagad viņš atkal varēja paciest Vergila Ganča neizsīkstošo jautrību. Bet domās Babits redzēja sevi un Polu Rīslingu klejojam Mēnā gar ezera krastu. Šī sajūta bija tik spēcīga un skaudra kā ilgas pēc dzimtenes. Viņš nekad nebija bijis Mēnā, tomēr redzēja miglā tītos kalnus un mierīgo, naksnīgo ezeru. «Pols vairāk vērts nekā visi šie uzpūtīgie inteliģenti kopā,» viņš murminaja. «Kaut varētu aizbraukt no šejienes, atstāt visu …» Pat Lueta S.vansone nespēja viņu satraukt.

Misis Svansone bija glīta un pieļāvīga. Babits nemēdza analizēt sievietes, viņš interesējās tikai par viņu gaumi, izrentējot viņām mēbelētus dzīvokļus. Viņš

sievietes dalīja īstās lēdijās un strādājošās sievietēs, vecās grezelēs un jautros cālēnos. Babits sapņoja par sieviešu skaistumu un viņam šķita, ka visas sievietes (tikai ne viņa ģimenes) ir «dīvainas» un «noslēpumainas» būtnes. Bet viņš instinktīvi nojauta, ka Luetai Svansonei drīkst tuvoties. Viņas acis un lūpas bija valgas. Lejpus platās pieres viņas seja sašaurinājās un nobeidzās ar smailu zodu, mute bija šaura, bet stingra un alkatīga, un starp uzacīm gulēja divas izliektas, kaislīgas rievas. Viņai varbūt bija gadu trīsdesmit vai mazāk. Nekādu ļaunu tenku par viņu nedzirdēja, bet katrs vīrietis, kam gadījās būt Luetas tuvumā, gluži nemanot sāka ar viņu flirtēt, un katra sieviete vēroja viņu ar apvaldītu nepatiku.

Spēles starplaikos Babits, sēdēdams uz dīvāna, lakstojās ar Luetu pēc visiem Ziedošo pakalnu priekšrakstiem ar tik galantu bravūru, ka šo nodarbību grūti būtu nosaukt par flirtu, bet drīzāk gan par vairīšanos no flirta.

—    Lueta, jūs šovakar izskatāties kā jauna zeltera strūklaka.

—    Vai tiešām?

—    Vecais Edijs atkal ārdās.

—   Ja! Ak, kā man tas apnicis!

—    Nu, ja jums apnicis vīriņš, jūs varat aizbēgt ar krusttēvu Džordžu.

—   Ja es bēgšu … Ak, nieki…

—   Vai kāds jums jau teicis, cik jums brīnišķīgas rokas.

Lueta paskatījās uz savām rokām, pavilka kleitas mežģiņu piedurknes zemāk, bet nepievērsa Babitam vairs nekādu uzmanību. Viņa iegrima nenoteiktos

sapņos.

Šovakar Babits bija parak gurdens, lai turpinātu tēlot neatvairāma (taču stingri tikumiska) vīrieša lomu. Viņš atgriezās pie bridža spēlētājiem. Viņš nebija sevišķi sajūsmināts, kad misis Frinka, maza, čiepstoša sieviete, ieteica pievērsties spiritismam un padancināt galdiņu: Zināt, Čams spēj izsaukt garus — goda vārds, man dažreiz pat bail metas!

Lēdijas šajā vakarā vēl nebija sevi parādījušas, bet tagad viņas, kā jau tas pienākas dzimumam, kas interesējas par garīgo pasauli, kamēr vīrieši cīnās ar rupjo matēriju, pārņēma vadību un sauca: — Jā, jā, pamēģināsim! — Puskrēsla sēžot ap galdu, vīri izskatījās svinīgi un muļķīgi, bet sievas trīcēja aiz sajūsmas. Kad, izveidojot apli, vīrieši satvēra viņu rokas, sievietes smiedamās brīdināja viņus: — Bet tagad esiet rātni, citādi mēs kliegsim!

Babitam atgriezās neliela interese par dzīvi, kad Luetas Svansones roka stingri saņēma viņējo.

Viņi visi saspringti noliecas uz priekšu un gaidīja. Tiklīdz kāds ievilka dziļāk elpu, visi sarāvās. Nespodrajā gaismā, kas ieplūda no vestibila, viņi izskatījās nereāli un jutās līdzīgi ēnām. Misis Ganča iespiedzas, visi satrūkās un izturējās pārspīlēti jautri, bet godbijīgās bailēs atkal apklusa, kad Frinks iešņācās. Piepeši — neticami — dzirdēja klauvēšanu. Visi blenza uz Frinka pa pusei aizsegtajām rokām un redzēja, ka tās guļ mierīgi. Viņi grozījās un izlikās, it kā nemaz nebutu ietekmēti.

Frinks svinīgi jautaja: — Vai tur kads ir? — Piesitiens. — Vai viens piesitiens nozīmē «jā»? — Piesitiens.

—   Un divi nozīmē «nē»? — Piesitiens.

—    Nu, lēdijas un džentlmeņi, vai mēs lūgsim gidu, lai ļauj mums sazināties ar kādu slavenu viņā saulē aizgājušu garu, — Frinks čukstēja.

Misis Džounsa lūdza: — Ak, parunāsimies ar Danti! Mēs studējam viņa darbus literatūras pulciņa. Tu taču zini, kas viņš bija, Orvil?

—    Protams, es zinu, kas viņš bija! Itāliešu dzejnieks. Kur, pēc tavām domām, es esmu audzis? — atsaucās apvainotais vīrs.

—    Protams, — tas ir tas zellis, kas devās pa Kuka ceļojuma maršrutu caur elli. Es nekad neesmu lasījis viņa dzeju, bet mēs mācījāmies par viņu universitātē,— sacīja Babits.

—    Izsauciet Misteru Dannnnti! — iedziedājās Edijs Svansons.

—    Viņš jums paklausīs, mister Frink, jūs un viņš abi taču esat kolēģi — dzejnieki, — sacīja Lueta Svansone.

—    Kolēģi, muļķības! Kur jūs ķērāt šo gudrību? — protestēja Vergils Ganes. — Es domāju, Dante kā vecu laiku cilvēks uzrādījis atzīstamu ātrumu — protams, es neesmu viņu lasījis, — bet, runājot atklāti, jāsaka, ka diez vai viņš tiktu galā, ja viņam būtu jāpievēršas praktiskai literatūrai un katru dienu jāuzraksta poēma laikrakstu sindikatam, kā to dara Cams!

—    Ta tas ir, — noteica Edijs Svansons. — 5iem vecajiem putniem netrūka laika. Velns parāvis, es arī sacerētu dzejas, ja man dotu veselu gadu laika, ja es varētu rakstīt par tikpat aizvēsturiskām grabažām kā šis Dante.

Frinks pavēlēja: —Tagad klusu! Es izsaukšu viņu… Ak Smejošās acis, pacelieties uz . . . lini … uz augšu bezgalībā un atvediet šurp Dantes garu, lai mēs, mirstīgie, varētu klausīties viņa gudraja valodā.

—    Jūs aizmirsāt pateikt viņam adresi: Sēra aleja 1658. Degošajā augstienē, Ellē, — Gančs ņirgājās, bet pārejiem tā šķita tīrā dieva zaimošana. «Iespējams, ka tas bija Čams, kas klauvēja, un tomēr, ja gadījuma tur patiešām kaut kas bija, butu ļoti aizraujoši sarunāties ar tādu vecu cilvēku, kas dzīvojis… kas dzīvojis tik senos laikos…»

Piesitiens. Dantes gars bija ieradies Džordža F. Babita dzīvojamā istabā.

Viņš, kā likās, labprāt atbildēja uz jautājumiem. Viņš «priecājās, ka var pavadīt šo vakaru pie viņiem».

Frinks izburtoja vēstījumu, nosaucot alfabētu, līdz gars pieklauvēja pie pareizā burta.

Litlfīlds jautāja zinātnieka tonī: — Vai jums patīk iekš Paradiso, Messire?

—    Mēs esam ļoti laimīgi augstākajā sfērā, sinjor. Mes priecājamies, ka jus studējat cēlo patiesību par spiritismu, — Dante atbildēja.

Aplis sakustējās, godbijīgi nokrakšķēja korsetes un kreklu krūtis. «Varbūt. .. varbūt tur tomēr kaut kas bija?»

Babitu nomāca citas rūpes. «Varbūt Cams Frinks patiešām ir viens no šiem spiritistiem! Cams ar visu savu literatūru bija vienmēr šķitis Krietns Cilvēks: viņš piedereja pie Cetemrouda prezbiteriāņu banzīcas, pieda-

Iijas Stūmēju kluba lenčos, mīlēja cigārus, automobiļus un pikantus stāstus. Bet varbūt slepenībā . . . Galu galā nekad nevar galvot par šiem sasodītajiem inteliģentiem; un zvērināts spiritists bija gandrīz tas pats, kas sociālists!»

Neviens nespēja būt ilgi nopietns Vergila Ganča klātbūtnē. — Pajautājiet Dantem, kā klājas Džekam Šekspīram un vecajam Vergilijam … tam zellim, kas nosaukts manā vārdā… vai viņi negribētu filmēties? — viņš ietaurējās, un piepeši viss pārvērtās par joku. Misis Džounsa spiedza, un Edijs Svansons gribēja zināt, vai Dante neesot dabūjis iesnas, valkājot tikai lauru vainagu.

Iepriecinātais Dante deva pazemīgas atbildes.

Bet Babits … nolādētais nemiers atkal mocīja viņu, un spokainajā tumsā viņš grūtsirdīgi domāja: «Es nezinu … Mēs visi esam tik vulgāri, bet domājam, ka esam ļoti smalki. Kādreiz bijis… tāds cilvēks kā Dante… Kaut būtu agrak izlasījis dažus no viņa darītiem. Tagad jau par vēlu .. .»

Bez kada iemesla viņam pēkšņi šķita, ka redz krauju klinti un uz tās kā siluets pret draudošajiem mākoņiem pacēlās vientuļš un bargs stāvs. Ar šausmām Babits sajuta, ka nicina savus vistuvākos draugus. Viņš satvēra Luetas Svansones roku un atrada mierinājumu tās cilvēciskajā siltumā. Tad paradums, šis kara veterāns, ņēma virsroku, un Babits sasparojās: «Pie velna, kas man šovakar lēcies?»

Viņš papliķēja Luetas roku, lai parādītu, ka nav domājis nekā nepieklājīgā, un uzsauca Frinkam: — Palūdz, lai Dante nolasa mums dažus no saviem dzejoļiem. Pierunā viņu. Saki viņam: «Buena giorna, senor, com sa va, wie geht’s? Keskersaykersa mazu poēmu, senor?»

II

Iededza elektrību; sievietes jau sēdēja uz pašas krēsla maliņas tai apņēmīgi nogaidošajā pozā, ar kuru sieva mēdz norādīt, ka, tiklīdz iepriekšējais runātājs

beigs, viņa nekavējoties jautri uzsauks vīram: «Nu, mīļais, es domāju, ka mums būtu laiks atvadīties!» Šoreiz Babits necentās ar skaļu bravūru aizturēt viesus. Viņam bija .. . jā, bija kaut kas, ko vajadzēja izdomāt līdz galam .. . Bet atkal sākās sarunas par psihiskiem pētījumiem. («Kādēļ gan viņi neiet mājās! Kādēļ gan viņi neiet mājās!») Godbijīgi, bet bez sevišķas sajūsmas viņš noklausījās Hovarda Litlfīlda dziļdomīgo paziņojumu: «Savienotās Valstis ir vienīgā valsts pasaulē, kuras valdība pārstāv ne tikai sabiedrisku iekārtu, bet arī tikumības ideālu.» («Tiesa . .. tiesa .. . vai tad viņi nemaz nedomā iet mājās?») Parasti viņš priecājas, ja varēja «iemest skatienu» nozīmīgajā automašīnu pasaulē, bet šovakar viņš tikai pa ausu galam klausījās Edija Svansona paskaidrojumos: «Ja gribat augstāku klasi par Džavelinu, tad Zīko automobilis ir sevišķi izdevīgs pirkums. Pirms dažām nedēļām, un iegaumējiet, tā bija godīga un atklāta pārbaude, viņi ņēma parasto Zīko firmas tūristu mašīnu un uzbrauca augšā Tonavandas kalnā ar trešo ātrumu, un kāds zellis man teica… («Zīko… laba ķerra, bet… Vai viņi doma palikt te visu nakti?»)

Viņi patiešām sāka izklīst, satraukti čalodami: «Ak, mēs tik jauki pavadījām laiku!»

Skaļaks par visiem bija pats Babits, taču, uzmācīgi draudzīgi atvadīdamies no viesiem, viņš pie sevis nodomāja: «Labi gan, ka viss beidzies, bet kādu laiku man jau likās, ka neizturēšu!» Viņš gatavojās izbaudīt pašu izsmalcinātāko no visiem namatēva priekiem: pazoboties par saviem viesiem pusnakts atpūtas stunda. Kad durvis aizvērās, viņš tīksmīgi nožāvājās, krūtis izriezis un plecus grozīdams, tad ciniski palūkojās sievā.

Viņa staroja. — Ak, viss bija tik jauki! Es zinu, viņi negarlaikojās ne brīdi. Vai ne?

Nē, viņš nespēja. Viņš nespēja zoboties. Tas būtu tikpat zemiski kā izsmiet laimīgu bērnu. Un viņš apzināti meloja: — Protams! Pats smalkākais vakars šaja gadā!

—    Un kādas lieliskas pusdienas! Es domāju, ceptie cāļi bija patiešām burvīgi!

Protams! Paciena kaut pašu karalieni! Vislabākie ceptie caji, kādus neesmu ēdis kopš simts gadiem.

Jā, Matilde tos tik brīnišķīgi prot izcept. Un cik garšīga zupa, vai ne?

—        Jā! Pasakaina zupa! Labāka zupa nav strēbta kopš Ādama laikiem! — Te viņa balss aizlūza. Viņi stavēja vestibilā zem elektriskās spuldzes ar četrstūrainu sarkana stikla kupolu niķeļa ietvarā. Misis Babita pārsteigtā uzlukoja vīru.

—       Kas tev kait, Džordž, tu runā tā … tu runā tā, it kā tu nemaz nepriecātos…

—    Protams, ka priecājos! Ļoti priecājos!

—    Džordž! Kas tev noticis!

—       Ak, es laikam esmu tikai noguris. Pēdējā laikā kantorī tik daudz darba. Derētu kaut kur aizbraukt un mazliet atpūsties.

—       Bet, mīļais, pēc dažām nedēļām mēs jau brauksim uz Mēnu.

Jā-a … — Tad viņš vairs nespeja savaldīties un atklāti pateica visu: — Maira, es domāju, būtu labāk, ja es dotos uz turieni agrāk.

—       Bet tev taču bija jāsatiekas ar to veikalnieku Ņujorkā.

Ar kādu veikalnieku? Ak jā, protams. Ar to. Nu, tā lieta izputēja. Bet es gribu braukt uz Mēnu agrāk … mazliet pamakšķerēt, noķert kādu pamatīgu foreli, velns lai parauj! — Viņš nervozi un samocīti

iesmējās.

—       Nu, kāpēc mēs to nevarētu darīt? Verona un Matilde par abām var gluži labi tikt gala ar saimniecību, un tu un es, mēs varam doties ceļā kuru katru dienu, ja tu domā, ka mēs varam to atļauties.

—       Bet es . . . es pēdējā laikā jūtos kā no sliedēm izsists, būtu labāk, ja es brauktu viens pats un atpūtinātu nervus.

—       Džordž! Tu negribi, ka es braucu tev līdz? —Viņa jutās tik satriekta, ka nespēja but traģiska un lepni

tēlot apvainoto, bet stāvēja sarkana kā kūpoša, vārīta biete, tukla un bezpalīdzīga.

—    Protams, ka gribu. Es tikai domāju… — Atcerēdamies, ka Pols RIslings to visu jau bija paredzējis, Babits uztraucās ne mazāk par sievu. — Es domāju, dažreiz tādam vecam rūgumpodam kā es der pabūt vienatnē un izdzīt visu nelabumu. — Viņš centās runāt tēvišķīgi. — Kad tu vēlāk ar bērniem ieradīsies — es domāju, ka varētu aizlaisties uz Mēnu dažas dienas pirms jums, — tad es jau būšu formā. — Viņš centās pārliecināt sievu ar savu plašo, skanīgo balsi, ar laipniem smaidiem kā populārs mācītājs, kas svēta savu lieldienu draudzi, kā asprātīgs lektors, kas cenšas savaldzināt klausītājus ar savu daiļrunību, kā visi vīrieši, kad viņi melo un krāpj.

Misis Babita stīvi raudzījās vīra, un viss svētku prieks bija izzudis no viņas sejas. — Vai es traucēju tevi, kad mēs braucam atpūsties? Vai tad mana klātbūtne nesagāda tev nekādu prieku?

Viņš sabruka. Pēkšņi, briesmīgi, viņš kļuva histērisks, viņš raudāja aizvilkdamies kā mazs bērns. — Jā, jā, ja! Velns lai parauj, jā! Bet vai tad tu nesaproti, ka es to vairs ilgāk nevaru izturēt? Es esmu pagalam! Man jāatpūšas! Saproti, man nepieciešama atpūta . . . Man viss apriebies līdz kaklam! Man jāatpūšas…

Tagad viņa bija sargatāja un mierinātājā: — Ja, mīļais, jā! Tu, protams, vari braukt atvaļinājumā viens pats. Bet kādēļ tu nevaretu aicināt līdz arī Polu, pamakšķerētu un atpūstos abi, ka jau tas īstiem puikam piederas? — Pacēlusies uz pirkstgaliem, Maira glaudīja vīra plecu, kamēr viņš aiz nevarības trīcēja un drebeja, un šajā brīdi sieva viņam šķita ne vien mīļa, bet viņš mekleja pie tās arī atbalstu.

Viņa jautri uzsauca vīram: — Bet tagad ej augšā un liecies gulēt. Mēs visu nokārtosim. Es pati noslēgšu durvis. Nu, pasteidzies!

Daudz minūšu, daudz stundu, veselu mūžību viņš gulēja nomodā, trīcēdams mežonīgās bailēs, apzinādamies, ka ieguvis brīvību, un pārdomādams, ko iesākt ar šo nepazīstamo, šo uztraucošo brīvību.

Desmitā nodaļa

I

Neviena īres māja Zenītā nebija celta ar tik pārspīlētu telpu ekonomiju kā Revelstoka Arms, kurā dzīvoja Pols un Zilla Rīslingi. Iebīdot gultas zemos sienu iedobumos, guļamistabas varēja pārvērst par dzīvojamām istabām. Virtuves bija līdzīgas skapjiem, un katrā no tām atradās elektriskais pavards, vara izlietne, stikla refrižerators un šad tad arī kalpone, imigrante no Balkānu valstīm. Itin viss šai rnajā bija pārmērīgi moderns un pārmērīgi saspiests — tikai ne garāžas.

Babiti ieradās pie Rīslingiem viņu dzīvoklī. Doties pie Rīslingiem bija riskants pasākums; interesants un dažreiz arī nepatīkams. Zilla bija nemierīga, pārziedējusi blondīne ar augstām krūtīm un asu meli. Kad viņa sadomāja būt labā garastāvoklī, viņa uzjautrināja visus. Viņas piezīmes par ļaudīm bija dzēlīgi satīriskas un trāpīgi atklaja viņu liekulību. Klausītājiem atlika tikai piekrist: «Ja, tas taisnība,» — un neveikli smaidīt. Viņa dejoja ar mežonīgu aizrautību un aicināja visu pasauli līksmoties, bet pēkšņi bez kāda iemesla sadusmojās. Viņa vienmēr atrada izdevību dusmoties. Visa dzīve bija viena vienīga sazvērestība pret viņu, un viņa to bez žēlastības atmaskoja.

Šovakar Zilla bija laipna. Viņa tikai aizrādīja, ka Orvils Džounss nēsājot liekus matus uz plikā pakauša, ka misis Frinkas dziedāšana atgādinot forda kaukšanu, kari tas rāpjas kalnā, ka cienījamais Otis Dībls — Zenīta mers un kongresa kandidāts — esot uzpūtīgs muļķis (kas pilnīgi atbilda patiesībai). Babiti un Rīslingi neomulīgi sēdēja uz cietajiem brokāta krēsliem mazaja dzīvojamā istabā, kurā atradās imitēts kamīns un smagas, ar zeltu cauraustas drānas celiņš rotaja jauno, spoži lakoto mehānisko pianīno: beidzot misis Rīslinga spiedzoši iesaucās: — Ko mēs tā sēžam kā sasaluši? Lai rūc tā būda! Kur tava vijole, Pol, uzspēlē, bet es pamēģināšu iemācīt Džordžijam dejot kā pieklājās.

Babiti bija nopietni. Viņi pārlika, kā atklāt savus plānus par Mēnu. Bet, tiklīdz misis Babita, plati smai-

dldama, ieminējās: — Nez, vai Pols ari tikpat noguris pec ziemas darba kā Džordžs? — Zilla nekavējoties atcerējās kādu pārestību; bet, kad Zilla Rīslinga atcerējas kādu pārestību, pasaule apstājās, kamēr viņa nesaņēma gandarījumu.

—    Noguris? Nē, viņš nāv noguris, viņš ir traks! Jūs domājat, ka Pols ir tik lēnprātīgs — ak jā, viņš mīl tēlot nevainīgu jēriņu, bet patiesībā ir stūrgalvīgs kā mūlis. Ak, ja jums būtu ar viņu jādzīvo!… Jūs drīz vien uzzinātu, cik viņš mīļš! Viņš tikai izliekas padevīgs, lai varētu darīt pēc sava prāta. Un es, mani uzskata par īstu raganu, bet, ja es viņu laiku pa laikam nesapurinātu un pati kaut ko neuzsāktu, mēs sapūtu ka veci prauli. Viņš nevēlas nekur iet… Ja, vakar vakarā, tāpēc ka auto nebija kārtībā, — un tā arī ir viņa vaina, jo viņam laikus vajadzēja aizvest to uz remonta darbnīcu, lai pārbauda bateriju, — viņš negribēja braukt uz kino ar tramvaju. Bet mēs tomēr braucām, un tur gadījās viens no tiem nekaunīgajiem konduktoriem, bet Pols nelikās ne zinis.

Es stāvēju uz perona un gaidīju, kamēr mani ielaidīs vagonā, bet šis nelietis, šis konduktors, uzbļauj man: «Nu, ātrāk, kāpiet iekšā!» Visā manā mūžā neviens nav iedrošinājies runāt ar mani tādā tonī! Es biju tik pārsteigta, es pagriezos pret viņu un jautāju… es domāju, ka viņš kļūdījies, un jautāju ļoti pieklājīgi: «Vai jūs ar mani runājāt?» — bet viņš uzbrēc: «Protams, ar jums! Jus aizkavējat visu tramvaju!» — un tad es sapratu, ka viņš pieder pie tiem netīrajiem, rupjajiem vepriem, kam nav ne smakas no pieklājībās; es apstajos un pateicu viņam taisni acīs: «At-vai-no-jiet, es nevienu neaizkavēju,» es teicu, «aizkavē tie, kas man priekšā,» es teicu, «un bez tam, atļaujiet man jums pasacīt, jaunais cilvēk, ka jūs esat zemisks, rupjš, nekaunīgs kucēns,» es teicu, «jūs neesat džentlmenis! Es sūdzēšos par jums, un tad mēs redzēsim,» es sacīju, «vai katrs piedzēris lops, kas uzvilcis skrandainu uniformu, drīkst apvainot lēdiju, un es ludzu jūs,» es teicu, «paturiet labāk savus netīros apvainojumus pie sevis.» Un tad es gaidīju, ka Pols izturēsies kā īsts vīrietis un steigsies man palīgā, bet viņš tikai stāvēja tur un izli-

kas, it kā nebūtu dzirdējis ne varda, un tad es viņam sacīju, «nu vai zini,» es sacīju…

Ak beidz, beidz jel, Zilla! — Pols stenēja. — Mēs visi zinām, ka es esmu lupata, bet tu — trausls pumpuriņš, un lai tā arī paliek.

Lai paliek! — Zillas seja saviebās kā Medūzai, balss ķērkstēja ka sarūsējis skārds. Viņa tīksminājās par savu taisnību un savu slikto omu. Viņa bija krustnesis un kā jau krustnesis līksmoja par katru izdevību darīt ļaunu tikumības vārdā. — Lai paliek? Ja ļaudis zinātu, cik daudz jau tā palicis…

—    Ak beidz taču reiz mani tiranizēt!

—    Jā, tu patiešām izskatītos lieliski, ja es tevi netiranizētu! Tu gulētu līdz pusdienai un spēlētu savu muļķīgo vijoli, līdz pusnaktij! Tu esi dzimis sliņķis, tu esi dzimis tūļa, tu esi dzimis gļēvulis, Pol Rīsling…

—    Nerunā ta, Zilla! Tu pati taču netici nevienam savam vārdam, — protestēja misis Babita.

—    Es varu tā runāt, un katrs mans vārds ir tīrā patiesība.

—    Bet, Zilla, kas par iedomām! — misis Babita uztraucās ka gādīga māte. Viņa un Zilla bija viena vecuma, bet viņa šķita vecāka — vismaz no pirmā acu uzmetiena. Viņa bija tik mierīga, tukla un nobriedusi; bet, paskatoties uz četrdesmit piecus gadus veco, korsetē iežņaugto Zillu ar izbalinātajiem matiem, neviļus bija jādomā, ka viņa droši vien ir vecāka, neka izliekas.

—    Kas par iedomām tā runāt ar nabaga Polu!

—    Nabaga Pols, gluži pareizi! Mēs abi būtu nabagi, mēs jau sen atrastos nabagmājā, ja es viņu nesapurinātu!

—    Nu, paklausies, Zilla, Džordžijs un es, mēs nesen runājām, cik daudz Pols strādājis visu šo gadu, un mēs domājam, ka būtu labi, ja abi zēni vieni paši laistos prom. Es visu laiku cenšos pierunāt Džordžu, lai dodas uz Mēnu agrāk un krietni atpūšas līdz mūsu atbraukšanai, un es domāju, būtu jauki, ja Pols arī varētu kaut kā iekārtoties un viņam piebiedroties.

Dzirdot, ka tiek atklāts viņa slepenais bēgšanas plāns, Pols uztrūkās no savas vienaldzības. Viņš berzeja pirkstus. Viņa rokas raustījās.

—    Ko vēl ne! — Zilla šņāca. — Tu esi laimīga! Tu vari laist Džordžu vienu pašu, viņš nav jāuzrauga! Resnais, vecais Džordžijs! Viņš nekad nelūr uz citām sievietēm! Nav tik daudz dūšas!

—    Nav dūšas, velns lai parauj! — Babits dedzīgi aizstāvēja savu netikumību, bet Pols viņu pārtrauca — un Pols izskatījās bīstams. Viņš ātri piecēlās un laipni uzrunāja Zillu:

—    Tu laikam gribi teikt, ka man ir vesels bars mīļāko?

—    Jā.

—    Nu tad labi, mana dārgā, ja jau tu ta gribi… Pēdējos desmit gados nav bijis tāda brīža, kad es nebūtu atradis mierinājumu pie kādas jaukas, mīļas meitenes, un, ja tu arī turpmāk domā tāpat svaidīties ar savām laipnībām, es droši vien arī turpmāk krāpšu tevi. Tas nemaz nav grūti. Tu esi tik lētticīga.

Zilla kaut ko buldurēja un elsoja aizvilkdamās; nikno lamu straumē nebija saprotams ne vārds.

Tad laipnais Džordžs F. Babits spēji pārvērtās. Ja Pols kļuva bīstams, ja Zilla kļuva par trakojošu fūriju, ja visas jaukās jutās, kas tā saderejās ar šo māju, piepeši nomainīja atklāts naids, tad par Babitu jāsaka, ka viņš kļuva visnegantākais. Viņš pielēca kājās. Viņš šķita milzīgs. Viņš saķēra Zillu aiz pleca. Parastā veikalnieka piesardzība bija nozudusi no viņa sejas, un viņa balss skanēja ļauni.

—    Pietiek klausīties tavā bezjēdzīgajā muldēšanā! Es pazīstu tevi jau divdesmit piecus gadus, Zilla, un zinu, tu nekad nelaidīsi garam izdevību atriebties Polam par savām neveiksmēm. Tu neesi tikai ļauna. Tu esi daudz sliktāka. Tu esi muļķe. Un es gribu tev reizi par visām reizēm pasacīt, ka Pols ir visjaukākais puika, kādu dievs jebkad radījis. Ikvienam kārtīgam cilvēkam apriebies skatīties, ka tu izmanto savas sievietes priekšrocības un nekautrējies izteikt visnekrietnākos pārmetumus. Pie velna, kas tu galu galā esi, ka tādam cilvēkam kā Polam jāprasa tev atļauja, ja viņš grib doties man līdz? Tu izturies tā, it kā būtu reizē karaliene Viktorija un Kleopatra. Ak tu muļķe, vai tad tu neredzi, ka visi par tevi zobojas un ņirdz!

Zilla šņukstēja: — Nekad… nekad visā manā nuiža … neviens nav tā runājis ar mani!

—    Nē, bet tā visi runā tev aiz muguras! Vienmēr! Viņi saka, — tu esi veca, kašķīga sieva. Dieva vārds, veca!

Šis zemiskais uzbrukums salauza Zillu. Viņas skatiens apdzisa. Viņa raudāja. Bet Babits vienaldzīgi noskatījās. Viņš jutās kā visvarena amatpersona, uz kuru Pols un misis Babita noraugās ar godbijīgām bailēm, jo tikai viņš vienīgais spēj nokārtot šo lietu.

Zilla izmisusi svaidījās. Viņa lūdzās: — Ne, viņi ta nerunā!

—    Runā gan!

—    Es esmu slikta sieviete! Es to briesmīgi nožēloju! Es nonāvēšos! Es darīšu visu. Ak, es… Ko jūs gribat no manis?

Viņa pazemojās līdz pēdējai iespējai. Un tas viņai sagādāja baudu. Scēnu mīļotāju nekas tā neiepriecina kā pilnīga, melodramatiska, egoistiska sevis pazemošana.

—    Es gribu, lai tu atļauj Polam braukt man līdz uz Mēnu, — Babits pieprasīja.

—    Vai tad es varu viņam atļaut vai neatļaut? Tu jau pats tikko teici, ka esmu galīga muļķe un ka neviens nepievērš man ne vismazāko uzmanību!

—    Ak, tu vari gan, vari gan! Vispirms tev jāatmet nejaukais paradums pastāvīgi aizrādīt, ka viņš skrien pakaļ ikkatriem brunčiem, tiklīdz prom no tavam acīm. Patiesībā, tu pati viņu pamudini uz neceļiem. Tev vajadzētu būt prātīgākai…

—    Labi, Džordž, es vairs nepārmetīšu, goda vārds! Es zinu, ka izturējos slikti. Ak, piedodiet man, jūs.visi, piedodiet man …

Viņa tīksminājās.

Bet arī Babits tīksminājās. Viņš nosodīja svinīgi un piedeva augstsirdīgi, un, kopā ar sievu iedams uz mājām, cēli viņai paskaidroja:

—    Tīri kauns tā uzbrukt Zillai, bet citādi ar viņu nav iespējams tikt galā. Es viņu, nudien, pieveicu.

Sieva mierīgi atbildēja: — Ja, tu izturējies riebīgi.

Tu tikai plātījies. Tu ļoti patīkami pavadīji laiku, iedomādamies, ka esi diezin kāda ievērojama persona.

—    Nu, pie velna! Kur tas dzirdēts! Protams, man vajadzēja zināt, ka tu nenostāsies manā pusē! Varēja jau sagaidīt, ka tu aizstāvēsi savu, sieviešu dzimumu!

—    Jā. Nabaga Zilla, viņa ir tik nelaimīga. Tādēļ arī uzbrūk Polam. Viņai nav itin nekā, ko darīt viņu mazajā dzīvoklītī. Augu dienu sēž un domā. Un agrāk viņa bija tik skaista un jautra, un viņai žēl to visu zaudēt. Un tu biji tik zemisks un tik nekrietns, cik vien vari būt. Man kauns par tevi… un par Polu, kas platās ar savām riebīgajām mīlas dēkām!

Babits saīga un apklusa; un visus četrus kvartālus līdz mājām viņam izdevās saglabāt apvainota labdara slikto garastāvokli. Pašapmierināts un augstprātīgs viņš atstāja sievu pie durvīm un sāka staigāt pa zālāju.

Pēkšņi viņu satrieca atziņa: «Bet ja nu viņai taisnība… vismaz daļēji taisnība?» Pārpūlēšanās laikam padarījusi viņu pārmērīgi jūtīgu; tas bija viens no tiem retajiem brīžiem Babita dzīvē, kad viņš sāka apšaubīt savu neapstrīdamo pārākumu; viņš izjuta vasaras nakts burvību, saoda mitrās zāles smaržu. Tad nodomāja: «Ak, vai nav vienalga? Savu es panācu! Tagad mēs zaļi padzīvosim. Pola labā es esmu gatavs darīt it visu!»

II

Visu Menai nepieciešamo viņi iepirkās labākajā sporta piederumu veikalā, pie brāļiem Idžemiem, piepalīdzot Villisam Idžemam, kas arī bija Stūmēju kluba biedrs. Babits bija gluži vai prātu zaudējis. Viņš auroja un dejoja. Viņš nepārtraukti čukstēja Polam ausī: «Lieliski, ko? Interesanti iepirkties visas šīs lietiņas, vai ne? Un vecais labais Villiss Idžems pats nonācis leja, lai mūs apkalpotu. Ja tie zeļļi, kas iegādājas piederumus, lai dotos uz Ziemeļu ezeriem, zinātu, ka mēs esam tiešā ceļā uz Mēnu, tie droši vien dabutu trieku … Nu, papūlies, brāli Idžem — Villis, es gribēju teikt. Izmanto izdevību! Te ir pāris lētticīgu pircēju! Jā, jā, parādi! Nopirkšu visu bodi!»

Viņš ar acīm vai aprija makšķerkātus, milzīgos, garos gumijas zābakus, teltis ar celuloida logiem, saliekamos krēslus un ledus skapjus. Viņš savā sirds vientiesībā gribēja pirkt visas šīs lietas. Bet tas pats Pols, kuru viņš vienmēr centās paturēt aizbildniecībā, aizkavēja draugu piepildīt šis neprātīgās iegribas.

Bet arī Pols atplauka, kad Villiss Idžems, tirgošanas mākslas poēts un diplomāts, iesāka runāt par mušām.

—    Jus, zēni, protams zināt, ka notiek niknas cīņas starp sauso un slapjo mušu piekritējiem. Es personīgi dodu priekšroku sausajai mušai. Daudz interesantāk.

—    Gluži pareizi! Nesalīdzināmi interesantāk! — nodardināja Babits, kuram nebija nekādas jēgas ne par sausām, ne slapjām mušām.

—    Ja tu klausītu manam padomam, Džordžij, tu iegādātos sev krietnu krājumu no šīm bālajām vakara mušām, no šīm sudrabotajām spārēm un sarkanajām skudrām. Ak zēni, sarkana skudra tas tik ir kumoss!

—   Ja gan! Visu ēsmu ēsma! — līksmoja Babits.

—    Jā, ser, — vēlreiz apstiprināja Idžems, — šī sarkanā skudra ir patiešām vislabākā ēsma, otru tādu neatrast!

Ak, es domāju, vecā misis Forele nekavēsies ne mirkli, ja es iemetīšu ūdenī vienu no šīm sarkanajām skudrām, — apgalvoja Babits un viņa resnā roka sajūsmā atdarināja mešanas kustību.

—    Ja, un lasis, arī tas uzķersies, — sacīja Idžems, kas savu mūžu nebija redzējis dzīvu lasi.

—    Lasis! Forele! Ak Pol, iedomājies tik, krusttēvs Džordžs, tērpies haki biksēs, izvelk šīs zivtiņas, teiksim, tā ap pulksten septiņiem no rīta! Oho!

! III

Viņi sēdēja Ņujorkas ekspresī, gluži neticami, — atradās tiešā ceļā uz Mēnu, gluži neticami — bez savam ģimenēm. Viņi bija brīvi, īstā vīriešu pasaule, pulmaņa vagona smēķētāju kupejā.

Aiz loga dziļa tumsa, izraibināta ar noslēpumainām zeltainām uguntiņām. Vilciena līganajā gaitā un

valdonīgajā sliežu klaboņā Babits ārkārtīgi skaidri apzinājās, ka viņš steidzas, steidzas uz priekšu. Pieliecies Polam, viņš noburkšķēja: — Ek, jauki tā paceļot, ko?

Mazajā telpā ar tās okera krāsas tērauda sienām atradas gandrīz tikai tādi vīrieši, kurus Babits sauca par pašiem labākajiem cilvēkiem pasaulē — patiešām lieliskiem zēniem. Uz garā dīvāna sēdēja četri: resns vīrietis ar viltīgu, tuklu seju, vīrietis zaļā velūra platmalē un asiem sejas vaibstiem, ļoti jauns cilvēks ar imitēta dzintara cigarešu iemuti un Babits. Viņiem pretī uz diviem pārvietojamiem ādas krēsliem sēdēja Pols un kalsns, vecmodīgs vīrietis, ļoti viltīga izskata, ar dziļām rievām ap muti. Viņi visi lasīja laikrakstus, tirdzniecības žurnālus vai speciālus apavu un trauku veikalu katalogus, gaidīdami, kad izraisīsies patīkamas sarunas. Ļoti jauniņais cilvēks — viņš, acīm redzot, pirmo reizi brauca pulmani — iesāka:

—       Zināt, es Zenīta vareni uzdzīvoju, — viņš dižojās.

—    Zināt, ja prot labi orientēties, tur var tikpat zaļi uzdzīvot kā Ņujorkā.

—    Jā, varu derēt, ka jūs tur apgriezāt visu ar kājām gaisā. Es jau tūlīt nodomāju, ka jūs esat rūdīts uzdzīvotājs, kad redzēju jūs iekāpjam vilcienā, — nosmējās resnītis.

Pārējie iepriecināti nolika laikrakstus.

—    Nav ko smieties! Es varbūt Lapenē redzēju tādas lietas, kādas jums nekad neredzēt! — žēlabaini sacīja zēns.

—    Nešaubos! Esmu ar mieru derēt, ka jūs tur lakat iesala dzerienu kā īsts velna puika!

Tad viņi pilnīgi ignorēja zēnu, kas bija lieti noderējis ievadam, un pievērsās nopietnākām tēmām. Tikai Pols, kas sēdēja atsevišķi un lasīja stāsta turpinājumu laikrakstā, nepiedalījās vispārējās sarunās, un visi, izņemot Babitu, uzskatīja viņu par snobu, par savādnieku, par cilvēku bez temperamenta.

Kas runāja un ko katrs no viņiem teica, nekad netika noskaidrots, un tas nav ari svarīgi, jo viņiem visiem bija līdzīgi uzskati un viņi tos vienmēr izklāstīja ar neapstrīdamu, nekaunīgu pašpārliecību. Ja tas nebija Babits, kas paziņoja galīgo spriedumu, tad viņš

vismaz uzsmaidīja citam augstākajam tiesnesim, kas to darīja.

Tomēr jāsaka, — paziņoja pirmais, — ka Zenītā viņi pārdod krietni daudz spirta. Tāpat kā visur citur. I'.s nezinu, kādi ir jūsu uzskati par prohibīciju, bet es domāju, tā ir īsta svētība nabaga ļaudīm, kuriem nav gribas spēka, bet tādiem cilvēkiem kā mēs tā ir personīgās brīvības ierobežošana.

Tas tiesa. Kongresam nav tiesību aizskart personīgo brīvību, — apstiprināja otrs.

Ienāca kāds vīrietis no blakus kupejas, bet, ta kā visas sedvietas bija aizņemtas, viņš izsmēķēja savu cigareti, tāpat stāvot. Viņš bija Svešinieks; viņš nepiederēja pie smēķētāju kupejas Vecajām Ģimenēm. Viņu apveltīja īgniem skatieniem, un, pamēģinājis izturēties brīvi un nepiespiesti, aplūkojot savu zodu spogulī, viņš padevās un klusēdams izgāja.

—    Nesen veikala darīšanās apbraukāju visus Dienvidus. Apstākļi tur lejā nav sevišķi spīdoši, — ieteicās viens no apspriedes dalībniekiem.

—    Ko jūs sakāt? Nav sevišķi spīdoši!

Ne, man likās, tie bija sliktāki kā parasti.

Ko jus sakat? Pat sliktāki ka parasti!

—    Ja, man jāatzīst, daudz sliktāki.

Visi apspriedes dalībnieki dziļdomīgi māja ar galvām un nolēma:

—    Hm-m, jā, daudz sliktāki…

Jā, un arī Rietumos, arī tur tirdzniecības apstākļi ne tuvu nav tādi, kādiem tiem vajadzētu būt.

—    Tiesa, tiesa! Un man šķiet, hoteļu īpašnieki to jau sajūt. Tomēr te ir arī sava labā puse: šie hoteļi, kas pleš piecus dolārus par dienu — ja, varbūt pat sešus septiņus! — par nožēlojamu istabeli, tagad būs sasodīti priecīgi, ja dabūs četrus, un centīsies mūs labāk apkalpot.

—    Tiesa, tiesa! Jā, hm, runājot par hoteļiem, man jāsaka, nesen, būdams Sanfrancisko, es pirmoreiz apmetos Sentfrensisa hotelī, un, varat man ticēt, tas patiešām ir pirmās šķiras uzņēmums.

—    Jums taisnība, draugs! Sentfrensis ir smalka vietiņa — noteikti pirmās šķiras.

—   Tiesa, tiesa! Es pilnīgi jums piekrītu. Pirmās šķiras vietiņa.

—    Jā, bet sakiet, — vai kādam nojums gadījies dzīvot Ripltonā Čikāgā? Es negribu nopelt — es labprāt rekomendēju, ja vien iespējams, — bet man jāsaka, no visām draņķīgajām būdām, kas reklamējas par pirmās šķiras hoteļiem, Ripltons ir pats draņķīgākais! Šajās dienās es satikšu šos blēžus un tad es viņiem to pateikšu tieši acīs. Zināt, es esmu tāds cilvēks — nu, jūs varbūt arī nezināt, bet es esmu pieradis pie pirmās šķiras ērtībām un esmu ar mieru maksāt, kas pienākas. Es iebraucu Cikagā vēlu vakarā, un Ripltons turpat stacijas tuvumā — es tur nekad agrāk nebiju apmeties, bet es teicu šoferim — es vienmēr esmu tais ieskatos, ka jāņem taksis, ja iebrauc vēlu; tas izmaksā varbūt mazliet dārgāk, bet, pie velna, tas atmaksājas, ja otrā rītā agri jābūt kājās, lai pārdotu savu preci, — es teicu viņam: «Aizvediet mani pāri uz Ripltonu.»

Labi, mēs aizbraucam tur, es piesteidzos pie pults un saku ierēdnim: «Klau, draugs, vai jums nebūtu laba istaba ar vannu priekš tēvoča Bila?» Jums vajadzēja redzēt! Jūs būtu nodomājuši, ka es gribu iesmērēt viņam otrās šķiras preci vai uzaicinu strādāt Lielajā Piektdienā! Viņš blenž manī ar savām zivs acīm un noburkšķ: «Nezinu, draugs, es paskatīšos,» — un nozūd aiz sienas tāfeles, kur viņi atzīmē visus numurus. Es nezinu, varbūt viņš piezvanīja Kredīta Asociācijai un Amerikas Drošības līgai, lai noskaidrotu, vai viss kārtībā — viņš patiešām tur tūļājās pārāk ilgi, — vai varbūt vienkārši aizsnaudās; beidzot parādās un skatās uz mani, it kā viņam tas sagādātu lielas mokas, un ķērc: «Es domāju, jūs varēsiet dabūt istabu ar vannu.» — «Ak, tas ir briesmīgi jauki no jūsu puses — atvainojiet, ka sagādāju jums tik daudz rūpju, — cik man par to jāmaksā?» es laipni jautāju. «Septiņus dolārus dienā,» viņš atbild.

Nu, bija stipri vēls, bez tam izdevumus sedza firma — pie velna, ja man pašam būtu jābleķo no savas kabatas, es drīzāk būtu blandījies visu nakti pa ielām, nekā ļautu tādā lauķu krogā noplēst sev apaļus septiņus dolārus, ticiet man! Labi, šoreiz lai notiek! Nu, ierēdnis

pamodina jaunu, patīkamu izsūtāmo zēnu — brīnišķīgs puisis — ne dienu vecāks par septiņdesmit deviņiem gadiem — piedalījies kaujā pie Getisburgas un vēl līdz šim nezina, ka tā jau beigusies — laikam noturēja mani par konfederātu, jo viņš mani tā uzlūkoja… nu, Rips van Vinkls uzveda mani kaut kur augšā — vēlāk es uzzināju, ka viņi to sauc par istabu, bet sākumā es domāju, ka viņi kļūdījušies — es domāju, ka viņi grib mani ievietot Pestīšanas Armijas ziedojumu bundžā! Septiņi dolāri per diem! Lūdzu!

—   Jā, es arī esmu dzirdējis, ka Ripltons esot diezgan draņķīgs. Es Čikāgā vienmēr apmetos Blekstounā vai La Sallā — abi pirmās šķiras hoteļi.

—    Sakiet, draugi, — vai kāds no jums bijis Bērčdeilas hotelī Tere Houtā? Ko jūs par to sakāt?

—    Ak, Bērčdeila ir prīmā.

(Divdesmit minūšu ilga apspriede par hoteļu stāvokli Sautbendā, Flintā, Deitonā, Talsā, Vičitā, Fortvērtā, Vinonā, Eri, Fargo un Mūsdžovā.)

—    Runājot par cenām, — iesāka vīrietis velūra platmalē, spēlēdamies ar aļņa zobu, kas karājās pie smagās pulksteņa ķēdes, — es gribētu zināt, kur viņi ķēruši ziņas, it kā apģērbi kļūstot lētāki. Ņemsim, piemēram, uzvalku, kas man mugurā. — Viņš ieknieba savā bikšu starā. — Pirms četriem gadiem es par to samaksāju četrdesmit divi piecdesmit un tas patiešām bija to vērts. Nu, pirms pāris dienām es iegāju veikalā tepat mūsu pilsētā un lūdzu parādīt uzvalkus; pārdevējs sameklē man pāris žaketes, kādas es, goda vārds, neiedrošinātos uzģērbt ne kalpam. Aiz tīras ziņkārības es jautāju viņam: «Cik jūs prasāt par šīm lupatām?» — «Lupatām!» viņš brīnās. «Kā jūs to domājat? Tas ir pats labākais uzvalks, tīra vilna.» — «Pie velna! Tā bija tīra kokvilna, tieši no plantācijas!» — «Tīra vilna,» viņš apgalvo, «un mēs prasām par to sešdesmit septiņi un deviņdesmit.» — «Ak jūs prasāt!» es atbildu. «Prasiet vien, prasiet, bet kas jums to maksās,» — un eju prom. Tā ja! Mājā es saku sievai: «Kamēr tev vēl būs spēks kaulos un tu spēsi uzlikt vēl dažus ielāpus uz papas biksēm, mēs atturēsimies no jaunu drēbju pirkšanas.»

—    Pareizi, brāl! Ņemsim, piemēram, apkaklītes…

—    Hei! Pagaidiet! — protestēja resnītis. — Kas vainas apkaklītēm? Es pārdodu apkaklītes! Vai jūs ar zināt, ka darba alga apkaklīšu ražošanā vēl arvien ir divsimt septiņi procenti virs…

Visi vienbalsīgi nolēma, tā kā viņu vecais draugs, resnītis, tirgojas ar apkaklītēm, tad to cena ir tieši tāda, kādai tai jābūt, bet visu pārējo apģērba gabalu cenas saskrūvētas nekaunīgi augstas. Tagad viņi jau cienīja un mīlēja cits citu. Viņi iedziļinājās biznesa zinātniskajos pamatos un pierādīja, ka arkla vai ķieģeļa, vai kādas citas preces ražošanas vienīgais mērķis — to pārdot. Viņu Romantiskais Varonis vairs nebija ne bruņinieks, ne apkārtceļojošais dziedonis, ne kovbojs, ne lidotājs, ne jaunais, krietnais apgabala prokurors — viņu varonis bija lielais komersants, uz kura rakstāmgalda stikla atvērta «Tirdzniecības problēmu analīze», kura dižciltības tituls bija «ierāvējs» un kurš ziedoja sevi un savus jaunos kareivjus kosmiskiem pārdošanas mērķiem — nevis kādas noteiktas preces pārdošanai noteiktai personai, — bet pārdošanai pašai par sevi.

Sarunas par veikaliem iekustināja arī Polu Rīslingu. Kaut gan viņš bija vijoles spēlētājs un interesants nelaimīgs vīrs, viņš bija arī ļoti spējīgs jumta papes pārdevējs. Viņš uzmanīgi klausījās resnīša paskaidrojumos par «firmu katalogu un biļetenu nozīmi komivojažieru uzmundrināšanā»; un arī pats iepazīstināja ar pāris lieliskām idejām par divu centu mārku līmēšanu uz cirkulāriem. Bet tad viņš rupji noziedzās pret Krietno Ļaužu klana svētajiem likumiem. Viņš ierunājās kā inteliģents.

Vilciens tuvojās pilsētai. Nomalē viņi pabrauca garām tērauda lietuvei, kas liesmoja sarkanās un oranžās ugunīs, apgaismojot spocīgu skursteņu rindas, ar tēraudu apšūtus mūrus un drūmus konvertorus.

—    Ak dievs, paskatieties taču — cik skaisti! — iesaucās Pols.

—    Nudien, skaisti, draugs. Tā ir Sellinga-Hortona tērauda rūpnīca, un es esmu dzirdējis, ka vecais Džons Sellings kara laikā nopelnījis veselus trīs miljonus, ra

žodams munīciju, — vīrietis velūra platmale godbijīgi sacīja.

—       Es tā nedomāju — es gribēju teikt, cik skaisti liesmas izrauj no tumsas šo gleznaino, dzelzs lūžņiem piesvaidīto pagalmu, — atbildēja Pols.

Visi pārsteigti blenza viņā, bet Babits centās paskaidrot: — Polam, zināt, viņam patiešām ir mākslinieka acs, viņš prot atrast gleznainas ainavas, savdabīgus skatus un citas tādas lietas. Būtu kļuvis par rakstnieku vai par kaut ko tamlīdzīgu, ja nebūtu sācis tirgoties ar jumta papi.

Pols izskatījās apvainojies. (Dažreiz Babitam uzmācās šaubas, varbūt Polam nemaz nepatīk viņa draudzīgais atbalsts.) Vīrietis velūra platmalē norūca: — Nu, es personiski domāju, ka Šellinga un Hortona rūpnīcā valda ārkārtīga netīrība. īsta cūcība! Bet neviens nevar liegt jums saukt to par «gleznainu», ja jums tā šķiet.

Pols saīdzis atkal iedziļinājās savā laikrakstā, un saruna tīri loģiski pievērsās dzelzceļiem.

—   Cikos būsim Pitsburgā? — jautāja Babits.

—       Pitsburgā? Es domāju, mēs iebrauksim… nē, tas bija pagājušā gada saraksts . . . acumirkli.. . paskatīsimies… man saraksts tepat pie rokas.

—    Vai tik neesam nokavējušies?

—    Nē, nē, man liekas, mēs iebrauksim laikā.

—       Jūs maldāties, pēdējā stacijā vilciens nokavējās par septiņām minūtēm.

—       Nokavējās? Patiešām? Bet es, pie velna, domāju, ka mēs esam tieši laikā.

—    Nē, apmēram septiņas minūtes nokavējušies.

—       Jā, tas tiesa; veselas septiņas minūtes nokavējušies.

Ienāca vagona pavadonis — nēģeris baltos svārkos ar misiņa pogām.

—       Par cik minūtēm mēs esam nokavējušies, Džordž? — ierūcās resnītis.

—       Es patiešām nezinu, ser. Es domāju, mēs esam laikā, — atbildēja pavadonis, salocīdams dvieļus un veikli iesviezdams tos tīklā virs mazgājamām bļodām.

Apspriedes dalībnieki drūmi noraudzījās viņa un, kad viņš aizgāja, sāka žēloties:

—    Es nesaprotu, kas noticis ar šiem nēģeriem mūsu dienās. Neprot vairs nemaz pieklājīgi atbildēt.

—    Tas tiesa. Tagad viņi kļuvuši tādi, ka nejūt pret mums ne vismazāko cieņu. Veco laiku nēģeris bija lāga zellis — viņš zināja savu vietu, — bet šie jaunie melnādainie negrib vairs būt par pavadoņiem vai kokvilnas plūcējiem. Ak nē! Viņi katrā ziņā grib būt advokāti un profesori un, dievs vien zina, kas vēl ne! Ticiet man, tas sāk izvērsties par visai nopietnu problēmu. Mums vajadzētu uzstāties visiem kopā un reizi par visām reizēm norādīt melnajiem, protams, arī dzeltenajiem, viņu īsto vietu. Man nebūt nav aizspriedumu pret citām rasēm. Es esmu pirmais, kas priecājas, ja nēģerim veicas, protams, tik ilgi, kamēr viņš paliek tur, kur viņam pienākas būt, un nemēģina piesavināties baltā cilvēka likumīgās tiesības un biznesa priekšrocības.

—    Gluži manas domas! Un vēl kas mums jādara, — sacīja vīrietis velūra platmalē (viņa vārds bija Koplinskis), — mēs nedrīkstam ielaist šos nolādētos ārzemniekus mūsu zemē. Paldies dievam, ka valdība, sāk ierobežot imigrāciju. Visādiem itāliešiem un ungāriem reiz jāzina, ka šī ir balto cilvēku zeme un ka viņiem te nav ko meklēt. Kad mēs būsim asimilējuši svešiniekus, kas pie mums jau dzīvo, iemācījuši viņiem amerikānisma pamatprincipus un pārvērtuši viņus par krietniem cilvēkiem, tad varbūt mēs ielaidīsim vēl dažus.

—    Jā, tā tas ir! — visi bija vienis prātis un nekavējoties pievērsās vieglākām tēmām. Viņi ātri pārskatīja automobiļu cenas, riepu izturību, naftas akcijas, makšķerēšanas sportu un kviešu ražas izredzes Dakotā.

Bet resnītis sāka uztraukties par šādu veltīgu laika nosišanu. Viņš bija piedzīvojis ceļotājs un sen jau zaudējis katras ilūzijas. Viņš jau bija paziņojis, ka esot «īsts vīrietis». Noliecies uz priekšu, viņš savilka seju viltīgā grimasē un, pievērsis sev ceļa biedru uzmanību, noburkšķēja: — Pie velna, zēni, izbeigsim šīs formalitātes, laiks, ķerties pie anekdotēm!

Sarunas kļuva ārkārtīgi jautras un intimas.

Pols un pusaudzis nozuda. Pārējie apsēdās ērtāk uz carā dīvāna, atpogāja vestes, uzlika kājas uz krēsliem, pievilka spožos misiņa spļaujamos traukus tuvāk un nolaida zaļo loga aizkaru, lai norobežotos no svešās, neomulīgās nakts. Pēc katras smieklu lēkmes viņi sauca: «Vai jūs esat jau dzirdējuši to par…» Babits bija ļoti skaļš un vīrišķīgs. Kad vilciens apstājās kādā lielākā stacijā, visi četri vīri pastaigājās šurp un turp pa cementa peronu zem plašā, nokvēpušā jumta kā zem satumsušām debesīm, tālāk zem augstajiem kājnieku tiltiem, garām redeļu būriem ar pīlēm un kautu liellopu grēdām, nepazīstamās pilsētas noslēpumu apņemti. Viņi soļoja rindā blakus cits citam kā veci, labi draugi un jutās ļoti apmierināti. Kad atskanēja gari stieptais «I-e-kā-a-āpt!» — kā sauciens kalnos rītausmā — visi steidzīgi atgriezās smēķētāju kupejā un, slaucīdami aiz smiekliem un cigāru dūmiem asarojošās acis, turpināja stāstīt pikantas anekdotes līdz diviem naktī. Šķiroties viņi ilgi spieda viens otram roku un klukstēja: — Jā, ser, tā patiešām bija lieliska sēde. Tīri žēl to pārtraukt. Ļoti patīkami bija ar jums iepazīties.

Babits ilgi palika nomodā šaurajā, karstajā pulmaņa zārkā un kratījās aiz smiekliem, atcerēdamies resnā vīra humoristisko dzejoli par lēdiju, kas centusies būt izlaidīga. Viņš pacēla loga aizkaru; viņš gulēja, palicis tuklo roku zem galvas uz plānā spilvena, un skatījās ārā uz garāmslīdošajiem koku siluetiem un ciematu ugunīm, kas atgādināja izsaukuma zīmes. Viņš bija ļoti laimīgs.

Vienpadsmitā nodaļa

I

Ņujorkā līdz vilciena atiešanai viņiem bij-a četras stundas laika. Babitam katrā ziņā gribējās redzēt Pensilvānijas hoteli, kas bija uzcelts kopš viņš pēdējo reizi bija šai pilsētā. Galvu atgāzis, viņš skatījās augšup un murmināja: — Divi tūkstoši divi simti istabu un

divi tūkstoši divi simti vannu! Tas pārspēj it visu pasaulē. Ak kungs, viņu apgrozījums droši vien… nu, pieņemsim, numurs maksā no četri līdz astoņi dolāri dienā, un daži varbūt pat desmit un… divi tūkstoši divi simti četras reizes… teiksim, sešreiz pa div, desmit diviem simtiem . .. lai nu kā, kopā ar restorānu un visu citu sanāks savi astoņi līdz piecpadsmit tūkstoši dienā. Katru dienu! Man ne prātā nenāca, ka savā mūžā redzēšu kaut ko tamlīdzīgu. Vesela pilsēta! Protams, pie mums Zenītā katram vidusmēra cilvēkam daudz vairāk individuālitātes un iniciatīvas nekā šiem aferistiem, bet citādi — visu cienību Ņujorkai. Jā, pilsētas kundze, jūs esat lieliska… visā visumā. Nu, vecais Pol, es domāju, mēs esam redzējuši visu, ko bija vērts redzēt. Kā mēs nositīsim pārējo laiku? Vai neaiziesim uz kino?

Bet Pols gribēja redzēt laineri. — Es vienmēr esmu vēlējies doties uz Eiropu… un, deviņi pērkoni, es to arī izdarīšu, pirms izlaidīšu garu, — viņš nopūtās.

No nelīdzenās kuģu piestātnes Ziemeļu upes krastā viņi ilgi skatījās uz «Akvitānijas» pakaļgalu, uz tās skursteņiem un radioantēnām, kas pacēlās pāri dokam, kurā atradās okeāna milzenis.

—    Nudien, — norūca Babits, — nebūtu slikti aizbraukt pāri uz Veco pasauli un uzmest acis visām šīm drupām un mājai, kur dzimis Šekspīrs. Un padomā tik, tur var iedzert, kad vien iegribas! Vienkārši ieej bārā un skaļi uzsauc: «Vienu kokteili šurp, un lai velns parauj policiju!» Jā, nemaz nebūtu slikti. Ko tu tur otrā pusē gribētu redzēt, Polibus!

Pols neatbildēja. Babits pagriezās. Pols stāvēja tur, rokas dūrēs sažņaudzis, galvu nokāris un it kā bailēs raudzījās uz laineri. Viņa kalsnais stāvs pret vasaras saulē zvīļojošajām piestātnes plankām izskatījās bērnišķīgi vājš.

Babits atkārtoja: — Uz kurieni tu trauktos tur otrā pusē, Pol?

Drūmi skatīdamies uz tvaikoni, krūtīm smagi cilājoties, Pols -čukstēja: — Ak dievs! — Babits izbijies vēroja draugu, bet Pols viņam uzkliedza:

Nāc, iesim prom no šejienes! — un steidzās projām gar krastmalu, atpakaļ neskatīdamies.

«Savādi,» nodomāja Babits. «Zēns galu galā nemaz nepriecājas par okeāna tvaikoņiem. Bet es domāju, ka tie viņu interesē.»

II

Kaut gan viņš jūsmoja un izteica dziļdomīgas piezīmes par lokomotīves zirgspēku, kad vilciens rāpās augšā pa Mēnas kalnu grēdu un viņš no virsotnes lūkojās lejup uz sliedēm, kas spīguļoja starp priedēm, kaut gan viņš iesaucās: «Velns lai parauj!» — kad ieraudzīja, ka līnijas galapunktā Katadamkukā stacijas vietā ir tikai vecs preču vagons, tomēr kaisli ilgotais atpestīšanas mirklis pienāca tikai tad, kad viņi sēdēja nelielajā piestātnē Sanaskvema ezera krastā, gaidīdami kuģīti no hoteļa. Kāds plosts bija nolaists lejā pa ezeru, un dzidrajā, seklajā ūdenī starp baļķiem un krastu šaudījās grunduļi. Plostnieks melnā filca platmalē, kuras lentā bija sasprausti foreļu āķi, un spilgti zilā flaneļa kreklā sēdēja uz baļķa un drāza, un klusēja. Kāds suns, īsts lauku suns, melns un pinkains suns, kam netrūka laika ne slinkumam, ne pārdomām, kasījās un rūca, un snauda. Saule izšķērdīgi lēja savu gaismu pār mirdzošo ūdeni, zeltaini zaļajiem baltegļu zariem, sudrabotajiem bērziem un tropu papardēm, un otrpus ezeram tā kvēloja uz varenajām kalnu mugurām. Pār visu valdīja svētsvinīgs miers.

Klusēdami viņi zvilnēja piestātnes malā, šūpodami kājas virs ūdens. Babits, iesūkdams sevī ainavas neizmērojamo maigumu, murmināja: — Es vēlētos tā sēdēt… visu mūžu… un drāzt… un sēdēt. Un nekad nedzirdēt rakstāmmašīnas klaboņu. Vai Stenu Grafu kliedzam telefona klausulē.Vai Ronu un Tedi strīdamies. Tikai sēdēt. Ak dievs, cik labi!

Viņš uzsita Polam uz pleca: — Nu, kā tev šeit patīk, veco zēn?

—    Neizsakāmi, Džordžij! Kaut kas no mūžīgās svētlaimes.

Šoreiz Babits viņu saprata.

Kuģītis aplieca līkumu; ezera galā kalna pakājē viņi ieraudzīja nelielo centrālo hoteļa ēdnīcu — šķūni un puslokā ap to zemas koka būdas, kas noderēja par guļamistabām. Viņi izkāpa krastā un varonīgi pacieta kritiskos skatienus, ar kādiem viņus apveltīja «ilggadīgie» iemītnieki, kas bija nodzīvojuši hotelī jau veselu nedēļu.

Savā būdā, kurā atradās augsts akmens pavards, viņi, kā Babits teica, pasteidzās «ietērpties īsti vīrišķīgās togās». Viņi iznāca; Pols vecā, pelēkā uzvalkā un mīkstā, baltā kreklā; Babits haki krāsas kreklā un platās, plandošās haki biksēs. Viņa haki bija gluži jauns; viņa brilles bez ietvariem bija piemērotas pilsētai un kantorim; viņa seja nebija iedegusi, bet pilsētnieciski sārta. Viņš neiederējās šai apkārtnē. Taču ar bezgalīgu apmierinājumu viņš sita sev pa stilbiem un ķērca:

—   Ek, it kā būtu atgriezies mājās!

Viņi stāvēja uz piestātnes dēļiem hoteļa priekšā. Pamirkšķinājis Polam ar acīm, Babits izvilka no bikšu kabatas košļājamās tabakas gabalu — šī vulgārā paraša Babitu mājā bija stingri aizliegta. Viņš nokoda kumosu un starodams un galvu šūpodams zelēja to.

—   M-mmm! Ak, kā es biju noilgojies pēc kumosa tabakas! Ņem tu arī!

Viņi saprotoši uzsmaidīja viens otram. Pols paņēma tabakas gabalu un sāka košļāt. Abi stāvēja klusēdami, bet viņu žokļi strādāja. Svinīgi viens pēc otra viņi spļāva rāmajā ūdenī. Viņi tīksmīgi izstaipījās, paceldami rokas un izliekdami muguras.

Aiz kalniem bija dzirdama tāla vilciena dunēšana. Kāda forele palēcās un atkrita atpakaļ sudrabotā lokā. Abi draugi reizē nopūtās.

IV

Veselu nedēļu viņi nodzīvoja bez savām ģimenēm. Katru vakaru viņi apņēmās no rīta agri piecelties un makšķerēt pirms brokastīm. Katru rītu viņi vāļājās pa gultu, līdz’ zvans aicināja brokastīs, priecādamies, ka

šeit nav sievu, kas viņus bez žēlastības modinātu. Riti bija auksti, un pavards patīkami sildīja, kamēr viņi ģērbās.

Pols bija neciešami tīrīgs, bet Babits tīksminājās jaukā, veselīgā netīrībā, skuvās tikai tad, kad juta patiku to darīt. Viņam bija dārgs katrs tauku traips un katra zivju zvīņa uz jaunajām haki biksēm.

Visu rīta cēlienu viņi slinki makšķerēja vai klaiņoja pa krēslainām, rasā piemirkušām takām, starp kuplām papardēm un sūnām, kas piebārstītas ar sārtiem zvaniņiem. Viņi gulēja cauru pēcpusdienu un tad līdz pusnaktij spēlēja ar gidiem pokeru. Pokeru spēlējot, gidi izturējās ļoti nopietni. Viņi nepļāpāja; viņi jauca biezās, nospeķotās kārtis ar ievingrinātu nežēlību, kas nesolīja «spēlmaņiem» nekā laba, un Džo Peredaiss, gidu karalis, sarkastiski noraudzījās uz tūļām, kas iedrošinājās kaut pakasīties un tā aizkavēt spēli.

Pusnaktī, kad viņi abi ar Polu pa aso, slapjo zāli meimuroja uz savu būdu, klupdami pār tumsā neredzamajām priežu saknēm, Babits priecājās, ka nevajadzēs sievai paskaidrot, kur viņš pavadījis visu vakaru.

Viņi nerunāja daudz. Nervozā pļāpāšana un spriedelēšana, kas bija tik iecienīta Sporta klubā, tagad pilnīgi izzuda. Viņu sarunas bija vienkāršas un sirsnīgas kā studiju laikā. Reiz viņi piestāja ar savu laiviņu SanaskVema upītes krastā, kas bija aizaugusi ar zaļu meldru mežu. Saule smējās virs zaļajiem džungļiem, bet ēnā valdīja miegains klusums, un ūdenī ņirbēja sīki, zeltaini' vilnīši. Babits iemērca roku vēsajā straumē un domīgi sacīja:

—    Mēs nekad neticējām, ka mums izdosies atbraukt uz Mēnu divatā.

—    Jā, mēs nekad neesam varējuši darīt to, ko būtu vēlējušies. Es kādreiz domāju, ka dzīvošu Vācijā pie vectēva radiniekiem un mācīšos spēlēt vijoli.

—    Tas tiesa. Un vai tu atceries, kā es gribēju kļūt par advokātu un nodarboties ar politiku? Es vēl tagad esmu pārliecināts, ka man būtu panākumi. Man ir labas runas dāvanas — es katrā laikā bez sagatavošanās varu runāt par kuru katru tematu, un tas, protams, politikā ir pats galvenais. Nudien Tedis studēs tieslietas,.

kaut ari man pašam nebija izdevības! Jā… vispār labi vien iznācis. Maira vienmēr bijusi krietna sieva. Arī Zilla nevēl tev ļaunu, Polibus.

—    Jā! Seit augšā es jau esmu izdomājis dažus plānus, kā viņu uzjautrināt. Es jutu, ka tagad mūsu dzīve kļūs pavisam citāda, mēs esam krietni atpūtušies un, kad atgriezīsimies, varēsim sākt visu no jauna.

—    Es ceru, draugs. — Un kautrīgi piebilda: — Velnišķīgi labi tā kopā ar tevi pasēdēt un paklejot, un paspēlēt kārtis, tu vecais zirgu zagli.

—    Tu zini, Džordžij, ko tas man nozīmē. Tu izglābi man dzīvību!

Kaunēdamies par savu aizkustinājumu, viņi mazliet lādējās, lai pierādītu, ka ir īsti velna zeļļi, un maigā klusumā, Babitam svilpojot un Polam dungojot, viņi airēja atpakaļ uz hoteli.

V

Kaut gan Pols šķita vairāk pārpūlējies un Babits izturējās pret viņu kā norūpējies vecākais brālis, Pols acīm redzami atžirga un kļuva jautrs, kamēr Babits kļuva ar katru dienu nervozāks. Viņš atklāja sevī aizvien jaunus un jaunus apslēpta noguruma slāņus. Sākumā viņš tēloja ņipru jokdari un centās Polu uzmundrināt, bet nedēļas beigās Pols kļuva par slimnieku kopēju, un Babits pacieta viņa pakalpojumus ar to augstprātīgo labvēlību, kādu parasti parādām pacietīgai kopējai.

Dienu pirms viņu ģimeņu ierašanās sievietes hotelī čaloja: — Ak, cik patīkami! Jūs droši vien esat ļoti satraukti, — un pieklājības pēc Polam un Babitam nekas cits neatlika, kā rādīt jautras sejas. Bet viņi devās gulēt agri un saīguši.

Atbraukusi Maira tūlīt paskaidroja: — Mēs gribam, lai jūs, zēni, arī turpmāk izturētos tā, it kā mūsu te nemaz nebūtu.

Pirmajā vakarā, kad Babits palika spēlēt pokeru ar gidiem, viņa mierīgi un jautri piezīmēja: — Ahā! Tu esi kļuvis īsts klaidonis! — Otrā vakarā viņa miegaini ņurdēja: — Ak dievs, vai tu domā katru nakti blandī-

lies apkart! — Trešaja vakara viņš vairs nespēleja pokeru.

Katra viņa ķermeņa šūniņa šķita nogurusi. «Savādi! Brīvdienas man itin nemaz nav līdzējušas,» viņš žēlojas. «Pols lēkā kā kumcjš, bet es, goda vārds, esmu slimāks un nervozāks nekā sākumā, kad šeit atbraucu.»

Babits atpūtās Mēnā trīs nedējas. Otrās nedējas beigās viņš bija jau daudz mierīgāks un sāka interesēties par apkārtni. Viņš plānoja ekskursiju uz Sačema kalnu un vēlējās pārnakšņot Bokskāra ezera krastā. Viņš jutās dīvaini vājš, bet jautrs, it kā viņa vēnas būtu atbrīvojušās no indīgas enerģijas un pamazām piepildītos ar veselīgām asinīm. Viņš vairs neuztraucās par Teda iemīlēšanos viesu apkalpotājā (septītā traģiskā mīlas dēka šajā gadā), viņi abi ar Tedi makšķerēja, un viņš dižodamies pamācīja dēlu, kā iemest ēsmu priežu apēnotajā Skotvita ezera klusumā.

Atvaļinājuma beigās Babits nopūtās:

—    Cik žēl, tikai tagad sāku tā īsti atpūsties. Es nudien jūtos daudz labāk. Un šis droši vien būs lielisks gads! Varbūt Nekustamu īpašumu padome ievēlēs mani par priekšsēdētāju vecā miegamices un blēža Cena Mota vietā.

Ikreiz, kad atceļā uz mājām Babits iegāja smēķētāju kupejā, viņš izjuta sirdsapziņas pārmetumus, ka atstājis sievu vienu, un dusmojās, ka sieva tieši to vien gaida, lai viņš apzinātos savu vainu; tomēr viņš nebeidza jūsmot: — Ak, šis būs lielisks gads, vēl nebijis gads!

Divpadsmitā nodaļa

Visu ceļu no Mēnas līdz mājām Babits nešaubījās, ka kļuvis pavisam cits cilvēks. Viņš bija mierīgs un nosvērts. Turpmāk viņš nenoņemsies tikai ar biznesu vien. Viņš pievērsīsies daudz plašākam «interešu» lokam — teātriem, sabiedriskiem pasākumiem, lasīšanai.

Un pēkšņi, tikko pabeidzis smēķēt sevišķi stipru cigāru, viņš nolēma atmest smēķēšanu.

Viņš izgudroja jaunu un pilnīgi drošu metodi. Viņš vairs nepirks tabaku; viņam vajadzēs to aizņemties; protams, viņš kaunēsies aizņemties pārāk bieži. Pārmērīgas tikumības uzplūdumā viņš izsvieda savu cigarešu etviju pa smēķētāju kupejas logu. Babits atgriezās pie sievas un bez sevišķa iemesla izturējās pret viņu ļoti laipni; viņš apbrīnoja pats savu šķīstību un nolēma: «Tas ir ārkārtīgi vienkārši. Nepieciešams tikai gribas spēks.» Viņš sāka lasīt žurnālā stāstu par detektīvu — zinātnieku. Pēc desmit jūdzēm viņam iegribējās smēķēt. Viņš ierāva galvu kā bruņurupucis, kas paslēpjas savā čaulā; viņš kļuva nemierīgs, pāršķīra divas stāsta lappuses un nemaz to neievēroja. Vēl pēc piecām jūdzēm viņš pielēca kājās un uzmeklēja vagona pavadoni. — Hm, Džordž, sakiet, lūdzu, vai jums nebūtu… — Pavadonis pacietīgi gaidīja. — Vai jums nebūtu vilcienu saraksts? — Babits nobeidza. Nākamajā piestātnē viņš izkāpa un nopirka vienu cigāru. Tā kā tam bija jābūt pēdējam cigāram līdz Zenītam, viņš nosmēķēja to līdz pašam galam.

Pēc četrām dienām Babits atkal atcerējās, ka atmetis smēķēšanu, bet viņš bija pārāk aizņemts, veikdams uzkrājušos darbus, tā ka tūlīt pat to atkal aizmirsa.

II

Viņš nolēma, ka beisbols būtu lielisks laika kavēklis. «Nav nekādas jēgas plēsties melnās miesās. Trīs reizes nedēļā iešu uz sporta laukumu. Bez tam katra biedra pienākums atbalstīt sava kluba komandu.»

Viņš patiešām gāja un atbalstīja komandu un vairoja Zenīta slavu, kliegdams «Malacis!» vai «Smurgulis!» Viņš stingri ievēroja visus priekšrakstus. Viņš nēsāja ap kaklu kokvilnas lakatiņu; viņš svīda; viņš atpleta muti platā, neglītā smīnā; viņš dzēra limonādi tieši no pudeles. Viņš devās uz sacīkstēm trīs reizes nedēļā — .veselu nedēļu. Pēc tam viņš samierinājās ar kompromisu un sekoja rezultātiem uz laikraksta Advo-

cate-Times sludinājumu dē|a. Viņš stāvēja iespiests svīstošu |aužu pūļa vidū, un, kad zēns augšā uz platformas atzīmēja iesviedēja Lielā Bila Bostvika sasniegumus, Babits teica pilnīgi svešiem cilvēkiem: — Vareni! Lielisks zellis! — un steidzās atpakaļ uz savu kantori.

Viņš godīgi ticēja, ka mīl beisbolu. Tiesa, pēdējos divdesmit piecos gados viņš ne reizes nebija spēlējis beisbolu, tikai šad un tad ar Tedi viņi bija svaidījuši bumbu mājas pagalmā, ļoti uzmanīgi, nekad ne ilgāk par desmit minūtēm. Bet šī spēle piederēja pie viņa klana parašām un ļāva brīvi izpausties asinskārīgiem un partejiskiem instinktiem, ko Babits sauca par «patriotismu» un «sporta mīlestību».

Tuvojoties kantorim, viņš gāja aizvien ātrāk un ātrāk, murminādams: «Jāpasteidzas.» Viņam visapkārt visa pilsēta steidzās, — tā bija steiga steigas dēļ. Cilvēki automobiļos drāzās viens otram garām steidzīgajā mašīnu straumē. Cilvēki steidzās noķert tramvajus, kaut gan otrs tramvajs nāca tikai minūti vēlāk, steigā lēca no tramvajiem, skrēja pāri trotuāriem, lai mestos iekšā celtnēs un liftos, kas šaudijās augšup un lejup. Ļaudis ēdnīcās steidzās norīt ēdienu, ko pavāri steigā bija pagatavojuši. Vīrieši frizētavās nevaļīgi sauca:

—    Nu, skujiet ātrāk! Man jāsteidzas! — Kantoros, ko greznoja uzraksti «Šodien es esmu ļoti aizņemts» un «Dievs radīja pasauli sešās dienās — tu vari pateikt visu nepieciešamo sešās minūtēs», ierēdņi drudžainā steigā centās atbrīvoties no apmekletājiem. Ļaudis, kas bija nopelnījuši aizpagājušajā gadā piecus un pagājušajā gadā desmit tūkstošus, steidzināja savus pārpūlētos nervus un izkaltušās smadzenes, lai nopelnītu divdesmit tūkstošus šajā gadā; un ļaudis, kas jau bija sarausuši savus divdesmit tūkstošus un tūlīt pēc tam sabrukuši, steidzās noķert vilcienus, lai steigtos atpūsties, kā steidzīgie ārsti bija ieteikuši.

Un starp šiem ļaudīm Babits steidzās atpakaļ uz savu kantori, kur nekā daudz nebija ko darīt, tomēr vajadzēja pasekot, lai neviens no kalpotājiem nepiemirstu steigties.

Katru sestdienas pēcpusdienu Babits steidzās uz savu ārpilsētas klubu un steigā iesita deviņas golfa bedrītes, lai atpūstos pēc veselas nedēļas steigas.

Ikvienam Turīgam Zenīta Pilsonim ārpilsētas klubs bija tikpat nepieciešams kā audekla apkaklīte. Babita Golfa un Atpūtas klubs, omulīga celtne ar pelēku skaidu jumtu un plašu verandu, atradās uz augstas, margrietiņām apaugušas klints virs Kenipuza ezera. Bija vēl otrs ārpilsētas klubs, Tonavandas klubs, pie kura piederēja Čārlzs Makelvijs, Horiss Apdaiks un citi bagātnieki, kas neēda lenču Sporta klubā, bet «Unionā». Babits bieži mīlēja atkārtot: — Es savu mūžu nestātos Tonavandā, kaut arī man būtu tic simt astoņdesmit dolāri, ko izsviest par uzņemšanu. Mūsu klubā ir vesela rinda īstu velna zeļļu un visjaukākās sievietes, kas prot jokot ne sliktāk par vīriešiem, bet Tonavandā nav neviena kārtīga cilvēka, tikai šie ģeķi, uzcirtušies pēc Ņujorkas modes, dzer tēju! Vispār pārāk daudz uzpūtības! Es neiestātos Tonavandā pat tad, ja viņi mani… ne par ko neiestātos!

Kad viņš bija-iesitis četras vai piecas bedrītes, viņš mazliet atpūtās, viņa tabakas novājinātā sirds sita normālāk, viņa balss pamazām atguva stiepto intonāciju, kādā bija runājuši viņa senči, zemnieki, simts paaudžu laikā.

IV

Vismaz reizi nedēļā misters un misis Babiti un Tinka gāja uz kino. Viņu iemīļotais kinoteātris bija Sato ar trīstūkstoš vietām skatītājiem un piecdesmit mūziķu lielu orķestri, kas atskaņoja popurijus no operām un svītas, piemēram, «Diena fermā» vai «Ugunsgrēks naktī». Akmens rotondā, ko greznoja samta krēsli ar izšūtiem ģerboņiem un viduslaiku gobelēnu imitācijas, uz apzeltītām lotosveida kolonām sēdēja papagaiļi.

Babits, izteikdams savu sajūsmu par Sato, mēdza izsaukties: •— Velns lai parauj! Lai pamēģina kāds to pārspēt! — Skatīdamies pāri galvu tūkstošiem, kas pus-

krēslā atgādināja pelēku līdzenumu, ieelpodams tīru drānu, smalka parfima un košļājamās gumijas smaržu,, viņš jutās tāpat kā toreiz, kad pirmo reiziredzēja kalnu un aptvēra, kāds tajā neizmērojams daudzums zemes un akmeņu.

Babitarn patika trīs dažādi filmu veidi: jaunas, glītas peldētājas ar kailiem stilbiem; policisti un kovboji, un pamatīga apšaudīšanās ar revolveriem; un komiski resnīši, kas ēd makaronus. Dziļi aizkustināts, ar asaram acīs viņš smējās par kadriem, kuros rādīja kucēnus, kaķēnus un tuklus zīdaiņus; viņš raudāja, redzot ļaudis uz nāves gultas un vecas māmuļas, kas velk savu dzīvīti parādiem apkrautās būdiņas. Misis Babita deva priekšroku filmām, kur jaunas, daiļas sievietes elegantās tualetēs pastaigājas pa istabām, kurām varēja piekārt etiķeti «Ņujorkas miljonāru salons». Kas attiecas uz Tinku, tad viņai patika tās pašas filmas, kas patika vecākiem, tā vismaz šķita.

Un visi šie atpūtas veidi — beisbols, golfs, kino, bridžs, izbraukumi ar auto, ilgas sarunas ar Polu Sporta klubā vai restorānā «Vecais Labais Angļu Bifšteks» — Babitam bija nepieciešami, jo iesākās tik drudžainas rosības pilns gads, kādu viņš nekad agrāk nebija pieredzējis.

Trīspadsmitā nodaļa

1

Tikai gadījuma pēc Babitam radās izdevība runāt VNIVĀ.

VNlVA, kā to saīsinati mēdza saukt tas biedri, kuriem piemita tieksme uz noslēpumainiem un svinīgi skanošiem iniciāļiem, bija Valsts Nekustamu īpašumu Valžu Asociācija — mākleru un aģentu apvienība. Tās gadskārtējai konferencei vajadzēja notikt Monarhā, pilsētā, kas bija Zenīta galvenā konkurente. Babits tika ievēlēts par oficiālu delegātu; delegātu vidū bija arī Sesils Rauntrijs, kura pārdrošās spekulācijas ar jaunbūvēm Babits apbrīnoja, bet ienīda viņu kā augstākās

sabiedrības locekli, jo Rauntrijs piedalījās visās smalkajās Karaļu kalna ballēs. Rauntrijs bija konferences programas izstrādāšanas komitejas priekšsēdētājs.

Babits nejauši bija viņam pateicis: — Man nudien apnicis klausīties, kā šie doktori, profesori un mācītāji plātās, saukdami sevi par «brīvās profesijas» ļaudīm. Krietnam nekustamu īpašumu komisionāram nepieciešams daudz vairāk zināšanu un izveicības nekā jebkuram no viņiem.

—   Jums taisnība! Kāpēc gan jūs nevarētu to visu uzrakstīt uz papīra un iesniegt Asociācijai? — Rauntrijs atbildēja.

—    Nu, ja tas palīdzētu jums sastādīt programu. Es jums pateikšu, kādi ir mani uzskati par šo jautājumu: pirmkārt, mums jāpanāk, lai ļaudis sauktu mūs par «komisionāriem», nevis nekustamu īpašumu mākleriem. Izklausās vairāk pēc īstas profesijas. Otrkārt, ar ko atšķiras profesija no aroda, biznesa vai kādas citas nodarbošanās? Kāda tur starpība? Nu, tā ir kalpošana sabiedrībai un izveicība, trenēta izveicība un zināšanas, un, hm, viss cits, turpretī cilvēkam, kas dzenas tikai pēc naudas, ne prātā nenāk… kalpot sabiedrībai vai interesēties par zinātni. Es kā cilvēks ar profesiju…

—    Lieliski! Interesanti! Ievērības cienīga doma! Bet vispirms uzrakstiet to visu uz papīra, — atbildēja Rauntrijs, ātri un noteikti attālinādamies.

II

Lai cik pieradis Babits bija pie literārā darba, diendienā rakstot reklāmas un vēstules, viņš tomēr ļoti nervozēja tajā vakarā, kad vajadzēja sēsties pie galda un sacerēt runu, kuras nolasīšana ilgtu veselas desmit minūtes.

Viņš nolika jaunu skolas burtnīcu uz sievas saliekamā šujamā galda, ko tieši šim nolūkam novietoja dzīvojamā istabā. Visiem ģimenes locekļiem bija stingri piekodināts viņu netraucēt; Verona un Tedis tika uzaicināti pazust un Tinkai piedraudēts: «Ja es dzirdēšu kaut vārdu no tevis… ja tu iedrošināsies kaut vienu

vienīgu reizi paprasīt glāzi ūdens… es tevi… nu, es neieteicu tev to darīt!» Misis Babita sēdēja pie klavierēm, šuva naktskreklu un godbijīgi uzlūkoja vīru, kas rakstīja burtnīcā, galdam ritmiski Jodzoties un čīkstot.

Kad viņš piecēlās, nosvīdis un nervozs, ar cigarešu dūmiem piekvēpušu rīkli, viņa brīnījās: — Es nudien nesaprotu, kā tu to vari, vienkārši piesēdies un izdomā visu pats no savas galvas!

—    Ak, tas tikai radošas fantāzijas treniņš, ko cilvēks apgūst modernā biznesa pasaulē.

Viņš bija uzrakstījis septiņas lappuses, no kurām pirmā izskatījās tā:

Pārejās sešas lappuses bija stipri vien līdzīgas pirmajai.

Veselu nedēļu Babits staigaja apkārt ļoti dziļdomīga izskatā. No rītiem ģērbdamies, viņš skaļi domāja:

—    Maira, vai tev kādreiz ienācis prātā, ka tikai tad pilsētā var sākties celtniecība, vispārējs uzplaukums un viss cits, kas tur piederas, ja kāds nekustamu īpašumu komisionārs pārdod apbūves gabalus. Visa civilizācija iesākas tieši ar viņu. Vai tu par to kādreiz esi padomājusi? — Sporta klubā viņš pavilka sānis vienu otru biedru, lai apjautātos: — Paklau, draugs, ja tev būtu jāuzstājas ar referātu plašas auditorijas priekšā, vai tu iesāktu ar anekdotēm vai arī izkaisītu tās pa visu runu? — Viņš lūdza Hovardam Litlfīldam «statistiskas ziņas par nekustamu īpašumu pārdošanu, kaut ko labu un iespaidīgu», un Litlfīlds patiešām sagādāja ārkārtīgi labus un iespaidīgus datus.

1 j

7

Visbiežāk Babits uzplijās T. Camlijam Ffinkam. Kaut gan dzejnieks vairījās no drauga Babita ka vajāts meža zvērs, Babits tomēr ik dienas notvēra viņu klubā lenča laikā un apjautājās: — Paklau, Cam… tu esi īsta haizivs literatūrā… kā tu rakstītu šo teikumu, lūk, te manā manuskriptā… manuskriptā… nu, pie velna, kur tas palicis?… aha, tepat jau ir! Vai tu teiktu: «Mēs arī nevaram par to nedomāt» vai «Mums ari jadomā par to» vai…

Kādu vakaru, kad sievas nebija mājās un nebija neviena, kā priekšā padižoties, Babits aizmirsa par Stilu, Kompozīciju un citiem daiļrades noslēpumiem un uzkricelēja visu, ko domāja par nekustamu īpašumu pārdošanu un pats par sevi, un atzina, ka referāts gatavs. Kad viņš izlasīja to sievai priekšā, viņa aiz sajūsmas vai izkusa:

—    Ak mīļais, cik lieliski! Skaisti uzrakstīts, un tik skaidri un interesanti, un kādas brīnišķīgas idejas! Nu, tas ir patiešām… tas ir patiešām lieliski!

Nākamajā dienā viņš notvēra Camu Frinku un lepni paziņoja: — Nu, veco zēn, es vakar pabeidzu referātu! Vienkārši izteicu visu, kas uz sirds! Man vienmēr likās, ka jums, rakstniekiem, gan briesmīgi jānopūlas, lai kaut ko sacerētu, bet, ak tu kungs, tas taču tīrais nieks! Jauka dzīve jums, literātiem; jūs tīri viegli nopelnāt smuku naudiņu! Kad man apniks bizness, es arī ķeršos pie spalvas un vēl pamacīšu jūs, kā jaraksta. Es jau vienmēr domāju, ka varētu uzrakstīt kaut ko labāku, kaut ko daudz spēcīgāku un oriģinālāku, nekā visas tās blēņas, kas parasti tiek publicētas, un tagad es par to pilnīgi pārliecinājos.

Viņš lika pārrakstīt referātu četros eksemplāros parastajā melnajā raksta ar greznu, sarkanu virsrakstu; lika iesiet bāli zilos vākos un laipni pasniedza vienu eksemplāru vecajam Airem Ranjonam, laikraksta Advocate-Tirnes galvenajam redaktoram, kas teica —jā, jā, viņš ļoti priecājoties un, protams, izlasīšot to pirmā brīvāka brīdī.

Misis Babita nevarēja braukt vīram līdz uz Monarhu. Viņai bija jāpiedalās kādā sieviešu kluba sanāksme. Babits teica, ka viņam esot ļoti žēl.

Bez oficiālajiem delegātiem — Babita, Rauntrija, V. A. Rodžersa, Elvina Teicra, Elberta Vinga — uz konferenci brauca vel piecdesmit neoficiālu delegātu, lielākā daļa kopā ar sievām.

Viņi satikās «Uniona» stacijā, gaidot pusnakts vilcienu uz Monarhu. Viņi visi, izņemot Sesilu Rauntriju, kas bija tāds snobs, ka vispār nenēsāja nekādas nozīmes, lepojās ar celuloida žetoniem dolāra lieluma, uz kuriem bija rakstīts: «Lai zeļ un zaļo Zenīts!» Oficiālo delegātu krūtis vēl papildus greznoja sudrabotas un violetas lentas. Martina Lamsena mazais dēlēns Villijs nesa pušķiem izrotātu karogu ar uzrakstu: «Zenīts — slavas zenītā! 1000000 — 1935. gadā!» Delegāti piebrauca nevis taksometros, bet personīgās mašīnās, ko vadīja vai nu vecākais dēls vai brālēns Fredis, un stacijas uzgaidāmajā telpā izveidojās iespaidīga, iepriekš nesagatavota procesija.

Tā bija jauna, milzīga uzgaidāmā telpa ar marmora pilastriem un freskām, kas attēloja garīdznieka Emīla Fotū ekspedīciju uz Caluzas upes ieleju 1740. gadā. Masīvi mahagonija soli, marmora laikrakstu kiosks ar misiņa režģiem. Delegāti soļoja pa skanīgo halli aiz Villija Lamsena karoga: vīrieši — mādami ar cigāriem, sievietes — dižodamās ar saviem jaunajiem tērpiem un kreļļu virknēm, un visi dziedāja Cama Frinka sacerēto Zenīta himnu pazīstamajā melodijā «Atceroties senās dienas».

Mums dārgs Ir vecais Zenīts,

Kam visi slavu dzied.

Lai godināts Un cienīts

Tas vienmēr ze| un zied!

Vorens Vitbijs, mākleris, kas mēdza sacerēt dziesmas banketiem un dzimšanas dienām, bija papildinājis Frinka himnu ar speciālu pantu nekustamu īpašumu mākleru konferencei:

Te vīri

Nāk no Zenīta,

Kas vēlas pierādīt.

Ka būs

Tie spēju zenītā Ne šodien vien un rit!

Babitu sagraba histēriska patriotisma lēkme. Viņš uzlēca uz sola un kliedza pilnā balsī:

—    Kāds ir Zenīts?

—    Priiii-maā! ■

—    Kura ir pati labākā pilsēta Amerikā?

—    Zeeeee-nīts!

Nabadzīgie ļaudis, kas pacietīgi gaidīja pusnakts vilcienu, noraudzījās viņos ar vienaldzīgu izbrīnu, — gan lakatos satinušās itālietes, gan veci, nespēcīgi vīri saplīsušās kurpēs, gan klejojoši pusaudži izbalējušos, saburzītos uzvalkos, kas kādreiz bijuši jauni un spilgti.

Babits atzina, ka viņam kā oficiālam delegātam jāizturas cienīgāk. Viņš kopā ar Vingu un Rodžersu pastaigājās šurp un turp pa cementēto peronu gar pulmaņa vagoniem. Motorizēti bagāžas rati un nesēji sarkanās cepurēs, apkrāvušies ar čemodāniem, steidzās pa peronu, saceldami patīkamu kņadu. Virs galvas, reižu reizēm noraustīdamās, spoži dega loka lampas. Dzeltenie, lakotie guļamvagoni lepni laistījās. Babits centās runāt apvaldītā, iespaidīgā balsī; izgāzis vēderu, viņš dārdināja: — Mums jāpanāk, lai konference piespiestu likumdevējas iestādes reiz saprast, ka tām jāievēro mērenība, apliekot nekustamu īpašumu pārdošanu ar nodokļiem. — Vings piekrītoši krekšķināja, un Babits aiz lepnības tīksmīgi piepūtās …

Kādā pulmaņa kupejā tika pacelts loga aizkars, un Babits ielūkojās svešā pasaulē. Kupejā sēdēja Lusila Makelvija, miljonāra būvuzņēmēja skaistā sieva. «Varbūt,» Babits satraukts nodomāja, «viņa brauks uz Eiropu!» Blakus Lūsilai uz sola atradās orhideju un vijolīšu pušķis un grāmata dzeltenos vākos, droši vien ārzemju izdevums. Kamēr Babits acis nenolaidis skatījās, viņa paņēma grāmatu, tad it kā garlaikodamās ņaraudzījā-s ārā pa logu. Viņa skatījās Babitam tieši virsū, un, kaut gan viņi bija iepazīstināti, Lūsila Ma-

kclvija nelikās viņu redzam. Viņa lēnām nolaida loga ,-uzkaru, un Babits stāvēja kā sastindzis, sajuzdams savu niecīgumu.

Taču vilcienā, satiekoties ar delegātiem no Spartas, Pioniera un citām mazākām štata pilsētām, Babits atguva pašapziņu; visi godbijīgi klausījās, kad viņš ka slavenība no metropoles — Zenīta izskaidroja viņiem savus uzskatus par politiku un Krietnu, Saprātīgu Biznesmeņu valdību. Viņi ar baudu nodevās veikalnieciskam sarunām, pašai cēlākajai un apgarotākajai sarunu formai: .

—    Kā šis zellis, šis Rauntrijs, tika galā ar milzīgo hoteli, kuru viņš taisījās celt. Ko viņš darīja? Vai izlaida akcijas, lai finansētu celtniecību? — apjautājās mākleris no Spartas.

—       Nu, es jums to paskaidrošu, — sacīja Babits.

—   Ja man šī lieta būtu kārtojama …

—   Bet es noīrēju veikala skatlogu uz vienu nedēļu,— Elberts Vings stāstīja vienmuļā balsī, — uzkāru tur lielu plakātu: «Rotaļu Pilsēta — Mazuļiem» un uzstādīju veselu rindu leļļu mājiņu un dažus glītus kociņus, un apakšā vēl vienu plakātu: «Mazulītis priecājas par leļļu pilsētiņu, bet Papam un Mammai labāk patīk mūsu skaistās Vasarnīcas», un zināt — ļaudis patiešām sāka interesēties, un pirmajā nedēļā mēs pārdevām…

Vagoni dziedāja «bliku blaku, bliku blaku», vilcienam skrienot caur fabriku rajonu. Krāsnis izgrūda liesmu mēles, tvaika veseri dunēja. Sarkanas ugunis, zaļas ugunis, žilbinoši baltas ugunis zibēja gar logu, un Babits atkal jutās ievērojams un enerģijas pilns.

,v

Viņš atļāvās nedzirdētu greznību: lika vilcienā izgludināt savu uzvalku. No rīta pusstundu pirms iebraukšanas Monarhā pavadonis pienāca pie viņa guļamvietas un čukstēja: — Vagonā atbrīvojusies atsevišķa kupeja, ser. Es jau noliku tur jūsu uzvalku. — Uzmetis brūno rudens mēteli virs pidžamas, Babits steidzās pa zaļiem aizkariem norobežoto eju, lai pirmoreiz dzīvē izbaudītu

atsevišķas kupejas godību. Pavadoņa izturēšanās liecināja, cik labi viņš saprot, 'ka Babits pieradis ģērbties, sulainim piepalīdzot: viņš turēja Babita bikšu galus, lai glīti izgludinātais apģērba gabals nenotraipītos, piepildīja b|odu ar ūdeni tualetes istabā un pasniedza dvieli pēc mazgāšanās.

Mazgašanās atsevišķā telpā sagādāja īstu baudu. Lai arī cik jautri un omulīgi bija pulmaņa smēķētāju kupejā vakara, no rīta pat Babits jutās nelāgi, kad nelielajā telpā drūzmējās resni vīrieši vilnas apakšveļa, uz katra vadža karājās saburzīti kokvilnas krekli, ādas sēdekļi bija apkrauti ar notašķītiem tualetes piederumiem un gaiss pilns pretīgas ziepju un zobu pastas smakas. Babits parasti neko daudz neilgojās pēc vientulības, bet tagad viņš tīksminājās tajā, tīksminājās par sava sulaiņa pakalpību un, aiz labsajūtas ņurdēdams, pasniedza viņam pusotra dolāra dzeramnaudas. Kad Babits savā nule izgludinātajā uzvalkā, pavadonim iztapīgi nesot čemodānu, izkāpa no vagona Monarha stacijā, viņš stipri vien cerēja, ka ļaudis viņu ievēros.

Sedžvikas hotelī viņam nācās apmesties vienā istabā ar otru Zenīta delegātu, viltīgo, lauciniecisko V. A. Rodžersu, kas spekulēja ar fermeru zemi. Viņi kopīgi ietureja krietnas brokastis: vafeles un kafiju, ko pasniedza nevis mazās tasītēs, bet lielās krūzēs. Babits kļuva runīgs un paskaidroja Rodžersam, kas ir rakstīšanas māksla, iedeva lifta zēnam kvartu, lai atnes rīta laikrakstus no vestibila, un nosūtīja Tinkai atklātni: «Papa ļoti vēlētos, kaut arī tu būtu šeit, tad mēs abi kopā krietni papriecātos.»

v

Konference notika Allena hoteļa balles zālē. Kādā priekštelpā bija iekārtots rīcības komitejas priekšsēdētāja birojs. Viņš bija visnevaļīgākais cilvēks visā konferencē; viņš bija tik nevaļīgs, ka nespēja itin nekā padarīt. Augu dienu viņš sēdēja pie inkrustācijām rotāta galda saburzītiem papīriem piemētātajā istabā, kur nepārtraukti nāca un gāja pilsētas reklāmu aģenti, ļau-

īlis, kas mēģināja ietekmēt konferences delegātus, oratori, kas gribēja vadīt debates; izklaidīgi noklausījies apmeklētāju čukstēšanā, priekšsēdētājs steidzīgi noteica: «Jā, jā, tā ir brīnišķīga ideja; mēs tā darīsim,» — un tūlīt visu aizmirsa, aizdedzināja cigāru un aizmirsa nrī to, jo telefons zvanīja vienā zvanīšanā un ļaudis nebeidza uzmākties ar saviem lūgumiem: «Paklausieties, mister priekšsēdētāj, lūdzu, mister priekšsēdētāj!» — kaut gan viņš aiz noguruma vairs nekā nedzirdēja.

Izstādes zālē bija redzami Spartas jauno priekšpilsētu plāni, Galopdevašas jaunās pilsētas valdes ēkas fotogrāfijās un garas labības vārpas ar uzrakstu: «Dabas zelts no Selbijas apgabala, dieva tā kunga paradīzes dārza.»

Kaut gan īstās apspriedes notika pusčukstus hoteļa guļamistabās' vai vestibilā, kur izveidojas atsevišķas grupas žetoniem rotāta pūļa vidū, tomēr izskata pēc notika arī vispārējas sanāksmes.

Pirmo sanāksmi atklājot, runāja Monarha pilsētas mērs. Pēc tam Monarha pirmās kristīgās baznīcas mācītājs, liels, smagnējs vīrs ar garu, mitru matu sprogu uz pieres, pavēstīja dievam, ka nekustamu īpašumu mākleri sapulcējušies.

Cienījamais Minemagentikas mākleris majors Karltons Tjuks teica runu, kurā bargi nosodīja patērētāju biedrības veikalus. Viljams L. Larkins no Eurekas nolasīja iepriecinošu prognozi par «izredzēm uz celtniecības uzplaukumu» un atgādināja visiem, ka spoguļstikla cenas pazeminājušās par diviem punktiem.

Konference turpinājās pilnā sparā.

Nepārtraukti un neatlaidīgi tika gādāts par delegātu uzjautrināšanu. Monarha Tirdzniecības palāta rīkoja banketu, Rupnieku savienība — svinīgu pēcpusdienas pieņemšanu, kur katrai lēdijai tika pasniegts pa krizantēmai, bet katram vīrietim — ādas portmonejs ar uzrakstu «No Monarha — ievērojamā automobiļu rūpniecības centra».

Misis Krosbija Noultona, Flītvinga automobiļu firmas īpašnieka sieva, atvēra savu slaveno itāliešu dārzu un pacienaja viesus ar tēju. Seši simti nekustamu īpašumfl mākleri un viņu sievas klīrīgi pastaigājās pa

rudenīgajiem celiņiem. Varbūt trīs simti no viņiem izturējās mierīgi un neuzkrītoši, bet otri trīs simti skaļi sauca: «Patiešām brīnišķīgi!» — slepeni noplūca vēlīnās ru*!ens asteres un paslēpa tās kabatā, centās nok|ūt misis Noultonas tuvumā, lai paspiestu viņas maigo rociņu. Bez jebkāda uzaicinājuma Zenīta delegāti (izņemot Rauntriju) sapulcējās apkārt dejojošai marmora nimfai un dziedaja: «Mēs slavenā Zenīta vīri.»

Gadījās tā, ka visi delegāti no Pioniera bija Brālīgā Aļņu Aizsardzības Ordeņa biedri, un viņi pacēla milzīgu karogu ar uzrakstu: «BAAO — PAU. Brašie Aļņi, Aurojiet, Ohoho! Pionieris Avangardā, Urā!»

Neatpalika arī Galopdevaša, valsts galvaspilsēta. Galopdevašas delegātu vadonis bija smagnējs, sārts, apaļīgs, bet ļoti enerģisks vīrs. Viņš novilka svārkus, nosvieda zemē melno filca platmali, uzrotīja krekla piedurknes, uzkāpa uz saules pulksteņa, nospļāvās un iebaurojās:

—    Mēs paziņojam visai pasaulei un laipnajai lēdijai, kas pacienā mūs šajā pēcpusdienā, ka pati jaukākā pilsēta mūsu valstī ir Galopdevaša. Jūs, zēni, varat pļāpāt par savu Zenītu, cik vien jums tīk, tikai atļaujiet man pačukstēt, ka vecajā Galopā ir vislielākais namīpašnieku procents visā valstī; un cilvēks, kam pašam sava māja, nekad neuzsāks streiku, viņš radīs bērnus, nevis organizēs dumpi! Lai dzīvo Galopdevaša! Pilsēta, kur ļaudīm mīļš dzimtais pavards! Pilsēta, kas pievelk visus kā medus! Urā! Lai skan pa visu pasauli — urā-ā-ā!

Viesi aizbrauca; dārzs pēdējo reizi nodrebēja un iegrima klusumā. Bet misis Krosbija Noultona nopūtās, lūkodamās uz marmora solu, kas pieci simti vasaras bija sildījies Amalfi saulē. Vienai no spārnotajām sfinksām, kas to atbalstīja, kāds viesis ar zīmuli bija uzvilcis ūsas. Saburzītas papīra salvetes mētājās pa asteru dobēm. Uz celiņa kā saplosīta maiga miesa bija izkaisītas pēdējās cēlās rozes ziedlapiņas. Zelta zivtiņu baseinā peldēja cigarešu gali, kas piebrieda un saira, atstādami ūdenī riebīgus traipus; zem marmora sola atrada paslēptas rūpīgi kopā saliktas tējas tasītes lauskas.

Braukdams atpakaļ uz hoteli, Babits pārdomāja: «Maira droši vien būtu priecājusies par šiem sabiedriskajiem kumēdiņiem.» Viņam pašam dārza svētki interesēja daudz mazāk nekā izbraukumi ar automobiļiem, ko organizēja Monarha Tirdzniecības palāta. Nenoguris viņš apskatīja ūdens rezervuārus, priekšpilsētu tramvaju piestātnes un ādu miecētavas. Viņš alkatīgi aprija statistiskos datus, kas tika paziņoti, un izbrīnījies stāstīja savam istabas biedram V. A. Rodžersam: — Šī pilsēta, protams, nevar mēroties ar Zenītu, tai nav ne mūsu perspektīvu, ne dabas bagātību; bet vai jūs zinājāt — es arī pats to tikai šodien uzzināju, — ka pagājušo gadu viņi ražojuši sešdesmit trīs miljonus pēdu kokmateriālu? Ko jūs par to sakāt?

Babits ārkārtīgi nervozēja, kad pienāca laiks nolasīt referātu. Stāvēdams uz pazemās katedras sanāksmes priekšā, viņš trīcēja, un viņa acis aizmigloja sarkanīga dūmaka. Bet viņš izturējās nopietni un, nolasījis oficiālo referātu, brīvi uzrunāja auditoriju — rokas kabatās, brilles uz acīm, seja laistās kā lampas gaismā stateniski pacelts šķīvis. Klausītāji kliedza: — Tā ir īstā valoda! — un vēlāk debatēs labprāt atsaucās uz «mūsu draugu un brāli misteru Džordžu F. Babitu». Piecpadsmit minūtēs viņš bija pārvērties no neievērojama delegāta par personību, gandrīz tikpat labi pazīstamu kā biznesa diplomāts Sesils Rauntrijs. Pēc sanāksmes delegāti no visām štata malām uzrunāja viņu: — Kā klājas, brāli Babit? — Sešpadsmit pilnīgi sveši vīrieši nosauca viņu vienkārši par «Džordžu», un trīs paveda viņu sānis, lai atzītos: — Ļoti priecājos, ka jums netrūka drosmes aizstāvēt mūsu Profesiju, kā pienākas. Es vienmēr esmu teicis, ka …

Nākamajā rītā Babits ārkārtīgi vienaldzīgi palūdza meitenei hoteļa kioskā pasniegt viņam visus Zenīta laikrakstus. Laikrakstā Press nebija nekā, bet AdvocateTimes trešajā lappusē… Viņam aizrāvās elpa. Tur bija viņa fotogrāfijā un pusslejas garš ziņojums. Virsraksts skanēja «Sensācija Gadskārtējā Nekustamu īpašumu

Aģentu Konference. Dž. F. Babits, pazīstamais Zenīta mākleris — pats labakais runātājs.»

Viņš godbijīgi čukstēja: — Tagad varbūt daži zeļ|i Ziedošajos pakalnos atcerēsies un ievēros veco Džordžiju, veltīs viņam vairāk uzmanības.

VII

Notika pēdējā sanāksme. Ikkatra delegācija savas pilsētas vārdā pieprasīja, lai nākamajā gadā konferenci rīkotu pie viņiem. Oratori vēstīja, ka «Galopdevaša, galvaspilsēta, Kremera koledžas un Apholca trikotāžas fabrikas atrašanās vieta, ir plaši pazīstams kultūras un izcilu pasākumu centrs»; ka «Hamburga, pati lielākā no mazpilsētiņām, visērtāk sasniedzama, tajā katram vīrietim ir devīga roka un katra sieviete ir dzimusi namamāte, šī pilsēta plaši atver jums savus viesmīlīgos vārtus».

Sos samērā kautrīgos runātājus pēkšņi iztraucēja neganta taurēšana, atvēras zeltītās balles zāles durvis un iekšā ievēlās īsta cirkus procesija. Tie bija Zenīta mākleri, pārģērbušies par kovbojiem, cirkus jātniekiem, japāņu žonglieriem. Procesijas priekšgalā soļoja garais Vorens Vitbijs lāčādas cepurē un zeltaini sārtajā bundzinieku majora mundierī. Bungas rībinādams, viņam sekoja Babits klauna kostīmā, ārkārtīgi laimīgs un skaļš.

Vorens Vitbijs uzlēca uz tribīnes, jautri pamāja ar savu zizli un sacīja: — Zēni un meitenes, pienācis laiks ķerties pie lietas. īsts zenītietis, protams, mīl savus kaimiņus, bet mēs esam stingri apņēmušies izraut nākamā gada konferenci no mūsu kaimiņu pilsētu ķetnām tāpat kā mēs savā laikā sagrābām kondensētā piena biznesu un kartona kārbu biznesu un …

Dž. Harijs Barmhils, konferences priekšsēdētājs, aizrādīja: — Mēs pateicamies jums, mister. Hm, bet tagad jums jāļauj ari citiem zēniem iesniegt savus priekšlikumus.

Kāda balss gaudoja kā sirēna miglā: — Eureka apsola bezmaksas ce|ojumus automobiļos pa visjaukāko apvidu…

Skriedams pa eju un rokas plaukšķinādams, vājš, plikpaurains vīrietis kliedza: — Es esmu no Spartas! Tikko saņēmu telegramu no mušu Tirdzniecības palātas, viņi atvēlējuši astoņus tūkstošus dolāru skaidrā naudā konferences delegātu uzņemšanai!

Piecēlās kāds garīdzniekam lidzīgs virs un sauca:

—   Nauda izšķir visu! Es lieku priekšā pieņemt Spartas piedāvājumu!

Piedāvājums tika pieņemts.

VIII

Referēja rezolūciju sagatavošanas komisija. Tā ziņoja: ta kā visvarenajam dievam viņa neizmērojamā žēlsirdībā labpaticis pagājušajā gadā aizsaukt uz saviem debesu mājokļiem trīsdesmit sešus māklerus, tad šeit sapulcējušies sanāksmes dalībnieki uzskata par savu pienākumu izteikt patiesu nožēlu, ka dievs tas kungs tā darījis, un uzdod sekretāram nekavējoties protokolēt šo rezolūciju un nosūtīt visām smagi piemeklētajām ģimenēm kā mierinājumu šī protokola norakstu.

Otra rezolūcija pilnvaroja Asociācijas priekšsēdētāju izlietot piecpadsmit tūkstoš dolāru, lai atbalstītu saprātīgu nodokļu politiku valsts likumdošanas iestādēs. Sai rezolūcijā gari un plaši bija izklāstīts, kādas briesmas apdraud veselīgus veikalnieciskus pasākumus un kas jādara, lai ne|autu nesaprātīgiem, īsredzīgiem ļaudīm mest sprunguļus Progresa ceļā.

Pēc tam galvenā komiteja ziņoja par jauno komisiju sastāvu, un Babits ar godbijīgām izbailēm uzzināja, ka viņš iecelts par locekli Torensa sistēmas parbaudes komisijā.

Viņš līksmoja: «Es jau teicu, ka šis būs lielisks gads! Džordžij, veco zēn, tevi gaida lielas lietas! Tu esi dzimis orators un sabiedrisks darbinieks un — saturies!»

Pēdējā vakarā nebija paredzēti nekādi oficiāli sarīkojumi. Babits bija nodomājis braukt mājās, bet pēcpusdienā Pioniera delegāts Džerids Sasbcrgers ar sievu uzaicināja Babitu un V. A. Rodžersu uz tasi tējas Katalpa restorānā.

Tējas dzeršana Babitam nebija nekas jauns — sieva un viņš dzēra viesos tēju vismaz divas reizes gadā, — bet šis izpriecas veids bija pietiekami eksotisks, lai viņš justos pagodināts. Viņš sēdēja pie stikla galdiņa restorāna mākslas salonā, ko greznoja trusīšu attēli, pantiņi uz bērza tāsīm un mākslinieciski tērptas viesu apkalpotājas holandiešu cepurītēs; viņš ēda negaršīgas sviestmaizes ar salātiem un nerātni ķircinājās ar misis Sasbergeru, kurai bija vingrs augums un platas manekena acis. Babits bija iepazinies ar Sasbergeru pirms divām dienām, un viņi sauca viens otru par «Džordžiju» un «Šasiju».

Sasbergers svētsvinīgi sacīja: — Paklausieties, zēni, ņemot vērā, ka šis ir mūsu pēdējais vakars, man augšā istabā kaut kas ir, un par Mirjamu labaku kokteiļu jaucēju jūs neatradīsiet visā «State Unidos», kā mēs, itālieši, mēdzam teikt.

Sparīgi žestikulēdami, Babits un Rodžerss sekoja Sasbergeriem uz viņu istabu. Misis Sasbergera iespiedzās: — Ak, šausmas! — kad pamanīja uz gultas nomesto plāno lavandas krāsas zīda kreklu. Viņa iebāza to somā, bet Babits ķiķinājās: — Nemaz neuztraucieties; mēs esam īsti velna zeļļi!

Sasbergers pa telefonu pasūtīja ledu, un izsūtāmais zēns, kas to atnesa, nenogaidījis tālākus rīkojumus, tīri prozaiski apjautājās: — Viskija vai kokteiļa glāzes? — Mirjama Sasbergera jauca kokteiļus vienā no tām nožēlojamām, pilnīgi baltajām ūdens krūzēm, kādas atrodamas tikai hoteļos. Kad visi bija izdzēruši pa glāzei, viņa šķelmīgi teica: — Es domāju, jūs, zēni, varētu pieveikt vēl vienu — tūlīt saņemsiet mazas dividendes! — tā pierādīdama, ka, būdama sieviete, viņa tomēr visā pilnībā pārzina kokteiļu dzeršanas rituālu.

Ārpusē Babits uzrunāja Rodžersu: — Paklau, V. A., tu vecais gaili, man šķiet, es gluži labi varētu to pārciest, ja mēs an diesem schdnen Abend nebrauktu atpakaļ pie mūsu mīļotajām sievām, bet paliktu Monarhā un sarīkotu īstas dzīres!

—    Džordž, ar tavu muti runā pats gudrības un asprātības ģēnijs. Els Vings jau aizsūtīja sievu uz Pitsburgu. Uzaicināsim arī viņu.

Pusastoņos viņi sēdēja savā istabā kopā ar Elbertu Vingu un vēl diviem delegātiem no ziemeļu štatiem. Svārki bija novilkti, vestes atpogātas, sejas sarkanas, balsis skaļas. Viņi tikko beidza tukšot pudeli sīva kontrabandas viskija un lūdzās izsūtāmo zēnu: — Paklau, dēls, vai tu nevarētu mums pagādāt vēl kādu lāsīti šī dziedinošā šķidruma? — Viņi kūpināja resnus cigārus, ļaudami pelniem un smēķu galiem krist uz paklāja. Skaļi zviegdami, viņi stāstīja anekdotes. Vārdu sakot, vīrišķīgas būtnes atradās laimīgā, dabiskā stāvokli.

Babits nopūtās: — Es nezinu, kā jūs uz to skatāties, trakuļi, bet man personīgi pārmaiņas pēc dažreiz patīk cirst pār strīpu, ar kāju apgāzt pāris kalnu, uzkāpt ziemeļpolā un pavicināt ar ziemeļblāzmu.

Delegāts no Spartas, nopietns, enerģisks jauns cilvēks, burkšķēja: — Nudien, es esmu gluži labs laulāts draugs, vismaz ne sliktāks par vidusmēru, bet, ak tu kungs, kā man apnicis katru vakaru doties mājās, un nav nekādas citas izklaidēšanās kā tikai kino! Tādēļ, lūk, es iestājos Nacionālajā Gvardē un eju uz apmācībām. Man ir visjaukākā sieva mūsu pilsētā, bet… Jā, vai jūs zināt, par ko es sapņoju, vēl bērns būdams? Vai zināt, par ko es gribēju kļūt? Es gribēju kļūt par ievērojamu ķīmiķi. Lūk, par ko es sapņoju. Bet tēvs iztrenca mani uz ceļa, lai pārdodu virtuves traukus, un tā nu cs sēžu piekalts — pieķēdēts uz mūžu — un nekādas izejas! Nu, pie velna, kas uzsāka šo bēru runu? Labāk iedzersim vēl kādu glāzīti? Dze-e-er, dze-c-cr, brālīti dze-e-er!

—   Jā. Pietiek čīkstēt! — labsirdīgi noteica V. A. Ro-

džerss. — Zināt, zeni, es esmu pats labakais dziedātājs mūsu ciematā. Nu, sadziedāsim!

Teica vecais Obadia jaunajam Obadia:

«Ai, ka slāpst, Obadia, ai, ka slāpst!»

Teica jaunais Obadia vecajam Obadia:

«Man tāpat, Obadia, man tāpat!»

X

Viņi ēda pusdienas Sedžvika hoteļa mauru stila zālē. Nezin kur, nezin kā viņiem bija piesitušies vēl divi biedri: kāds mušpapīru fabrikants un zobārsts. Viņi visi dzēra viskiju no tējas glāzēm, bārstīja asprātības un neklausījās cits citā, izņemot tais reizēs, kad V. A. Rodžerss «vilka uz zoba» viesmīli — itālieti.

—       Paklau, Džuzepe, — viņš nevainīgi teica, — es vēlētos pāris ceptu ziloņa ausu.

—    Atvainojiet, ser, mums to nav.

—       Ko? Nav ziloņa ausu? Nevar būt! — Rodžerss pievērsās Babitam. — Pedro saka, ka šodien visas ziloņu ausis jau izsniegtas.

—       Kas par traku, tas par traku! — iesaucās delegāts no Spartas, ar mokām valdīdams smieklus.

—       Nu, tādā gadījumā, Karlo, atnesiet man gabalu bifšteka, pāris bušeļu ceptu kartupeļu un mazliet zirņu,— Rodžerss turpināja. — Es domāju, tur otrā pusē,vecajā, labajā, saulainajā Itālija, visi ed svaigus zirnīšus tieši no konservu kārbām.

—    Nē, ser, Itālijā mums ir ļoti labi zirņi.

—       Vai patiešām? Džordžij, vai tu dzirdi? Itālijā svaigi zirnīši aug tieši dārzā. Pie velna, mūžu dzīvo, mūžu mācies, vai ne, Antonio, tu, protams, dzīvo un mācies, ja vien dzīvo pietiekami ilgi un saglabā veselību. Nu labi, Garibaldi, lai ripo šurp galdiņš ar bifšteku un diviem bušeļiem kartupelīšu pēc franču vīzes, comprehenez-vous, Mihelovič Andželoni?

Vēlāk Elberts Vings sajūsmināts sacīja: — Lieliski, V. A., tu pamatīgi izāzēji šo itālieti! Viņš nesaprata ne bī ne bē!

Laikrakstā Monarch Herald Babits atrada kādu sludinājumu unlasīja to skaļi, visiem aplaudējot un smejoties:

Vecais Koloniju Teātris

NOKRATI SAVAS SKUMJAS UN STEIDZIES PIE

JAUTRAJIEM PUTNIŅIEM

Burleska ar vēl neredzētu skaistuļu piedalīšanos Pīts Menuti un viņa jaukas zīlītes peldkostīmos.

Benij, nāc šurp un biļeti pērc, priecīgos putniņus redzet ir vērts. Smieties tev vajadzēs vairāk, kā spēj, zāli kad pāršalkos jautrības vējš. Māsas Kalrozas aci priecināt prot, droši par biļeti naudu var dot. Zilberšteins Džonijs, kam jokot ir nieks, veselu porciju smieklu tev sniegs. Vareni artisti Džeksons un Vests — publika viņus uz rokām grib nest! Provenss un Ādams ar humora skeču jaunekļos pārvērtīs īdzīgus večus. Uzklausiet, zēni, nav žāvāties ļauts. Dzirdiet, kā putniņi čivinot

sauc!

—   Izklausās varen sulīgi! Aiziesim paskatīties, — uzaicināja Babits.

Bet viņi atlika iešanu, cik ilgi vien iespējams. Viņi bija drošībā, kamēr sēdēja pie galda, kājas cieši sakrustojuši, taču nejutās vairs gluži stabili; viņi baidījās stūrēt pāri plašajai un slidenajai zālei, pārējo viesu un viesmīļu kritisko acu priekšā.

Kad viņi beidzot iedrošinājās piecelties, galdi gadījās viņiem ceļā, un garderobē viņi centās noslēpt savu apmulsumu ar lempīgiem jokiem. Kad meitene izsniedza viņu platmales, viņi uzsmaidīja tai, cerēdami, ka šī vēsā un pieredzējusī tiesnese sapratīs, ka tai darīšana, ar īstiem džentlmeņiem. Viņi ķērca viens uz otru: «Kam pieder šis vecais katla vāks?» vai «Džordž, tu paķer to labāko, es ņemšu, kas paliks pāri», un stīvām mēlēm aicināja garderobisti: — Labak nāciet mums līdz, drostaliņ! Padzīvosim zili zaļi! — Cits par citu viņi centās pasniegt meitenei dzeramnaudu, teikdami: «Nē! Pagaidi! Šeit! Man tā jau ir roka!» Par visiem kopā viņi iedeva tai trīs dolārus.

Lepni smēķēdami cigārus, viņi sēdēja varietē teātra ložā, sacēluši kājas uz barjeras, un skatījās, kā divdesmit izkrāsotas, nogurušas un nenoliedzami cienījamas, padzīvojušas lēdijas svaida kājas pēc viselementārākajiem baleta mākslas priekšrakstiem un komiķis — ebrejs ņirgājās par ebreju tautu. Starpbrīžos viņi satikās ar citiem vientuļiem delegātiem. Kāds ducis no viņiem devās taksometros uz lokālu «Krašņais zieds», kur noputējušām papīra puķēm izgreznotajā zemaja telpā smirdēja kā govju kūtī, kas vairs netiek izmantota paredzētajam uzdevumam.

Šeit viskiju pasniedza atklāti, glāzēs. Divi vai trīs ierēdņi, kam algas dienā patika tēlot miljonārus, neveikli dejoja ar telefonistēm un manikīrēm šauraja spraugā starp galdiņiem. Fantastiski virpuļoja profesionālo dejotāju pāris: jauns vīrietis lieliski pašūtā frakā un slaida, trakulīga meitene zaļa zīda vakartērpā un dzintarkrāsas matiem, kas plīvoja ap viņas galvu kā liesmas. Babits mēģināja ar viņu dejot. Viņš šļūca pa grīdu, nespēdams pielāgot soļus džungļu mūzikas ritmam, pārāk smagnējs, lai ļautos vadīties, un tik stipri grīļojās, ka droši vien būtu pakritis, ja meitene nesaturētu viņu ar savu lokano un spēcīgo roku. Prohibīcijas ēras alkohols bija padarījis viņu kurlu un aklu; viņš neizšķīra ne galdiņus, ne sejas. Bet viņu valdzināja šī meitene, viņas jaunais piekļāvīgais siltums.

Kad meitene noteikti un droši bija aizvedusi Babitu atpakaļ pie pārējiem, viņš gluži negaidot atcerējās, ka viņa mātes māte bijusi skotiete, un, galvu atmetis, acis aizvēris, aiz sajūsmas plati atvērtu muti, viņš ļoti lēnām un sulīgi dziedāja «Loch Lomond».

Bet tā bija viņa labsirdīgās un biedriskās jautrības pēdējā izpausme. Delegāts no Spartas nosauca viņa dziedāšanu par īstu kaķu koncertu, un veselas desmit minūtes Babits stostīdamies strīdējās ar viņu skaļi un varonīgi. Viņi atkārtoti sauca pēc dzeramā, līdz pārvaldnieks enerģiski paziņoja, ka lokāls tiek slēgts. Visu laiku Babits sajuta karstu, nevaldāmu kāri pēc brutālākām izpriecām. Kad V. A. Rodžerss, vārdus stiepdams,

ieminējās: — Ko jūs teiktu, ja mēs dotos tiešā ceļā pie meitenēm? — Babits sajūsmināts piekrita. Pirms aizbraukšanas trīs no viņiem slepeni norunāja satikšanos ar profesionālo dejotāju, kas uz visiem viņu priekšlikumiem laipni atbildēja: — Jā, jā, protams, mīļais,— un tikpat laipni visu atkal aizmirsa.

Kad viņi brauca atpakaļ caur Monarha priekšpilsētām, pa ielām, kur rēgojās strādnieku mitekļi, mazas, brūnas koka mājeles, tik līdzīgas cita citai kā cietuma kameras, kad viņi traucās cauri noliktavu rajoniem, kas šajā skurbuļa naktī šķita milzīgi un baigi, kad viņi tuvojās sarkanajām ugunim, mežonīgajām automātiskajām klavierēm un druknām sievietēm, kas nedabiski smaidīja, Babitam uzmācās bailes. Viņš gribēja izlēkt no auto, bet viss viņa ķermenis kaisa niknās ugunīs, un viņš stenēja: — Tagad par vēlu atkāpties, — un skaidri apzinājās, ka nebūt nevēlas atkāpties.

Pa ceļam norisinājās starpgadījums, kas visiem šķita ārkārtīgi komisks. Kāds mākleris no Minemagantikas piezīmēja: — Monarhs ir daudz jautrāka pilsēta par Zenītu. Jums, Zenīta skopuļiem, nav tādu iestāžu kā šīs te. — Babits protestēja: — Nekrietni meli! Pasaulē nav nekā, kas nebūtu atrodams arī Zenītā. Ticiet man, pie mums Zenītā daudz vairāk tādu māju un izpriecu salonu, un visāda veida dzertuvju nekā citās pilsētās.

Piepeši viņš atskārta, ka par viņu smejas, un gribēja sakt kauties; bet pēc tam aizmirsa visu, iegrimdams tādos netīros pārdzīvojumos, kādiem nebija nodevies kopš koledžas laikiem.

Nākamajā rītā, kad viņš atgriezās Zenīta, viņa kāre pēc sacelšanās bija daļēji apmierināta. Viņš bija ieslīdzis kautrīgā apmierinātībā. Taču viss viņu uztrauca Viņš pat nepasmaidīja, kad V. A. Rodžerss žēlojās:

—   Ak, mana galva! Šorīt dievs mani smagi pārbauda. Paklausies! Es zinu, kur meklējama vaina. Vakar kāds man tišu prātu būs ielējis tīru spirtu.

Par Babita dekam nekad neuzzinaja nedz viņa ģimene, nedz arī citi Zenīta iemītnieki, izņemot Rodžersu un Vingu. Arī viņš pats tās oficiāli neatzina. Ja bija kādas sekas, arī tās netika atklātas.

Četrpadsmita nodaļa

I

Šajā rudeni misters V. G. Hardings no Marionas, no Ohaio štata, tika ievēlēts par Savienoto Valstu prezidentu, bet Zenītā mazāk interesējās par vispārējo nacionālo vēlēšanu kampaņu nekā par vietējām vēlēšanām. Kaut gan Seneka Douns bija advokāts un beidzis štata universitāti, viņa kandidatūru pilsētas mēra amatam visiem par lielu pārsteigumu izvirzīja strādnieku partijas saraksts. Lai sakautu viņu, demokrāti un republikāņi vienojās par matraču fabrikanta mistera Prauta kandidatūru, kuram bija saprātīga cilvēka reputācija. Misteru Prautu atbalstīja bankas, Tirdzniecības palāta, visi pieklājīgie laikraksti un Džordžs F. Babits.

Babits bija vēlēšanu iecirkņa vadītājs Ziedošajos pakalnos, bet šis iecirknis bija pilnīgi drošs, un viņš ilgojās pēc sīvākas cīņas lauka. Runa konferencē bija sagādājusi viņam laba oratora slavu, tādēļ apvienotā republikāņu un demokrātu centrālā komiteja sūtīja viņu uz septīto iecirkni un uz Zenīta dienvidu rajoniem -• uzstāties nelielās auditorijās, kas komplektējās no strādniekiem un ierēdņiem, un viņu sievām, kuras vēl nezināja, kā izlietot savas nesen iegūtās balsstiesības. Te viņš iemantoja slavu, kas ilga vairākas nedēļas. Dažreiz šais sanāksmēs ieradās kāds reportieris un nākamajā dienā virsraksti laikrakstos ziņoja (kaut gan ne sevišķi lieliem burtiem), ka «Sapulcējušies ar ovācijām uzņēma Džordža F. Babita runu» vai arī «Ievērojamais biznesmenis atklāj Douna blēdības». Reiz laikraksta Advocate-Times svētdienas numura ilustrētajā pielikumā bija ievietota Babita un divpadsmit citu biznesmeņu fotogrāfijās ar uzrakstu «Ievērojami Zenīta tirdzniecības un finansu darbinieki, kas atbalsta Prautu».

Babits bija pelnījis šo godu. Viņš lieliski vadīja vēlēšanu kampaņu. Viņš ticēja, viņš bija pārliecināts, — ja Linkolns būtu dzīvs, viņš arī aģitētu par misteru V. G. Hardingu — ja Linkolns gadītos Zenītā, viņš piedalītos vēlēšanu kampaņā parLukasu Prautu. Babits

nemulsināja klausītājus ar muļķīgiem sīkumiem: Prauts pārstāvēja godīgus darba darītājus, Seneka Douns — nožēlojamus sliņķus, un katrs varēja brīvi izvēleties. Pats Babits ar saviem platajiem pleciem un spēcīgo balsi, acīm redzot, bija viens no šiem Krietnajiem Ļaudīm un — reti sastopama īpašība! — viņš patiešām mīlēja tautu. Viņš bija ar mieru mīlēt pat vienkāršos strādniekus. Viņš vēlējās, lai strādnieki tiktu labi atalgoti un būtu spējīgi maksāt augstas īres, — pats par sevi saprotams ar noteikumu, ka nedrīkst samazināties akcionāru likumīgā peļņas daļa. Tā dižciltīgi apbalvots un priecādamies par atklājumu, ka viņš ir dzimis orators, Babits prata iekarot klausītāju simpātijas un dedzīgi nodevās priekšvēlēšanu aģitācijai, iemantodams slavu ne vien septītajā un astotajā, bet daļēji arī sešpadsmitajā vēlēšanu iecirknī.

II

Saspiedušies automobilī, viņi piebrauca pie vingrotāju biedrības zāles — Babits, viņa sieva, Verona,Tedis un Pols un Zilla Rīslingi. Zāle atradās virs delikatešu veikala, ielā, kur rībēja tramvaji un oda pēc sīpoliem, benzīna un ceptām zivīm. Visi, ieskaitot arī viņu pašu, noraudzījās uz Babitu ar cieņu.

—    Es nudien nesaprotu, kā tu vari uzstāties vienā vakarā trīs dažādās sapulcēs. Kaut man būtu tava izturība! — sacīja Pols; un Tedis uzsauca Veronai:

—    Musu vecais patiešām zina, kā apvest šos zeļļus ap stūri!

Vīri melnos satina kreklos, nule mazgatām sejām aT kvēpu paliekām zem acīm slaistījās uz platajām kāpnēm, kas veda zālē. Babits ar saviem pavadoņiem pieklājīgi spraucās cauri pūlim un nonāca izbalsinātā telpā; tās vienā galā atradās paaugstinājums ar sarkana plīša troni un gaiši zilu priedes koka altāri — tādus ik vakaru izmantoja dižie Maģistri un augstākie varas vīri neskaitāmās brālībās un ložās. Zāle bija pilna. Laužoties cauri rindām, kas stāvēja pie zāles

ieejas, viņš priecājās, dzirdot ļaudis godbijīgi sakām: «Tas ir viņš!» Priekšsēdētājs steidzās viņam pretī pa galveno eju, iespaidīgi iesaukdamies: — Referents! Viss sagatavots, ser! Hm… atvainojiet… jūsu goda vārds?

Tad sākās daiļrunības plūdi:

—     Lēdijas un džentlmeņi, sešpadsmitā iecirkņa vēlētāji, ir viens cilvēks, kas šovakar nevar būt kopā ar mums, cilvēks, kas stiprs, nelokāms un uzticams ka trojietis stāv politiskajā arēnā — es runāju par mūsu līderi, cienījamo Lukasu Prautu, mūsu pilsētas un visa Zenīta apgabala karognesēju. Tā kā viņa nav šeit, tad es ceru, ka jūs atļausiet man kā jūsu draugam un kaimiņam, kā cilvēkam, kas lepojas ar to, ka viņam, tāpat kā jums, lemta lielā laime dzīvot mūsu skaistajā Zenīta pilsētā, pastāstīt jums sirsnīgi, godīgi un atklāti, ko domā par šīs ievērojamās vēlēšanu kampaņas perspektīvām vienkāršs biznesmenis — cilvēks, kas piedzimis un uzaudzis nabadzībā un pazīst fiziskā darba svētību un nekad — kaut ari tagad liktenis viņu nosodījis pavadīt dienas pie rakstāmgalda — nekad nevar aizmirst, ko nozīmē, velns parāvis, celties pussešos no rīta un steigties uz fabriku ar veco pusdienas zupas podu tulznainaja rokā, lai būtu jau pie vārtiem, kad pulksten septiņos atskanēs svilpe, ja vien īpašnieks nav ielavījies iekšā desmit minūtes pirms mums un neliek svilpt agrāk! (Smiekli.) Bet, pievēršoties šīs vēlēšanu kampaņas galvenajiem un izšķirošajiem jautājumiem, jāuzsver, ka lielākā kļūda, kā liekulīgi sludina Seneka Douns . ..

Klausītāju vidū bija strādnieki, kas ņirgājās, — jauni, ciniski strādnieki, vairums ārzemnieku — ebreji, zviedri, īri, itālieši, bet vecākie vīri, pacietīgie, nosirmojušie, salīkušie galdnieki un mehāniķi, aplaudēja Babitam, un, kad viņš pastāstīja anekdoti par Linkolnu, veco strādnieku acis aizmigloja asaras.

Kautrīgi un nevaļīgi viņš steidzās atstat zāli, tik patīkamu aplausu pavadīts, lai trauktos tālāk uz trešo šī vakara sapulci. — Tedi, sēdies pie stūres! — viņš teica dēlam. — J.ūtos stipri noguris pēc visas tās runāšanas. Nu, Pol, kā bija? Vai es uzņēmu pareizo toni?

_ — Lieliski! Vareni! Tev ir ķēriens, vecais!

Misis Babita ]āva sajūsmai vaļu; Ak, tas bija brīnišķīgi! Tik skaidri un interesanti, un kādas gudras domas! Kad es dzirdu tevi runājām atklatībā, es saprotu, ka nespēju īsti novērtēt, kāds dziļš domātājs tu esi, cik tev attīstīts prāts un bagāts vārdu krājums. Vienkārši — brīnišķīgi!

Bet Verona nedeva tēvam mieru. — Tēt, — viņa uztraucās, — kā tu zini, ka ražošanas līdzekļu nacionalizācija un tamlīdzīgi pasākumi vienmēr beigsies ar neveiksmi.

Misis Babita viņu norāja: — Rona, tev gan vajadzētu saprast, ka tagad, kad tēvs tik noguris pēc uzstāšanas, nav īstais brīdis uzmākties viņam ar šiem sarežģītajiem jautājumiem. Esmu pārliecināta, ka viņš tev visu labprāt paskaidros, kad būs atpūties. Bet tagad klusēsim un ļausim tēvam sagatavoties nākošajai runai. Iedomājieties! Tagad ļaudis jau sapulcējušies Makabiešu templī un gaida mūs.

Ml

Misters Lūkass Prauts un Sapratīgs Bizness uzvarēja misteru Scneku Dounu un Šķiru Politiku, un Zenīts atkal bija glābts. Babitam tika piedāvāti daži mazāki amati, ko sadalīt nabadzīgiem radiniekiem, bet viņš atzina par labāku saņemt slepenu informāciju, kādā virzienā paredzēts iekārtot asfaltētus ceļus, un pateicīgā pilsētas valde viņam to arī neliedza. Bez tam viņš bija viens no tiem deviņpadsmit oratoriem, kas runāja svinīgajās pusdienās, ko Tirdzniecības palāta rīkoja par godu taisnības uzvarai.

Tagad Babita oratora slava bija tiktāl nostiprinājusies, ka viņu uzaicināja runāt ari Nekustamu īpašumu padomes gadskartējas pusdienās. Advocate-Times iespieda šo runu gandrīz nesaīsinātu:

«Vakar vakarā notika viens no visinteresantākajiem banketiem, ko Zenīta Nekustamu īpašumu padome rīkoja sakarā ar gadskārtējo sanāksmi Džila O’Herna hoteļa venēciešu zālē. Laipnais saimnieks DžilsO’Herns vēl lieku reizi apstiprināja sava uzņēmuma labo slavu,

un sapulcējušies mielojās ar tik izmeklētiem ēdieniem, kādus nekur neatrast uz rietumiem no Ņujorkas, varbūt pat ne Ņujorka, un noskaloja bagātīgo maltīti ar dzērienu, kas uzmundrināja, bet nereibināja, proti, ar ābolu vīnu, kas bija raudzēts padomes priekšsēdētāja un šīs sanāksmes nepārspējami aspratīgā vadītāja Čendlera Alota fermā.

Tā kā misters Cendlers Mots bija viegli saaukstējies un viņam sapēja kakls, tad Džordžs F. Babits teica galveno runu. Atzīmējis apbūves gabalu skaita ievērojamo palielināšanos, iedalot tos pēc Torensa sistēmas, misters Babits turpināja:

—    Pieceldamies, lai apsveiktu jūs ar improvizētu runu, kaut gan ta rūpīgi noglabāta manā vestes kabatā, man nāk prātā anekdote par diviem īriem Maiku un Patu, kas brauca pulmaņa vagonā. Aizmirsu pasacīt, ka viņi abi bija matroži. Maiks, kā šķiet, gulēja apakšējā guļvietā, te piepeši no augšas atskan briesmīgs troksnis, un, kad viņš uzsauc biedram, lai uzzinātu, kas noticis, Pats atbild: «Posts un bēdas, kur lai es šonakt atstiepju savus nogurušos kaulus! Jau kopš astotās stundas es pūlos ielīst šai sasodīti mazajā tīklā, bet kā nekā, tā nekā!»

IJn tagad, džentlmeņi, stāvot jūsu priekšā, es nejutos labāk par nabaga Patu, var gadīties, kad būšu norunājis kādu laiku, ak posts un bēdas, es jutīšos tik sasodīti niecīgs, ka varēšu ielīst pulmaņa bagāžas tīklā bez bēdas.

Džentlmeņi, man šķiet, ka mūsu pienākums šai svinīgajā gadskārtējā sanāksmē, kad draugi un ienaidnieki sapulcējas vienuviet un noliek kaujas cirvjus, lai ļautu labvēlības viļņiem šūpot mūs pa ziedošiem draudzības pakalniem, tad mums, vislabākās pilsētas iedzīvotājiem pasaulē, tā stāvot plecu pie pleca un atklāti raugoties cits citam acīs, jāpārdomā un jāapsver, ko esam sasnieguši gan paši savā, gan labklājības attīstība.

Kaut gan mūsu pilsētā ir 361000 vai faktiski 362000 iedzīvotāju, tomēr jāatzīst, ka pēc pēdējiem tautas skaitīšanas datiem Savienotajās Valstīs ir gandrīz divdesmit pilsētu, kas lielākas par mūsu Zenītu. Bet, džentlmeņi, ja nākamajā-skaitīšana mēs nebūsim vismaz desmitajā

vietā, esmu ar mieru atdot skeptiķiem savu pēdējo kreklu, lai to aprij līdz ar sveicieniem no Džordža F. Babita! Iespējams, ka Ņujorka, Čikāga un Filadelfija vienmēr būs lielākas par mūsu pilsētu. Bet atstāsim pie malas šis trīs pilsētas, kas tik pārmērīgi izpletušās, ka neviens pieklājīgs baltais cilvēks, kas mīl savu sievu un bērnus, un dieva skaisto pasauli un kam patik draudzīgi paspiest kaimiņa roku, nekad negribēs tajās dzīvot — un atļaujiet man tepat uz vietas paziņot, ka es nekādā gadījumā nemainītu pirmšķirīgu apbūves rajonu Zenīta pret visu Brodveju vai Steitstrītu! — tātad, neieskaitot šis trīs pilsētas, katram, kam vien galva uz pleciem, saprotams, ka mūsu Zenīts ir īsts amerikāņu dzīves veida un labklājības paraugs, kādu nekur citur neatrast!

Es nebūt negribu apgalvot, ka mēs esam sasnieguši pilnību. Mums vēl daudz kas darāms, piemēram, jāpaplašina piepilsētas asfaltēto ceļu tīkls, jo, ticiet man, tieši tas pilsonis, kas nopelna trīs līdz desmit tūkstošus gadā, kam pieder savs automobilis, jauka ģimene un neliela vasarnīca pilsētas apkārtnē, — tieši tas cilvēks liek griezties progresa riteņiem!

Tas ir tā cilvēka tips, kas mūsu dienās valda Amerikā; patiesībā, tas ir ideālais tips, kas jāizkopj visa pasaulē, ja vēlamies, lai ļaudīm uz mušu mazās, vecās planētas būtu nodrošināta turīga, harmoniska, darbīga un īsti kristīga nākotne. Laiku pa laikam man patīk apcerēt un novērtēt šo Solīdo Amerikas Pilsoni, un katru reizi mani pārņem neizsakāms apmierinājums.

Mūsu Ideālais Pilsonis — vispirmām kārtām es iedomājos viņu čaklāku par putnu suni, tādu, kas velti netērē dārgo laiku ar tukšiem sapņiem, visādām sabiedriskām tējām un citām būšanām, kam nav nekāda sakara ar viņa biznesu, bet ieliek visu savu spēku un enerģiju kādā uzņēmumā, profesijā vai mākslas nozarē. Vakaros viņš aizdedzina labu cigāru, iekāpj savā vecaja mašīnā, varbūt nolamā karburatoru un steidzas uz mājām. Viņš nopļauj mauriņu dārzā vai pavingrinās golfa spēlē un tad jau var sēsties pie galda. Pēc pusdienām viņš pastāsta bērniem kādu pasaku vai aizved ģimeni uz kino, izspēlē dažas bridža partijas vai ari palasa

/

vakara laikrakstu vai pāris nodaļu no kāda aizraujoša romāna par interesantajiem Rietumiem, ja viņam tieksme uz literatūru; varbūt ierodas kāds no kaimiņiem tāpat vien pasēdēt un patērzēt par draugiem un dienas notikumiem. Pēc tam dodas gulēt, laimīgs, ar skaidru sirdsapziņu, apzinādamies, ka arī viņš ieguldījis savu artavu pilsētas labklājības attīstībā un, protams, arī savā personīgajā bankas rēķinā.

Politikā un reliģijā šis Saprātīgais Pilsonis ir visizmanīgākais cilvēks pasaulē, un mākslas jautājumos viņam ir iedzimta gaume, viņš vienmēr izvēlēsies visu to labāko. Nevienā citā zemē pasaule jūs neatradīsiet pie salonu sienām tik daudz vecmeistaru un citu ievērojamu gleznotāju darbu reprodukciju kā Savienotajās Valstīs. Nevienā valstī nav tik daudz gramofonu un plašu, kas atskaņo ne vien dejas un humoru, bet arī vislabākās operas, piemēram, Verdi, ko iedziedājuši pasaulē vislabāk atalgotie mākslinieki.

Citās valstīs ar mākslu un literatūru nodarbojas noplukuši klaidoņi, kas mitinās bēniņos un pārtiek vienigi no iedzeršanas un makaroniem, bet Amerikā veiksmīgs rakstnieks vai gleznotājs neatšķiras no citiem krietniem biznesmeņiem; un es no savas puses tikai priecājos, ka cilvēks, kam piemīt retā izveicība pārvērst savu vēstījumu par interesantu lasāmvielu, kas ļoti enerģiski un neatlaidīgi prot izplatīt savu literāro preci, var nopelnīt piecdesmit tūkstošus gadā un satikties ar pašiem lielākajiem biznesmeņiem kā līdzīgs ar līdzīgiem, var lepoties ar tikpat lielu māju un elegantu auto kā kurš katrs rūpniecības magnāts! Bet ievērojiet, vienīgi tā Krietnā Pilsoņa vērtējums, kuru es nupat jums attēloju, noteic rakstnieku likteni, tādēļ arī viņam pienākas slava un gods tāpat kā autoram.

Beidzot — un tas ir pats galvenais — mūsu Standartizētais Pilsonis, kaut arī viņš butu vecpuisis, mīl bērnus un sargā ģimenes pavardu, kas bija, ir un būs mūsu civilizācijas pamatu pamats, kas vairāk par visu atšķir mūs no pagrimušajām Eiropas tautām.

Es vēl nekad neesmu bijis Eiropā un, taisnību sakot, ari nemaz tik ļoti pēc tās neilgojos, kamēr vēl neesmu redzējis visas varenās pilsētas un kalnus mūsu pašu

zemē, — bet man šķiet, ari ārzemēs ir daudz mūsu sugas Jaužu. Patiešām, viens no dedzīgākajiem rotāriešiem, kādu es jebkad esmu saticis, slavēja simtprocentīgas enerģijas principus, runādams izloksnē ar tik dārdošu «r» skaņu, ka negribot bija jādomā par veco, labo Skotiju un ziedošajiem Bobija Bērnsa viršu laukiem. Bet tai pašā laika kaut kas vēl aizvien mūs atšķir no mūsu labajiem brāļiem, Vecās Pasaules veikalniekiem, proti, viņi labprāt atkārto visādu snobu, žurnālistu un politiķu domas, kamēr mūsdienu amerikāņu biznesmenis prot pats sevi aizstāvēt un katram skaļi un skaidri pasacīs, ka viņš nodomājis darīt visu pēc sava prāta. Viņam nav jaaicina palīgā algots inteliģenti ņš, kad nepieciešams atsist negodīgu kritiķu uzbrukumus, kas apdraud mūsu saprātīgo un rosīgo dzīvi. Viņš nav tads stulbenis kā veco laiku tirgotājs. Viņam netrūkst ne īsto vārdu, ne drosmes.

Ar visu savu kautrību es gribētu nostāties jūsu priekšā ka biznesmeņu pārstāvis un klusu pačukstēt: «Tādi ir mūsu ļaudis! Lūk, musu Standartizētā Amerikas Pilsoņa paraugs! Lūk, jaunā amerikāņu paaudze: īsti vīrieši ar spalvām apaugušām krūtīm, smejošām acīm un skaitļošanas mašīnām kantoros. Mēs nemaz nedomājām lielīties, bet mēs vienmēr gribam būt pirmajā vietā un, ja mēs jums nepatīkam, piesargieties — labāk paslēpieties, pirms ciklons sāk trakot!»

Kā nu mācēdams, es mēģināju jums attēlot īstu Vīrieti, cilvēku, kam nags visās lietās un vietās. Un tieši tādēļ, ka Zenītā daudz šādu viru, mūsu pilsēta ir visstabilākā un visievērojamākā no visām pilsētām. Arī Ņujorkā ir tūkstošiem krietnu ļaužu, bet pilsētai par postu tur dzīvo milzums ārzemnieku. Tāpat Čikāgā un Sanfrancisko. Ak, mums ir vesela virkne īstu zelta pilsētu — Detroita un Klīvlenda ar savām slavenajām rūpnīcām, Cincinati ar mehānisko darbgaldu un ziepju rūpniecību, Pitsburga un Birmingema ar tēraudu, Kanzasas Sitija un Mineapolisa, un Omaha, kuru viesmīlīgie vārti plaši atvērti viļņojošam kviešu okeānam, un neskaitāmas citas brīnišķīgas pilsētas — pēc pēdejiem skaitīšanas datiem Amerikā ir veselas sešdesmit astoņas lieliskas pilsētas, kurās iedzīvotāju skaits pārsniedz

simts tūkstošus! Un visas šis pilsētas turas kopā, lai aizstāvētu mūsu varu un šķīstību pret visādām svešzemju idejām un komunismu, — Atlanta un Hartforda, Ročestera un Denvera, Milvoki un Indianapolisa, Losandželosa un Skrantona, Portlenda Mēnas štatā un Portlenda Oregonā. Brašs, izveicīgs puisis no Baltimoras, Sietlas vai Dulutas ir īsts dvīņu brālis puisim no Bufalo vai Akronas, Fortvērtas vai Oskalusas!

Bet tieši šeit, mūsu Zenītā, vīrišķīgu vīriešu, sievišķīgu sieviešu un apdāvinātu bērnu dzimtenē, jūs atradīsiet procentuāli visvairāk tādu Brašu Puišu, — tādēļ arī mūsu pilsēta ieņem īpašu vietu; tādēļ arī tā ieies vēsturē kā vispārējas civilizācijas pirmā vēstnese, tās ēras vēstnese, kas iestāsies tad, kad vecais, gausais dzīves veids būs izzudis uz mūžīgiem laikiem un nopietnas, straujas centības rīts uzausis pār visu pasauli.

Es ceru, ka pienāks laiks, kad ļaudis beigs apbrīnot vecās, kožu saēstās, sapelējušās eiropiešu grabažas un pratīs pienācīgi novērtēt diženo Zemta garu, šo kaujiniecisko apņēmibu gūt panākumus, kura darījusi mūsu veco, labo Zenītu slavenu ikvienā valstī un zemē, kur lieto kondensētu pienu un kartona kārbas! Ticiet man, pasaule pārāk ilgi atradusies to panīkušo zemju ietekmē, kuras lepojas ar savu peizāžu, bet kur nekā cita neražo kā tikai zābaksmēru un alkoholiskus dzērienus, kur labi ja uz katriem simts cilvēkiem ir viena vanna, kur neprot atšķirt galveno grāmatu no vienkārša bloknota; ir pēdējais laiks mums, zenītiešiem, izslieties visā augumā un saukt, lai atklāj kārtis.

Varu jums apgalvot, ka Zenīts un citas pilsētas — Zenīta māsas — ražo jauna tipa civilizāciju. Zenītam ir ļoti liela līdzība ar šīm citām pilsētām, un es par to esmu sasodīti priecīgs! Nepieredzētais saprātīgas standartizācijas uzplaukums, standartizētie veikali, kantori, ielas, hoteļi, apģērbi un laikraksti visās Savienotajās Valstis liecina, cik stiprs un izturīgs ir mūsējās civilizācijās trps.

Man vienmēr patīk atcerēties rindas, ko Cams Frinks publicējis laikrakstos par savu priekšlasījumu turneju. Daudziem no jums tās, bez šaubām, būs jau pazīstamas, tomēr ar jūsu atļauju es izmantošu gadījumu, lai vēl

reiz tās nolasītu. īsti klasiskas rindas, līdzīgas Kiplinga poēmai «Ja» vai Ellas Vīleras Vilkoksas poēmai «īsts cilvēks»; un es vienmēr nēsāju līdz šo izgriezumu savā bloknotā:

No jauna kad eju pa ceļu kā dzejnieks pauninieks, es košļāju gumiju, dziedu un dziesmiņā manā skan prieks. Ikvienam, ko sastapt man gadās, es priecīgu skatienu raidu, vēl piedevām dāvājot viņam visjautrākos smieklus un smaidu. Ar ļaudīm no Kivani kluba es pasmieties mēdzu labprāt un dažkārt ar skanīgu joku tīk studentus uzjautrināt. Bet melnais un viltīgais sātans, kas tiešām ir nelietis īsts, man uzglūnot, aizmirst pat miegu, tik ļoti viņš jautrību nīst. Un brīdī, kad, ieraugot mani, ar asti tas steidzīgi māj, man dvēselē sakrājas īgnums un sapīkums kaimiņos stāj, tad skumstu kā vientulīgs taksis, pie ķēdes kas svētdienā siets, kad saimnieks uz pastaigu iet. Un gribas man atmest ar roku un lekcijām ardievas teikt, pat cigāri dārgie man riebjas, tad gribu es klaiņot reiz beigt. Uz mājām tai dienā es vēlētos braukt, kur viss ir tik tīkams un ērts, ēst pankūkas, paziņas ciemoties saukt, tie saprot, ko dzejnieks ir vērts.

Bet brīžos, kad skumjas sāk klāties pār seju, vislabāko hoteli sameklēt eju. Vienalga, Toledo vai Džefersona, vai arī tas Mekonā, Vašingtonā. Un atkal es sevi tik priecīgu jūtu, kā atgriezies dzimtajā mājvietā būtu. Un, galīgi skumjas lai izkliedēt spētu, pie hoteļa stāvu un apkārtni pētu. Kur atrodos tagad, ja prasītu jūs, tik tiešām dot atbildi pagrūti būs. Jo ļaudis, ko ieraugu garām sev ejam, visi tik redzētām, tīkamām sejām. Un tāpat kā visur, kur klaiņoju es, šeit skaistules galvā sev cepures nes. Te pēkšņi no brīnumiem apžilbst man skats, — pat apģērbam audums ir gluži tas pats. Pie vīriešiem pieeju, vārdam nav vietas, tie pārrunā zināmas, dzirdētas lietas: par beisbolu, auto, par cenām un precēm, nu gluži kā mājās mani paziņas vecie!

Un, hotelī ieejot, paveros apkārt un priecīgi saku: «Cik jauki te klājas!» Seit žurnāli, konfektes, cigāru šķirnes un laikraksti ari tie paši, kas mājās. Un, ieraugot runīgu cilvēku baru, pie ēdiena šķīvjiem kas dodas ar sparu, es priecīgi izsaucos, pielēcis kājās: «Es iz

braucis neesmu no dzimtajam mājām!» Tad apsēžos mīkstajā krēslā visbeidzot un tuvāko kaimiņu uzrunāt steidzos: «Vai akcijas celsies, kā, Billij, jums šķiet? Kā darbojas auto? Kā sieviņai iet?» Pēc brīža mēs mierīgi ceļamies kājās, uz hoteļa izeju soļojam lēni, bez apstājas tērzējot gluži kā brāļi, kā kaimiņi labi, kā jautri zēni, kā draugi, kurus nav iespējams šķirt, kas priecājas abi, ka tikušies ir.

Mans brāli, ja kādreiz tev līdzīgi ietu un nelabais iesāktu muļķības dzīt, kad izceļot nāktos uz tālāku vietu, tu līdzīgā veidā tad rīkoties vari. Vienalga, kur nāktos tev aplūkot Status, it visur tu atrasi redzētus skatus, vienalga, cik tālu tu būsi jau gājis, it visur tu atrasi mīļotās mājas.

Jā, ser, šīs citas pilsētas ir mūsu uzticamie partneri lielajā dzīves cīņā. Bet nepārprotiet mani. Es apgalvoju, ka mūsu Zenīts ir vislabākais partneris, pats priekšzīmīgākais un attīstītākais partneris no visas šīs trokšņainās kompānijas. Es ceru, jūs mani atvainosiet, ja sniegšu dažus statistiskus datus, lai apstiprinātu savu apgalvojumu. Varbūt dažiem no jums tie jau sen zināmi, tomēr skaitļi par mūsu labklājības attīstību, tāpat kā prieces vēsts bībelē, īsta censoņa ausīm nekad neapnīkst, lai arī cik bieži tie tiktu atkārtoti! Ikvienai inteliģentai personai zināms, ka Zenīts ražo vairāk kondensētā piena un sausā krējuma, vairāk papes kārbu un apgaismošanas piederumu nekā citas pilsētas Savienotajās Valstīs, ja ne visā pasaulē. Bet daudzi vēl nezina, ka mums pieder otrā vieta iesaiņota sviesta ražošanā, sestā — plašajā motoru un automobiļu rūpniecībā un apmēram trešā — siera, ādas izstrādājumu, jumta papes, pārtikas produktu koncentrātu un darba uzvalku ražošanā.

Taču par mūsu pilsētas diženumu liecina ne vien neredzētais uzplaukums, bet arī sabiedrības noskaņojums, tās progresīvā ideālisma un brālības jūtas, kas raksturīgas Zenītam, kopš to nodibinājuši mūsu priekšteči. Mums ir tiesības, patiesību sakot, pienākums pret šo skaisto pilsētu — paziņot visai pasaulei datus par mūsu skolām,‘par šīm lieliskajām celtnēm ar vislabāko

ventilācijas sistēmu visā zemē; par mūsu greznajiem hoteļiem un bankām ar gleznam un marmora skulptūrām rotātiem vestibiliem; par Otro Nacionālo Torni, otru augstāko biznesa celtni zemes vidienes pilsētās. Ja es vēl piebilstu, ka mums nesalīdzināmi vairāk asfaltētu ielu, vannas istabu, putekļu sūcēju un citu civilizācijas atribūtu: ka mūsu bibliotēka un mākslas muzejs labi apgādāti un iekārtoti ērtās un piemērotās telpās; ka mūsu apstādījumu sistēma ar tās priekšzīmīgajiem ceļiem, ko grezno zālāji, krūmi un statujas, talu pārspēj vidusmēru — ja es visu to pateiktu, es būtu sniedzis tikai pavisam bālu ainu no tā bezgalīgā diženuma, kas aptver mūsu Zenītu!

Tomēr pašu labāko es tīšuprāt pataupīju beigām. Ja es jums atgādinu, ka mūsu pilsētā uz katriem pieciem veseliem un septiņām astotdaļām cilvēka ir viens automobilis, tad līdz ar to es dodu jums skaidru un konkrētu pierādījumu par mūsu progresu un gudrību, kas kļuvuši par sinonīmiem Zenīta vārdam!

Bet ceļš uz patiesību nav rozēm kaisīts. Pirms es beidzu, man jāpievērš jūsu uzmanība problēmai, ar kuru mēs sadursimies šajā gadā. Vislielākās briesmas sapratīgai valdibai draud nevis no atklātiem sociālistiem, bet no gļēvuļiem, kas darbojas slepeni, — no tiem garmatainajiem subjektiem, kas sauc sevi par «liberāļiem», «radikāļiem», «bezpartejiskiem» un «inteliģenci» un dievs vien zina kādos vēl citos viltus vārdos! Skolotāji un profesori, kam trūkst atbildības sajūtas, ir paši tie ļaunākie šajā bandā, un man kauns teikt, ka vairaki no viņiem lasa lekcijas mūsu štata universitātē! Sl universitāte ir ari mana cilma mater, un es lepojos, ka esmu tās absolvents, bet tajā ir daži mācību spēki, kas domā, ka mums jānodod valsts vadība visādu klaidoņu un salašņu rokās.

Sie profesori jāiznīcina tāpat kā čūskas — viņi un visi viņiem līdzīgie mīkstmieši! Amerikāņu biznesmenis ir augstsirdīgs līdz galējībai, bet vienu gan viņš prasa no visiem skolotājiem, lektoriem un žurnālistiem: ja mēs maksājam viņiem savu godīgi nopelnīto naudu, tad viņiem savukārt jāpalīdz reklamēt mūsu sasniegumi un jāpropagandē tieksme pēc saprātīgas turības!

Kas attiecas uz šiem pļāpām un pēlējiem, pesimistiskajiem, ciniskajiem universitātes profesoriem, tad atļaujiet man pasacīt, ka mūsu pienākums vēl šajā pašā gadā panākt, lai šie nelieši tiktu atbrīvoti no darba, ja nepieciešams, izmantojot visu mūsu ietekmi tikpat enerģiski, cik enerģiski mēs cenšamies pārdot pēc iespējas vairāk nekustamu īpašumu un sakrāt pēc iespējas vairāk naudas.

Tikai tad mūsu dēli un meitas sapratīs, ka amerikāņu vīrišķības un kultūras ideāls nav vis kaut kādu muļķu bars, kas slaistās apkārt, līdz apnikumam spriedelēdami par taisnību un netaisnību, bet gan dievbijīgais, darbīgais, panākumiem bagātais vīrs ar spēcīgām dūrēm, kādas enerģiskas un svētas draudzes loceklis un biedrs Stūmēju, Rotāriešu vai Kivaniešu klubā, Aļņu, Sarkanādu vai Kolumba bruņinieku ordenī, vai kādā citā no tām divdesmit organizācijām, kuras apvieno Krietnus Ļaudis, smaidošus, zobgalīgus jokdarus, kas pūlas sviedriem vaigā un nekad neliedz palīdzīgu roku cits citam, kas prot strādāt un priecāties, kā nākas, un atbildēt visādiem kritizētājiem ar pamatīgu stūrainā zābaka spērienu, tā piespiežot šos murkšķētājus un vīzdeguņus respektēt īstu Vīrieti un strādāt Amerikas tēvoča Sama labā!

IV

Babits solīja izvērsties par ievērojamu oratoru. Viņš uzjautrināja Cetemrouda prezbiteriāņu baznīcas Smēķētāju kluba biedrus ar īru, ebreju un ķīniešu anekdotēm.

Bet nekur viņš tik skaidri neatklāja savu Izcilā Pilsoņa būtību kā referātā «Kaili fakti par nekustamiem īpašumiem», ko viņš nolasīja Kristīgo Jaunekļu savienības audzēkņu grupai, kas mācījās par tirdzniecības metodēm. Advocate-Times atreferēja šo runu tik pilnīgi, ka Vcrgils Gančs teica Babitam: — Tu sāc izvirzīties par vienu no izcilākajiem runas mākslas meistariem mūsu pilsētā. Nevar paņemt rokā nevienu laikrakstu, kurā nebūtu cildināta tava daiļrunība. Visa šī kņada,

protams, sagādā daudz jaunu klientu tavai firmai. Lieliski, veco zēn! Turpini vien tādā pašā garā!

—    Beidz zoboties! — Babits vāji protestēja, klusībā priecādamies par Ganča atzinību, kuram pašam bija spējīga oratora slava, un brīnīdamies, kā gan pirms atvaļinājuma viņš nevarēja aptvert, kāda laime būt Solīdam Pilsonim.

Piecpadsmita nodaļa

I

Taču viņa ceļš uz panākumiem nebija bez liktenīgām kļūmēm.

Slava neatnesa cerēto augstākās sabiedrības atzinību, ko Babiti bija pelnījuši. Viņus neuzaicināja iestāties Tonavandas lauku klubā un neielūdza uz deju vakariem «Unionā». Babits sarūgtināts apgalvoja, ka viņam pašam nospļauties par šiem dižmaņiem, bet sieva labprāt gribētu būt «starp klātesošajiem». Viņš nepacietīgi gaidīja sava universitātes izlaiduma gadskārtējās pusdienas, kad no sirds varēs izrunāties ar tādiem sabiedrības pīlāriem kā Čārlzu Makelviju — miljonāru būvuzņēmēju, Maksi Krugeru — baņķieri, Irvingu Teitu — darbgaldu fabrikantu un Adaibertu Dobsonu — populāro iekštelpu dekoratoru. Teorētiski Babits bija viņu draugs tāpat kā koledžas laikā, un satiekoties viņi vēl aizvien sauca to par «Džordžiju», bet satikās viņi nezin kādēļ visai reti un nekad neuzaicināja Babitu savās mājās Karaļu kalnā uz pusdienām (ar šampanieti un sulaini).

Visu nedēļu pirms gadskārtējās sanāksmes Babits domāja par viņiem. «Nav nekāda iemesla, kādēļ mēs tagad nevarētu kļūt tuvi un sirsnīgi draugi.»

II

Kā visas īsti amerikāniskas izpriecas un garīgas izklaidēšanās, 1896. gada absolventu pusdienas tika rūpīgi organizētas. Rīcības komiteja skandināja neat

laidīgi ka utrupnieka āmurs. Ikkatru nedēļu tika izsūtīti atgādinājumi:

ATGĀDINĀJUMS Nr. 3

Veco zēn, neaizmirsti ierasties visjautrākajā draudzības maltītē, kādu jebkad rīkojuši vecās, labās U absolventi. No 1908. gada absolventēm ieradās 60%. Vai tad mēs, zēni, būsim sliktāki par šīm brunču valkātājām? Saturieties, puiši, parādīsim īstu, neviltotu entuziasmu un visi kā viens ieradīsimies uz vēl nebijuši smalkām pusdienām! Eleganti ēdieni, īsas, dedzīgas runas un kopīgas atmiņas par visgaišākajām, vislaimīgākajām mūsu dzīves dienām.

Pusdienas notika «Uniona» klubā atsevišķā zāie. Klubs bija visai noplukusi celtne, trīs vecas, pretenciozas dzīvojamas mājas salaistas kopā, un vestibils izskatījās līdzīgs kartupeļu pagrabam, taču Babits, karu bija pieejama visa Sporta kluba greznība, ienāca tajā ar bijību. Viņš pamāja ar galvu šveicaram — vecam, augstprātīgam nēģerim zila frakā ar misiņa pogām un celi devās uz zāli, cenzdamies izturēties kā īsts kluba biedrs.

Pusdienās bija ieradušies sešdesmit cilvēku. Viņi veidoja vestibilā salas un straumes, piepildīja liftu un pulcējās ēdamzāles kaktos. Viņi centās iztureties sirsnīgi un sajūsmināti. Cits cilam viņi šķita pilnīgi lādi paši kā studentu gados — zaļi jaunekļi, kuru ūsas, plikie pakauši, apaļie vēderi un grumbas ir tikai jautras maskas, speciāli izvēlētas šim vakaram. «Tu itin nemaz neesi izmainījies,» viņi brīnījās. Tos, kurus nekādi nevarēja atcerēties, viņi uzrunāja: «Jauki, jauki, vecais draugs, cik patīkami ar tevi atkal satikties. Ko tu tagad dari — laikam vēl arvien to pašu?»

Kāds visu laiku mēģināja uzsākt senu studentu saukli vai dziesmu, bet nerada atbalsi. Lai gan visi bija stingri apņēmušies izturēties demokrātiski, viņi sadalījās divās grupās: vīrieši smokingos un vīrieši parastos uzvalkos. Babits (sevišķi izmeklētā smokingā)

steidzās no vienas grupas pie otras. Kaut gan viņš gandrīz atklāti centās satikties ar sabiedrības virsotnēm, tomēr vispirms viņš uzmeklēja Polu Rīslingu. Babits atrada draugu vienu pašu, kā parasti glīti ģērbušos un klusu.

Pols nojtūtās: — Es nepavisam neiederos šai burzmā, kur katru brīdi jāspiež kādam roka un jāsauc «nu, ko es redzu».

—    Muļķības, Polibus, saņemies un esi sabiedrisks! Labākus zēnus pasaulē nekur neatrast! Bet kāpēc tu esi tāds sabozies? Kas nolicis?

—    Ak, nekas sevišķs. Sastrīdējos ar Zillu.

—    Nieki! Iesim pie citiem un aizmirsīsim visas nepatikšanas.

Viņš neatlaida Polu no saviem sāniem, bet stūrēja tieši uz to vietu, kur stāvēja Čārlzs Makelvijs, sildīdams savus apbrīnotājus kā kuroša krāsns.

Makelvijs bija 1896. gada izlaiduma varonis, viņš bija ne vien futbola komandas kapteinis un labākais vesera metējs, bet piedalījās ari diskusijās un uzrādīja diezgan labas sekmes mācībās. Arī dzīvē viņam veicās, viņam laimējās sagrābt celtniecības kompāniju, kas kādreiz piederēja Dodsvērtiem, ievērojamai Zenīta dibinātāju ģimenei. Viņš cēla štata pārvaldes ēkas, debesskrāpjus un dzelzceļu mezglu stacijas. Viņš bija vīrietis ar platiem pleciem un platām krūtīm, bet viņš nebija nedz miegains, nedz gauss. Viņa acīs bija mierīgs humors un runā sīrupsalds dzēlīgums, kas mulsināja politiķus un brīdināja reportierus; viņa klātbūtne visinteliģentākais zinātnieks un vissmalkjūtīgākais mākslinieks jutās nepilnvērtīgs, neaptēsts un mazliet noplucis. Viņš varēja būt ļoti laipns, ļoti patīkams un ļoti izšķērdīgs, it sevišķi tad, kad vajadzēja ietekmēt likumdevējas iestādes vai salīgt strādnieku izspiegotājus. Viņš bija dižciltīgs; viņš bija pērs jaunajā, ātri augošajā amerikāņu aristokrātijā, zemāks tikai par augstprātīgajām Vecajām Ģimenēm (Zenītā par Vecajam Ģimenēm godāja tās, kas ieradušās pilsētā pirms 1840. gada). Viņa vara bija jo liela, tādēļ ka viņu netraucēja sirdsapziņas pārmetumi, ne arī kavēja veco puritāņu tradīciju netikumi un tikumi.

Sai brīdī Makelvijs atturīgi jautri sarunājās ar pārējiem dižvīriem: fabrikantiem, baņķieriem, zemes īpašniekiem, advokatiem, ķirurgiem, ar ļaudīm, kas algoja šoferus un brauca uz Eiropu. Babits iespraucās starp viņiem. Babits mīlēja Makelviju ne vien tādēļ, ka viņa draudzība varēja palīdzēt ick|ut augstākajā sabiedrībā, bet arī viņa smaida dēļ. Ja Pola sabiedrībā Babits jutās kā visvarens aizstāvis, tad Makelvija klātbūtnē viņš bija tikai pazemīgs dievinātājs.

Viņš dzirdēja Makelviju sakām baņķierim Maksim Krugeram: — Jā, sers Džeralds Douks apmetīsies pie mums. — Babita demokrātiskā mīlestība pret tituliem izplauka visā krāšņumā. — Zini, Maksi, viņš ir viens no lielākajiem dzelzs rūpniecības dūžiem Anglijā. Briesmīgi bagāts… Sveiks, Džordžij, veco zēn! Paskaties, Maksi, vai Džordžs Babits nav resnāks par mani?

Priekšsēdētājs sauca: — Ieņemiet vietas, draugi!

—    Vai neiesim uz priekšu, Cārlij? — Babits nevērīgi jautāja Makelvijam.

—    Labi! Sveiks, Pol! Ka klajas mūsu vijolniekam? Kur tu esi nodomājis sēdēt, Džordž? Iesim, ieņemsim vietas! Nāc, Maksi! Džordžij, es lasīju par tavām runām vēlēšanu kampaņā. Vareni, vecais!

Pēc šīs uzslavas Babits būtu sekojis viņam caur uguni un ūdeni. Pusdienu laikā Babits bija ārkārtīgi rosīgs; te viņš uzmundrinoši kaut ko uzsauca Polam, te griezās pie Makelvija. «Dzirdēju, tu taisoties celt dažus molus Bruklinā,» te ievēroja, cik skaudīgi viņa klases nelaimes putni, kas bija sasēdušies atsevišķā nožēlojamā pulciņā, noraugās viņa draudzībā ar aristokrātiju, te kāri klausījās Makelvija un Krugera tenkās par augstāko sabiedrību. Viņi stāstīja, kā Mona Dodsvērta izgreznojusi savu namu ar tūkstošiem orhideju, lai sarīkotu «balli džungļos». Lieliski tēlodami vienaldzību, viņi runāja par, pusdienām Vašingtonā, kurās Makelvijs saticies ar kādu senatoru, kādu Balkānu princesi un angļu ģenerālmajoru. Makelvijs sauca princesi par «Dženiju» un neslepa, ka esot ar viņu dejojis.

Babits bija saviļņots, tomēr ne tik stipri satriekts, lai klusētu. Ja ari viņi neuzaicināja Babitu uz pusdienām, viņš tomēr bija pieradis runāt ar banku direktoriem, kongresa locekļiem un kluba biedriem, kuru mājās viesojās dzejnieki. Viņš bija asprātīgs un iedrošinājās pat atgādināt Makelvijam senus notikumus:

—    Vai tu atceries, Cārlij, kā mēs pirmajā gadā noīrējām vecu ķerru un drāzāmies uz Riverdeilu, kur Brauna madāma mēdza rīkot lielo skati? Vai atceries, kā tu piekāvi to lempīgo policistu, kas mēģināja mūs aizturēt, kā mēs nočiepām vīriešu uzvalku gludinātavas izkārtni, kā aiznesām un pakārām to pie profesora Morisona durvīm? Ak tu kungs, tās tik bija dieniņas!

Makelvijs piekrita, ka tās patiešām bijušas jaukas dienas.

Babits jau bija nonācis līdz secinājumam: «Ne jau grāmatu gudrības, ko mēs koledžā zubrījām, ir galvenais, bet gan draugi, kurus mēs tur iegūstam,» — kad galda galā sēdošie uzsāka dziesmu. Tagad viņš uzbruka Makelvijam tieši:

—    Kauns, hm, patiešām kauns tā atsvešināties, un tikai tādēļ, hm-m, ka mūsu darbības lauki atrodas dažādas sfērās. Bet tik patīkami bija parunāties ar tevi par vecajām, labajām dienām. Tev un misis Makelvijai vajadzētu kādreiz atnakt pie mums uz pusdienām.

Ļoti nenoteikti: — Ja, patiešām…

—    Gribētos aprunāties ar tevi par apbūves gabaliem ārpus pilsētas aiz tavas Grantvilas noliktavas. Varbūt es varētu dot tev dažu labu mājienu.

—    Lieliski! Mums katrā ziņā jāietur kopīgas pusdienas. Džordžij! Tikai paziņo — kad. Un būtu ļoti patīkami uzņemt tavu sievu un tevi arī mūsu mājās,— sacīja Makelvijs jau daudz noteiktāk.

Tad nodārdēja priekšsēdētāja balss, tā pati varenā balss, kas viņus kādreiz bija iedvesmojusi izkliegt apvainojumus pretinieku komandām no Ohaio, Mičiganas vai Indiānas. — Dzīvāk, jūs murkšķi! Nu, visi kopā musu garo kara saucienu! — Babits juta, ka dzīve nekad nebūs tik skaista kā patlaban, kad viņš kopā ar

Polu Rīslingu un atkal atrasto varoni Makelviju kliedza:

Kaaaa-ra cirvil Paķer cirvi,

Cērt!

Cērt, cērt, musu U!

Urrrāāā!

III

Babiti ielūdza Makelvijus pusdienās decembra sākumā, un Makelviji ne vien pieņēma ielūgumu, bet ari patiešām ieradās pēc tam, kad vienu vai divas reizes bija mainīts paredzētais datums.

Sīs pusdienas Babiti apsprieda ļoti pamatīgi un sīki, sākot no šampanieša pudeles līdz sālīto mandeļu skaitam, kas jānoliek katram viesim priekšā uz galda. Sevišķi lielas grūtības sagādāja pārējo viesu izvēle. Līdz pašam pēdējam brīdim Babits pieprasīja, lai Polam Rīslingam neliedz izdevību pabūt Makelviju sabiedrībā.

—    Mūsu vecajam Cārlijam daudz labāk patiks Pols un Vergs Gančs nekā kaut kāds pārgudrs pērtiķis, — viņš apgalvoja, bet misis Babita viņu pārtrauca: — Jā… varbūt… Es domāju, būs jāmēģina dabūt Linheivenas austeres, — un, kad viss bija sagatavots, viņa ielūdza doktoru Dž. T. Angusu, acu ārstu, un kādu drūmu, bet |oti cienījamu advokātu Maksvelu un viņu elegantās sievas.

Ne Anguss, ne Maksvels nebija nedz Aļņu ordeņa, nedz Sporta kluba biedri; neviens no viņiem nekad nebija nosaucis Babitu par «brāli» vai apjautājies, ko viņš domā par karburatoriem. Babits ļāva vaļu sašutumam: no visiem lūgtajiem viesiem vienīgi Litlfīldi bija «dzīvi cilvēki»; bez tam Hovards Litlfīlds reizēm tā aizrāvās ar savu statistiku, ka Babitam uzmācās ilgas pēc Ganča brašajiem izteicieniem: «Nu, vecais siera galva, ko labu teiksi?»

Tūlīt pēc lenča misis Babita sāka klāt pusdienu galdu Makelvijiem, kas bija ielūgti pusastoņos, un Babits, kā pavēlēts, ieradās mājās pulksten četros. Bet te viņam nebija nekā, ko darīt, jau trīs reizes misis Babita bija

viņam bargi uzsaukusi: «Lūdzu, nemaisies pa kājām!» Noš|ucis viņš stāvēja garāžas durvis un vēlējās, kaut Litlfilds vai Sems Dopelbravs, vai kāds cits pienāktu un parunātos ar viņu. Pēkšņi viņš pamanīja Tedi lienam ga-r mājas stūri.

—    Kas noticis, veco zen? — jautāja Babits.

—    Vai tas esi tu, vecīt? Ak kungs, cik mamma šodien kareivīgi noskaņota! Es ieteicos, ka Rona un es nemaz tik ļoti nevēlamies piedalīties šīvakara mielastā, — bet viņa man tā sakliedza! Bez tam lika iet vēl arī vannā. Šovakar gan Babitu vīrieši būs īsti skaistuļi, vai ne? Mazais Teodors smokingā!

—     Babitu vīrieši! — Babitam šis apzīmējums varen iepatikas. Viņš aplika roku dēlam ap pleciem. Viņš vēlējās, kaut Polam Rīslingam bijusi meitap tad Tedis varētu viņu apprecēt. — Jā, tava māte šodien patiešām mazliet kašķīga, — viņš teica, un viņi abi iesmējās, tad nopūtās un paklausīgi devās iekšā pārģērbties.

Makelviji nokavēja tikai nepilnas piecpadsmit minūtes.

Babits cerēja, ka Dopelbravi redzēs Makelviju limuzīnu ar uniformā tērpto šoferi gaidām mājas priekšā.

Pusdienas bija labi pagatavotas un neticami bagātīgas, un misis Babita bija uzlikusi galdā pat savas vecmāmiņas sudraba svečturus. Babits pūlējās visiem speķiem. Viņš izturējās priekšzīmīgi. Viņš nestāstīja nevienu no tām anekdotem, kuras tik labprāt būtu stāstījis. Viņš klausījās citos. Viņš pat uzaicināja Maksvelu runāt, skaļi uzsaukdams: «Pastāstiet par savu ceļojumu uz Jeloustonu.» Viņš cildināja, pārmērīgi cildināja it visus. Pirmā izdevīgā brīdī viņš izteicās, ka doktors Anguss esot cilvēces labdaris, Maksvels un Hovards Litlfilds— lieli zinātnieki, Čārlzs Makelvijs— paraugs centīgai jaunatnei un misis Makelvija — augstākās sabiedrības rota ne vien Zenītā, bet ari Vašingtonā, Ņujorkā, Parīzē un daudzās citas pilsētās.

Bet viņš nespeja viesus iekustināt. Pusdienām trūka dvēseles. Babitam neizprotamu iemeslu dēļ smagums nomāca visus, un sarunas raisījās gausi un negribot.

Viņš pievērsa visu savu uzmanību Lūsilai Makelvijai,

pūlēdamies neskatīties uz viņas gleznajiem, baltajiem pleciem un dzeltcnbrūno zīda lentu, kas saturēja tērpu.

—    Jūs laikam drīz vien atkal brauksiet uz Eiropu, vai ne?

—    Jā, ļoti gribētos aizbraukt pāri uz Romu, pavadīt tur dažas nedeļas.

—    Tur jūs droši vien apskatāt gleznas un citus mākslas retumus un klausaties mūziku.

—    Ne, mani turp vilina mazs trattoria uz Via della Scrofa, kur var dabūt vislabākos fettuccine pasaulē.

—    Ak, es… Jā. Būtu ļoti patīkami tos nogaršot. Ja.

Ceturksni pirms desmitiem Makelvijs ar dziļu nožēlu

konstatēja, ka sievai sāpot galva. Kad Babits palīdzēja viņam uzvilkt mēteli, Čārlijs jautri izmeta: — Mums kādreiz kopā vajadzētu ieturet lenču un parunāties par vecajiem laikiem.

Kad pārējie viesi, ar pūlēm nosēdējuši līdz pusvienpadsmitiem, beidzot aizgāja, Babits lūdzoši uzrunāja sievu:'— Cārlijs sacīja, ka viņš lieliski pavadījis laiku un ka mums kopā vajadzētu ieturet lenču… sacīja, ka viņi mūs drīz ieaicinašot pusdienās.

Viņa piespieda sevi atbildēt: — Ak, tas bija viens no tiem mierīgajiem vakariem, kas bieži vien ir daudz patīkamāki nekā trokšņainas viesības, kur visi runā reize un nemaz tā īsti nevar… atpūsties un priecāties.

Bet gulēdams savā gulta uz verandas, Babits dzirdēja sievu klusi un bezcerīgi raudam.

IV

Veselu mēnesi viņi cītīgi sekoja augstāko aprindu hronikai presē un gaidīja pretielūgumu.

Pec pusdienām pie Babitiem Makclviju vārds veselu nedeļu nenozuda no laikrakstu slejam, jo sers Džeralds Douks viesojās viņu nama. Zenīts ar milzīgu sajūsmu uzņēma seru Džeraldu Douku (kas bija ieradies Amerika iepirkt ogles). Laikraksti sniedza intervijas ar viņu par visdažādākajiem jautājumiem: par prohibīciju,

Īrijas stāvokli, bezdarbu, jūras aviāciju, valūtas kursu, tējas dzeršanu vai viskija dzeršanu, amerikāņu sieviešu psiholoģiju un angļu lauku aristokrātijas ikdienas dzīvi. Sers Džeralds, kā likās, bija kaut ko dzirdējis par visiem šiem tematiem. Makelviji viņam par godu sarīkoja singalēziešu pusdienas, un mis Elnora Perla Beitsa, kas rediģēja laikraksta Advocate-Times rakstus par labako sabiedrību, trallināja par šo notikumu visaugstākajos toņos. Babits lasīja skaļi pie brokastu galda:

«Vēl nekad īpatnējais un austrumnieciskais dekorējums, neparastie un izmekletie ēdieni, ievērojamo viesu, apburošās namamātes un cienījamā namatēva personības nav radījušas tik izsmalcinātu atmosfēru, kādā mēs nokļuvām Ceilonas balles vakarā, ko misters un misis Makelviji rīkoja par godu Seram Džeraldam Doukam. Es — laimīgā!— kuras acīm bija lemts skatīt šo pasakaino, eksotisko ainu, esmu pārliecināta, ka ne Montekarlo, ne visizmeklētākās sūtniecību aprindas ārzemes nespēj radīt kaut ko tik brīnišķīgu. Ne jau par velti Zenīts sabiedriskās dzīves jomā iegūst aizvien lielāku slavu — ka viena no rafinētākajām zemes vidienes pilsētām.

Kaut gan kautrība liedz viņam to atzīt, lorda Douka klātbūtne uzspiež musu aristokrātiskajam quartier tādu cachet, kāds tam nav bijis kopš neaizmirstamās Sitingburnas hercoga vizītes. Lords Douks ir ne vien britu pērs, bet, kā stāsta, arī viens no ievērojamākajiem britu metālrūpniecības attīstības noteicējiem. Viņš dzimis Notingema, Robiņa l luda iemīļotākajā uzturēšanās vietā, kaut gan tagad tur, kā lords Douks mums paskaidroja, atrodas liela, moderna pilsēta ar 275573 iedzīvotājiem, attīstītu mežģinu rupniecību un citam rūpniecības nozarēm; tādēļ mums gribas ticēt, ka viņa dzīslās rit senā mežu valdnieka, šķelmja Robiņa vīrišķīgi sarkanās, bet reizē arī dižciltīgi zilās asinis.

Burvīgā misis Makelvija nekad nav bijusi tik valdzinoša ka šaja vakarā melnajā tilla tērpā, ko

rotāja maigas, sudrabotas lentas un ugunīgu rožu pušķis pie graciozi trauslā vidukļa.»

Babits braši sacīja: — Es ceru, ka viņi neuzaicinās mūs iepazīties ar šo lordu Douku. Daudz patīkamāk ieturēt nelielas pusdienas tikai Cārlija un viņa sievas sabiedrībā.

Zenīta Sporta klubā gari un plaši apsprieda šo notikumu. — Tagad mums laikam vajadzēs saukt Makelviju par «Lordu Čārlzu», — sacīja Sidnijs Finkelšteins.

—   Tas patiešām ir absolūti nesaprotami, — domīgi iesāka faktu zinātājs Hovards Litlfīlds, — cik grūti dažiem ļaudīm izprast pavisam vienkāršas lietas. Piemēram, viņi sauc šo cilvēku par «Lordu Douku», kad būtu jāsaka «Sers Džeralds».

Babits brīnījās: — Vai tas tiesa? Nē, kaut ko tādu… «Sers Džeralds»! Vai viņš patiešām tā jāuzruna? Nu labi, ser, paldies, ka man to pateici!

Vēlāk viņš paskaidroja saviem aģentiem:

—   Tur jau pat kazai jāsmejas, iedomājoties, ka daži cilvēki, kam laimējies pakampt krietnu žūksni naudas, ieliidz pie sevis dižciltīgus ārzemniekus, bet pašiem nav ne vismazākās jēgas, kā viesus uzrunāt, lai tie varētu justies kā mājās.

Tai pašā vakarā ceļā uz mājām Babits pabrauca garām Makelvija limuzīnam un redzēja seru Džeraldu, lielu, sārtu teitoņu cilts angli ar izvalbītām acīm; dzeltenās, nokarenās ūsas piešķīra viņam skumju un nedrošu izskatu. Babits lēnām brauca tālāk, savas niecības nomākts. Pēkšņi viņam bija ataususi neizskaidrojama un briesmīga atziņa, ka Makelviji par viņu smejas.

Viņš atklāja savu depresiju, nikni paskaidrodams sievai: — Cilvēkiem, kas nopietni nododas biznesam, neatmaksājas tērēt dārgo laiku ar visādiem Makelvijiem. Sī augstākās sabiedrības dzīve tads pats jājamais zirdziņš kā visi citi; tikai tad kaut ko sasniegsi, ja ziedosi tai visu savu laiku. Bet man daudz labāk patīk pasēdēt kopā ar tevi un bērniem, nekā pastāvīgi griezties šai idiotiskajā virpuli.

Viņi vairs nepieminēja Makelvijus.

Kā par spīti šajās rūpju pilnajās dienās viņiem nācās domāt par Overbrukiem.

Izrādījās, ka Eds Overbruks, Babita klases biedrs, ir īsts nelaimes putns. Viņam bija liela ģimene un neienesīgs apdrošināšanas kantoris Dorčestras priekšpilsētā. Viņš izskatījās pelēks, vājš un neievērojams. Viņš vienmēr bija izskatījies pelēks, vājš un neievērojams. Viņš bija tā persona, kuru, vienalga, kādā sabiedrībā, aizmirst iepazīstināt, bet pēc tam iepazīstina pārspīlēti jūsmīgi.

Viņš jau koledžā apbrīnoja Babita draudzīgās attiecības ar visiem, un kopš tā laika nekad nebeidza apbrīnot arī viņa panākumus nekustamu īpašumu biznesā, viņa skaisto māju un labi pašūtās drānas. Babitam glaimoja biedra jūsmošana, kaut arī tā uzlika viņam zināmu atbildību. Absolventu gadskārtējās pusdienās Babits pamanīja nabaga Overbruku nonēsātā, zila sarža uzvalkā kautrīgi ievilkušos kaktā līdz ar trim citiem bēdu brāļiem. Babits piegāja pie viņa un sirsnīgi sasveicinājās: — Sveiks, Ed, draudziņ! Dzirdēju, ka tu tagad viens pats veicot visas apdrošināšanas lietas Dorčestrā. Vareni, vecais!

Viņi atcerējās vecās, labās dienas, kad Overbruks rakstīja dzejoļus. Bet Overbruks, pavisam negaidot, samulsināja viņu, ieminēdamies: — Zini, Džordžij, man kļūst skumji, iedomājoties, ka mēs esam atsvešinājušies viens no otra. Es ļoti priecātos, ja tu un misis Babita kādreiz atnāktu pie mums uz pusdienām.

Babits nodārdināja: — Lieliski! Katra ziņā! Tikai paziņo, kad. Mana sieva un es labprāt redzētu jūs arī mūsu mājās. — Babits aizmirsa šo sarunu, bet Eds Overbruks, kā par nelaimi, to neaizmirsa. Viņš vairākkārt zvanīja Babitam, uzaicinādams viņu pusdienās.

—    Vajadzētu reiz aiziet, lai būtu miers, — Babits saīdzis sacīja sievai. — Bet vai tevi nepārsteidz fakts, ka šim nabaga cilvēkam nav ne jausmas par sabiedrisko etiķeti. Padomā tik, viņš zvana man pa telefonu, kaut gan viņa sievai, kā tas vispār pieņemts, vajadzēja uzrakstīt mums kārtīgu ielūgumu. Nu, bet mums ar to

jāsamierinās. Tīrais posts ar visiem šiem studiju biedriem!

Viņš uzklausīja Overbruka nākošo žēlabaino lūgumu un apsolījās ierasties pusdienās pēc divām nedēļām. Pusdienas, kam jānotiek pēc divām nedēļām, kaut ari tās būtu ģimenes pusdienas, neliekas nemaz tik briesmīgas, bet šīs divas nedēļas aizskrien pārsteidzoši ātri, un piepeši ar šausmām pamanām, ka pienākusi liktenīgā stunda. Vajadzēja vēlreiz mainīt datumu, tādēļ ka tajā dienā Makelviji pusdienoja pie viņiem, bet galu galā Babiti saīguši devās uz Dorčestru pie Overbrukiem.

Viss šis notikums bija nožēlojams jau no paša sākuma. Overbruki pusdienoja pusseptiņos, bet Babiti nekad nesēdās pie galda pirms septiņiem. Babits atļāvās nokavēt desmit minūtes. «Neuzkavēsimies pie viņiem ilgi. Centīsimies aizšmaukt pēc iespējas ātrāk. Es teikšu, ka man agri no rīla jabut kantorī,» Babits nodomāja.

Overbruku mājoklis bija drūms un nemīlīgs. Tas aizņēma koka divģimeņu mājas otro stāvu; dzīvoklis — kurā visās malās rēgojās bērnu ratiņi un oda pēc kāpostiem, kur priekšnamā karājās vecas cepures un viesistaba uz galda bija nolikta ģimenes bībele. Eds Overbruks un viņa sieva izskatījās tikpat nožēlojami un noplukuši ka parasti, un pārējie viesi bija divas drausmīgas ģimenes, kuru vārdus Babits nesadzirdēja un arī nevēlējās dzirdēt. Bet viņu aizkustināja un mulsināja pārmērīgie cildinājumi, ar kādiem Overbruks viņu ne visai taktiski apveltīja. — Mēs esam ļoti lepni, ka mūsu dārgais Džordžs šovakar ieradies pie mums! Jūs, protams, visi esat laikrakstos lasījuši par viņa runām un referātiem… un zēns bez tam vēl tik labi izskatās, vai ne? Es aizvien atceros koledžas laikus, cik sabiedrisks zellis viņš toreiz bija, arī labākais peldētājs visā klasē.

Babits centās būt jautrs, viņš pūlējās visiem spēkiem, bet nevareja atrast neka interesanta ne kautrīgajā Overbrukā, ne viņa stulbajos viesos, ne izkaltušajā, notrulinātajā misis Overbruka ar viņas brillēm, dzeltenīgo ādu un gludi sasukātajiem matiem. Viņš izstāstīja savu vislabāko īru anekdoti, bet ta saplaka kā neizcepis

plācenis. Vissliktāk Babits jutās tad, kad misis Ovcrbruka, izrāvusies no mūžīgajām rūpēm par astoņiem bērniem un nekad nebeidzamās vārīšanas un beršanas, mēģināja uzsākt sarunas:

—    Jūs laikam drīz vien atkal brauksiet uz Čikāgu un Ņujorku, mister Babit?

Jā, es braucu uz Čikāgu diezgan bieži.

—    Tur laikam ir ļoti interesanti. Jūs droši vien ejat uz visiem teātriem?

—    Nē, misis Overbruka, taisnību sakot, mani tur vairāk par visu vilina — garšīgie, sulīgie bifšteki kāda holandiešu restorānā Lūpā*.

Viņiem nebija nekā vairāk, ko teikt. Babits jutās ļoti nelāgi, bet nekādi nespēja palīdzēt: pusdienas bija un palika neizdevušās. Pulksten desmitos, pārtraukdams tukšās, garlaicīgās sarunas, Babits iesaucās, cik jautri vien varēdams: — Neko darīt, mums laiks doties mājās. Man agri no rīta norunāta tikšanās ar kādu klientu. — Kad Overbruks palīdzēja viņam uzvilkt meteli, Babits sacīja: — Cik patīkami atcerēties vecos laikus! Mums abiem kādreiz vajadzētu ieturēt kopā lenču.

Braucot uz mājām, misis Babita nopūtās: — Tas bija šausmīgi! Bet kā misters Overbruks tevi apbrīno!

—   Ja! Viņš, nabadziņš, laikam iedomājies, ka es esmu alvas erceņģelis un visskaistākais vīrietis Zenītā.

—    Protams, tu tas neesi, bet… Ak Džordžij, tu taču nedomā, ka mums būtu jāieludz viņi uz pusdienām?

—    Pasargi dievs! Ceru, ka ne!

—    Paklausies, Džordž! Tu taču viņam nekā neteici par pusdienām?

—    Nē! Goda vārds! Nē! Par pusdienām es pat neieminējos. Es tikai teicu, ka mums kādreiz vajadzētu kopā ieturēt lenču.

—    Paldies dievam, ka ta … Es negribu viņus apvainot. Bet man šķiet, ka otru tādu vakaru es vairs neizturētu. Un iedomājies tik, ja nu tieši tai laikā, kad Overbruki atrodas pie mums, ienāk doktors Anguss ar

* The Loop (angl.) — biznesa centrs Cikagā. (Tulk.)

sievu vai kāds cits no mūsu aprindām un notur viņus par mūsu draugiem!

Veselu nedēļu Babiti uztraucās un raizējās: «Mums patiešām vajadzētu ielūgt nabaga Edu un viņa sievu!» Bet, tā kā viņiem nekad nebija izdevības satikties, Babiti aizmirsa Overbrukus, un pēc mēneša vai diviem viņi sacīja: — Tas patiešām bija pats labākais, ko mēs varējām darīt, vienkārši nelikties ne zinis! Bez tam aicināt viņus šurp būtu vislielākā cietsirdība. Mūsu mājā viņi justos tik nabagi un nožēlojami!

Viņi vairs nepieminēja Overbrukus.

Sešpadsmitā nodaļa

I

Kad Babits beidzot pārliecinājās, ka Makelviji neuzņems viņu savās aprindās, viņš jutās it kā vainīgs un mazliet smieklīgs. Viņš daudz regulārāk sāka apmeklēt Aļņu ordeņa sanāksmes; kārtējā Tirdzniecības palātas lenčā viņš daiļrunīgi attēloja, kādu ļaunumu un postu atnes streiki, un jutās atkal kā Prominents Pilsonis.

Šie klubi un biedrības sniedza viņam nepieciešamo garīgo barību.

Katram kārtīgam cilvēkam Zenītā vajadzēja iestāties vismaz vienā, bet ieteicamāk divās vai trijās no neskaitāmajam «ložām» un labklājības veicināšanas biedrībām: Rotāriešu, Kivaniešu vai Stūmēju kluba; Savādnieku, Aiņu, Masonu, Sarkanādu, Meža cilvēku, Pūču, Ērgļu, Makabiešu, Pītijas bruņinieku, Kolumba bruņinieku vai kādā citā no slepenajiem ordeņiem, kas izcēlās ar sevišķi augstas pakāpes sirsnību, veselīgu morāli un padevību konstitūcijai. Ļaudis iestājās šajos ordeņos četru iemeslu dēļ. Tāds bija paradums. Tas bija izdevīgi biznesam,Jo ordeņa brāļi bieži kļuva par klientiem. Ordenis piešķīra amerikāņiem, kuriem nebija izdevības kļūt ne par slepcnpadomniekiem, ne komandoriem, tik treknus tituļus kā «Augsti godājamais hronikas rakstītājs» un «Diženais vadonis», ko pievienot parastajam pulkveža, tiesneša un profesora

goda nosaukumam. Piederība pie ordeņa |āva precētam amerikāņu vīrietim, kas ir tikpat bezspēcīgs ka autiņos ievīstīts zīdainis, palikt ārpus mājas vienu vakaru nedēja. Loža viņam bija tas pats, kas itālietim piazza, kas francūzim cafй. Tur varēja spēlēt biljardu, runāt kā vīrs ar vīru, būt divdomīgs un pārgalvīgs.

Babits visu šo iemeslu dēļ iestājās, kur vien varēja.

Aiz sabiedrisko panākumu zeltaini sarkanā karoga slēpās pelēkā, vienmuļā kantora ikdiena: nomas līgumi, pardošanas kontrakti, izrentējamo īpašumu saraksti. Retoriskās runas, komiteju sanāksmes un ložu vakari iedarbojās uz viņu kā degvīns, bet no rītiem mēle viņam bija kā sasieta. Ar katru nedēļu viņš kļuva nervozāks un nervozāks. Viņš atklāti sastrīdējās ar savu ceļojošo aģentu Stenliju Grafu; un reiz pat uzbrēca mis Makgaunai par to, ka viņa patvaļīgi sagrozījusi diktētas vēstules tekstu, kaut gan parasti stenografistes daiļums gribot negribot spieda Babitu izturēties pieklājīgi.

Bet Pola Rīslīnga klātbūtnē viņš atpūtās. Vismaz reizi nedēļā viņi abi centās aizbēgt no brieduma gadu pienākumiem. Sestdienās viņi spēlēja golfu, ņirgādamies viens par otru: «Kā golfa partneris tu esi gluži labs tenisists!» — vai arī visu svētdienas pēcpusdienu braukāja automobilī, pa ceļam apstājās lauku viesnīcās un, sēdēdami uz augstajām taburetēm pie letes, dzēra kafiju no biezām tasēm. Dažreiz vakaros Pols ieradās pie viņiem ar savu vijoli, un pat Zilla klusēja, kad vientuļais cilvēks, kas bija pazaudējis savu ceļu un tagad maldījās pa svešām, nepazīstamām takām, izlēja savas dvēseles skumjas mūzikā. .

II

Bet vairāk par visu Babitu šķīstīja un reklamēja viņa darbošanās svētdienas skolā.

Cetemrouda prezbiteriāņu baznīca, pie kuras viņš piederēja, bija viena no vislielākajām un visbagātākajām, viena no visvairāk ar ozolkoku un samtu izgreznotajām baznīcām Zenītā. Draudzes mācītājs bija

cienījamais Džons Dženisons Dru M. A*, D. D.**, LL. D***. (M.A. un D. D. bija iegūti Elberta universitātē Nebraska, bet LL. D Voterberijas koledža Oklahoma.) Dru bija dai|runīgs, spējīgs un izmanīgs. Viņu parasti ievēlēja par priekšsēdētāju tādās sanāksmēs, kuru mērķis bija apkarot arodbiedrības vai ari cīnīties par mājas dievkalpojumu uzlabošanu, viņš labprāt stāstīja klausītājiem, ka uzaudzis nabadzība un, zēns būdams, pārdevis avīzes. Laikraksta Evening-Advocate sestdienas numuram viņš sacerēja ievadrakstus: «īsta vīrieša reliģija» un «Dolāri un kristietības garīgā vērtība», kas tika iespiesti lieliem burtiem līkloču svītras ietvarā. Viņš bieži atkārtoja, ka «lepojas ar savu biznesmeņa reputāciju» un ka viņš nekādā gadijuma «neļaus vecajam sātanam vienam pašam monopolizēt visu spēku un sparu». Viņš bija vājš, laucinieciska izskata vīrietis ar zelta brillēm un nespodri brūniem, uz pieres apgrieztiem matiem, bet, kad viņš aizrāvās ar daiļrunību, no viņa vārdiem dvesa nesalaužams spēks. Kaut gan viņš apzinājās, ka ir pārāk liels zinātnieks un dzejnieks, lai atdarinātu evaņģēlistu Maiku Mandiju, viņš tomēr nekautrējās reiz krietni sapurināt savu ganāmpulku un savākt daudz bagātīgāku kolekti, uzsaucot draudzei: «Mani brāļi iekš Kristus, pats zemiskākais skopulis ir tas, kas atsakās aizdot tam kungam!»

Viņa baznīca k|uva par īstu sabiedrības centru. Tajā bija viss, izņemot bāru. Bērnu dārzs, ik ceturtdienu vakariņas ar īsu, atjautīgu referātu par reliģisku tēmu, vingrotava, kino izrādes ik pēc divām nedēļām, bibliotēka ar tehniska satura grāmatām, iekārtota jaunajiem strādniekiem, — kaut gan, par nelaimi, neviens jauns strādnieks nekad neienāca baznīcā citā laikā, kā vienīgi tad, kad vajadzēja nomazgāt logus vai salabot krāsni, — un rokdarbu pulciņš, kas šuva īsas, mazas biksītes nabadzīgajiem bērniem, kamēr misis Drū skaļā balsī lasīja priekšā nopietnus romānus.

Kaut gan doktors Drū bija prezbiteriāņu mācītājs,

* M. A. — Master of Arts (angl.) — mākslās zinātņu maģistrs.

** D. D. — Doctor of Divinity (angl.) — teoloģijas doktors.

*** LL. D. Doctor of Laws (angl.) — tieslietu doktors.

viņa baznīcas celtnei piemita katoliska izsmalcinātība. Kā viņš pats mēdza teikt, tā «iemiesoja slavenās Vecās Anglijas diženāko reliģisko monumentu visraksturīgākās pazīmes, kas vēl līdz mūsu dienām stav ka ticības un pilsoniskās uzticības mūžīgie simboli». Tā bija celta no spilgtiem rūsas krāsas ķieģeļiem uzlabotaja gotiskajā stilā, un galveno halli apgaismoja elektriskas spuldzes greznos alabastra kupolos.

Kadā decembra rītā, kad Babiti noklausījas dievkalpojumu, doktors Džons Dženisons Drū bija neparasti daiļrunīgs. Baznīca bija pārpildīta. Desmit jauni, izveicīgi palīgi vizītsvārkos ar baltu rozi pie atloka nesa augšā no pagraba saliekamos krēslus. Plašo muzikālo programmu vadīja Šeldons Smēts — Kristīgo Jaunekļu savienības audzinātājs, kas pats dziedāja solo. Muzikālie priekšnesumi Babitam ne visai patika, jo kāds nesaprātīgs cilvēks bija iestāstījis jaunajam misteram Smetam dziedāšanas laikā smaidīt, smaidīt, smaidīt bez gala, bet Babits, pats būdams orators, jūsmoja par doktora Dru sprediķi. Tajā bija tā augstā intelektuālā izsmalcinātība, ar ko Cetemrouda draudze atšķīrās no nabadzīgajām draudzēm Smita ielā.

—    Šajā bagātajā ražas novākšanas laikā, — doktors Dru iesāka dziedošā balsī, — lai arī cik apmākušās debesis, lai arī cik grūta taka ejama nogurušajam ceļiniekam, tomēr lidojošais, bezķermeniskais gars atskatās atpakaļ uz darbiem un iecerēm pēdējos divpadsmit mēnešos, ak, tad man šķiet, ka aiz visām mūsu neveiksmēm un kļūmēm skan laimīgo, viņā saulē aizgājušo zeltainais apsveikuma koris; un redzi! aiz drūmajiem mākoņiem pie horizonta jau parādās varenie kalnu masīvi — dziesmu kalni, prieka kalni, spēka kalni!

«Cik patīkami tomēr paklausīties kulturālu un saprātīgu sprediķi,» nodomaja Babits.

Dievkalpojuma beigās viņš jutās ārkārtīgi pagodināts, kad mācītājs, pie durvīm centīgi sasveicinādamies ar draudzes locekļiem, paspiezdams viņam roku, nočivināja: — Ak brāli Babit, vai jus nevarētu mazliet uzkavēties? Man nepieciešams jūsu padoms.

—    Labprāt, doktor! Katrā laikā!

—    Ieejiet uz brīdi manā kantori. Jums droši vien

garšos mani cigāri. — Cigāri Babilam patiešām garšoja. Viņam patika arī mācītāja kantoris, kas bija līdzīgs kuram katram citam kantorim, tikai šeit parastā plakāta vietā sienu greznoja asprātīgs uzraksts: «Sī ir tā kunga darba diena.» Ienāca Cams Frinks, pēc viņa Viljams V. ītorns.

Septiņdesmit gadu vecais misters ītorns bija Zenīta Pirmās Valsts bankas prezidents. Viņš vēl aizvien nesāja nelielu, elegantu vaigubārdu, kas 1870. gadā bija vispāratzīta baņķieru pazīme. Babits apskauda Makelviju smalko sabiedrību, bet pret Viljamu Vašingtonu Itornu viņš izjuta dzi|u godbijību. Misteram Itornain nebija neka kopēja ar smalko sabiedrību. Viņš stāvēja augstak. Viņš bija mazmazdēls vienam no tiem pieciem vīriem, kas 1792. gadā nodibināja Zenītu, un baņķieris trešajā paaudzē. Viņš varēja pārbaudīt kredītus, piešķirt aizdevumus, veicināt vai iznīcināt kāda cilvēka biznesu. Viņa klātbūtnē Babits elpoja strauji un jutās jauns.

Cienījamais doktors Drū lidot ielidoja kantori un nekavējoties iesāka: — Džentlmeņi, es lūdzu jus palikt, lai varētu paziņot jums kādu priekšlikumu. Svētdienas skolai nepieciešams atbalsts. Ta ir ceturtā lielākā skola Zenītā, un nav nekāda iemesla, kādēļ mums vajadzētu vilkties astē un rit citu putekļus. Mums jākļūst pirmajiem. Es gribēju jūs lūgt, ja jums nebūtu iebildumu, izveidot komiteju, kas dotu padomus un rūpētos par svetdienas skolas reklamešanu, kontrolētu mācības un iesniegtu priekšlikumus, ka uzlabot darbu, un varbūt gadatu ari par to, lai prese pievērstu mums lielāku uzmanību, — visu šo slepkavību un laulību šķiršanas aprakstu vietā sniegtu lasītājiem patiešām interesantas un noderīgas ziņas.

—    Lieliski! — sacīja baņķieris.

Babits un Frinks sajūsmināti piekrita.

III

Ja jus jautātu Babitam, kada ir viņa reliģija, viņš atbildētu ar skanīgam Stūmēju kluba frāzēm: — Mana reliģija — kalpot sabiedrībai, mīlēt savu tuvāku kā sevi

pašu un izpildīt savu pienākumu, lai dzīve k]utu laimīgāka ikvienam un visiem. — Ja jus pieprasītu sīkākus paskaidrojumus, viņš paziņotu: — Es esmu prezbiteriāņu draudzes loceklis, es atzīstu tās doktrīnas. — Ja jus būtu tik brutāls un turpinātu izprašņāt, viņš protestētu: — Nav nekādas jēgas strīdēties un diskutēt par reliģiju; tas izraisa tikai naidu un nesaskaņas.

īstenībā viņa teoloģiskie uzskati bija šādi: eksistē kāda augstāka būtne, kas mēģinājusi radīt mūs pilnīgus, bet, acīm redzot, cietusi neveiksmi; ja tu esi Labs cilvēks, tu nonāksi tajā vietā, ko sauc par debesīm (Babits pilnīgi neapzinīgi iedomājās debesis līdzīgas pirmās šķiras hotelim ar dārzu), bet, ja tu esi Slikts cilvēks, tas ir, ja tu nogalini, laupi, šņauc kokainu, uzturi mīļākās vai pārdod neesošus nekustamus īpašumus, tu tiksi sodīts. Babitam tomēr nebija īstas skaidrības par šo, ka viņš mēdza teikt, «elles biznesu». Viņš paskaidroja Tedim: — Es, protams, esmu liberāls un neticu ellei ar uguni un seru, bet, pats par sevi saprotams, neviens cilvēks nevar nodoties visādiem netikumiem un cerēt, ka viņam viss liks piedots, — lūk, kā es uz to skatos!

Tomēr Babits reti kad gremdējās teoloģiskās pārdomās. Viņa reliģijai bija tīri praktisks kodols: dievkalpojumu apmeklēšana bija visai cienījama nodarbība un nāca par labu biznesam; baznīca neļāva sliktajiem elementiem pagrimt vēl vairāk; un mācītāja sprediķiem, lai arī cik garlaicīgi tos klausīties, tomēr piemita burvju spēks, kas «dara cilvēkam labu — sniedz saskari ar Augstākajām Varām».

Pirmā inspekcija, kuru viņš izdarīja svētdienas skolā kā Padomdevējas komitejas loceklis, Babitu nesajūsmināja. Viņam patika «Bībeles klase strādājošiem», kur vīrieši un sievietes brieduma gados klausījās veco skolas ārstu doktoru T. Atkinu Džordanu, kas runāja jautri un asprātīgi, līdzīgi tiem oratoriem, kas iepriecina klausītajus ar savu izsmalcināto humoru banketos, bet pusaudžu klasēs viņš jutās ļoti neērti. Viņš noklausījās, kā Seldons Smēts, Kristīgo Jaunekļu savienības audzinātājs, un baznīcas kora vadītājs, bāls, bet enerģisks jauneklis ar sprogainiem matiem un nemainīgu

smaidu, mācīja sešpadsmit gadu vecus zēnus. Smēts viņiem mīlīgi atgādināja: — Tā, zēni, nākošu ceturtdienu manā mājā notiks vaļsirdīgu sarunu vakars «No sirds uz sirdi». Mēs visi kopā pasēdēsim un atklāti parunāsim par mūsu slepenajām rūpēm un nemieru. Jūs varat droši stāstīt vecajam Seldijam it visu, kā to parasti dara visi savienības audzēkņi. Es jums atklāti paskaidrošu par tiem riebīgajiem netikumiem, kas apdraud zēnus, ja tos nevada un nesargā vecākais brālis, pastāstīšu par visām dzimumdzīves briesmām un priekiem. «Vecais Seldijs» izplūda eļļainā smaidā, zēni izskatījās nokaunējušies un Babits samulsis nezināja, kur acis likt.

Ne tik pretīgi, toties daudz garlaicīgāk bija zemākajās klasēs, kur nopietnas vecmeitas lasīja lekcijas par filozofiju un orientālo etnogrāfiju. Mācības parasti notika koši uzpostajās svētdienas skolas telpās, bet lielā klausītāju pieplūduma dēļ dažām klasēm nācās apmesties pagraba stāvā, ko rotāja ūdens caurules, kas izskatījās līdzīgas paplašinātām, mezglainām vēnām, un no augšas apgaismoja mazi lodziņi mitrajās sienās. Un Babits savām acīm atkal skatīja pirmo kongrcgācijas baznīcu Katobā. Viņš bija atgriezies savā bērnu dienu svētdienas skolā. Viņš atkal saoda to īpatnējo, sasmakušo gaisu, kas atrodams tikai baznīcu priekštelpās; viņš pazina dzeltenpelēko skapīti ar svētdienas skolas grāmatām: «Pazemīgā varone I Ietija» un «Džouzifs, zēns no Palestīnas»; viņš atkal pārcilāja spilgti izkrāsotās kartītes ar bībeles tekstiem, kuras zēni nevarēja ciest, tomēr neiedrošinājās aizsviest, jo tās šķita svētas; kad Babits sekoja mācībām plašajā Zenīta baznīcā, viņu tāpat kā pirms trīsdesmit pieciem gadiem atkal nomāca monotonā iekalšanas metode.

—    Nu, Edgar, lasi nākošo pantu. Ko tas nozīmē, ja tur rakstīts: «Kamielim vieglāk izlīst caur adatas aci»? Ko mēs no tā varam mācīties? Klarens! Lūdzu, negrozies tik daudz! Ja tu būtu izmācījies stundu, tu nebūtu tik nemierīgs. Nu, Erl, kādu pamācību Jēzus gribēja sniegt saviem mācekļiem? Zēni, es no visas sirds vēlos, lai jūs atcerētos šos vārdus: «Dievam nekas nav neiespējams!» Atcerieties to vienmēr — Klarens, lūdzu

klausies — un, kad jums pietrūkst drosmes, atkārtojiet: «Dievam nekas nav neiespējams!» Alek, lasi nākošo pantu; ja tu būtu uzmanījies, tu nebūtu pazaudējis vārdu!

Zumm — zumm — zumm — milzu bites dūca miegainā alā …

Babits uztrūkās no snaudas, pateicās skolotājai par «izdevību noklausīties tik lielisku stundu» un grīļodamies devās uz nākošo grupu.

Viņš iepazinās ar svetdienas skolas darbu divas nedēļas, bet nevarēja izdomāt nekādus priekšlikumus, ko ieteikt cienījamam doktoram Drū.

Tad pavisam nejauši viņš atklaja, ka ļoti daudz laikrakstu un žurnālu veltīts svētdienas skolām, plaša, sevišķi rosīga preses nozare — iknedēļas un ikmēneša izdevumi, tikpat tehniski, praktiski un progresīvi kā žurnāli par nekustamiem īpašumiem vai apavu tirdzniecību. Reliģisku grāmatu veikalā viņš nopirka kādu pusduci šo žurnālu un aizrāvies lasīja tos pāri pusnaktij.

Viņš atrada daudz derīgu padomu: «kā rakstīt aicinājumus», «kā vervēt jaunus biedrus», «kā izsūtīt prospektus, lai pievilinātu vairāk klausītāju svētdienas skolai». Babitam sevišķi iepatikās vārds «prospekts», un viņu dziļi aizkustināja sekojoša nodaļa:

«Sabiedriskās dzīves morālie avoti slēpjas svētdienas skolās — skolās, kur mācās un piesavinās reliģiozus uzskatus. Ja jaunībā izturēsimies pret tām nevērīgi, tad vēlākajos gados šī vieglprātība nelabvēlīgi atsauksies uz mūsu garīgajām spējām un morālo spēku… Minētie fakti un mūsu tiešais uzaicinājums sasniegs tos ļaudis, kurus ne ar jokiem, ne pārliecināšanu nevar pierunāt pildīt savu pienākumu.»

Babits piekrita: «Kas tiesa, tas tiesa. Piemēram, es centos izmantot katru izdevību, lai aizšmauktu no vecās svētdienas skolas Katobā, tomēr jāsaka, ka es varbūt nekad nesasniegtu savu tagadējo sabiedrisko stāvokli, ja nebūtu ieguvis. .. morālo spēku. Un, kas attiecas uz bībeli, — lieliska literatūra! Būs kādu dienu atkal jāpalasa.»

Par to, kā svētdienas skolas tiek organizētas pēc visiem zinātnes likumiem, Babits izlasīja žurnālā «Vestminsteras bibeles klase pieaugušajiem».

«Otrā viceprezidente rūpējas par klases sadraudzību. Viņa izvēlas sev vairākus palīgus. Šie palīgi laipni sagaida un nosēdina ikvienu atnācēju. Neviens neaiziet projām kā svešinieks. Viens no palīgiem stav uz kāpnēm un uzaicina garāmgājējus nākt iekšā.»

Bet visvairāk Babitu sajūsmināja Viljama H. Ridžveja piezīmes,žurnālā Sunday School Times:

«Ja jūsu svētdienas skolas klase ir bez enerģijas, bez darba prieka, klase, kas neizrāda nekādu interesi, neregulāri ierodas uz mācībām un izturas kā cilvēks, kas slimo ar iesnām, tad atļaujiet vecajam doktoram Ridžvejam parakstīt jums recepti: «Uzaiciniet visu baru vakariņās.»»

Svētdienas skolas preses izdevumi bija ne vien praktiski, bet arī ļoti vispusīgi. Neviena no mākslas nozarēm nebija atstāta novārtā. Tā, piemēram, nodalījumā par mūziku Sunday School Times paziņoja, ka C. Harolds Loudens, kas «plaši pazīstams ar savām garīgajām kompozīcijām», uzrakstījis jaunu meistardarbu ar nosaukumu «Ilgas pēc tevis». «Harija D. Kera panti ir neiedomājami brīnišķīgi un mūzika neizsakāmi skaista. Kritiķi vienprātīgi atzīst, ka dziesmai būs milzu panākumi. To viegli pārvērst par burvīgu garīgu dziesmu, izmantojot himnas «Es dzirdēju Jēzus balsi» vārdus.»

Pat roku darbs nebija aizmirsts. Babits ievēroja, cik atjautīga veidā tika attēlota Jēzus Kristus augšāmcelšanās: «Kā skolēniem pagatavot modeli. Kaps ar noveļamām durvīm. — Ņem četrstūrainu kasti ar vāku un apgriez to ar dibenu uz augšu. Pavelc vāku mazliet uz priekšu, lai apakšā izveidotos šahta. Izgriez četrstūrainas durvis, tāpat izgriez no papes riņķi, nedaudz lielāku par durvīm. Pagatavo no smiltīm, miltiem un ūdens biezu putru un nozied ar to apaļas durvis un kapu, tad ļauj visam sakalst! Tas būs smagais, apaļais akmens* ko sievietes lieldienu rītā atrada «noveltu» no kapa durvīm. Šis makets ietilpst mūsu sērijā — «Uzskatāma macīšana».»

Sludinājumi svētdienas skolas izdevumos bija neparasti efektīvi. Babitu ieinteresēja kāds preparāts, ko ieteica «|audlm, kam darbā trūkst izdevības nodoties fiziskiem vingrinājumiem, jo tas atjauno nolietotos nervu audus, baro smadzenes un gremošanas orgānu sistēmu». Viņš uzzināja, ka bībeles pārdošana ir ļoti rosīga tirdzniecības nozare ar plašu konkurenci, un kā lietpratējs higiēnas jautājumos nopriecājās par Svētā vakarēdiena piederumu kompānijas sludinājumu, ka dabūjams «uzlabots un ļoti piemērots trauku komplekts, kurā ietilpst arī skaista, pulēta mahagonija paplate. Sī paplāte negrab, ir vieglāka un ērtāka nekā līdzšinējās un daudz labāk saskan ar baznīcas iekārtu neka no cita materiāla pagatavotās paplātes».

IV

Babits ļāva noslīdēt svētdienas skolas izdevumu kaudzei.

Viņš pārdomāja: «Tā nudien ir īsti vīrišķīga pasaule! Vareni!

Patiešām kauns, ka es jau agrāk par to nepainteresējos. Nudien grēks, ja cilvēks, kam ir ietekme sabiedrībā, aktīvi neiesaistās šai enerģiskajā, īsti vīrišķīgajā reliģijā. Varētu pat teikt «Kristietības akciju sabiedrībā».

Nu, protams, tikai ar visu cienību.

Daži cilvēki varbūt nekaunēsies apgalvot, ka šīs svētdienas skolas reklāmas ir pasaulīgas un apgrēcīgas. Droši vien! Vienmēr jau atradīsies kads neģēlis, kam patīk visu kritizēt. Ņirgāties, nozākāt un sagraut, protams, daudz vieglāk, nekā uzcelt. Bet es, man tiešām jāatdod gods šiem žurnāliem. Tiem izdevies piesaistīt savai nometnei pat veco Džordžu F. Babitu, un tā ir pati labākā atbilde visiem šiem kritizētājiem!

Jo vīrišķīgāks un praktiskāks ir kāds cilvēks, jo aktīvāk viņam jāpieveršas šai rosīgajai, īsti kristīgajai dzīvei. Es esmu par to! Jāizbeidz šī bezrūpība un iedzeršana un . . . Rona! Kur tu biji, velns lai parauj. Cauru nakti blandās apkārt!»

Septiņpadsmitā nodaļa

I

Ziedošajos pakalnos nav vairāk par trim vai četrām vecam mājām, un par vecām šeit mēdz saukt mājas, kas celtas pirms 1880. gada. Pali lielāka no tām ir Pirmās Valsts bankas prezidenta Viljama Vašingtona Itorņa rezidence.

ītorna pils saglabājusies kā atmiņa par Zenīta «aristokrātiskajiem kvartāliem», kādi tie bija no 1860. gada līdz 1900. gadam. Tā ir īsts milzenis no sarkaniem ķieģeļiem, ar pelēkām smilšakmens logu un durvju arkām un šīfera jumtu no sarkanām, zaļām un pelēcīgi dzeltenām plāksnēm. Pilij ir divi neizskatīgi torņi, vienam vara jumts, bet otru apvij čuguna papardes. Veranda atgādina vaļējas kapenes; tā balstās uz resniem granīta pīlāriem, virs kuriem karājas sastingušas ķieģeļu kaskādes. Vienā pils pusē atrodas krāsaina stikla logs, līdzīgs milzīgam atslēgas caurumam.

Tomēr celtne neatstāj smieklīgu iespaidu. Tā iemieso to Viktorijas laikmeta finansistu smagnējo cienību, kuri valdīja pār paaudzi, kas dzīvoja pēc pirmajiem ieceļotājiem līdz izveicīgajiem «tirdzniecības inženieriem», un, ieguvuši varu pār bankām, rūpnīcām, zemi, dzelzceļiem un raktuvēm, radīja drūmu hierarhiju. No divpadsmit dažādiem Zenītiem, kas visi kopā veido īsto, lielo Zenītu, neviens nav tik varens un stiprs, bet reizē arī tik svešs pilsētas iedzīvotājiem kā nelielais, klusais, sausais, pieklājīgais, nežēlīgais Viljama ītorna Zenīts; un šīs niecīgas hierarhijas labā pūlas un strādā visi pārējie Zenīti, paši to nemaz neapzinādamies, un nomirst neievēroti.

Lielākā daļa šo patvaļīgo Viktorijas laikmeta tetrarhu piļu tagad jau sagruvušas vai pārvērstas par īres mājām, bet ītorna rezidence stāv cēla un nepieejama, at•gādinot Londonu, Bekbeju, Ritenhaus skvēru. Tās marmora kāpnes tiek berztas katru dienu, misiņa plātne godbijīgi nospodrināta un mežģinu aizkari vienmēr ir tikpat stīvi un augstprātīgi kā pats Viljams Vašingtons Itorns.

Ar godbijīgām bailēm Babits un Cams Frinks ieradās pie ītorna, lai piedalītos svētdienas skolas padomdevēju komitejas sēdē; neveikli klusēdami, viņi sekoja formā tērptai apkalpotājai cauri vairākām katakombām līdzīgām pieņemamām telpām uz bibliotēku. Tā tikpat nepārprotami bija veca, solīda baņķiera bibliotēka, cik nepārprotami ītorna vaigubārda bija solīda baņķiera atribūts. Vairums grāmatu bija kopotie raksti, korekti, tradicionāli sējumi: matēts zils, matēts zelts un gluda teļāda. Uguns kamīnā dega korekti un tradicionāli: maza, mierīga, vienmērīga uguns, kas atspoguļojās pulētajā dzelzs kruķī. Ozolkoka galds bija tumšs un vecs, un visā visumā pati pilnība; krēsli izskatījās mazliet augstpratigi.

ītorns tēvišķīgi laipni apjautājās par misis Babitas, mis Babitas un pārējo bērnu veselību, bet Babits nevareja nekā izdomāt, ko viņam no savas puses pienāktos sacīt. Būtu neiedomājami nepieklājīgi jautāt: «Nu, vecais, kā klājas?» — kā viņš parasti mēdza uzrunāt Vergilu Ganču, Frinku un Hovardu Litlfīldu — vīrus, kuri līdz šim bija šķituši panākumiem bagāti un smalki izglītoti. Babits un Frinks pieklājīgi klusēja, un ītorns pieklājīgi ieteicās, tik tikko pavērdams plānās lupas:

—   Džentlmeņi, pirms mēs sākam savu apspriedi — jūs droši vien pa ceļam krietni izsālāties — ļoti laipni no jums, ka aiztaupījāt vecam vīram šo ceļojumu, — varbūt iedzersim kādu glāzīti groka?

Babits bija tā ietrenējies vispāratzītajā Krietno Ļaužu runas rnakslā, ka tik tikko neapkaunoja sevi, iesaukdamies: «Mēs jau nesāksim tieleties, ja tikai jūsu papīrkurvī nav paslēpies kāds no sausā likuma sargiem.» Bet vārdi iesprūda viņam kaklā. Viņš satraukts padevīgi paklanījās. Cams Frinks arī paklanījās.

ītorns piezvanīja apkalpotājai.

Modernais un izlepušais Babits vēl nekad nebija redzējis, ka privātā mājā kāds zvanītu apkalpotājai citā laikā kā vien edienu reizēs. Hoteļos viņš pats mēdza ar zvanu ataicināt izsūtāmo zēnu, bet mājās nedrīkstēja aizvainot Matildes pašlepnumu, mājās parasti izgāja priekšnamā un sauca viņu pilnā balsī. Vel nekad kopš prohibīcijas likuma pieņemšanas viņš nebija pazinis

nevienu, kas tik nevērīgi izturētos pret dzeršanu. Bija tik neparasti sūkt groku un neiesaukties: «Ak cilvēkbērns, tas ķer līdz pašai sirdij!» Kā sajūsmināts jauneklis, kas sastapies ar īstu diženumu, viņš nevarēja vien beigt brīnīties: «Tur tas mazais, bārdainais vīrelis var mani paaugstinat vai pazudināt! Viņam atliek tik ieminēties manai bankai, lai uzteic man aizdevumu!…

Velns lai parauj! Sis sīkais knēvelis! lin izskatās tā, it kā viņam nebūtu ne drusciņas enerģijas. Diez vai mēs, stūmēji, neizturamies pārlieku bravurīgi?»

Babits atkratījās no šim domām un godbijīgi noklausījās Itorna priekšlikumus par svētdienas skolas darba popularizēšanu, bet visi šie priekšlikumi bija pārāk vienkārši un nekur nederīgi.

Pec tam Babits kautrīgi izklāstīja savus uzskatus:

—    Man šķiet, ja mēs analizējam mūsu skolas vajadzības un skatāmies uz to kā uz parastu veikalniecisku problēmu, tad jāatzīst, ka pati galvenā un svarīgākā nepieciešamība ir skolas tālākā izaugsme. Domāju, mēs visi esam vienis prātis, ka nedrīkstam ātrāk rimties, kamēr nebūsim izveidojuši pašu lielāko svētdienas skolu visā štatā, lai mūsu Cetemrouda prezbiteriāņu baznīcai neviens nekā nevarētu pārmest. Tagad par to, kādu kampaņas veidu izvēlēties: līdz šim viņi praktizējuši vervētāju sacensibas un piešķīruši balvas tiem bērniem, kas atveduši visvairāk jaunu skolēnu. Un te viņi ir kļūdījušies: pasnieguši tādus krāmus un sīkumus ka dzeju grāmatas un ilustrētas bībeles, nevis lietas, kuru dēļ īstam, dzīvam zēnam būtu prieks pūlēties, — teiksim, skaidru naudu vai spidometru viņa motociklam. Protams, ir ļoti skaisti un patīkami atdzīvināt stundu ar raibām grāmatu ilustrācijām un krāsainiem zīmējumiem uz klases tāfeles, bet, kad jāizšķiras par to, kā iegūt vairāk jaunu klientu, — es gribēju teikt, skolēnu, tad jādod kaut kas vērtīgāks, lai bērniem nebūtu jāstrāda par velti.

—   Es gribētu ieteikt divus jaunus paņēmienus: pirmkārt, svētdienas skola jāsadala četros pulkos atkarībā no skolēnu vecuma. Katram zēnam tiek piešķirta militāra pakāpe savā pulkā atkarībā no ta, cik daudz jaunu skolēnu viņš savervējis, un tie stulbeņi, kas neprot sa

vervēt nevienu, paliek vienkārši ierindas kareivji. Mācītājam un skolas direktoram piešķiramas ģenerāļu pakāpes. Ikvienam militāri jāsveicina un jāievēro disciplīna tāpat kā īstā armijā, lai zēni sajustu, ka iegūt augstāku rangu atmaksājas.

Otrkārt, pie skolas, protams, pastāv komiteja, kurai jārūpējas par sludinājumiem un reklāmu, bet neviens tur nekā krietna nav darījis — jūs paši saprotat, neviens jau neies strādāt tikai par paldies … Pēc manām domām, šo problēmu var atrisināt tīri vienkārši un praktiski, pieņemot svētdienas skolai spejigu algotu preses aģentu — kādu laikrakstu korespondentu, kas var atlicināt šim darbam dažas stundas.

—   Nudien, tas taisnība, — apstiprināja Čams Frinks.

—    Tikai padomājiet, kādus jaukus un sulīgus rakstiņus viņš varētu ievietot! — Babits ķērca. — Ne tikai lielos, nopietnos, ievērojamos faktus par to, kā palielināt svētdienas skolas apmeklētāju skaitu un savāktās naudas summas, bet ari labu tiesu humoristisku tenku un zobgalību: piemēram, uzvilkt uz zoba lielībnieku, kas nav izpildījis savu solījumu savervēt tik un tik jaunu skolēnu, vai arī pastāstīt, cik jauku vakaru ar Vīnes desiņu ēšanu sarīkojušas svētās trīsvienības klases meitenes. Un šad un tad, ja atliek laika, šis preses aģents varētu paslavēt arī pašas mācību stundas — mazliet pareklamēt pilsētas svētdienas skolas vispār. Nav nekādas jēgas izturēties cūciski pret citām skolām, protams, ar vienu nosacījumu — ka skolēnu skaita ziņā mēs vienmēr atrodamies pirmajā vietā. Piemēram, viņš varētu uzrakstīt … es, protams, neesmu studējis literatūru, kā Frinks, es varu tikai aptuveni iedomāties, kā būtu jāraksta, nu, pieņemsim, ka stundas temats — stāsts par Džeikobu; mūsu preses aģents varētu ievietot rakstiņu ar dziļu morāli, bet virsrakstā jābūt kādam interesantam trikam, lai ļaudīm gribētos to izlasīt, — teiksim tā: «Džeiks piekrāpj veco vīru, nolaupa meiteni un naudas zuteni.» Lūk, kā es to domāju! Tas uzreiz modinās ziņkāri! Jūs, mister ītorn, protams, esat konservatīvs un jums varbūt šie paņēmieni liksies necienīgi, bet, goda vārds, es esmu pārliecināts, ka ar tiem mēs vilksim lielo lomu.

Itorns saņēma rokas uz omulīga vederiņa un murrāja kā vecs runcis:

—    Vispirms atļaujiet man pasacīt, mister Babit, ka mani ļoti iepriecināja jūsu vispusīgā un pamatīgā situācijās analīze. Kā jau jūs minējāt, cilvēkam ar manu stāvokli jābūt konservatīvam un varbūt pat jācenšas saglabāt noteikts cienīguma standarts. Tomēr, man šķiet, jūs paši būsiet ievērojuši, ka dažās nozarēs esmu visai progresīvs. Mūsu bankā, piemēram, es iedrošinos apgalvot, pielieto tikpat modernas propagandas un reklāmās metodes kā citas mūsu pilsētas bankās. Jā, es ceru, jus paši drīz vien pārliecināsieties, ka arī mēs, vecā paaudze, esam šī gadsimta jauno, garīgo vērtību atzinēji. Jā, ak jā! Un es ar patiesu prieku varu teikt, kaut gan personīgi vairāk cienu nopietno veco laiku prezbiteriānismu, tomēr …

Beidzot Babits saprata, ka Itorns neceļ iebildumus.

Cams Frinks ieteica preses aģenta postenim kādu Kenetu Eskotu, laikraksta Advocate-Times reportieri.

Viņi šķīrās ļoti draudzīgi, kristīgās mīlestības pilnām sirdīm.

Babits nebrauca vis uz mājām, bet uz pilsētas centru. Viņš vēlējās būt viens, lai netraucēts varētu apjūsmot savas draudzīgās attiecības ar Viljamu Vašingtonu Itornu.

II

Balts ziemas vakars, skanoši trotuāri un spožas ugunis.

Lielas, zeltainas tramvaju ugunis slīd pār sniega kupenām ceļa malas. Nespodras ugunis zemās mājiņās. Tālas metāllietuves liesmu kūlis noslauka no debesim skaidrās, mirdzošās zvaigznes. Tuvo kafejnīcu apgaismotie logi, kur draugi jautri tērzē pēc dienas darba.

Zaļā policijas iecirkņa uguns un tās spilgti zaļais atspīdums uz sniega; drāma patruļas automobilī — gonga sitieni skan ka izbiedētas sirds puksti, priekšējās ugunis apsvilina kristālos mirdzošo ielu, pie stūres nevis parastais šoferis, bet policists lepnā uniformā, otrs

policists, riskēdams ar dzīvību, karājas uz pakaļējā kāpšļa, loga pazib noziedznieka seja. Slepkava, laupītājs, naudas viltotājs, kuru viņi izveicīgi ievilinājuši slazdā?

Milzīga, pelēka akmens baznīca ar sastingušu smaili; nespodra gaisma sakristejas logos un līksma kora mēģinājuma dunoņa. Zaļā, drebošā dzīvsudraba spuldzes gaisma fotogrāfā darbnīcā. Tad pilsētas centra uguņu jura; ielas malās novietotas mašīnas ar rubīnsārtām «stop» ugunīm; baltas kinoteātru ieejas arkas līdzīgas apsarmojušām alam; elektriskās reklāmas — čūskas un mazi, dejojoši uguns vīriņi; rožainas, apēnotas spuldzes un mežonīga džeza mūzika lētos deju lokālos; ķiniešu restorānu ugunis, laternas ar ķiršu ziediem un pagodam pret spoži zeltainiem un melniem logu režģiem. Mazas, netīras lampeles šaurās, smirdošās ēdnīcās. Eleganto veikalu rajons ar gaišām un mierigām ugunīm, kas rotājas kristālā lustrās, uz zvērādām un pulēta koka pieglaudīgajām virsmām atturīgos, ar samtu izklātos skatlogos. Pēkšņi augstu virs ielas tumsā karājas apgaismots četrstūris, biroja logs, kur šai vēlajā stundā kāds vēl strādā, nezināmu, bet, acīm redzot, ļoti svarīgu iemeslu skubināts. Biznesmenis, kam draud bankrots, godkārīgs jauneklis vai naftas spekulants, kas piepeši kļuvis bagats?

Gaiss svilināja, dziļš sniegs sedza nenotīrītās alejas, un aiz pilsētas, kā Babits zināja, starp kailajiem ozoliem bija sapūstas augstas kupenas un ledū sastingusi līkloču upe.

Viņš mīlēja savu pilsētu kaisli un padevīgi. Izzuda biznesa un pārmērīgas daiļrunības radītais nogurums; viņš atkal jutās jauns un spēcīgs. Viņš bija godkārīgs. Būt kaut kādam Vergilam Gančam vai Orvilam Džounsam — tas viņu neapmierināja. Ne! «Viņi ir lieliski zēni, vienkārši burvīgi, bet viņiem trūkst īsta slīpējuma.» Nē! Viņš kļūs tāds kā Itorns; izsmalcināti skarbs un apvaldīti varens.

īstas vīrišķības paraugs! Dzelzs dūre samta cimdā. Nepiekāpties neviena priekšā. Esmu kļuvis nevērīgs vārdu izvelē. Žargons. Vulgārismi. Tas jāizbeidz. Koledžā es par retoriku vienmēr saņēmu pašas labākās

atzīmes. Sacerējumā par . . . Katrā ziņā ne sliktas. Jāizbeidz šī balamutēšanās un familiaritate. Es… Kādēļ gan es nevarētu nodibināt pats savu banku? Un Tedis būtu mans pēctecis.

Viņš laimīgs brauca mājās un izturējās pret misis Babitu kā Viljams Vašingtons Itorns, bet viņa to nemaz nepamanīja.

III

Jaunais Kenets Eskots, laikraksta Advocate-Times reportieris, tika pieņemts par preses aģentu Cetemrouda prezbiteriāņu svētdienas skolā. Viņš nodevās šim darbam sešas stundas nedēļā. Pareizāk sakot, viņam maksāja par sešām stundām. Viņam bija draugi laikraksta Press un Gazette redakcijās, un viņš nebija pazīstams (oficiāli) kā preses aģents. Viņš publicēja veselu rindu saldenu rakstiņu par draudzīgam kaimiņu attiecībām un bībeli, par klases vakariem, jautriem, bet garīgi pacilājošiem, un par lūgšanu svētīgo ietekmi uz finansiāliem panākumiem.

Svētdienas skola pieņēma Babita ieteikto militāro pakāpju sistēmu. Un šīs garīgās atjaunošanās ietekme skola piedzīvoja vēl nepieredzētu uzplaukumu. Kaut gan tā nekļuva par vislielāko skolu Zenītā, — Centrālā metodistu baznīca paturēja pirmo vietu ar metodem, kuras' doktors Drū nosauca par «negodīgām, necienīgām, neamerikāniskām, nepieklājīgām un nekristīgām», — tomēr Cetemrouda prezbiteriāņu skola pacēlās no ceturtās uz otro vietu, un debesīs valdīja līksmība, vismaz tai debesu daļā, kas piederēja doktora Dru draudzei, bet Babits ieguva daudz uzslavu un labu reputāciju.

Viņam piešķīra skolas ģenerālštāba pulkveža pakāpi. Viņš piepūtās aiz labsajūtas, kad mazi, nepazīstami zeni viņu uz ielas sveicināja; viņa ausis nosarka aiz sajūsmas, dzirdot «pulkveža» vārdu; ja arī viņš neapmeklēja svētdienas skolu tikai tādēļ, lai tiktu godināts, viņš tomēr visu ceļu par to vien domāja.

Viņš izturējās sevišķi laipni pret preses aģentu Kenetu Eskotū; aizveda viņu uz lenču Sporta klubā un uzaicināja mājās uz pusdienām.

Tāpat kā daudzi citi pašapzinīgi jaunieši, kas šķietami apmierināti siro pa lielpilsētām un augstprātīgā žargonā mēdz dižoties ar savu cinismu, ari Kenets Eskots bija kautrīgs un vientuļš. Pusdienās viņa vājā, izsalkuša cilvēka seja izplūda platā smaidā un viņš vaļsirdīgi iesaucās: — Ak pasaulīt, misis Babita, kaut jūs zinātu, cik patīkami atkal reiz paēst mājās gatavotu ēdienu!

Eskots un Verona viens otram patika. Visu vakaru viņi runāja par «idejām». Atklājās, ka viņi abi ir radikāļi. Tiesa, saprātīgi radikāļi. Viņi bija vienis prātis, ka visi komunisti ir kriminālnoziedznieki; ka vers libre — tīras blēņas; ka nepieciešama vispārēja atbruņošanas, tomēr Lielbritānijai un Savienotajām Valstīm mazo, apspiesto nāciju interešu aizsardzības labad jāpatur flote, kas līdzvērtīga visu pārējo pasaules valstu flotes tonnāžai. Viņu uzskati bija patiešām revolucionāri, jo, Babitam par lielu uztraukumu, viņi pareģoja, ka reiz radīsies trešā partija, kas sagādās republikāņiem un demokrātiem daudz nepatikšanu.

Atvadoties Eskots trīs reizes spieda Babitam roku.

Babits ieminejās, ka viņam ļoti patīkot ītorns.

Nedēļas laikā trīs laikrakstos parādījās ziņojumi par Babita nesavtīgajām pūlēm reliģijas labā, un visos trijos ļoti taktiski bija pieminēts, ka Viljams Vašingtons ītorns sadarbojas ar viņu šai lauka. Sie paziņojumi ārkārtīgi pacēla Babita prestižu Aļņu ordeņa brāļu, Sporta kluba un Stūmēju kluba biedru acīs. Draugi nekad neaizmirsa apsveikt viņu par panākumiem oratora mākslā, bet šiem slavinājumiem cauri vienmēr skanēja šaubas, jo pat runās, kurās viņš cildināja dzimto pilsētu, tie saskatīja kaut ko pārmērīgi izsmalcinātu un samaitatu, tapat ka dzejoļu rakstīšanā. Bet tagad Orvils Džounss sauca pāri visai Sporta kluba ēdamzālei:

—    Lūk, kur nāk jaunais Pirmās Valsts bankas direktors! — Grovers Baterbaus, ievērojamais sanitāro iekārtu lieltirgotājs, zobojās: — Tīri jābrīnās, ka tu vel satiecies ar_ mums, vienkāršiem ļaudīm, pēc tam, kad esi spiedis Itorna roku! — Un Emīls Vengerts, juvelieris, beidzot bija ar mieru uzsākt sarunas par mājas pirkšanu Dorčestrā.

Kad beidzās svētdienas skolas kampaņa, Babits ieminējās Kenetam Eskotam: — Ka būtu, ja jūs mazliet paslavētu doktoru Drū personīgi?

Eskots saviebās: — Uzticiet šo uzdevumu labak pašam doktoram, mister Babit, viņš prot sevi reklamēt kā reti kāds! Nepaiet gandrīz ne nedēļa, kad viņš nepiezvanītu redakcijai, lai atsuta pie viņa kādu reportieri, viņš iepazīstināšot mūs ar sava nākamā interesanta sprediķa saturu, kurā viņš runāšot par īso svārku netikumīgo ietekmi vai par vecās derības piecu grāmatu autentisko sacerētāju. Nerūpējieties par viņu. Visa pilsētā ir tikai viens cilvēks, kas prot labāk par viņu pievērst sev publikas uzmanību, — slavenā Dora Džibsona Takera, tā pati, kas vada Bērnu Labklājības biedrību un Amerikanizācijas līgu, un viņa tikai tādēļ vien pārspēj doktoru Drū, ka viņai galvā ir mazliet smadzeņu!

—    Paklausieties, Kenet, jums nu gan tā nepieklātos runāt par doktoru. Mācītajam taču jaievēro savas intereses, vai ne? Atcerieties, kā bībelē bija rakstīts par… par kalpošanu tā kunga biznesam vai tamlīdzīgi.

—    Nu, labi, iespiedīsim kaut ko, ja jūs tā vēlaties, mister Babit, bet vajadzēs nogaidīt, kamēr aizbrauc galvenais redaktors, un tad apstrādāt pilsētas nodaļas vadītāju.

Un tā nu notika, ka Advocate-Times svētdienas numura paradījas doktora Drū ģīmetne ar visnopietnāko sejas izteiksmi, dedzīgām acīm, gramtcietu žokli un nevērīgi atmestām matu cirtām un zem tās uzraksts — piemiņas plāksnīte,kas piešķīra viņam nemirstību uz divdesmit četrām stundām:

Cienījamais doktors Džons Dženisons Drū, M. A., skaistās Cetemrouda prezbiteriāņu baznīcas mācītājs jaukajos Ziedošajos pakalnos, vilktin pievelk nomaldījušās dvēseles. Viņam pieder vietējais rekords grēcinieku atgriešanā. Kopš viņš vada šo dieva draudzi, katru gadu caurmērā simts nomaldījušos grēcinieku apņemas sākt jaunu dzīvi un atrod pie viņa patvēruma un miera ostu.

Cetemrouda baznīcā viss plaukst un zeļ. Baznīcas palīgorganizācijas sasniegušas savas darbības kalngalus. Sevišķi lielu vērību doktors Drū pievērš draudzes dziedāšanai. Katru dienu te tiek skandinātas jaukas, līksmas himnas, un speciālie dievkalpojumi ar kora priekšnesumiem pievelk mūzikas mīļotājus un profesionāļus no visām pilsētas malām.

Tiklab uz parastās runātāju tribīnes, kā arī baznīcas kancelē doktors Drū ir nepārspējams vārda mākslinieks, un gada laikā viņš saņēmis gan no tuvienes, gan tālienes vairākus desmitus uzaicinājumu runāt dažādās sanāksmēs.

V

Babits lika saprast, ka doktoram Drū jāpateicas viņam par šo pagodinājumu. Doktors Drū nosauca Babitu par «brāli» un vairākkārt spieda viņam roku.

Padomdevēju komitejas sēdēs Babits bija izteicies, ka būtu ļoti laimīgs, ja drīkstētu ielūgt Itornu uz pusdienām, bet ītorns bija tikai noņurdējis: «Ļoti laipni no jums… esmu jau vecs… tagad vairs nekur neeju.» Sava mācītāja ielūgumu ītorns droši vien nenoraidītu. Un Babits puiciski sacīja doktoram Drū:

—    Paklausieties, doktor, tagad, kad mēs savu darbu esam padarījuši, vai nebūtu laiks mūsu skolotājam sarīkot mums trim mazu svētku maltīti.

—    Lieliski! Norunāts! Ar prieku! — doktors Drū iesaucās īsi un vīrišķīgi. (Kāds paziņa reiz bija izteicies, ka doktors runājot tāpat kā bijušais prezidents Rūzvelts.)

—    Un, hm-m, doktor, parūpējieties, lai misters ītorns katrā ziņā ierodas. Neatlaidieties! Tas ir, hm… es domāju, viņš pārāk daudz sēž mājās un tas nenāk par labu viņa veselībai.

ītorns ieradās.

Tās bija draudzīgas pusdienas. Babits godbijīgi runaja par baņķieru lomu sabiedrības audzināšanā un nostabilizēšanā. Viņi, kā Babits apgalvoja, esot komer

ciālās draudzes dvēseļu gani. Pirmo reizi Itorns kļuva neuzticīgs tematam par svētdienas skolām un apjautajās Babitam par viņa biznesa attīstību. Babits atbildēja kautrīgi, gandrīz bērnišķīgi.

Dažus menešus vēlāk, kad viņam radās izdevība piedalīties Ielu Transporta kompānijas biznesā, Babitam negribejās griezties pie savas bankas pēc aizņēmuma. Sis darījums bija visai slepens, un, ja tas kļūtu zināms atklātībai, ļaudis varētu to pārprast. Viņš devās pie sava drauga mistera Itorna; viņš tika laipni sagaidīts un saņēma aizdevumu slepeni; un šīs jaunas, patīkamas attiecības atnesa viņiem abiem krietnu peļņu.

Pec tam Babits sāka regulāri apmeklēt baznīcu, vienīgais izņēmums bija pavasarīgie svētdienas rīti, kas, acīm redzot, radīti auto izbraucieniem. Viņš paziņoja Tedim: — Es saku tev, dēls, saprātīgam konservatīvismam nav stiprāka cietokšņa par evaņģēlisko baznīcu un mūsu pašu dievnams ir vispiemērotākā vieta, kur atrast draugus, kas palīdzēs tev iekarot pienācīgo vietu sabiedrībā.

Astoņpadsmitā nodaļa

I

Kaut gan Babits redzēja bērnus divreiz dienā, kaut gan viņš gari un plaši apsprieda visus to naudas izdevumus, tomēr nedēļām ilgi viņš tos ievēroja ne vairāk kā pogas pie svārku piedurknēm.

Keneta Eskota sajūsma pievērsa Babita uzmanību Veronai.

Viņa tagad bija mistera Grūnsberga, Adu tirdzniecības firmas direktora, sekretāre; viņa veica savu darbu ar tāda cilvēka apzinīgumu un rūpību, kurš ciena sīkumus, bet nekad tos īsti neizprot; viņa piedereja pie tām sievietēm, par kuram gluži neviļus jādomā, ka viņas tūlīt tūlīt spers kadu neprātīgu soli — atstas darbu vai vīru, — bet nekad to nedara. Eskota kautrīgā aizraušanas modināja Babitā tik jaukas cerības, ka viņš neviļus sāka runāt rotaļīgi tēvišķā tonī. Vakaros, atgriez

damies no A|ņu ordeņa sanāksmēm, viņš šķelmīgi ielūkojās dzīvojamā istabā un noklukstēja: — Vai mūsu Kenijs arī šovakar bija atnācis? — Viņš nepievērsa nekādu uzmanību Veronas protestam: — Mēs ar Kenu esam tikai labi draugi, mēs runājām tikai par idejām. Es neciešu nekādas sentimentālas muļķības, tās tikai visu sabojā.

Tedis sagādāja viņam daudz vairāk rūpju.

Ar pēcpārbaudījumiem latīņu un angļu valodā, bet izciliem panākumiem praktiskajos darbos, basketbolā un deju vakaru organizēšanā Tedis bija pārcelts īstsaidas vidusskolas pēdējā klasē. Mājās viņa interese pamodās tikai tais gadījumos, kad viņam lūdza atrast kādu slepenu kļūmi mašīnas aizdedzes sistēmā. Viņš atkal un atkal atkārtoja saniknotajam tēvam, ka nevēlas iestāties ne koledžā, ne juridiskajā fakultātē, un Babitam šis «slinkums» sagādāja tādas pašas galvas sāpes kā Teda attiecības ar kaimiņu meiteni Jūnisu Litlfīldu.

Kaut gan viņa bija Hovarda Litlfīlda, šī faktu malēja, šī drūmā privātīpašuma priestera, meita, Jūnisa bija jautra kā ods saules staros. Viņa dejodama ielidoja istabā, iekrita klēpī Babitam, kas bija nogrimis lasīšanā, saburzīja tā laikrakstu un tikai smējās, kad tas mēģināja ieskaidrot, ka saburzītus laikrakstus neieredzot tāpat kā lauztus līgumus. Tagad Jūnisai bija jau septiņpadsmit. Viņa sapņoja kļūt par kinoaktrisi. Viņa ne vien noskatījās katru «grāvēju», bet lasīja arī kino žurnālus, šos savdabīgos biznesa laikmeta simptomus — bagātīgi ilustrētos mēneša un nedēļas izdevumus ar jaunu sieviešu fotogrāfijām, kuras vēl nesen bijušas manikīres, turklāt ne sevišķi izveicīgas manikīres, un kuras tagad nevarētu piedalīties pat ne lieldienu kantātē Centrālajā metodistu baznīcā, ja katrs viņu vaibsts nebūtu iestudēts kopā ar režisoru; lasīja žurnālus, kas ar neparastu nopietnību publicēja ar jātnieku biksēm un Kalifornijas villām izraibinātas «intervijas», kurās skaisti, aizdomīgi skaisti jauni vīrieši, neizteiksmīgām sejām, izklāstīja savus uzskatus par skulptūru un starptautisko polītiku; turpat bija atstāstīts filmu saturs, kurās darbojās nevainīgas prostitūtas un žēlsirdīgi vilcienu aplaupītāji, un doti norādījumi, kā vienas dienas

laikā no apavu spodrinātāja kļūt par ievērojamu scenāriju autoru.

Jūnisa nopietni studēja šos žurnālus. Viņa varēja pateikt — un bieži vien ari pateica, — vai tas bija 1905. gada novembrī vai decembrī, kad Maks Markers, slavenais ekrāna kovbojs un ļaundaris, iesāka savu karjeru kā statists filmā «Ak tu palaidne meitene!». Savā istabā pie sienas, kā tēvs stāstīja, viņa piespraudusi divdesmit viena aktiera fotogrāfijās. Bet paša burvīgākā kino varoņa ģīmetni ar autografu viņa nēsāja uz savām jaunajām krūtīm.

Babitu uztrauca šī jauno elku pielūgšana, un viņam bija aizdomas, ka Jūnisa smēķē cigaretes. Viņš saoda to uzmācīgo aromātu, kad viņa augšējā stāvā ķiķinājās ar Tedi. Bet viņš nekad nejautāja. Šis mīļais bērns viņu biedēja. Jūnisas šaurā, jaukā sejiņa īsi apgriezto matu ielokā izskatījās vēl šaurāka; viņa valkāja īsus svārkus un atrotītas zeķes, un, dzenoties pakaļ Tedim, virs pieglaudīgā zīda zibēja maigi ceļi, kas satrauca Babitu, un viņš jutās nelaimīgs, k,a Jūnisa droši vien uzskata viņu par vecu. Dažreiz noslēpumainajā sapņu pasaulē, kad jaunā feja steidzās pie viņa, tā bija līdzīga Jūnisai Litlfīldai.

Tedis bija tikpat «ķerts» uz automobiļiem, cik Jūnisa — uz kino!

Saņēmis tūkstošiem sarkastisku noraidījumu, viņš tomēr neatlaidīgi turpināja diedelēt pēc sava automobiļa. Lai arī cik kūtrs Tedis bija, kad vajadzēja no rītiem agri celties vai mācīties Vergilija pantus, viņš neapnicis varēja noņemties ar mašīnām. Kopā ar trim citiem zēniem viņš nopirka sagrabējušu forda šasiju; piemeistarojuši tai no skārda un priedes koka apbrīnojamu sacīkšu korosēriju, viņi auļoja šai nedrošajā satiksmes līdzeklī pa pilsētu un beidzot pārdeva to ar peļņu. Babits nopirka Tedim motocikletu, un katru sestdienas pēcpusdienu, iebāzis kabatās septiņas sviestmaizes un koka-kola pudeli, viņš uzsēdināja Jūnisu uz augstā, ļodzīgā sēdekļa aizmugurē un, motoram sprauslojot, devās ceļā uz tālām pilsētām.

Jūnisai 'un Tedim bija parastās kaimiņu bērnu attiecības, viņi ķildojās un plēsās kā visi veselīgi bērni —

mežonīgi un bez kautrēšanās; bet šad un tad pēc deju vakaru krāsainajām ugunīm un smaržām viņi bija neparasti klusi un mazliet noslēpumaini, un šāda izturēšanās modināja Babitā nemieru.

Babits bija parasts tēvs. Viņš bija maigs, tirānisks, ietiepīgs, nekompetents un diezgan sentimentāls. Tāpat kā vairums vecāku, viņš mīlēja nogaidīt, līdz vaina acīm redzama, lai tad uzbruktu nabaga upurim ar visu savu tikumības spēku. Cenzdamies sevi attaisnot, viņš norūca: «Māte Tedi briesmīgi izlutinājusi. Ko lai dara, kādam viņš laiku pa laikam jāved pie prāta, un es, protams, esmu tas grēka āzis. Tādē], protams, ka es cenšos viņu izaudzināt par īstu, pieklājīgu, cilvēcisku būtni, nevis par vienu no šiem mujķagalvām un salonu ķirzakām,— viņi mani sauc par rūgumpodu!»

Tomēr arī Babitam piemita mūžsenās cilvēciskās spējas ar visai nepiemērotiem līdzekļiem sasniegt tīri ciešamus rezultātus, un viņš mīlēja savu dēlu, priecājās par tā sabiedrību un labprāt upurētu visu tā labā — ja vien būtu drošs, ka saņems pienācīgu atmaksu.

ll

Tedis plānoja sarīkot viesības saviem tuvākajiem klases biedriem.

Arī Babits velējās būt noderīgs. Atcerēdamies, kā skolēni savā laikā uzjautrinājās Katobā, viņš ieteica pašas jaukākās viesību rotaļas: «Ceļojumu uz Bostonu», šarādes ar kastroļiem uz galvas bruņu cepuru vietā un vārdu rotaļas, kurās katrs dalībnieks izvēlējās sev kādu «īpašību vai kvalitāti». Vislielākās sajūsmas brīdī viņš pēkšņi pamanīja, ka neviens viņā neklausās, ka tikai pieklājības pēc viņu neviens nepārtrauc. Kas attiecas uz pašu balli, tā tika organizēta pēc noteikta standarta, tieši tāpat kā visi šie «lēkāšanas» vakari «Uniona» klubā. Dejas dzīvojamā istabā, izmeklēti uzkožamie ēdamistabā un vestibilā divi bridža galdi tiem, kurus Tedis nosauca par «veciem, nožēlojamiem stulbeņiem, kas nekādi nav piedabūjami dejot visu vakaru».

Brokastīs vairs ne par ko citu netika runāts, kā tikai par gaidāmo balli. Neviens neklausījās Babita ziņojumos par februāra laika apstākļiem, ne arī viņa krekšķināšanā, komentējot ievadrakstus. Viņš pārskaities teica:

—    Varbūt atļausiet man pārtraukt jūsu interesantās privātās sarunas… vai tad jūs nedzirdat, ko es saku?

—   Ak, nesāc nu gražoties kā bērns! Tedim un man ir tādas pašas tiesības runāt kā tev, — misis Babita aizsvilās.

Viesību vakarā Babitam atļāva noskatīties dejās, ja nevajadzēja palīdzēt Matildei iznēsāt Vekias saldējumu un cepumus. Viņš bija patiešām noraizējies. Pirms astoņiem gadiem, kad Verona rīkoja vakaru saviem vidusskolas draugiem, visi viņas viesi šķita vienādi bērnišķīgi. Bet šie skolnieki bija jau pieauguši vīrieši un sievietes, ļoti augstprātīgi džentlmeņi un lēdijas; zēni raudzījās uz Babitu no augšas, viņi visi bija frakās un uzsvērti nevērīgi piedāvāja cits citam cigaretes no sudraba etvijām. Sporta klubā Babits bija dzirdējis nostāstus par izlaidībām jauniešu vakaros; par meitenēm, kas ģērbtuvē samet kaudzē savas korsetes, par «spaidīšanos» un «ķerstīšanos», un nodošanos neiedomājamai izvirtībai. Šovakar Babits ticēja visiem šiem nostāstiem. Sie bērni viņam šķita nekaunīgi un nejūtīgi. Meitenes bija tērpušās gaisīgā šifonā, koraļkrāsas samtā vai zelta brokātā, īsi apgrieztos, cirtainos matus greznoja mirdzoši vainagi. Pēc slepenas un neatlaidīgas ziņu ievākšanas viņš noskaidroja, ka augšējā stāvā nav manītas pamestas korsetes, bet šie jaunie, lokanie augumi nebūt nebija tēraudā iežņaugti. Viņām visām bija spīdīgas zīda zeķes, dārgas, nedabiskas formas balles kurpes, krāsotas lūpas un skaisti veidotas uzacis. Viņas dejoja ar zēniem «vaigs pie vaiga», un Babitam kļuva nelabi no aizdomām un neapzinātās skaudības.

Visizlaidīgākā no meitenēm bija Jūnisa Litlfīlda un vistrakulīgākais no zēniem — Tedis. Jūnisa bija īsts lidojošs dēmons. Viņa slidinājās pāri visai istabai; viņas maigie pleci šūpojās; viņas kājas šaudījās kā audējas atspole; viņa smējās bez mitas un galu galā pierunāja arī Babitu dejot.

Pēc tam viņš atklāja sabiedrības slepenās gaitas.

Zēni un meitenes laiku pa laikam kaut kur nozuda, un Babits atcerējās baumas, ka viņi mēdzot kopīgi iedzert viskiju no kabatās paslēptām pudelēm. Uz pirkstu galiem viņš apgāja apkārt mājai, un ikvienā no divpadsmit mašīnām, kas bija atstātas uz ielas, viņš redzēja cigarešu uguntiņas, dzirdēja apspiestus smieklus un ķiķināšanos. Babits gribēja pārsteigt viņus nozieguma vietā, bet (stāvot sniegā un glūnot gar stūri) viņš neiedrošinājās. Viņš gribēja būt taktisks. Atgriezies vestibilā, viņš vēlīgi teica zēniem: — Paklausieties, ja kāds no jums ir izslāpis, man mājās ir gluži labs ingvera alus!

—    O-oo! Pateicamies! — viņi augstprātīgi novilka.

Babits uzmeklēja virtuvē sievu un eksplodēja aiz

dusmām: — Kā man gribētos dažus no šiem kucēniem saņemt aiz čupra un izsviest pa durvīm! Viņi runā ar mani tā, it kā es būtu viņu sulainis. Es viņiem gan…

—    Es zinu, — sieva nopūtās, — bet visi saka, visas mātes stāsta, ja nejausi viņiem darīt, kā viņi grib, ja sāksi bārties, tāpēc ka viņi iet ārā, lai mašīnās iedzertu, viņi vairs nekad nenāks uz tādu māju, bet mēs taču negribam, lai Tedi izstumtu no kompānijas, vai ne?

Babits paziņoja, ka viņš būtu ļoti laimīgs, ja Tedi izstumtu no šādas kompānijas, un nekavējoties steidzās iztapt viesiem, lai kompānija Tedi neatstumtu.

Taču viņš cieši apņēmās, ja atradīs, ka zēni dzēruši, viņš… nu, tad viņš izdarīs kaut ko tādu, ka visiem aiz pārsteiguma mutes paliks vaļā. Un, pūlēdamies izturēties laipni pret jaunajiem, plecīgajiem huligāniem, viņš lietpratīgi apostīja tos. Divreiz viņš saoda prohibīcijas laikmeta viskiju, bet galu galā tikai divas reizes…

Istabā smagiem soļiem ienāca doktors Hovards Litlfīlds.

Viņš bija ieradies svinīgi tēvišķīgā noskaņojumā, lai palūkotos uz jaunatni. Tedis un Jūnisa dejoja, šūpodamies mūzikas ritmā kā viena būtne. Litlfīlds noelsās. Viņš pasauca Junisu. Notika klusa saruna, un Litlfīlds paskaidroja Babitam, ka Jūnisas mātei sāpot galva un meitai tūlīt jānākot mājās. Jūnisa raudādama gāja tēvam līdz. Babits dusmīgi noraudzījās viņiem pakaļ: «Ak tu velnēns! Tā pavedināt Tedi. Un Litlfīlds, šis

vecais, uzpūtīgais pūslis, laikam iedomājas, ka Tedis s.'tin-utā viņa meitu!»

Vēlāk viņš saoda viskiju Teda elpā.

Pēc pieklājīgas atvadīšanās no viesiem sekoja briesmīgs skandāls, īsta ģimenes scēna, postoša un neapturama kā lavīna. Babits rūca kā pērkons, misis Babita raudāja, Tedis aizstāvējās nepārliecinoši, bet izaicinoši, un Verona nesaprata, kurā pusē nostāties.

Vairākus mēnešus Babitu un Litlfīldu attiecībās bija jūtams zināms vēsums, katra ģimene centās pasargāt savu jēriņu no kaimiņu vilcēna. Babits un Litlfīlds tāpat kā agrāk svinīgiem teikumiem sarunājās par automobiļiem un senātu, bet ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja savas ģimenes. Katru reizi, kad Jūnisa ieradās Babitu mājās, viņa ar apburošu atklātību paziņoja, ka viņai aizliegts nākt šurp; un Babits mēģināja, bet bez panākumiem, izturēties pret viņu tēvišķīgi un pamācoši.

lll

—    Velns lai parauj visu šo putru! — Tedis žēlojās Jūnisai, kad viņi sēdēja greznajā, ar mozaīku rotātajā Roiala kafejnīcā, dzerdami karstu šokolādi un mielodamies ar sacukurotiem augļiem un riekstiem. — Es nesaprotu, kāpēc tēvs vienmēr tik saskābis. Katru vakaru viņš sēž mājās, pa pusei aizmidzis, un, ja Rona vai es ieminamies: «Nu, darīsim kaut ko,» — viņš pat nepapūlas par to padomāt. Viņš tikai žāvājas un saka: «Nē, man tepat labi.» Viņš laikam nemaz neprot priecāties. Varbūt viņš kaut ko pārdomā tāpat kā tu un es, bet, velns lai parauj, to nevar manīt! Es šaubos, vai viņš maz zina, ka bez kantora un mu|ķīgās golfa spēles sestdienās pasaulē vēl var darīt daudz ko citu, ne tikai sēdēt vien — tā viņš sēd tur katru vakaru — nekad nekur neiet— nekad neko neuzsāk— un domā, ka mēs, bērni, esam jukuši, — bet pats tik sēž — ak kungs!

IV

Ja Teda izlaidība biedēja Babitu, tad Veronas dēļ viņam nebija iemesla baiļoties. Viņa bija pārāk droša

un uzticama. Viņa dzīvoja savā skaidrajā, mazliet ierobežotajā domu pasaulē, Kenets Eskots un viņa vienmēr maisījās pa kājām. Ja viņi nesēdēja mājās, kur, pārskatot garas statistikas tabulas, turpinājās viņu piesardzīgi radikālais flirts, tad abi kopā devās uz kaut kādu rakstnieku, indiešu filozofu vai zviedru leitnantu priekšlasījumu.

—    Velns lai parauj! — Babits žēlojās sievai, kad viņi nāca mājās no Fogartu bridža partijas. — Es nesaprotu, kādēļ Rona un viņas kavalieris vienmēr tik saskābuši. Vakaru pēc vakara sēž mājās, ja vien viņam nav jāstrādā, viņi laikam nemaz nezina, ka pasaulē var arī priecāties. Tikai runā un strīdās — ak kungs! Sēž tur — sēž tur — vakaru pēc vakara — un nekā nedara — domā, ka es esmu ķerts, tādēļ ka man patīk aiziet pie draugiem un paspēlēt kārtis — bet viņi abi tikai sēž — velns lai parauj!

Tad ap nabaga peldētāju, kas cīnījās ar ģimenes dzīves vienmuļajiem viļņiem, sacēlās jaunas, augstākas bangas.

V

Babita sievastēvs un sievasmāte, misis Tompsone un misters Henrijs T. Tompsons, izrentēja savu veco māju Belvjū rajonā un apmetās uz dzīvi Hatona hotelī, šai greznajā pansijā, kas pilna atraitņu, plīša mēbeļu un ledusūdens krūžu šķindoņas. Viņi tur jutās vientuļi, un Babitiem katru otro svētdienu vajadzēja pusdienot pie viņiem, ēst ceptu cāli, apvītušas selerijas un kviešu stērķeles saldējumu, bet pēc tam sēdēt stīvi un pieklājīgi hoteļa zālē un klausīties, kā jauna vijolniece spēlē vācu dziesmiņas, kas atklīdušas šurp no Brodvejas. Tad atbrauca Babita paša māte no Katobas, lai pavadītu pilsētā trīs nedēļas.

Viņa bija ļoti labsirdīga sieviete, bet neiedomājami aprobežota. Viņa apsveica emancipēto Veronu, tādēļ ka tā «tāda krietna, paklausīga mājās sēdētāja, bez jebkādām jaunmodes idejām, ar kurām pilnas galvas gandrīz visām mūsdienu meitenēm»; kad Tedis aiz tīras

mīlestības uz mehāniku un netīrību piepildīja diferenciāli ar smēreļļu, viņa jūsmoja, ka viņš «mājās tik izdarīgs un izpalīdzīgs tēvam, neskrien vis pakaļ meitenēm un nemēģina tēlot smalku frantu».

Babits mīlēja savu māti, un dažreiz tā viņam gluži labi patika, bet viņu kaitināja mātes kristīgā pacietība, un viņam kļuva nelabi, klausoties nostāstos par gluži mistisku varoni, sauktu «tavs tēvs»:

—    Tu droši vien to neatceries, Džordžij, toreiz tu biji vēl pavisam maziņš… ak dievs, cik skaidri es atceros, kāds tu izskatījies tai dienā —ar zeltaini brūnajām cirtām un mežģiņu apkaklīti, tu vienmēr biji tik tīrīgs bērns, tiesa, mazliet vārgs un slimīgs, un tev ļoti patika skaistas lietas, it sevišķi sarkanie pušķi uz mazajiem zābaciņiem un… jā, tavs tēvs veda mūs uz baznīcu, te piepeši mūs aptur kāds vīrietis un saka: «Major!» — daudzi kaimiņi mēdza saukt tavu tēvu par «majoru»; karā viņš, protams, bija tikai vienkāršs kareivis, bet visi zina, ka tur vainojams tikai viņa nenovīdīgais kapteinis, citādi viņš jau sen būtu augsta ranga oficieris, jo tavam tēvam bija iedzimtas komandiera spējas, kas ļoti ļoti reti tiek piešķirtas cilvēkiem, — šis vīrietis iznāk uz ceļa, paceļ roku, aptur mūsu divričus un saka: «Major, daudzi no šīs apkārtnes ļaudīm nolēmuši atbalstīt pulkveža Skanela kandidatūru kongresa vēlēšanās, un mēs vēlamies, lai arī jūs mums pievienotos. Jūsu veikalā apgrozās tik daudz ļaužu, un jūs mums varētu krietni palīdzēt.»

Nu, tavs tēvs tikai paskatās uz viņu un saka: «Man nenāk ne prātā! Man nepatīk viņa politika,» viņš saka. Nu, šis vīrietis — kapteinis Smits, dievs to zina, kādēļ viņu tā mēdza saukt, jo viņam nebija ne vismazāko tiesību saukties par «kapteini» vai kādā citā goda vārdā, — šis kapteinis Smits saka: «Mēs sakurināsim jums īstu pirti, ja jūs neatbalstīsiet savus draugus, major.» Nu, tu zini, kāds bija tavs tēvs, un šis Smits arī to zināja; viņš zināja, ka tavs tēvs ir īsts vīrietis un pazīst politisko situāciju no A līdz Z, un šim Smitam gan vajadzēja saprast, ka šādu cilvēku nevar iebiedēt, bet viņš tikai turpina gan draudēt, gan pierunāt, līdz tavs tēvs zaudē pacietību un saka: «Kapteini

Smit,» viņš saka, «šajā apvidū es esmu pazīstams kā cilvēks, kas pats ļoti labi zina, kas viņam jādara, tādēļ lūdzu jūs nejaukties manās darīšanās!» — un brauc tālāk un atstāj to zelli ceļa vidū stāvam.

Bet visvairāk Babits uztraucās, kad māte stāstīja viņa bērniem, kāds Džordžijs bijis mazotnē. Atklājās, ka viņam garšojis brūnināts cukurs, viņš nēsājis «burvīgu rozā lentīti cirtainajos matos» un saucis sevi par «Džo-džo». Viņš dzirdēja (kaut gan oficiāli viņš nedzirdēja) Tedi aizrādām Tinkai: «Ātrāk, bērns! Iesien cirtainajos matos šo burvīgo rozā lentīti un skrej lejā uz brokastīm, citādi Džo-džo noraus tev galvu!»

Babita pusbrālis Martins ar sievu un pašu jaunāko atvasi ieradās no Katobas uz divām dienām. Martins audzēja lopus un vadīja nelielu veikaliņu. Viņš lepojās, ka ir brīvs un neatkarīgs amerikānis no vecas, krietnas jenkiju dzimtas; lepojās, ka ir godīgs, atklāts, neglīts un rupjš. «Cik tu par to samaksāji?» — bija viņa iemīļotākais jautājums. Veronas grāmatas, Babita sudraba zīmuli un puķes uz galda viņš novērtēja kā pilsētnieku izšķērdību un tieši tā arī pateica. Babits neuzsāka ar brāli ķildu tikai tāpēc, ka turpat bija arī brāļa lempīgā sieva un zīdainis, ar kuru Babits ķiķinājās, bakstīja tam ar pirkstu un atkārtoja: — Ak tu slīmests tāds, jā, ser, šis bērnelis ir īsts slīmests, jā, slīmests, viņš ir slīmests, lūk, kas viņš ir, jā, ser, jā, šis bērnelis ir slīmests, nekas cits kā slīmests, lūk, kas viņš ir, — īsts slīmests!

Bez tam Verona un Kenets Eskots visu laiku nodevās plašām epistemoloģijas studijām, nežēlastībā kritušais Tedis dumpojās, un pat vienpadsmit gadus vecā Tinka pieprasīja, lai viņai atļauj apmeklēt kino trīsreiz nedēļā «kā visām meitenēm».

Babits pārskaitās: «Man viss apriebies līdz kaklam! Trīs paaudzes uz maniem pleciem! Visa sasodītā banda balstās uz mani! Jāsūta mātei nauda, jāklausās Henrija T. pļāpāšanā, jāuzklausa Mairas žēlošanās, jāizturas laipni pret Martinu, un galu galā vēl saukā mani par rūgumpodu, kad es mēģinu palīdzēt bērniem. Visi atkarīgi no manis, visi barojas no mana labuma, bet nevienam nenāk ne prātā pateikties! Ne palīdzības, ne atbalsta, ne atzinības — ne no viena! Un vienmēr tā vergot — ak dievs, cik ilgi vēl?»

Babits bija tīri priecīgs, kad viņš februārī saslima; viņu ielīksmoja ģimenes locekļu izbailes, ka viņš, drošā klints, piepeši sagrīļojies.

Viņš bija ieēdis kādu ne visai svaigu austeri. Divas dienas viņš jutās gurdens un tika lutināts, un godāts. Viņam bija tiesības rūkt: «Ak, lieciet mani mierā!» — nedzirdot nekādus pārmetumus. Gulēdams verandā, viņš vēroja, kā ziemas saule, slīdot pār cieši aizvilktajiem aizkariem, pārvērš to rudi pelēko krāsu asins sarkanā. Aizkaru auklas ēna gulēja uz audekla kā melna, graciozi sakrokojusies lenta. Babits priecājās par šo līkumoto svītru un nopūtās, kad, gaismai dziestot, tā izzuda. Viņš domāja par dzīvi un jutās mazliet skumji. Tā kā šeit nebija nekādu Vergilu Ganču, kuru priekšā bija jārāda apņēmīgi optimistiska seja, viņš saprata un daļēji arī atzinās sev, ka viņa dzīve norit neticami mehāniski. Mehānisks bizness — atri pārdot slikti uzceltas mājas. Mehāniska reliģija — sausa, sastingusi baznīca, atšķirta no īstās pilsētas dzīves, tikpat necilvēcīgi cienīga kā zīda cilindrs. Golfs, pusdienas, bridžs un sarunas — viss pilnīgi mehānisks. Vienīgā īstā draudzība ar Polu Rīslingu, visas pārējās tīri mehāniskas — uzsit viens otram uz pleca un pajoko, bet nekad neiedrošinās pārbaudīt draudzību klusējot. Babits nemierīgi grozījās pa gultu.

Viņš redzēja gadus, mirdzošās ziemas dienas un garās, zeltainās novakares, kas radītas vasarīgām pļavām, izniekotas šādā tukšā, bezjēdzīgā liekulībā. Viņš domāja par veikalnieciskajām telefona sarunām, par pieglaimošanos cilvēkiem, kurus viņš ienīda, domāja par darījumu kārtošanu iestādēs — kā viņš sēž tur netīrās priekštelpās ar cepuri uz ceļgala, gaida un žāvājas, aplūkodams mušu notraipītos kalendārus, un cenšas iztapt pat kurjeriem.

«Man patiešām negribas iet atpakaļ uz darbu,» viņš skumīgs domāja. «Es gribētu… ak, es pats nezinu, ko…»

Taču nākamajā dienā viņš bija jau kantorī, ļoti rosīgs, bet sliktā garastāvoklī.

Deviņpadsmitā nodaļa

I

Zenīta Ielu Transporta kompānija plānoja celt tramvaju remonta darbnīcas Dorčestras priekšpilsētā, bet. kad gribēja pirkt zemi, izrādījās, ka Nekustamu īpašumu sabiedrībai «Babits-Tompsons» pieder optācijas uz šiem apbūves gabaliem. Iepirkšanas aģents, pirmais vicedirektors un pat Transporta kompānijas direktors protestēja pret cenu, ko prasīja Babits. Viņi runāja par savu pienākumu pret akcionāriem, draudēja iesniegt sūdzību tiesā, kaut gan dīvaini— sūdzība nekad netika iesniegta un ierēdņi atzina par labāku vienoties ar Babitu. Sīs korespondences kopijas glabājas kompānijas reģistratūrā, kur ar tām var iepazīties ikviena kontroles komisija.

Tieši pēc šī darījuma Babits noguldīja bankā trīstūkstoš dolāru, Ielu Transporta kompānijas iepirkšanas aģents nopirka automobili par piectūkstoš dolāriem, pirmais vicedirektors uzcēla māju Devonas mežā un direktors tika iecelts par sūtni kādā ārzemju valstī.

Iegūt optācijas, nodrošināt sev vienu zemes gabalu pēc otrā tā, lai kaimiņi neķā nemanītu — šis uzdevums sagādāja Babitam neparasti daudz grūtību. Bija nepieciešams izplatīt baumas par garāžu un veikalu celšanu un izlikties, ka viņš vairs neņems nevienu optāciju, gaidīt un izlikties vienaldzīgam kā pokera spēlētājam brīdī, kad pats vērtīgākais zemes gabals tik tikko neizslīdēja viņam no rokām, draudot izjaukt visu plānu. Tam visam vēl pievienojās nopietnas domstarpības ar viņa slepenajiem sabiedrotajiem. Tie gribēja, lai Babits un Tompsons piedalītos šai darījumā tikai kā mākleri. Babits gandrīz vai piekrita. — Biznesa ētika prasa, lai mākleris aizstāv tikai savu klientu intereses, bet viņš pats nekādā gadījumā nedrīkst piedalīties pirkšanā, — viņš teica Tompsonam.

—    Velns lai parauj ētiku! Vai tu domā, ka es noskatīšos, kā šo svētulīgo blēžu bars aizbēg ar laupījumu un mēs paliekam tukšā! — šņāca vecais Henrijs.

—    Bet man nepatīk šādas mahinācijas. Iznāk divkārša krāpšana.

—    Nē, nevis divkārša, bet trīskārša krāpšana! Publika tiek apkrāpta… Nu, kad esam parunājuši par ētiku un atvieglojuši savas sirdis, laiks padomāt, kur ņemt naudu, lai paklusām iegūtu dažus zemes gabalus savā īpašumā. Mēs nevaram prasīt aizņēmumu no mūsu bankas. Par to drīz vien uzzinātu.

—    Es varētu parunāt ar veco Itornu. Viņš ir kluss kā kaps.

—   Tas ir īstais virs!

ītorns ar prieku, kā viņš teica, «piešķīra personīgu aizdevumu» un apsolījās gādāt, lai šī summa neparādītos bankas grāmatās. Tā dažas optācijas, kuras Babits un Tompsons uzrādīja, bija izņemtas uz apbūves gabaliem, kas piederēja viņiem pašiem, kaut gan īpašumi nebija reģistrēti uz viņu vārda.

Noslēdzot šo lielisko darījumu, kas veicināja firmas uzplaukumu un modināja publikas uzticību, jo liecināja par augstu konjunktūru nekustamu īpašumu biznesā, Babits ar šausmām atklāja, ka pie viņa strādā negodīgs cilvēks.

Sis bezgodis bija Stenlijs Grafs, ceļojošais aģents.

Jau labu laiku Babits bija norūpējies par Grafu. Viņš neturēja īrniekiem dotos solījumus. Lai izīrētu māju, viņš bieži vien apsolīja remontu, kaut gan mājas īpašnieks par to nekā nebija minējis. Bez tam Babitam radās aizdomas, ka Grafs vilto inventarizācijas sarakstus mēbelētās mājās un īrnieks aizejot dabū samaksāt par lietām, kuras nekad mājā nav bijušas, un nauda, protams, ieslīd Grafa kabatā. Babitam nebija izdevies pierādīt šīs aizdomas, un, kaut gan viņš bija apņēmies Grafu atlaist, viņam nekad nebija atlicis laika to izdarīt.

Pēkšņi Babita kabinetā iedrāzās piesarcis vīrs un aizelsdamies kliedza: — Paklausieties! Ja jūs uz vietas neatlaidīsiet to zelli, es sacelšu tādu traci, ka pat velnam ellē metīsies karsti!

—   Jā, kas tad… nomierinieties, draugs! Kas tad noticis?

—   Kas noticis! Hahā! Noticis kaut kas patiešām…

—    Apsēdieties un neuztraucieties! Jūs jau var dzirdēt visos stāvos!

—    Sis zellis Grafs, kas strādā pie jums, izīrēja man māju. Vakar es aizgāju un parakstīju līgumu, viss kārtībā, viņam tik atlika dabūt īpašnieka parakstu un atsūtīt man līgumu vakar vakarā pa pastu. To viņš arī izdarīja. Šorīt es nonāku lejā brokastīs un kalpone man stāsta, ka tūlīt pēc pirmā pasta atnācis kāds vīrs un teicis, ka gribot saņemt atpakaļ aploksni, kas atsūtīta aiz pārskatīšanās, — lielu, garu aploksni ar firmas nosaukumu «Babits un Tompsons» uz stūra. Aploksne, protams, bija pienākusi, un viņa to atdevusi. Viņa aprakstīja man to zelli, un es tūlīt sapratu, ka tas bijis Grafs. Es piezvanu viņam, un viņš, muļķis, tūlīt atzinās! Viņš paskaidroja — tiklīdz mans līgums bijis parakstīts un nosūtīts, viņam piedāvāta krietni lielāka summa un viņš paņēmis manu līgumu atpakaļ. Nu, ko jūs par to sakāt?

—   Jūsu vārds?

—    Viljams Varnijs — V. KVarnijs.

—    Ak jā! Garisona māja! — Babits piespieda zvanu. Kad ienāca mis Makgauna, viņš jautāja: — Vai Grafs

izgājis?

—    Jā, ser.

—    Lūdzu paskatieties viņa galdā, vai tur nav mistera Varnija īres līgums par Garisona māju? — Un, pievērsdamies Varnijam, turpināja: — Es nezinu, kā lai jums atvainojos par šo gadījumu. Lieki pieminēt, ka atlaidīšu Grafu, tiklīdz viņš ieradīsies. Un jūsu līgums, protams, paliek spēkā. Bet es gribētu darīt vēl kaut ko jūsu labā. Es teikšu īpašniekam, lai nemaksā mums komisiju, bet ieskaita to jūsu īres naudā. Jā! Noteikti! Es tā vēlos! Atklāti sakot, šis gadījums mani ļoti satriec. Es pats vienmēr esmu bijis praktisks biznesmenis. Iespējams, ka es savā laikā esmu stāstījis vienu otru pasaciņu, ja tas bija nepieciešams, — jūs saprotat, dažreiz mazliet jāpiefantazē, lai ietekmētu kādu stūrgalvīgāku klientu. Bet šī ir pirmā reize, kad viens no maniem darbiniekiem izdarījis kaut ko negodīgāku par dažu mārku zādzību. Goda vārds, man būtu ļoti nepatīkami, ja mēs iegūtu no tā kādu labumu. Tātad jūs atļausiet man izsniegt jums komisiju? Norunāts!

Viņš gāja pa pilsētas ielām, kur kravas mašīnas šķaidīja februāra atkušņa netīros ūdeņus un tumšas debesis uzgula nokvēpušajām ķieģeļu dzegām. Nelaimīgs viņš atgriezās kantorī. Viņš, cilvēks, kas respektēja likumu, bija pārkāpis to, slēpdams valsts noziegumu, — sūtījuma piesavināšanos. Bet viņš nevarēja likt Grafu apcietināt un noskatīties, kā viņa sieva cieš. Vēl ļaunāk, viņam vajadzēja atlaist Grafu, un no šī kantora rutīnas momenta viņš visvairāk baidījās. Viņš tik ļoti mīlēja cilvēkus, viņš tik ļoti vēlējās, lai cilvēki mīlētu viņu, tādēļ viņam bija ļoti sāpīgi, ja nācās kādu apvainot.

Mis Makgauna iesteidzās kabinetā un, uztraukta par gaidāmo scēnu, čukstēja: — Viņš atnāca!

—   Misters Grafs? Palūdziet viņu ienākt.

Babits, atgāzies krēslā, centās izlikties mierīgs un iespaidīgs un piepaturēt vienaldzīgu sejas izteiksmi. Grafs ienāca cēlā gaitā, tas bija gadus trīsdesmit piecus vecs švītīgs vīrietis ar brillēm un ģeķīgām Ūsiņām.

—    Vai jūs mani saucāt? — jautāja Grafs.

—    Jā. Sēdieties!

Grafs palika stāvam un saīdzis teica: — Droši vien vecais muļķis Varnijs bija atnācis sūdzēties. Atļaujiet man par viņu paskaidrot. Tas ir vēl neredzēts skopulis, trīc un dreb par katru centu, un, patiesību sakot, viņš mani piekrāpa, apgalvodams, ka spēj samaksāt tādu summu, — es uzzināju to tikai pēc tam, kad līgums jau bija parakstīts. Tad gadījās cits īrnieks, kas piedāvāja daudz izdevīgākus noteikumus, un es domāju, ka firmas labā man jāatbrīvojas no šī Varnija, es biju tik noraizējies, ka iezagos viņa mājā un paņemu atpakaļ kontraktu. Goda vārds, mister Babit, es nedomāju darīt nekādas blēdības. Es tikai gribēju, lai firma saņem lielāku komisiju…

—    Pagaidiet, Sten. Tas viss varbūt ir taisnība, bet pēdējā laikā par jums dzirdēts ļoti daudz sūdzību. Es negribu ticēt, ka jūs apzināti būtu darījis kaut ko sliktu, un domāju, ka pēc šīs mācības jūs kļūsiet prātīgāks

un ar laiku izveidosieties par pirmšķirīgu aģentu. Bet man nekādi nav iespējams paturēt jūs darbā.

Grafs atspiedās pret kartotēkas skapi, sabāza rokas kabatās un smējās: — Tātad atlaists gan! Nu, vecā Vīzija un Ētikas bruņiniek, jus mani patiešām smīdināt! Bet nedomājiet, ka jūs tik viegli tiksiet ar mani galā un izkļūsiet no šīs afēras kā nevainīgs eņģelis. Tiesa, es esmu mazliet krāpis — šad un tad, — bet vai tad jūsu kantorī maz citādi iespējams?

—    Ko jūs iedrošināties, jaunais cilvēk…

—    Nu, nu! Nomierinieties un nebļaujiet, citādi tie tur kantorī visu dzirdēs. Viņi jau tagad droši vien klausās. Jā, Babit, dārgais draugs, pirmkārt, jūs pats esat rūdīts blēdis un, otrkārt, — briesmīgs sīkstulis. Ja jūs maksātu pieklājīgu algu, man nevajadzētu zagt penijus no nabaga aklā, lai mana sieva nemirtu badā. Mēs esam precējušies tikai piecus mēnešus, un viņa ir visjaukākā meitene pasaulē, bet mums jādzīvo vislielākā trūkumā, jūs, nolādētais zagli, jūs to vien zināt, kā krāt naudu savam nejēgam dēliņam un pavieglajai meitai! Nepārtrauciet, velns lai. parauj! Jums jāuzklausa mani līdz galam, citādi es kliegšu tā, ka skanēs viss kantoris. Jā, jūs esat krāpnieks! Ja es pastāstītu prokuroram, ko zinu par pēdējo Ielu Transporta optāciju zādzību, mēs abi, jūs un es, nokļūtu aiz restēm kopā ar dažiem visai cienījamiem, godīgiem un dievbijīgiem, augsti stāvošiem transporta dižgariem.

—    Nu, Sten, tagad mēs laikam būsim nonākuši pie galvenā. Sis darījums… tur nebija nekā negodīga. Mēs nesasniegsim nekādu progresu, ja neiesaistīsim darbā plaša vēriena cilvēkus, un viņi, protams, pienācīgi jāatalgo…

—    Pie velna, netēlojiet manā priekšā svēto! Cik es saprotu, tad esmu atlaists. Labi! Tā savā ziņā ir tīrā laime. Bet, ja jūs mēģināsiet nomelnot mani citām firmām, es izklāstīšu visu, ko zinu par jums un Henriju T., un netīrajām mahinācijām, ko jūs, biznesa sīkmaņi, darāt lielāku un gudrāku blēžu labā, un jūs abus izraidīs no pilsētas. Un es… jums taisnība, Babit, es esmu krāpis, bet tagad es iešu pa taisnu ceļu un pirmām kārtām iestāšos darbā kantorī, kur boss nepļāpā

par Ideāliem. Visu to sliktāko, mans dargais, brauciet ellē ar savu kantori!

Babits vēl ilgi sēdēja, gan aizsvildamies dusmās: «Man vajadzēja likt viņu apcietināt,» — gan skumji nodomādams: «Nē, es esmu darījis tikai to, kas nepieciešams, lai Progresa Riteņi grieztos.»

Nākamajā dienā viņš salīga Grafa vietā Frici Veilingeru, sava niknākā konkurenta Istsaidas Māju un Apbūves gabalu kompānijas aģentu, un tā ar vienu rāvienu sakaitināja savu sāncensi un ieguva lielisku darbinieku. Fricim bija cirtaini mati, viņš bija jauns un jautrs un mīlēja spēlēt tenisu. Klienti labprāt ielaidās veikalnieciskos darījumos ar jauno aģentu. Babits izturējās pret Frici kā pret paša dēlu un atrada viņā īstu mierinājumu.

lll

Čikāgas nomalē tika pārdots ūtrupē pamests sacīkšu treks, ļoti piemērota vieta rūpnīcu celšanai, un Džeiks Ofats pilnvaroja Babitu solīt viņa vārdā. Ilgstošais sasprindzinājums Ielu Transporta biznesa laikā un nepatikšanas ar Stenliju Grafu bija tā sabeigušas Babita nervus, ka viņam grūti nācās nosēdēt pie galda un koncentrēties. Viņš uzrunāja savu ģimeni: — Paklausieties, ļautiņi! Vai jūs ari zināt, kas dosies uz Čikāgu uz pāris dienām — tieši nedēļas beigās — un nokavēs tikai vienu skolas dienu, — atminiet, kas pavadīs slaveno biznesa sūtni Džordžu F. Babitu? Nu, misters Teodors Rūzvelts Babits!

—   Urrā! — Tedis kliedza un piemetināja: — Mēs, Babitu vīrieši, sacelsim baigu traci vecajā, labajā pilsētiņā!

Un projām no ierastajiem mājas apstākļiem viņi patiešām jutās kā divi īsti vīrieši. Teda jaunie gadi izpaudās tikai viņa tieksmē par katru cenu izlikties vecākam, un, acīm redzot, vienīgais, kur Babitam bija plašākas un.vispusīgākas zināšanas nekā Tedim, bija nekustamu īpašumu bizness un frāzes par politiku. Kad

pārējie pulmaņa smēķētāju kupejas gudrajie bija atstajuši viņus divatā, Babits nesāka vis runāt tai rotaļīgi pretīgajā tonī, kādā pieaugušie parasti mēdz sarunāties ar bērniem, bet turpināja dārdošā, monotonā balsī, un Tedis centās viņu atdarināt savā griezīgajā tenorā:

—    Vareni, tēt, tu pamatīgi sadevi tam balamutēm, kad viņš sāka ņirgāties par Tautu Savienību!

—    Visa nelaime tā, ka daudzi no šiem zeļļiem pasi nemaz nezina, ko tie runā. Viņi vienkārši neiedziļinās faktos… Bet kādas ir tavas domas par Kenu Eskotu?

—    Es teikšu tev, tēt: Kens man šķiet lāga zēns; viņam nav nekādu sevišķu trūkumu, tikai smēķē pārāk daudz, bet, nedod dievs, kāds tūļa! Ja mēs viņu neiekustināsim, šis nabaga stulbenis laikam gan nekad nelūgs viņas roku! Un Rona nav ne par matu labāka! Tāda pati tūļa!

—    Jā, es domāju, tev taisnība. Viņi abi pārāk gausi. Nevienam no viņiem nav mūsu ķeriena.

—    Tas tiesa. Abi gausi. Goda vārds, tēt, es nesaprotu, kā Rona gadījusies mūsu ģimenē! Varu derēt, ja mēs par tevi zinātu visu patiesību, tad droši vien atklātos, ka bērnībā tu esi bijis liels palaidnis.

—    Nu, tūļa gan es nekad neesmu bijis.

—    Es jau tā domāju. Varu derēt, tu izspēlēji dažu labu triku.

—    Nu protams, kad satikos ar meitenēm, es netērēju velti laiku, stāstīdams viņām par streikiem trikotāžas fabrikā.

Viņi abi rēca aiz smiekliem, un abi aizdedzināja cigārus.

—    Ko lai mēs ar viņiem iesākam? — Babits apjautājās.

—    Velns lai parauj.es patiešām nezinu! Dažreiz man tā gribas pavilkt viņu sānis, pamatīgi sapurināt Un jautāt: «Ken, manu zēn, vai tu domā Ronu precēt, vai arī gribi nomocīt viņu līdz nāvei ar savu runāšanu? Tev jau drīz būs trīsdesmit, bet tu nopelni nedēļā tikai divdesmit vai divdesmit piecus dolārus. Kad tu beidzot nāksi pie. prāta un saņemsi paaugstinājumu? Ja Džordžs F. vai es varam tev kaut kā palīdzēt, tad runā, bet, dieva dēļ, ieslēdz lielāku ātrumu!»

—    Nu, galu galā varbūt nemaz nebūtu slikti, ja tu vai es ar viņu parunātu, bet diez vai viņš mūs sapratis. Viņš jau ir viens no šiem inteliģentajiem. Viņš neprot saņemt vērsi aiz ragiem, likt kārtis galdā un runāt skaidri un gaiši, kā tu un es to darām.

—    Tas tiesa, viņš ir tāds pats kā visi šie inteliģenti.

—    Jā, tāds pats kā viņi visi.

—    Fakts.

Abi nopūtās.un apklusa, nogrima domās un jutās laimīgi.

Ienāca vagona pavadonis. Viņš kādreiz bija iegriezies pie Babita kantorī, lai apjautātos par mājām. —Kā klājas, mister Babit? Jūs laikam brauksiet līdz pašai Čikāgai? Vai tas jūsu dēls?

—    Jā, tas ir mans dēls Tedis.

—    Nu, ko tu neteiksi! Es visu laiku domāju, ka jūs pats vēl gluži jauns cilvēks, tā ap četrdesmit, bet jums jau tik liels dēls!

—    Četrdesmit! Ak draugs, man nekad vairs neredzēt četrdesmit piecus!

—    Vai patiesi? Nekad to nebūtu domājis.

—    Jā, ser, visi noslēpumi atklājas, ja vecam vīram jāceļo kopā ar tādu jaunu kumeļu kā Tedis.

—   Tā tas ir. — Pievērsdamies Tedim, pavadonis turpināja: — Jūs droši vien jau studējat koledžā.

Tedis lepni atbildēja: — Nē, neiestāšos ātrāk kā rudenī. Pagaidām mēģinu noskaidrot, kura no koledžām tā labākā.

Kad pavadonis, resnajai pulksteņa ķēdei žvadzot uz zilo svārku krūtīm, laipns un labsirdīgs devās tālāk, Babits un Tedis sāka nopietni pārrunāt par koledžām. Viņi iebrauca Čikāgā vēlu vakarā, no rīta abi ilgi vāļājās pa gultu un jūsmoja: «Cik patīkami, ka nav jāceļas augšā un jāiet lejā brokastīs.» Viņi bija apmetušies vienkāršajā Ēdenes hotelī, Zenīta biznesmeņu parastajā apmešanās vietā, bet pusdienoja hoteļa «Regency» zeltā un kristālā mirdzošajā Versaļas zālē. Babits pasūtīja Blūpointa austeres kokteiļu mērcē, milzīgu bifšteku un vel lielāku šķīvi ar ceptiem kartupeļiem, divas krūzes kafijas, divas porcijas ābolkūku ar saldējumu un Tedim vēl speciāli gabalu pīrāga ar augļu pildījumu.

—    Pirmšķirīga barība! Tu proti izvēleties, jaunais cilvēk! — Tedis sajūsmināts iesaucas.

—    Jā, turies tikai pie manis, veco zēn, un mēs smalki padzīvosim!

Viņi aizgāja uz muzikālo komēdiju un bikstīja viens otram sānos, kad aktieri plēsa jokus par laulības dzīvi un prohibīciju. Starpbrīžos viņi roku rokā pastaigājās pa foajē, un Tedis, priecādamies, ka izzudušas kauna jūtas, kas tā atsvešina tēvus un dēlus, smiedamies jautāja: — Tēt, vai esi dzirdējis anekdoti par trim modistēm un tiesnesi?

Kad Tedis aizbrauca atpakaļ uz Zenītu, Babits jutās vientuļš. Tā kā viņam vajadzēja panākt vienošanos starp Ofatu un dažiem aģentiem no Milvoki, kuri arī gribēja pirkt sacīkšu treka zemes gabalu, tad gandrīz visu laiku viņš pavadīja viesnīcā, gaidot telefona sarunas … Sēdēdams uz gultas malas ar pārnēsājamo telefonu rokā, viņš noguris jautāja: — Vai misters Seidžens vēl nav ieradies? Vai viņš neatstāja man kādu ziņu? Labi, es pagaidīšu. — Gaidīdams, viņš aplūkoja traipu uz sienas un vai divdesmito reizi garlaikodamies nodomāja, ka tas atgādina kurpi. Viņš aizdedzināja cigareti, bet, nevarēdams atiet no telefona un aizsniegt pelnu trauku, nezināja, ko iesākt ar degošo smēķi, un uztraucies centās iesviest to ar flīzēm izklatajā vannas istabā. Beidzot pa telefonu: — Nav nekā atstājis? Labi, es piezvanīšu vēlāk.

Kādu pēcpusdienu viņš klaiņoja pa sniega aizputinātām ielām, par kurām agrāk nekā nebija dzirdējis, pa ielām ar nelieliem īres namiem, divģimeņu mājiņām un noplukušām vasarnīcām. Un piepeši Babits atskārta, ka viņam nav nekā, ko darīt, ka viņam vispār nekā negribas darīt. Vientulība nomāca viņu arī vakarā, pusdienojot hotelī «Regency». Vēlāk viņš sēdēja vestibilā plīša krēslā ar Sakšu-Koburgu ģerboni, kūpināja cigāru un lūkojās apkārt, vai kāds nepienāks parunāties un nepaglābs viņu no viņa paša domām. Blakus krēslā (ar Lietuvas ģerboni) sēdēja tā kā kaut kur redzēts cilvēks, liela auguma, ar sarkanu seju, izvalbītām acīm un plānām, dzeltenām ūsām. Viņš šķita labsirdīgs un neievērojams, un tikpat vientuļš kā Babits. Viņam bija tvicla uzvalks un neglīta, oranža kaklasaite.

Un pēkšņi Babita galvā kā raķete uzliesmoja atziņa. Melanholiskais svešinieks nav neviens cits kā sers Džeralds Douks.

Babits instinktīvi piecēlās un nomurmināja: — Kā jums klājas, ser Džerald? Atcerieties, mēs satikāmies Zenītā Cārlija Makelvija namā. Es esmu Babits — nekustami īpašumi.

—       Ak! Sveicināti! — Sers Džeralds gļēvi paspieda Babitam roku.

Babits stāvēja uztraucies un samulsis, nezinādams, kā ar godu atkāpties, un stostījās: — Jūs droši vien esat daudz ceļojis, kopš atstājāt mūsu Zenītu.

—       Jā-a. Britu Kolumbijā un Kalifornijā un vēl šur tur, — viņš nenoteikti atbildēja, vienaldzīgi nolūkodamies Babitā.

—       Kādas ir jūsu domas par biznesa apstākļiem Britu Kolumbijā? Bet jūs varbūt par to nemaz neinteresējāties. Dabas ainavas, sports un tamlīdzīgi?

—       Dabas ainavas? Brīnišķīgas! Bet biznesa apstākļi… Ziniet ko, mister Babit, viņiem tur gandrīz tikpat daudz bezdarbnieku kā pie mums. — Sers Džeralds runāja jau dzīvāk.

—    Tā? Biznesa apstākļi ne sevišķi labi?

—    Jā, daudz sliktāki, nekā es biju domājis.

—    Patiešām sliktāki?

—    Jā, ne tādi, ko varētu saukt par labiem.

—       žēl gan, sasodīts! Jā… jūs droši vien kādu gaidāt, ser Džerald, lai dotos kaut kur uz svinīgu mielastu.

—       Mielastu? Nē, nekādu mielastu! Patiesību sakot, es te sēžu un domāju, kā, velns parāvis, lai pavadu šo vakaru. Nepazīstu Čikāgā nevienu dzīvu dvēseli. Varbūt jūs zināt kādu labu teātri šai pilsētā?

—       Labu teātri? Ak jā, viņiem te pašreiz ir lieliska opera! Tā jums droši vien patiks.

—       Ko? Ko jūs teicāt? Es jau reiz biju operā, Londonā. Kaut kas līdzīgs Koventgardenam! Šausmas! Nē, es domāju labu kinoteātri — ldno.

Babits apsēdās un, pievilkdams krēslu tuvāk seram Džeraldam, iesaucās: — Kino! Bei es domāju, ka

vesels bars lēdiju tik to vien gaida, lai aizvestu jūs uz kādu sarīkojumu …

—    Dievs pasargi!

—    bet, ja nu jūs neviens negaida, ko jūs teiktu, ja jūs un es, mēs abi ietu uz kino! Grantemā rāda lielisku filmu: Bills Harts bandīta lomā!

—    Vareni! Uzgaidiet mazliet, kamēr es paņemu mēteli.

Piepūties aiz lepnības un mazliet baiļodamies, kaut tikai dižciltīgās Notingemas lordu asinis nepārdomātu un neatstātu viņu uz ielas stūra, Babils svinīgi soļoja kopā ar seru Džeraldu Douku uz kinoteātri un klusā svētlaimē sēdēja viņam blakus, pūlēdamies neizrādīt savu sajūsmu par sešu šāviņu revolveriem un mežonīgajiem zirgiem, lai neizpelnītos cēlā bruņinieka nicināšanu. Filmai beidzoties, sers Džeralds nomurmināja:

—    Varen jauks kino! Ļoti laipni no jums, ka paņēmāt mani līdz. Nedēļām ilgi neesmu tā priecājies. Visas šīs namamātes — viņas nekad neļauj cilvēkam iet uz kino!

—    Velns lai parauj, ko jūs sakāt? — Babita valoda bija zaudējusi visu izsmalcinātību un platos «a», ar kuriem viņš to bija centies izrotāt, un skanēja atkal sirsnīgi un dabiski. — Goda vārds, scr Džerald, es esmu trakoti priecīgs, ka jums patika.

Viņi spraucās garām resnu sieviešu ceļiem uz izeju, viņi stāvēja vestibilā un plātījās rokām, palīdzēdami viens otram uzvilkt mēteli. Babits ieminējās: — Ko jūs teiktu, ja mēs mazliet iekostu? Es zinu vienu vietiņu, kur var dabūt lieliskas siera standziņas, un varbūt mums izdodas atrast arī kādu stiprāku lāsīti, — gadījumā, ja jūs to lietojat.

—    Kā nu ne! Bet kāpēc jūs nevarētu uznākt manā istabā? Man ir skotu viskijs, kas nebūt nav slikts.

—    Ak, es negribu iztukšot visu jūsu krājumu! Briesmīgi laipni no jūsu puses, bet… Jums droši vien laiks likties gultā.

Sers Džeralds pārvērtās. Viņš neveikli diedelēja:

—    Bet es lūdzu jūs; es tik sen neesmu pavadījis patīkamu vakaru! Mūžīgi šīs balles! Ne vismazākās izdevības parunāt par biznesu vai citu ko prātīgu. Esiet nu lāga zēns un nāciet līdz! Jūs taču nāksiet, vai ne?

—    Labi, lai notiek! Es tikai domāju, varbūt jūs… Bet, pie velna, pēc visām šim ballēm, maskarādēm un banketiem, pēc visa šī sabiedriskā jandāliņa cilvēkam taču reiz gribas arī pasēdēt un aprunāties par biznesa apstākļiem. Es pats Zenītā visai bieži to izjūtu. Ar lielāko prieku eju jums līdz!

—    Ļoti laipni no jums! — Viņi starodami gāja pa ielu. — Paklausieties, veco zēn, vai pie jums Amerikas pilsētās vienmēr tik drudžaina sabiedriskā dzīve? Visi šie krāšņie sarīkojumi!

—    Beidziet jel jokoties! Jūs ar savām galma ballēm, svinīgajām pieņemšanām un visādām…

—    Nē, veco zēn, patiešām ne! Māte un es, es gribēju teikt, lēdija Douka, mēs parasti izspēlējam kādu kāršu partiju un pulksten desmitos jau ejam gulēt. Dievs pasargi, es ilgi nevarētu izturēt jūsu mežonīgo tempu! Un sarunas! Visas jūsu amerikāņu sievietes, viņas visas zina tik daudz par kultūru un tamlīdzīgām lietām. 5ī misis Makelvija — jūsu draudzene…

—    Jā-a, mūsu Lūsila. Krietna meitene.

—    …viņa jautāja, kura galerija man Florencē patīkot vislabāk. Vai varbūt Firencē? Savu mūžu neesmu bijis Itālijā! Un primitīvisti! Vai man patīkot primitīvisti? Varbūt jūs zināt, kas šie primitīvisti tādi ir, velns viņus rāvis?

—    Es! Man jāsaka, ka nezinu! Toties es zinu, kas ir diskonts.

—    Jā, to es arī zinu. Bet primitīvisti!

—    Hē! Primitīvisti!

Viņi abi smējās tieši tāpat kā bija parasts smieties Stūmēju klubā.

Sera Džeralda istaba bija ļoti līdzīga Džordža F. Babita istabai, tikai viņa angļu čemodāni bija smagāki un izturīgāki; un tieši tāpat, kā to būtu darījis Babits, viņš izņēma milzīgu viskija pudeli un, lepodamies ar savu viesmīlību, klukstēja: — Sakiet, kad pietiek, veco zēn!

Pēc trešās glāzes sers Džeralds sāka izklāstīt savus uzskatus: — Kur jūs, jenkiji, ķērāt šo ideju, ka tādi papīra smērētāji kā Bernards Sovs un šis Velss reprezentē mūsu nāciju? īstā biznesa Anglija, mēs visi

uzskatām šos zeļļus par nodevējiem. Abām mūsu zemēm ir sava komiskā vecā aristokrātija— ziniet, vecās lauku ģimenes ar savām dzimtmuižām, medībām un tamlīdzīgiem atribūtiem — abās mūsu zemēs ir šie nožēlojamie leiboristu līderi, bet mums ir arī stiprs un izturīgs mugurkauls — solīdi biznesmeņi, kas vada visu pēc sava prāta.

—    Pareizi! Uz krietno biznesmeņu veselību!

—    Piekrītu! Uz mūsu veselību!

Pēc ceturtās glāzes sers Džeralds pazemīgi jautāja:

—    Ko jūs domājāt par Ziemeļdakotas hipotēkām? — bet tikai pēc piektās Babits sāka saukt viņu par «Džeriju», un sers Džeralds nekautrējās pajautāt: — Vai jums būtu kādi iebildumi, ja es novilktu zābakus? — un ar baudu izstiepa savas lordiskās kājas, savas nabaga nogurušās, sakarsušās, sapampušās kājas uz gultas.

Pēc sestās Babits grīļodamies piecēlās. — Būs labāk, ja es tagad iešu. Džerij, jūs patiešām esat īsts vīrs! Deviņi pērkoni, kaut mēs būtu bijuši tuvāk pazīstami Zenītā! Paklausieties! Vai jūs nevarētu braukt atpakaļ un palikt pie manis kādu laiku?

—    Ļoti žēl — bet rīt man jābrauc tālāk uz Ņujorku. Briesmīgi žēl, veco zēn! Pirmoreiz, kopš esmu ieradies Savienotajās Valstīs, es pavadīju tik patīkamu vakaru. Un īstas sarunas. Nevis kaut kādas sabiedriskas muļķības. Es nekad nebūtu atļāvis piešķirt sev šo sasodīto titulu — un, varat man ticēt, es nesaņēmu to par velti, — ja būtu zinājis, ka man nāksies runāt ar sievietēm par primitīvistiem un polo. Bet tur otrā pusē, Notingemā, šāds tituls ir gluži patīkams; mērs bija šausmīgi pārskaities, kad man to piešķīra; un mana cienītā, protams, ļoti priecājās. Bet tagad neviens vairs nesauc mani par «Džeriju»… — Viņš gandrīz vai'apraudājās. — Un visās Savienotajās Valstīs līdz pat šim vakaram neviens nebija izturējies pret mani kā pret draugu! Uz redzēšanos, veco zēn, uz redzēšanos! Paldies par visu!

—    Nav ko pateikties, Džerij! Un neaizmirstiet, ja jums vēl kādreiz gadās būt Zenītā, mūsu mājas durvis jums vienmēr plaši atvērtas.

—    Un atcerieties, veco zēn, ja jūs kādreiz atbrauksiet uz Notingemu, māte un es, mēs ar vislielāko prieku jūs uzņemsim. Atgriezies Notingemā, es nākamajā Rotāriešu kluba sanāksmē katrā ziņā pastāstīšu, kādas ir jūsu domas par Vīziju un Īstiem cilvēkiem.

IV

Babits, gulēdams hotelī savā gultā, iztēlojās, kā Zenīta Sporta klubā viņam jautās: «Nu, kā pavadīji laiku Čikāgā?» — un viņš atbildēs: «Lieliski, pastaigājāmies ar seru Džeraldu Douku,» — iztēlojās, kā satiks Lūsilu Makelviju un pamācīs viņu: «Man nebūtu pret jums nekādu iebildumu, misis Mak, tikai, dieva dēļ, atmetiet šo smalko māžošanos! Tieši tā Džeralds Douks teica man Čikāgā — ak, jā, Džerijs ir mans vecs draugs — nākamgad mēs ar sievu domājam doties ceļojumā uz Angliju un apmesties pie Džerija viņa pilī — viņš teica man: «Džordžij, vecais puika, man ļoti patīk Lūsila, bet tev un man, Džordž, mums jāatradina viņa no šiem muļķīgajiem niķiem un stiķiem.»»

Bet tajā vakarā notika kaut kas tāds, kas pilnīgi salauza viņa lepnumu.

V

Hotelī «Regency» pie cigarešu letes viņš uzsāka sarunu ar kādas klavieru firmas aģentu, un viņi kopīgi pusdienoja. Babits bija laipns un pašapmierināts. Viņš priecājās par ēdamzāles greznību: lustrām, krokotajiem brokāta aizkariem, Francijas karaļu portretiem uz zeltīta ozola paneļiem. Viņš priecājās par ļaužu drūzmu: skaistām sievietēm, krietniem, solīdiem vīriešiem, kas neskopojās ar naudu.

Viņam aiz pārsteiguma aizrāvās elpa. Viņš blenza, novērsās, tad blenza atkal. Trīs galdus tālāk blakus šaubīga izskata sievietei, kautrai un reizē novītušai sievietei, sēdēja Pols Rīslings, bet, cik Babitam bija zināms, Polam .šai laikā vajadzēja atrasties Akronā un pārdot jumta papi. Sieviete glāstīja Pola roku, jūsmīgi

raudzījās viņā un smējās, Babits sajuta, ka sastapies ar kaut ko sarežģītu un bīstamu. Pols runāja aizrautīgi un dedzīgi, kā cilvēks, kas sūrojas par savām nedienām. Viņš neatlaidīgi raudzījās sievietes nogurušajās acīs. Reiz viņš pat saņēma sievietes roku un, neievērodams pārējo viesu klātbūtni, izstiepa lūpas, it kā gribētu viņu noskūpstīt. Babitu pārņēma tik nepārvarama vēlēšanās pieiet pie Pola, ka viņš jau sajuta savu ķermeni iztaisnojamies un plecus sakustamies, tomēr vēl laikus attapās, ka jābūt diplomātam, un tikai tad, kad redzēja Polu maksājam rēķinu, Babits uzsauca klavieru aģentam: — Nudien… tur sēž kāds no maniem draugiem… atvainojiet mani uz brīdi… es tikai apsveicināšos ar viņu.

Viņš uzsita Polam uz pleca un iesaucās: — Kad tu ieradies pilsētā?

Pols nikni paskatījās uz Babitu, un viņa seja sadrūma: — Sveiks, Džordž! Es domāju, ka tu jau esi atgriezies Zenītā. — Viņš neiepazīstināja Babitu ar savu pavadoni. Babits zagšus paraudzījās sievietē: diezgan glīta, mazliet koķeta gadus četrdesmit divus vai trīs veca persona, šausmīgā cepurē ar puķēm. Viņa bija pamatīgi, bet nemākulīgi izkrāsojusies.

—    Kur tu esi apmeties, Polibus?

Sieviete pagriezās sānis, nožāvājās un sāka aplūkot savus nagus. Acīm redzot, viņa bija pieradusi, ka netiek iepazīstināta.

Pols norūca: — Kempbela viesnīcā, Sautsaidā.

—    Viens pats? — Tas skanēja apvainojoši.

—    Jā. Diemžēl! — Pols pārskaities pievērsās sievietei un uzsmaidīja viņai tik mīļi, ka Babitam kļuva nelabi: — Mej, gribu jūs iepazīstināt. Misis Arnolda, šis ir mans vecs… paziņa Džordžs Babits.

—    Ļoti priecājos, — Babits norūca, kamēr viņa čaloja: — Ak, kā es priecājos iepazīties ar mistera Rīslinga draugiem!

Babits noprasīja: — Vai tu vakarā būsi viesnīcā? Es vēlāk aiziešu pie tevis.

—    Nē, labāk… Labāk rīt ēdīsim kopā lenču.

—    Lai notiek! Bet es apciemošu tevi arī šovakar, Pol. Aiziešu uz tavu viesnīcu un gaidīšu tevi!

Divdesmitā nodaļa

I

Babits devās atpakaļ pie klavieru aģenta, sēdēja un smēķēja, meklēdams patvērumu siltā, draudzīgā pļāpāšanā, baidīdamies domāt par Polu. Jo vairāk viņš uztraucās, jo asāk izjuta iekšējo tukšumu, jo laipnāka kļuva viņa izturēšanās. Viņš bija pārliecināts, ka Pols atrodas Čikāgā bez Zillas ziņas un uzsācis šeit visai bīstamu un morāli nosodāmu spēli. Kad klavieru aģents žāvādamies paziņoja, ka viņam vēl jāuzrakstot pasūtījumu orderi, Babits atvadījās un mierīgi un nesteigdamies atstāja hoteli. Bet taksometra šoferim viņš nikni uzkliedza:— Uz Kempbcla viesnīcu!— Uztraukts viņš sēdēja uz slidenā ādas sēdekļa ledainajā pustumsā, kas oda pēc putekļiem, parfīma un turku cigaretēm. Viņš nepievērsa uzmanību ne apsnigušajam ezera krastam, ne tumšajiem laukumiem, ne 9poži apgaismotajiem ielu stūriem nepazīstamajā zemē uz dienvidiem no Lūpas.

Kempbela viesnīcas vestibilā viss bija skadrs, spožs un jauns, bet pats skadrākais un spožākais bija nakts šveicars. — Nu? — viņš jautāja Babitam.

—    Vai misters Pols Rīslings apmeties pie jums?

—   Jā gan.

.— Vai viņš mājās?

—    Nē.

—    Ja jus iedotu man atslēgu, es viņu augšā pagaidītu.

—    Nedrīkstu, draugs. Gaidiet tepat lejā, ja vēlaties.

Līdz šim Babits bija runājis ar zināmu cieņu, kādu

viss Krietno Ļaužu klans mēdz parādīt hoteļu šveicariem. Bet tagad viņš skarbi ierūcās:

—    Man varbūt nāksies gaidīt ilgāku laiku. Es esmu Rīslinga svainis un iešu augšā uz viņa istabu. Vai tad es izskatos pēc zagļa?

Viņa balss skanēja klusi un draudīgi. Šveicars steidzīgi pasniedza atslēgu, taisnodamies: — Vai tad es teicu, ka jus izskatāties pēc zagļa? Man tikai jāievēro hoteļa noteikumi. Bet ja nu jūs vēlaties…

Braucot augšā ar liftu, Babits brīnījās, kādēļ gan viņš šeit ieradies. Vai tad Pols nedrīkstēja pusdienot kopā ar cienījamu precētu sievieti? Kādēļ viņš bija melojis šveicaram, uzdodamies par Pola svaini? Viņš bija izturējies bērnišķīgi. Vajadzēja savaldīties, lai neuzbruktu Polam ar muļķīgiem, dramatiskiem pārmetumiem. Apsēzdamies Babits centās izlikties pašpaļāvīgs un mierīgs. Pēkšņi viņam iešāvās prātā — pašnāvība! Lūk, no kā viņš bija baidījies, pats to nemaz neapzinādamies. Tādi cilvēki kā Pols spējīgi uz visu. Viņš laikam zaudējis prātu, ja varēja uzticēties tādai… tādai izkaltušai butei.

Zilla (ak šī nolādētā Zilla! Cik labprāt viņš nožņaugtu šo kašķīgo velnamāti!) — viņai laikam beidzot izdevies padarīt Polu traku!

Pašnāvība! Tur ārā uz ezera, tālu aiz krastā sadzītajām ledus kaudzēm. Šonakt mesties ūdenī gan drausmīgi auksti!

Varbūt… pārgriezis rīkli… vannas istabā…

Babits iedrāzās Pola vannas istabā. Tā bija tukša. Viņš sāji pasmaidīja.

Viņš paraustīja apkaklīti, kas piepeši bija kļuvusi šaura, paskatījās pulkstenī, atvēra logu, lai paraudzītos lejā uz ielu, mēģināja lasīt vakara laikrakstu, kas gulēja uz rakstāmgalda stikla plātnes, un atkal palūkojās pulkstenī. Bija pagājušas tieši trīs minūtes.

Bet viņam nācās gaidīt trīs stundas.

Viņš sēdēja nekustīgs un nosalis, kad durvju rokturis pagriezās. Ienāca Pols, dusmās zvērodams.

—    Sveiks, — sacīja Pols. — Vai ilgi gaidi?

—    Jā, kādu brīdi.

—    Nu?

—    Nu, kas tad? Domāju, atnakšu un apjautāšos, ka tev veicies Akronā.

—   Gluži labi! Bet kāda tev tur daļa?„

—    Dieva dēļ, Pol, kāpēc tu dusmojies?

—    Kāpēc tu bāz savu degunu manās darīšanās?

—    Bet, Pol, kas nu tā par runasanu! Man ne prātā nenāk bāzt degunu citu darīšanās. Es biju tik priecīgs, ieraugot tavu veco, neglīto ģīmi, ka nenocietos un atnācu šurp, lai papļāpātos.

—    Es necietīšu, ja kāds mēģinās mani izsekot un man uzkundzēties. Man tas viss jau apriebies līdz kaklam, un es to nepieļaušu.

—    Nu, pie velna, es nebūt nedomāju…

—    Man nepavisam nepatika, kā tu blenzi uz Mēju Arnoldu, nepatika tava augstprātīgā uzstāšanās.

—    Nu labi! Ja tu domā, ka esmu okšķeris, tad lai arī palieku okšķeris! Es nezinu, kas tava Mēja Arnolda tāda ir, bet es sasodīti labi zinu, ka jūs nerunājāt ne par jumta papi, ne arī par vijoles spēli! Ja tev nav nekādas morālas cieņas pašam pret sevi, tad vismaz padomā par savu stāvokli sabiedrībā. Kur tev prāts, — staigā apkārt pa restorāniem un blenž uz sievieti kā iemīlējies kucēns! Es gluži labi saprotu, ka cilvēks var dažreiz kļūdīties, bet es negribu mierīgi noskatīties, kā tu, mans labākais draugs, sāc staigāt pa neceļiem, bēdz prom no sievas, kaut arī tik dulnas kā Zilla, un skrej pakaļ svešiem brunčiem …

—    Ak tu, tikumīgais paraugvīrs!

—    Goda vārds tikumīgs! Kopš esmu precējies, neesmu skatījies ne uz vienu citu sievieti, kā tikai uz Mairu, — faktiski, ne uz vienu — un arī nekad neskatīšos! Tici man, amorāla dzīve nedod nekā laba. Vienkārši neatmaksājas. Vai tad tu nesaproti, veco zēn, ka tādēļ Zilla kļūst tikai vēl neciešamāka?

Pols, kura apņēmība bija tikpat trausla kā viņa augums, nosvieda apsnigušo mēteli uz grīdas un sakņupa uz vieglā niedru krēsla. — Ak Džordžij, tu esi vecs liekulis, un par morāli tev mazāk saprašanas nekā Tinkai, bet vispār tu esi lāga zēns. Tomēr tu nevari saprast, ka… viss pagalam! Es vairs ilgāk nevaru paciest Zillas mūžīgo kurnēšanu. Viņa ir stingri pārliecināta, ka es esmu pats velns, un… īsta inkvizīcija! Spīdzināšana! Viņai tā sagāda baudu. Viņai tā ir rotaļa, — viņai interesanti redzēt, cik stipri viņa spēj mani aizvainot. Un^es, man atliek tikai meklēt mierinājumu, vienalga, kur un kādu, vai arī darīt kaut ko daudz ļaunāku. Nu, šī misis Arnolda, viņa nav vairs jauna, bet viņa ir jauka sieviete un saprot cilvēku, pati dzīvē daudz cietusi.

—    Ak ta! Laikam viena no tām vistiņām, ko vīrs «nesaprot»!

—    Es nezinu. Varbūt. Viņš kritis karā.

Babits neveikli piecēlās, nostājās Polam blakus un glaudīja viņa plecu, maigi un samierinoši dudinādams.

—    Goda vārds, Džordž, viņa ir jauka sieviete, un dzīve viņai bijusi īsta elle. Mēs cenšamies viens otru mierināt un iepriecināt. Mēs iegalvojam viens otram, ka esam viskrietnākais pāris pasaulē. Var jau būt, ka mēs paši tam neticam, bet ir tik neizsakāmi labi just tuvumā kādu cilvēku, ar kuru tu vari būt pilnīgi atklāts un nav nekādu strīdu… ne izskaidrošanās…

—    Un starp jums nekas vairāk nav bijis?

—    To es neesmu apgalvojis! Nu, ko tu klusē! Nekautrējies!

—    Man, protams, ne… nevarētu teikt, ka man tas patiktu, bet… — Pēkšņas augstsirdības uzliesmojumā, juzdamies cēls un tīrs, Babits turpināja: — Galu galā tā nav mana darīšana, velns lai parauj! Es labprāt tev palīdzētu, ja vien varētu!

—    Tu varētu gan. Pēc Zillas vēstulēm, kas pārsūtītas šurp no Akronas, es nojaušu, ka viņai radušās aizdomas par manu ilgo prombūtni. Viņa patiešām spējīga likt mani izsekot, atbraukt uz Čikāgu un iedrāzties hoteļa ēdamzālē, lai saceltu skandālu visu ļaužu priekšā.

—    Es parūpēšos par Zillu. Pastāstīšu viņai skaistu pasaciņu, tiklīdz atgriezīšos Zenītā.

—    Es nezinu… es domāju, labāk nemēģini. Tu esi labs cilvēks, bet diplomātija nav tava stiprā puse. — Babits apvainojās, tad sadusmojās. — Es domāju par sievietēm. Saproti, par sievietēm! Protams, otru tādu biznesa diplomātu kā tevi ar uguni jāmeklē, bet es domāju par sievietēm. Zilla var sarunāt daudz rupjību, bet viņa nav muļķe. Ļoti driz viņa izvilks no tevis visu patiesību.

—    Nu labi, bet… — Babits vēl aizvien bija piepūties, ka viņam neatļauj tēlot slepeno aģentu. Pols viņu mierināja:

—    Tu varbūt varētu stāstīt viņai, ka esi bijis Akronā un mani saticis.

—    Nu protams, es viņai to pastāstīšu. Vai tad man nav jāapskata konditorejas apbūves gabals Akronā? Noteikti jāapskata. Vai tad tā nav nelaime, ka man jāapstājas tur, kaut gan es tik ļoti ilgojos pēc mājām? Nu, saki, vai ta nav tīrā nelaime? Manuprāt, tā ir nelaime! Sasodīta nelaime, velns lai parauj!

—    Lieliski! Bet, dieva dēļ, tikai neiedomājies izpušķot savu stāstu ar visādām fantāzijām. Kad vīrieši melo, viņi vienmēr cenšas attēlot visu pārāk mākslinieciski, un tieši tādēļ sievietēm rodas aizdomas. Un… Iedzersim, Džordžij! Man ir nedaudz džina un vermuta.

Pols, kas parasti atteicās no otra kokteiļa, tagad izdzēra ne vien otro, bet arī trešo. Acis viņam kļuva sarkanas un mēle mežģījās. Viņš bija neciešami jautrs un piedauzīgs.

Taksometrā Babits pārsteigts sajuta, ka acis viņam pilnas asaru.

II

Babits nebija atklājis Polam savu plānu, bet viņš patiesi palika Akronā līdz nākošajam vilcienam, lai nosūtītu Zillai atklātni: «Atbraucu šeit uz vienu dienu un nejauši satikos ar Polu.» Atgriezies Zenītā, viņš apciemoja Zillu. Parādoties sabiedrībā, Zilla bija pārmērīgi frizēta, pārmērīgi izkrāsojusies un iežņaugta korsetē, bet mājās viņa savās bēdās valkāja netīrus, zilus rītasvārkus, saplēstas zeķes un nomītas rozā satīna čības. Viņas seja bija iekritusi. Babitam šķita, ka viņai uz galvas divreiz mazāk matu nekā agrāk, un tie paši bija sapinkājušies. Viņa sēdēja šūpuļkrēslā, izmētātu saldumu kārbu un lētu žurnālu vidū, un viņas balss skanēja brīžam skumji, brīžam zobgalīgi. Bet Babits izturējās pārmērīgi skaļi.

—    Sveicināta, Zilla, mana dārgā, jauki paslinkot, ko, kamēr vīriņa nav mājās? Zinu, ka jums, sievietēm, tā patīk! Varu derēt, ka Maira nevienu rītu nepiecēlās pirms desmitiem, kamēr es biju Čikāgā. Paklau, vai tu nevarētu aizdot savu termosu — tikai tādēļ vien iegrie

zos, lai pajautātu, vai varēsim dabūt jūsu termosa pudeli. Mēs taisāmies doties izbraukumā ar kamanām — gribam paņemt līdz siltu kafiju. Nu, vai tu saņēmi manu karti no Akronas, kur es rakstīju, ka satiku Polu?

—    Jā. Ko tad viņš tur dara?

—    Kā tu to īsti domā — ko dara? — Babits atpogāja mēteli un piesardzīgi apsēdās uz krēsla roku balsta.

—   Tu zini, kā es domāju! — Viņa nikni šķirstīja žurnālu. — Viņš droši vien luncinājās ap kādu hoteļa ķelnerieni vai manikīra skuķi, vai citu tamlīdzīgu personu.

—    Velns lai parauj, ko tu mūžīgi piesienies, it ka Pols dzītos pakaļ katriem brunčiem! Pirmkārt, viņš to nedara, un, ja arī darītu, tad tikai tādēļ, ka tu pastāvīgi to vien skandini un atgādini. Es nebiju domājis uzsākt šīs sarunas, Zilla, bet, tā kā Pols atrodas Akronā …

—   Vai viņš patiešām ir Akronā? Es zinu, viņam ir kāda šausmīga sieviete, kurai viņš raksta uz Čikāgu.

—    Es taču tev teicu, ka satiku Polu Akronā. Vai tad tu man netici? Domā, ka es meloju?

—    Ne jau, es tikai .. . esmu tik noraizējusies.

—    Te nu bija! Tas patiešām mani pārsteidz! Tu mīli Polu, bet pati tnoci un lamā viņu, it kā tu viņu ienīstu. Es vienkārši nevaru saprast, kādēļ daži cilvēki tā dara, jo vairāk viņi kādu mīl, jo vairāk viņi to moca.

—   Tu taču mīli Tedi un Ronu — vai ne? — un tomēr viņus pastāvīgi urdi!

—    Ko! Nu, tas ir pavisam kaut kas cits! Bez tam es viņus neurdu. Nē, to nekādā gadījumā nevar saukt par urdīšanu. Bet, lūk, ko es tev gribēju teikt: Pols ir pats jaukākais un jūtīgākais radījums šai plašajā dieva pasaulē. Tev gan vajadzētu kaunēties viņu tā zākāt. Tu runā ar viņu kā tirgus sieva. Es tiešām esmu pārsteigts, Zilla, kā tu vari būt tik sasodīti zemiska!

Viņa dziļdomīgi raudzījās uz savām sažņaugtajām rokām. — Ak, es zinu! Es dažreiz patiešām kļūstu zemiska un vēlāk to nožēloju. Bet, Džordžij, Pols izturas tik izaicinoši! Goda vārds, visus šos pēdējos gadus es tik ļoti esmu centusies būt laba pret viņu, bet tikai tādēļ, ka agrāk es biju ļauna, — vai arī izlikos ļauna; patiesībā es nebiju ļauna, es tikai sacīju visu, kas ienāca prātā, — un viņš iedomājās, ka es pie visa esmu vainīga.

Bet es viena pati taču nevaru būt vienmēr un visur vainīga? Un tagad, tiklīdz es mazliet sanervozējos, viņš kļūst kluss, ak, tik briesmīgi kluss, un pat nepaskatās uz mani — viņš vienkārši ignorē mani. Vai tas ir cilvēcīgi! Viņš tīšām turpina klusēt, līdz es vairs nevaru izturēt un pasaku daudz ko tādu, ko nemaz nedomāju. Tik kluss un mēms … Ak jūs, paštaisnie vīrieši! Cik ļauni jūs tomēr esat! Cik zemiski ļauni jūs esat!

Viņi pārrunaja visu atkal un atkal no jauna veselu pusstundu. Beidzot Zilla, asarās mirkdama, apsolījās savaldīties.

Pols atgriezās pēc četrām dienām, un Babiti un Rīslingi svinīgi devās uz kino un pēc tam uz ķīniešu restorānu. Ejot uz restorānu garām gatavu apģērbu veikaliem un frizētavām, kad abas sievas, nogrimušas sarunās par virējām, soļoja pa priekšu, Babits čukstēja Polam: — Zilla tagad šķiet kļuvusi daudz lēnāka.

—   Jā, viņa nevarēja savaldīties tikai vienu vai divas reizes. Bet tagad jau par vēlu. Es vienkārši… es negribu par to runāt, bet es baidos no viņas. Mūs nekas vairs nesaista. Es pat nevēlos viņu redzēt. Kādu dienu es atbrīvošos no viņas. Vai nu šā vai tā!

Divdesmit pirmā nodaļa

I

Stūmēju kluba starptautiskā organizācija kļuvusi par optimisma, vīrišķīga humora un veiksmīga biznesa simbolu visā pasaulē. Sīs organizācijas nodaļas sastopamas trīsdesmit valstīs. Tomēr no visām tūkstoš nodaļām deviņsimt divdesmit atrodas Savienotajās Valstīs.

Neviena no tām nav tik rosīga kā Zenīta Stūmēju klubs.

Lenčs otrajā martā bija visievērojamākais notikums Zenīta Stūmēju kluba dzīvē, tāpēc ka tam sekoja gadskārtējās amatpersonu vēlēšanas. Valdīja liels satraukums. Mielasts notika O’Herna hoteļa balles zālē. Ikkatrs no četrsimt biedriem ienākot noņēma no dēļa milzīgu ■ celuloida žetonu, uz kura bija atzīmēts viņa

vārds, palama un nodarbošanas. Ja lenča laikā kādam gadijas nosaukt savu kluba biedru nevis viņa palamā, bet kaut ka citādi, tad vainīgajam bija jāmaksā desmit centu liela soda nauda, un, kamēr Babits mundri pakāra savu cepuri, no visām pusēm atskanēja jautri apsveikumi: «Sveiks, Cet!» — «Kā klajas, resnīt?» — «Vesels, Mak!»

Viņi draudzīgi sēdās pa astoņi pie viena galda, iepriekš vietas izlozējot. Babitam iznāca sedet kopā ar Albertu Bušu — drēbnieku darbnīcas īpašnieku, Hektoru Seiboltu kondensētā piena firmas «Mazā Iemīļotā» pārstāvi, Emīlu Vengertu — juvelieri, profesoru Pumpriju — Ritvejas Biznesa koledžas direktoru, doktoru Valteru Gorbatu, Roju Tīrgartenu — fotogrāfu un Benu Berkiju litografu. Viena no Stūmēju kluba priekšrocībām bija ta, ka taja uzņēma tikai divus pārstāvjus no katras biznesa nozares un ikviens tur uzreiz varēja iepazīties ar citu profesiju Ideāliem un aptvert visu arodu metafizisko līdzvērtību — vai tā bija instalācija, portretu glezniecība, medicīna vai košļājamās gumijas ražošana.

Pie Babita galda šodien bija sevišķi jautri, jo profesors Pumprijs nesen bija nosvinējis savu dzimšanas dienu, un visi viņu centās vilkt uz zoba.

—    Papumpēsirn mūsu krietno Pumpi, varbūt izdosies uzzināt, cik viņš vecs? sacīja Emīls Vengerts.

Labāk pamēģināsim sūknēt ar elektrisko sūkni, — nenocietās Bens Bērkijs.

Bet Babits izpelnījās vispārējus aplausus, iesaukdamies: Jūs no ši zeļļa nekā neizpumpēsiet! Vienīgais pumpis, ko viņš atzīst, ir pudele! Goda vārds, ļaudis runā, ka viņš atvēršot vecajā, labajā koledžā alus brūvēšanas klasi!

Katram priekša uz galda atradās gramatiņa ar ^turneju kluba biedru sarakstu. Kaut gan kluba mērķis bija gādāt par krietno ļaužu sadraudzību, neviens tomēr neaizmirsa, ka te iespējams reklamēt arī savu biznesu. Blakus katra biedra vārdam bija atzīmēta arī viņa profesija. Grāmatiņā bija vairāki desmiti sludinājumu un viena lappusē atgādinājums: «Nav tāda likuma, kas pavēlētu tev iepirkties tikai pie kluba biedriem, bet

atceries, draugs, — kāda jēga izjaist glītu summiņu no mūsu laimīgā pulka rokām?» Šodien katram priekšā bija nolikta vel dāvana, kartīte sarkani melnā mākslinieciskā iespiedumā:

KALPOŠANA SABIEDRĪBAI UN PROGRESS

Kalpošana sabiedrībai iegūst vislabvēlīgākos apstākļus savai attīstībai tikai tad, ja to pielieto pēc iespējas plašāk un intensīvāk, pastāvīgi apsverot tās iedarbību un pretiedarbibu. Es domāju, ka pati augstākā pakalpojumu forma, tāpat kā visprogresīvākie ētikas jēdzieni, ietver sevī arī tos principus, kas ir paši būtiskākie, paši lojālākie mūsu Stūmēju kluba principi, — proti, būt Krietnam Pilsonim it visos tā aspektos.

Dads Petersens.

Dadberija Petersena reklāmu birojs.

Griezies gadu no gada tikai pie Dada!

Visi kluba biedri izlasīja mistera Petersena aforismu un teica, ka izprotot to visā pilnībā.

Lenčs iesākās ar parastajiem iknedēļas trikiem. Kluba priekšsēdētājs VergilsGančs pēdējo reizi izpildīja savus amata pienākumus; viņa īsie mati slējās stāvus kā dzīvžogs, viņa balss skanēja kā misiņa gongs svētkos. Biedri, kas bija atveduši viesus, iepazīstināja tos ar sanāksmes dalībniekiem. — Šis garais, sarkanmatainais nepareizu ziņu izplatītājs ir «Preses» sporta biļetena redaktors, — sacīja Villiss Idžems; un drogists H. 11. Ilazens noskaitīja: — Zēni, ja jūs dodaties garakā izbraukumā un beidzot nokļūstat romantiskā dabas stūrītī, apstājaties un sakāt sievai: «Šī patiešām ir brīnišķīga vietiņa!» — jums aiz sajūsmas skudriņas skraida pa muguru. Nu, mans šīsdienas viesis ir tieši no šāda romantiska stūrīša, no Harpera Ferijas, no Virdžīnijas, skaistās dienvidu zemes, kur vēl mājo atmiņas par veco, labo ģenerāli Robertu Lī un drošsirdīgo dvēseli Džonu Braunu, kurš. tāpat kā katrs īsts Stūmējs, maršē tik uz priekšu . . .

Paši ievērojamākie viesi bija: teātra trupas «Paradīzes putns» titullomu tēlotājs, kas šonedēļ viesojās Dodsvērta teātrī, un Zenīta mērs, cienījamais Lūkass Prauts.

Vergils Gančs nodārdināja: — Šodien mums ir izdevies atvilināt šo slaveno mūzas mīluli no skaisto aktrišu bara — bet man gan jāatzīstas, ka es ielauzos tieši viņa ģērbtuvē un pastāstīju, cik ļoti mēs cienām viņa augstvērtīgos mākslinieciskos priekšnesumus — un, protams, neaizmirsu atgādināt, ka arī Dodsvērta kasieris ir Stūmēju kluba biedrs un pratīs novērtēt mūsu protekciju — un, kad beidzot mums vēl izdevies atraut viņa augstību mūsu mēru no viņa daudzajiem pienākumiem pilsētas valdē, tad mēs nudien varam lepoties ar saviem panākumiem,, un tagad misters Prauts teiks jums dažus vārdus par problēmām un pienākumiem…

Pēc tam stūmēji, atklāti balsojot, izšķīra, kurš ir visskaistākais un kurš visneglītākais viesis, un abiem tika pasniegts pa neļķu pušķim, kurus, kā priekšsēdētājs Gančs paskaidroja, bija dāvinājis brālis H. G. Jegers, puķu veikala īpašnieks Dženiferas alejā.

Katru nedēļu četriem kluba biedriem pēc kārtas tika piešķirta privilēģija izbaudīt dāvināšanas un reklamēšanās prieku, apveltījot ar precēm vai izdarot pakalpojumus četriem biedriem, kuriem gadījās izvilkt laimīgās lozes. Ar skaļiem smiekliem tika uzņemts paziņojums, ka šonedeļ viens no dāvinātājiem esot Barnabass Džojs, apbedīšanas biroja vadītājs. Atskanēja čuksti: «Es zinu pāris lāga zēnu, kurus derētu aprakt, ja vien viņš dāvinās bezmaksas apbedīšanu.»

Pa visu šo izklaidēšanās laiku viņi neaizmirsa mieloties ar cāļa kroketēm, zaļiem zirnīšiem, ceptiem kartupeļiem, kafiju, abolkūkām un amerikāņu sieru. Gančs prata sadalīt runas. Viņš deva vārdu viesim, bīstamākas konkurentu organizācijās — Rotāriešu kluba sekretāram. Sis sekretārs bija sevišķi izcila persona, jo viņa automobilis lepojās ar numuru 5.

Rotāriešu sekretārs smiedamies atzinās, ka visur, kur vien viņš parādoties ar savu mašīnu, tik mazs numurs radot veselu sensāciju, un, kaut gan tas ir liels gods, tomēr policisti atceras šo numuru pārāk labi, velns lai parauj, un dažreiz patiešām uznāk vēlēšanās pēc kāda

parasta B 56876 vai līdzīga skaitļa. Bet, lai tik kāds no jūsu sasodītajiem stūmējiem pamēģina nākošu gadu atņemt dzīvam rotārietim šo piekto numuru, tad gan redzēsiet, kā spalvas juks! Un nobeidzot atļaujiet man uzsaukt tostu visiem trim klubiem reizē — Stūmēju, Rotāriešu un Kivaniešu!

Babils nopūzdamies teica profesoram Pumprijam:

—    Briesmīgi patīkami iegūt tik mazu numuru! Ikviens teiktu: «Tas droši vien ir kāds ļoti ievērojams vīrs!» Interesanti zināt, kā viņš pie ta ticis? Esmu ar mieru derēt, ka viņš ēdinājis un dzirdinājis Automobiļu Atļauju biroja priekšnieku līdz atraugām.

Pēc tam viņus uzrunāja Cams Frinks:

—    Dažiem no jums varbūt šķiet, ka šeit neiederas runāt par tīri inteliģentām un mākslinieciskām tēmām, bet es tomēr esmu apņemies lūgt jus, draugi, atbalstīt simfoniskā orķestra dibināšanu Zenīta. Daudzi nojums kļūdās, domādami, ka jums katrā ziņa jāuzstājas pret šo orķestri jau tādēļ vien, ka nemīlat klasisko mūziku un visas šīs vecās grabažas. Man jāatzīstas, ka ari es pats, kaut gan skaitos profesionāls literāts, nedodu ne plika centa par šo garmataino jefiņu mūziku. Ar daudz lielāku patiku es klausos labu džezu nekā kaut kādu tur Bēthovena gabalu, kurā tikpat maz melodisma ka kaķu koncerta un kuru nekādi nav iespējams izsvilpot, sit vai nost! Bet tas nav galvenais. Kultūra mūsu dienās kļuvusi katrai pilsētai par tikpat nepieciešamu izgreznojumu un reklāmu kā trotuāri un banku klīringi. Kultūra, kas vērojama teātros, gleznu galerijas un citās līdzīgās iestādēs, katru gadu atvilina uz Ņujorku tūkstošiem tūristu, un, atklāti runājot, lai arī cik spīdoši mūsu sasniegumi, musu pilsētai tomēr vēl trūkst Ņujorkas, Čikāgas vai Bostonas kultūras — trukst kulturas centra slavas. Mūsu pienākums, visu īsto un enerģisko biznesmeņu pienākums — kapitalizēt Kulturu, vienkārši iet un sagrābt to.

Gleznas un grāmatas ļoti noderīgas tiem, kam laika lasīt, bet tās jau neskrien pretī uz ceļa un nekliedz: «Lūk, kāda augstproccntīga kultūra mūsu vecaja, labajā Zenīta!» Bet simfoniskais orķestris tieši to dara. Atcerieties, cik slavenas kļuvušas Mineapolisa un Cincinati.

Orķestris ar pirmšķirīgiem muzikantiem un ievērojamu diriģentu — manuprāt, mums jānodara viss uz tiptop, jāsalīgst pats dārgākais diriģents, kāds vien atrodams muzikantu tirgū, lai tikai viņš nebūtu vācietis, — un tāds orķestris viesosies gan Bostona, gan Ņujorkā, gan Vašingtonā; spēlēs visos labākajos teātros pašiem kulturālākajiem un naudīgākajiem ļaudīm; un tā ir reklāma, kādu pilsētai nekādā citā veidā nav iespējams radīt; bet cilvēks, kas ir tik īsredzīgs, ka neatbalsta šo pasākumu, palaiž garām izdevību atgādinat slaveno Zenīta vārdu kādam Ņujorkas multimiljonāram, kas varbūt — kas varbūt atvērtu šeit savas fabrikas filiāli!

Es varētu vēl pieminēt to faktu, ka mūsu meitām, kas interesējas par šo augstprātīgo mūziku un gribētu to mācīties, ta būtu tīrā svētība, ja pilsētā nodibinātos pirmšķirīgs orķestris, taču paliksim labak pie šī jautājuma praktiskās puses, un es uzaicinu jūs, draugi un brāli, pacelt savas balsis par Kultūru un Pasaulslavenu Simfonisko Orķestri!

Visi aplaudēja.

Tad, valdot vispārējai rosībai un satraukumam, priekšsēdētājs Gānčs paziņoja: — Džentlmeņi, tagad ķersimies pie gadskārtējām amatpersonu vēlēšanām. — Katram amatam (to pavisam bija seši) komiteja bija izraudzījusi trīs kandidātus. Par otro kandidātu vicepriekšsēdētāja postenim bija izvirzīts Babits.

Viņš bija pārsteigts. Viņš izskatījās pašapzinīgs. Sirds stipri dauzījas. Viņš uztraucās vel vairāk, kad balsis bija saskaitītas un Gančs sacīja: — Man prieks paziņot, ka Džordžijs Babits ievēlēts par priekšsēdētāja vietnieku. Es nezinu neviena cita, kas būtu tik nelokāms sabiedrības labuma un progresa aizstāvis kā mūsu krietnais, vecais Džordžs. Nu, draugi, uzsauksim viņam labi skaļu «ura»!

Kad sanāksme beidzās, kāds simts cilvēku drūzmējās ap Babitu, lai draudzīgi uzsistu viņam uz pleca. Viņš nekad nebija piedzīvojis lieliskāku acumirkli. Aizvien vēl nevarēdams attapties no pārsteiguma, Babits brauca uz kantori. Viņš ieklupa priekšējā istabā un, plati smaidīdams, teica misis Makgaunai:

Nu, varat apsveikt savu bosu! Esmu ievēlets par Stūmēju kluba vicepriekšsēdētāju!

Babits piedzīvoja vilšanos. Sekretāre tikai noteica:

—    Ak ta … Ja, misis Babita vairākkārt prasīja pec jums pa telefonu. — Eiet jaunais aģents Fricis Veilingers iesaucās: — Velns ar ārā, bos, tas tik ir vareni, patiešām vareni! Es nāvīgi priecājos! Apsveicu, apsveicu!

Babits piezvanīja uz māju un ķērca pa telefonu:

—   Tu esot mani meklējusi, Maira? Nu, tagad gan tavs mazais Džordžijs ir slavens puika. Ieteicu izturēties pret viņu uzmanīgāk! Tu nevari ne iedomāties, ar ko tev gods runāt? Ar Stūmēju kluba vicepriekšsēdētāju!

—   Ak Džordžij . . .

—       Jauki, vai ne? Villiss Idžems ir jaunais priekšsēdētājs, bet viņa prombūtnē mazais Džordžijs ņems āmuru savā rokā un visi dancos pec viņa stabules, viņš dos vārdu runātājiem — kaut arī tas būtu pats gubernators — un . . .

—    Džordž, paklausies!

—       tagad viņam būs ievērojami draugi, tādi kā doktors Dillings un . . .

—    Džordž! Pols Rīslings …

Ja, protams, es tūlīt piezvanīšu Polam un pastāstīšu arī viņam.

—       Džordžij! Klausies! Pols ir cietuma. Viņš sašavis savu sievu, viņš sašāvis Zillu, šodien ap pusdienas laiku. Viņa laikam vairs nebūs dzīvotajā!

Divdesmit otrā nodaļa

I

Babils brauca uz pilsētas cietumu nevis pa galvu pa kaklu, bet ielu krustojumos vadīja mašīnu tik uzmanīgi, cik uzmanīgi vecas māmuļas medz pārstādīt puķes. Tā viņam nebija laika domāt par likteņa neģēlīgo triecienu.

Uzraugs sacīja: — Nē, jūs varat satikties ar apcietinātiem tikai .no pusčetriem — apmeklēšanas laikā.

Pulkstenis rādīja trīs. Veselu pusstundu Babits

sēdēja, lūkodamies uz kalendāru un pulksteni pienobalsinātās sienas. Krēsls bija vienkāršs un ciets un pastāvīgi čīkstēja. Ļaudis naca un gāja, un Babitam šķita, ka tie visi uz viņu vien raugās. Ar kareivīgu izaicinājumu, kas pamazām pārvērtās par neprātīgām bailēm, viņš domāja par vienaldzīgo mašīnu, kas iznīcinās Polu … Polu …

Tieši pusčetros viņš lika sevi pieteikt.

Uzraugs atgriezās un paziņoja: — Rīslings nevēlas jūs satikt.

—    Jūs esat jucis! Jūs nepateicāt viņam manu vārdu! Sakiet viņam, ka Džordžs grib viņu satikt, Džordžs Babits!

—    Es jau viņam teicu, tieši tā teicu. Bet viņš atbildēja, ka negribot jūs redzēt.

—   Vienalga, aizvediet mani pie viņa!

—    Nevaru. Ja jūs neesat viņa aizstāvis un viņš nevēlas jus redzēt, es tur nekā nevaru līdzēt!

—    Bet, dieva dēļ… Vai es varētu runāt ar inspektoru?

—    Viņš ir aizņemts. Nu, ejiet taču projām, jūs … — Babits saslējās it kā uzbrukumam. Uzraugs pasteidzās mainīt toni un pielabinādamies teica: — Atnāciet rit, pamēģiniet vēlreiz. Viņš, nabadziņš, droši vien zaudējis prātu!

Babits brauca uz pilsētas valdi nevis vairs uzmanīgi un piesardzīgi, bet kā pats nelabais drāzās garām smagajām mašīnām, neievērodams šoferu lādēšanos; viņš nobremzēja, riteņiem nožvirkstot gar ietvi, un skrēja augšā pa marmora kāpnēm uz pilsētas mēra, cienījamā mistera Lūkasa Prauta kabinetu. Viņš iedeva mēra sekretāram dolāru un nākamajā acumirklī jau atradās kabinetā: — Jūs taču atceraties mani, mister Praut? Es esmu Babits — Stūmēju kluba vicepriekšsēdētajs — es aģitēju par jums vēlēšanās. Vai esat jau dzirdējuši par nabaga Rīslingu? Es lūdzu jūs, izsniedziet man orderi inspektoram — vai kā viņu tur pilsētas cietumā sauc, — lai atļauj man satikties ar Rīslingu. Labi. Pateicos.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņš smagiem soļiem devās pa cietuma gaiteni uz kameru, kurā uz lāviņas, sakņupis

kā vecs ubags, kājas un rokas sakrustojis, sēdēja Pols Rīslings, kozdams sažņaugtajā durē.

Pols truli noraudzījās, ka sargs atslēdz durvis, ielaiž Babitu un atstāj viņus vienus. Tad lēnām sacīja: — Nu! Sac nu lasīt morāli!

Babits nokrita Polam blakus uz lāviņas. — Es nedomāju lasīt nekādu morāli. Man vienalga, ko tu esi izdarījis! Es tikai gribu tev palīdzēt. Es pat priecājos, ka Zilla beidzot dabūjusi to, ko pelnījusi.

Pols ķildīgi atbildēja: — Nu, nesāc jau atkal uzbrukt Zillai! Es esmu daudz domājis; varbūt viņai arī nav nemaz bijusi tik viegla dzīve. Tieši pēc tam, kad es šāvu uz viņu… Es nemaz negribēju šaut, bet viņa mani tik velnišķīgi kaitināja, ka es zaudēju prātu, tikai vienu acumirkli, un izrāvu veco revolveri, ar kuru tu un es mēdzām šaudīt trušus, un tēmēju viņai. Es nemaz negribēju… Pēc tam, kad es mēģināju apturēt asinis… Šausmīgi, ko es biju nodarījis viņas plecam, un viņai bija tik maiga āda . . . Varbūt, ka viņa nemirs. Kaut viņas plecā nepaliktu neglītas rētas. Bet tūlīt pēc tam, kad es vannas istabā meklēju audeklu, lai apturētu asinis, es uzdūros jocīgai, dzeltenai pīlītei, kuru mēs reiz Ziemsvētkos kārām pie eglītes, un atcerējos, cik neizsakāmi laimīgi mēs toreiz bijām… Pie velna! Es gandrīz nevaru ticēt, ka tas esmu es, kas šeit sēž. Kad Babita roka ciešāk apņēma viņa plecus, Pols nopūtās: — Es priecājos, ka tu atnāci. Bet es biju iedomājies, ka tu droši vien lasīsi man sprediķi; kad esi izdarījis slepkavību un atvests šurp un viss.. . tur, mūsu mājas priekšā, bija sapulcējies milzīgs laužu pūlis, ka viņi visi blenza, kad policisti mani veda . . . Ak, es negribu par to vairs runāt.

Bet vienmuļā, drausmīgā, neprātīgā murmināšana nerimās. Lai novirzītu viņa domas uz citu pusi, Babits ierunājās: — Paklau, tev uz vaiga skramba.

—    Jā. Policists man iesita. Acīm redzot, arī policistiem varen patīk pamācīt slepkavas. Tas tik bija zellis. Viņi neļāva man palīdzēt, kad Zillu nesa lejā uz ātrās palīdzības mašīnu.

—    Pol! Izbeidz taču! Paklausies: viņa nemirs, un, kad viss noskaidrosies, mes abi atkal dosimies uz Mēnu.

Un varbūt mēs varētu paņemt līdz arī šo Mēju Arnoldu. Es aizbraukšu uz Čikāgu un viņu uzaicināšu. Viņa ir laba sieviete, goda vārds! Un vēlāk es parūpēšos, lai tu varētu uzsākt biznesu kaut kur Rietumos, varbūt Sietlā … stasta, tā esot jauka pilsēta.

Pols gandrīz jau smaidīja. Tagad tas bija Babits, kas turpināja nesakarīgi pļāpāt. Viņš nezināja, vai Pols klausās vai ne, bet runāja vienā runāšanā, līdz ieradās Pola advokāts P. J. Maksvels, vājš, ļoti nevaļīgs un nelaipns cilvēks, kas pamāja Babitam ar galvu un tūlīt aizrādīja: — Vai jūs neatstātu mūs ar Rīslingu uz brīdi vienus . . .

Babits sažņaudza Pola rokas, tad devās uz kanceleju un gaidīja, līdz tur sīkiem solīšiem iesteidzās Maksvels.

Sakiet, draugs, kas man būtu jādara? — viņš lūdzās.

—   Nekas. Itin nekas. Vismaz pagaidām ne, — atbildēja Maksvels. — Ļoti žēl! Bet man jāsteidzas. Un neejiet vairs pie viņa. Es paludzu ārstu iešļircināt viņam morfiju, un viņš droši vien iemigs.

Doties atpakaļ uz kantori tā kā neklātos. Babitam bija tāda sajūta, it kā viņš nule būtu atgriezies no bērēm. Viņš aizbrauca uz pilsētas slimnīcu apjautāties par Zillu. Slimnīcā paskaidroja, ka Zillas dzīvībai briesmas nedraudot. Lode no Pola vecā, milzīgā revolvera — četrdesmit četru kalibru armijas revolvera — bija sadragājusi plecu un atkal izskrējusi ārā.

Viņš brauca mājup un atrada sievu degam aiz ziņkāres un satraukuma; šīs jūtas cilvēkos parasti modina draugu traģēdijas. — Pols, protams, nav vainojams, bet, lūk, kas iznāk, ja skrien pakaļ citām sievietēm, nevis nes savu krustu kristīgā pazemībā! — viņa triumfēja.

Babits bija pārak noguris, lai atbildētu, kā būtu vēlējies. Viņš tikai pateica visu, kas bija sakāms par kristīgu krusta nešanu, un gāja āra tīrīt mašīnu. Neatlaidīgi un pacietīgi viņš berza eļļas traipus un kasīja nost pie riteņiem piekaltušās dubļu pikas. Pēc tam ilgi mazgāja rokas; berza tās ar kodīgajām virtuves ziepēm, priecādamies, ka viņa tuklie pirksti sāp. «Sasodīti mikstas rokas… kā sievietei! Au-u!»

Pie pusdienu galda, kad sieva no jauna uzsaka nenovēršamo sarunu, viņš tai uzbrēca: — Es jums visiem aizliedzu kaut ar vārdu pieminēt Polu! Es pats pateikšu visu, kas nepieciešams, vai dzirdat! Lai vismaz vienā mājā šai tenku un skandālu pilsēta šovakar nedzird runājām, ka mēs, paldies dievam, gan neesam tādi grēcinieki. Un izsvied no mājas šos netīros vakara laikrakstus!

Bet pēc pusdienām viņš izlasīja visus laikrakstus.

Pirms deviņiem Babits devās uz advokāta Maksvela māju. Viņš netika saņemts sirsnīgi. — Nu? — jautāja Maks vels.

—    Es vēlos piedāvāt tiesai savus pakalpojumus. Man ienāca prātā laba ideja. Kādēļ gan es nevarētu liecināt, ka biju tur un viņa pirmā satvēra revolveri, bet Pols gribēja to atņemt un šāviens nejauši gāja vaļā.

—    Un jūs gribat dot nepatiesu liecību?

—    Ko? Nu ja, tā laikam gan butu nepatiesa liecība. Ak … vai tad tas nepalīdzētu?

—    Bet, dargais draugs! Nepatiesa liecība!

—    Neizliecieties nu par muļķi! Atvainojiet, Maksvel, es negribu jūs apvainot. Es tikai gribēju teikt: es zinu un jus arī zināt neskaitāmus gadījumus, kad tiek dota nepatiesa liecība, lai piesavinātos kādu pavisam draņķīgu nekustamu īpašumu, bet šeit, kur jāglābj Pols no cietuma, es esmu ar mieru liecināt nepatiesi līdz pēdējam elpas vilcienam.

—    Nē. Nemaz jau nerunājot par ētiku, jusu nodoms arī praktiski nav izmantojams. Prokurors saplucinās jusu liecību gabalu gabalos. Jo skaidri zināms, ka tai brīdī Rīslings un viņa sieva bija vieni paši.

—    Nu tad atļaujiet man uzstāties kā lieciniekam un zvērēt — un šoreiz tā būs skaidra patiesība, — ka sieva viņu tik ilgi spīdzināja, līdz viņš zaudēja prātu.

—    Nē. Atvainojiet! Rīslings kategoriski noraida ikvienu liecību, kas mestu ēnu uz viņa sievu. Viņš atzīst sevi par vainīgu.

—    Nu tad ļaujiet man uzstāties un liecināt — vienalga, ko jūs ieteiktu. Ļaujiet man kaut ko darīt!

—   Man ļoti žēl, Babit, bet vislabāk būtu — mar.

patiešam |oti nepatīkami to sacīt, — bet jūs vislabāk mums palīdzētu, ja neiejauktos šai lietā.

Babits, grozīdams rokās cepuri kā nabaga nomnieks, tik bēdīgi saviebās, ka Maksvels par viņu iežēlojās:

—    Es negribu jus sapinat, bet saprotiet taču, mēs abi cenšamies darīt visu, lai palīdzētu Rīslingam, un tādēļ nedrīkstam pakļauties nekādiem citiem faktoriem. Jus, Babit, par nelaimi, piederat pie tiem cilvēkiem, kas pārāk aizraujas ar runāšanu. Jums patīk klausīties pašam savā balsī. Ja es uzaicinātu jus par liecinieku, es zinu, jus tā aizmirstos, ka izpļāpātu visus noslēpumus. Atvainojiet. Bet tagad man jaizskata daži raksti . . . Man patiešām žēl.

n

Visu nākošās dienas rīta cēlienu Babits kraja spēkus, lai varētu stāties pretī pļāpīgajai Sporta kluba pasaulei. Viņi droši vien runās par Polu, aplaizīdamies runās nekrietnības. Bet pie «trakuļu» galda Polu pat nepieminēja. Viņi ar sajūsmu runāja par nākamo beisbola sezonu. Babitam viņi bija tik mīļi kā vēl nekad.

III

Viņš bija iedomājies, acīm redzot, pēc kāda romāna, Pola tiesāšanu kā ilgu cīņu ar nikniem strīdiem, sasprindzinātu klausītāju pūli un pēkšņam, satriecošām, jaunām liecībām. Patiesībā tiesa ilga labi ja piecpadsmit minūtes, un šajās minūtēs galvenokārt tika uzklausītas ārstu liecības, ka Zilla noteikti izveseļosies un ka Pols tai bridi nav bijis pie pilna prāta. Nākamajā dienā Pols tika notiesāts uz trim gadiem štata cietumā un aizvests — bez jebkāda dramatisma, bez roku dzelžiem, viņš gurdeni vilkās blakus jautrām šerifa vietniekam — un, atvadījies no viņa dzelzceļa stacijā, Babits, atgriezies savā kantorī, saprata, ka pasaule bez Pola zaudējusi katru jēgu.

Divdesmit trešā nodaļa

I

No marta līdz jūnijam Babits bija ļoti aizņemts. Viņš pūlējās neiedziļināties savās juceklīgajās domās. Sieva un kaimiņi izturējās augstsirdīgi. Katru vakaru viņš spēlēja bridžu vai ari apmeklēja kino, un dienas pagāja vienmuļas un klusas.

Jūnijā misis Babita un Tinka aizbrauca uz Austrumiem pie radiniekiem, un Babits varēja darīt ko grib — viņš tikai nezināja, ko darīt.

Pēc viņu aizbraukšanas Babits augu dienu domāja par tukšo māju, kurā viņš tagad varēja, ja vien gribēja, kļūt ārprātīgs un nolādēt dievus, nebaidoties zaudēt priekšzīmīga laulāta drauga reputāciju. Viņš apsvēra: «Šovakar es varētu sarīkot īstas dzīres, atgriezties mājas kaut vai divos naktī un man nevienam nebūtu jāsniedz paskaidrojumi. Urā!» Viņš piezvanīja Vergilam Gančam un Edijam Svansonam. Bet tie abi šajā vakarā bija aizņemti, un piepeši viņš saīga, ka tik daudz jānopūlas, lai mazliet uzdzīvotu.

Pusdienās viņš bija kluss, neparasti laipns pret Tedi un Veronu, neiebilda, kaut ari nepiekrita, kad Verona izklāstīja savus uzskatus par Keneta Eskota uzskatiem par doktora Džona Dženisona uzskatiem par evolucionistiem. Tedis pa vasaras brīvdienām strādāja garāžā un daudzināja savas uzvaras: kā viņš atradis ieplaisājušu lodīšu gultni, ko viņš teicis Vecajam Rūcējam, kā viņš paskaidrojis meistaram par radiotelefonijas attīstību nākotnē.

Pēc pusdienām Tedis un Verona devās uz sarīkojumu. Pat kalpone bija izgājusi. Babits visai reti bija pavadījis vakaru mājās viens pats. Viņš nevarēja nekur rimties. Viņam gribējās izklaidēties kaut kā citādāk, nevis lasīt apnicīgos laikrakstu komiksus. Viņš uzkāpa augšā Veronas istabā, apsēdās uz zili baltās meitenīgās gultas un krekstēdams un purpinādams, ka jau tas solīdam pilsonim piederas, saka pārcilāt gramatas: Konrāda «Izglābšanās», kāds sējums ar dīvainu nosaukumu «Mala formas», Veičela Lindseja dzejas (pavisam ne-

ritmiskas dzejas, Babits nodomāja), H. L. Menkena tēlojumi — ļoti piedauzīgi tēlojumi, kuros izsmieta baznica un pieklājība. Babitam nepatika neviena no šīm gramatām. Tajās bija jūtams protesta gars pret tikumību un solīdu pilsonību. Sie autori viņš domāja, ka tie katrā ziņa ir arī slaveni, — kā likās, nemaz nepūlējās uzrakstīt kaut ko interesantu, lai cilvēks lasot varētu aizmirst savas nepatikšanas. Babits nopūtās. Viņš pamanīja Džouzifa Hergesheimera gramatu: «Trīs melnie peniji». Ahā, tā beidzot būs īsta! Droši vien kāds piedzīvojumu romāns, varbūt par naudas viltotajiem — kā detektīvi nakts tumsā aplenc veco māju. Viņš iespieda gramatu paduse, noklunkuroja leja pa kāpnēm un stāvlampas gaisma sāka svinīgi lasīt: «Krēsla kā zili putekli sijājās seklajā, mežiem apaugušo kalnu ielejā. Bija tikai oktobra sākums, bet viegls sals jau uzspiedis kļavām zeltainu zīmogu un izrotājis spāņu ozolus ar sārtiem vīna krāsas plankumiem, arī kārkli spilgti izdalījās no satumsuša krūmāja. Meža zosis, zemu un bezrūpīgi lidodamas pāri kalniem, šūpojās pret mierīgajām, pelēcīgajām debesīm. Hovats Penijs, stavēdams uz samērā klaja ceļa, izlēma, ka to lēnais, vienmērīgais lidojums nepievirzisies līdz šāviena attālumam . . . Bet viņš arī vairs nevēlējās medīt zosis. Vakaram tuvojoties, bija izgaisusi visa viņa medību kāre; parastā vienaldzība pieņēmās, iesūcās viņa…»

Atkal tas pats: neapmierinātība ar vecajiem, labajiem tikumiem. Babits nolika grāmatu un ieklausījās klusumā. Mājā visas iekšējās durvis bija vajā. Viņš dzirdēja virtuvē ledusskapja vienmērīgo pilēšanu — neatlaidīgu, uzmācīgu skaņu. Viņš piegāja pie loga. Vasaras vakars bija miglains, un caur stiepļu aizsargtīklu spuldzes uz ielas izskatījās kā blāvi uguns krusti. Visa pasaule šķita nereāla. Kamēr viņš nodevās grūtsirdīgām domām, atgriezās Tedis un Verona un uzgāja augšā gulēt. Klusums sabiezēja gulošajā mājā. Babits uzlika galvā cepuri, savu solīdo katliņu, aizdedzināja cigāru un pastaigājās šurp un turp mājas priekšā — korpulenta, cienījama, gluži reāla būtne, — paklusi dungodams: «Sudraba pavedieni zeltainos matos.» Prātā pazibēja doma: «Vajadzētu piezvanīt Polam.»

Un tūlīt viņš atcerejas visu. Viņš redzēja Polu cietumnieka tērpā, bet, izmisumā mocīdamies, nespēja tam ticēt. Viss notikušais šķita tikpat nereāls kā šis miglainais, apburtais vakars.

Ja Maira būtu mājā, viņa aizrādītu: «Ir jau vēls. Džordžij!» Viņš soļoja vientuļš, nezinādams, ko iesākt ar nevajadzīgo brīvību.

Migla aizsedza viņa māju. Pasaule bija vēl neradīta — haoss bez nemiera un ilgām.

Caur miglu nāca kāds cilvēks tik drudžainā steigā, ka blāvajā ielas spuldzes gaismā šķita, it kā viņš aiz niknuma dejotu. Pirms katra soļa viņš pavicināja gaisā savu spieķi, tad sparīgi trieca to pret trotuāru. Pensnejs platā, uzkrītošā lentā kuļājās viņam uz vēdera. Neticēdams pats savām acīm, Babits pazina nācējā Carnu Frinku.

Frinks apstājās, cieši lūkojās Babitā un nopietni sacīja:

—    Vēl viens muļķis. Džordžs Babits. Dzīvo, lai rentetu mja-mājas. Zini, kas es esmu? Dzejas nodevējs. Esmu piedzeries. Runāju par daudz. Vien-aalga. Zini, kas es varētu būt. Džins Fīlds vai Džeimss Vitkoms Railijs. Varbūt pat Stīvensons. Jā, varētu. Iedvesma. Fantāzija. Klausies. Nu paklausies. Tikko sacerēju:

Saulaini, ziedoši-lauki un p|avas;

Smiekli un čalas, un valodas ska|as.

Vai dzirdēji? Kap-kaprīze! Es to sacerēju. Bet pats nezinu, ko tas nozīmē! Labs iesākums. Bērnu dzejolim. Un ko es rakstu? Draņķus! Visādus urā dzejoļus. Tīros draņķus! Būtu varējis rakstīt… Par vēlu!

Frinks metās uz priekšu bīstamā ātrumā, šķita, ka viņš kuru katru brīdi kritīs, tomēr nepakrita. Babits nebūtu ne vairāk un ne mazāk pārsteigts, ja no miglas būtu izlēcis spoks, nesdams rokā savu galvu. Viņš dziļā vienaldzībā uzklausīja Frinku, tad norūca: — Nabaga velns! — un acumirklī viņu aizmirsa.

Babits gurdeni ievilkās mājā, nesteidzīgi piegāja pie ledusskapja un sāka to iztukšot. Kad misis Babita bija mājās, šāda rīcība tika pieskaitīta pašiem briesmigāka-

jiem mājsaimniecības grēkiem. Stāvēdams pie apsegtās izlietnes, viņš notiesāja cā|a kāju, iztukšoja pusšķīvja aveņu želejas un kurnēdams norija atdzisušu, glīzdainu kartupeli. Viņš domāja. Viņam ienaca prātā, ka varbūt visa viņa dzīve, kādu viņš to pazina un kurā tik enerģiski darbojās, ir nevērtīga; ka debesis, kādas tās iztēloja cienījamais doktors Džons Dženisons Dru, nav nedz reālas, nedz interesantas; ka viņam nav nekāda īsta prieka no visas šīs naudas pelnīšanas; ka jāšaubās, vai vērts audzināt bērnus tikai tādēļ vien, lai tie savukārt varētu audzināt bērnus, kas atkal audzinātu bērnus. Kādēļ tas viss? Ko viņš gribēja?

Viņš iemeimuroja dzīvojamā istabā un atgūlās uz dīvāna, palikdams rokas zem galvas.

Ko viņš gribēja? Bagātību? Stāvokli sabiedrībā? Ceļot? Kalpotājus? Ja, bet tas nav galvenais.

—    Es nezinu, — viņš nopūtās.

Bet viņš noteikti zināja, ka ilgojas pēc Pola Rīslinga, un līdz ar to viņš negribot atzinās, ka iekāro jauno feju — feju ar miesu un asinīm. Ja būtu kāda sieviete, kuru viņš mīlētu, viņš bēgtu pie viņas un noliektu savu galvu uz viņas ceļiem.

Viņš domāja par savu stenografisti mis Makgaunu. Viņš atcerējās skaisto manikīri Tornleja hoteļa frizētavā. Iemigdams uz dīvāna, Babits sajuta, ka atradis dzīvē kaut ko jaunu un prieka pārpilns sarauj saites ar visu, kas pieklājīgs un normāls.

II

Nākamajā rīta Babits bija aizmirsis, ka ir apzinīgs dumpinieks, bet kantorī viss viņu kaitināja, un vienpadsmitos, kad visbiežāk zvanīja telefons un parasti ieradās visvairāk apmeklētāju, viņš izdarīja kaut'ko tādu, ko sen bija vēlējies, bet nekad nebija uzdrošinājies darīt: viņš pameta kantori, nemaz neatvainodamies šiem vergiem, saviem darbiniekiem, un devās uz kino. Viņš izbaudīja savas tiesības būt vienam. Viņš iznāca no kino, stingri apņēmies darīt tikai to, kas patīk.

Bet kad viņš tuvojās «trakuļu» galdam Sporta klubā, visi smējās.

—    Lūk, kur mūsu miljonārs! — sauca Sidnijs Finkelšteins.

—    Ja, es redzēju, ka viņš brauca savā lokomobilē! — sacīja profesors Pumprijs.

—    Apskaužami slīpēts zellis tas mūsu Džordžijs, velns lai parauj! — žēlojās Vergils Gančs.— Viņš droši vien nozadzis visu Dorčestru. Man būtu bail atstāt kaut vismazāko īpašumu bez uzraudzības, jo viņš noteikti iecirstu taja savus nagus!

Babits saprata, ka viņiem «kaut kas aiz ādas». Acīm redzot, draugi nolēmuši viņu izjokot. Citreiz Babits justos ārkārtīgi pagodināts par tādu uzmanību, bet šoreiz viņš pavisam negaidot apvainojās. Viņš norūca: — Nu protams; varbūt pieņemšu jūs savā kantori par izsūtamiem! — Viņš kļuva nemierīgs, kad jokošanās pamazām tuvojās savam kulminācijas punktam.

—   Viņam droši vien bija norunāta satikšanās ar kādu meiteni, — daži apgalvoja, bet citi iebilda: — Nē, viņš gaidīja savu veco istabas biedru seru Džeruzalemu Douku.

Babits neizturēja:

—    Nu sakiet taču beidzot, kas noticis, jūs mutes bajāri! Par ko jūs tā smejaties?

—    Urrā! Džordžs apvainojies! — nosmējās Sidnijs Finkelšteins, un visu sejās parādījās ņirdzīgs smīns. Gančs atklāja briesmīgo patiesību: viņš bija redzējis Babitu iznākam no kino — pašā dienas vidu!

Viņi nebeidza zoboties. Simts dažādās variācijās, zviegdami kā zirgi, viņi atkal un atkal atkārtoja, ka Babits apmeklējis kino darba laikā. Viņš dusmojās ne tik daudz par Ganča asprātībām, ka par Sidniju Finkelšteinu, šo ņipro, kalsno sarkanmati, kas nepalaida nevienu joku bez komentāriem. Turklāt Babitu uztrauca ledjjs gabals viņa ūdens glazē. Tas bija pārāk liels, tas griezās un grozījās, un apsvilināja viņam degunu, tiklīdz viņš mēģināja dzert. Pārskaities viņš nodomāja, ka Finkelšteins līdzīgs šim ledus gabalam. Bet viņš savaldījās; viņš pacieta draugu zobgalības, līdz pašiem smējējiem apnika pārspīlētie joki un viņi pievērsās dienas lielajām problēmām.

Babits pārdomāja: «Kas man šodien lēcies? Laikam būšu izkāpis ar kreiso kāju no gultas. Viņi runā tik sasodīti daudz! Tomēr labak uzmanīties un pievaldīt mēli.»

Kad visi aizkūpināja cigārus, Babits nomurmināja:

—    Man jāsteidzas atpakaļ, — un, atskanot daudzbalsīgam: — Nu protams, ja tev priekšpusdienas paiet, flirtējot ar vietu ierādītājām kinoteātri! — viņš aizbēga. Viņš dzirdēja tos irgojamies un smejamies. Viņš nervozēja. Kamēr Babits bravurīgi apgalvoja garderobes izsniedzējam, ka laiks patiešām silts, viņš tīri bērnišķīgi ilgojās aizskriet un izsūdzēt savas bēdas jaunajai fejai, un gūt mierinājumu.

III

Viņš aizturēja mis Makgaunu, kad bija beidzis diktēt vēstuli. Viņš meklēja tematu sarunām, kas pārvērstu viņu oficiālās, bezpersoniskās attiecības tuvā draudzībā.

—    Kur jūs pavadīsiet savu atvaļinājumu? — viņš jautāja, murrādams kā runcis.

—    Es domāju braukt uz kādu fermu ziemeļu štatos; vai jūs vēlaties, lai pārrakstu Sidona nomas līgumu šo pēcpusdienu?

—    Nē, nav ko steigties… Jūs droši vien jauki pavadāt laiku, kad pametat mūs, saskābušos kantora ļaudis?

Viņa piecēlās un savāca savus zīmuļus. — Ak, šeit kantorī neviens nav saskābis, es pārrakstīšu līgumu, kad būšu pabeigusi vēstules.

Viņa aizgāja. Babits pilnīgi noliedza domu, ka būtu mēģinājis tuvoties mis Makgaunai. — Blēņas! — viņš sacīja, — es jau zināju, ka tur nekas neiznāks!

IV

Edijs Svansons, automobiļu aģents, kas dzīvoja Babitiem pretī otrpus ielas, svētdienas vakarā rīkoja viesības. Viņa sieva Lueta, jaunā Lueta, kas mīlēja džezu, ekstravagantus tērpus un smieklus, bija sevišķi traku

līga. Saņemdama viesus, viņa sauca: — Šodien mēs sarīkosim īstus svētkus! — Babits vienmēr ar dziļu nemieru bija domājis, ka Lueta droši vien valdzina daudzus vīriešus, bet tagad viņš atzinās, ka arī viņam Lueta šķiet neizsakami valdzinoša. Misis Babita nekad nebija lāgā ieredzējusi Luetu, un Babits klusībā nopriecājās, ka sievas šovakar nav šeit.

Viņš neatlaidīgi centās palīdzēt Luetai virtuvē: viņš izņēma cāļa kroketes no cepeškrāsns un sviestmaizes no ledusskapja. Reiz viņš pat iedrošinājās saspiest Luetas roku, bet viņa, par nožēlošanu, to nemaz nepamanīja.— Jūs esat krietns palīgs māmiņai, Džordžij! — viņa jautri čivināja. — Un tagad teciet iekšā un nolieciet šo paplāti uz blakus galdiņa.

Babits velējās, kaut Edijs Svansons pacienātu viņus ar kokteiļiem, tad arī Lueta varētu vienu iedzert. Viņš vēlējās… Ak, viņš vēlējas but viens no šiem bohēmiešiem, par kuriem lasām grāmatās. Balles mākslinieku darbnīcās. Skaistas, pārgalvīgas un pilnīgi patstāvīgas meitenes, tām nav nemaz jābūt samaitātām. Nekādā ziņā! Bet ne jau rātnām kā Ziedošajos pakalnos. Ka gan viņš visus šos gadus to varējis izturēt…

Edijs nepacienāja viņus ar kokteiļiem. Tiesa, viņi vakariņoja jautri, un Orvils Džounss vairākas reizes atkartoja: — Tiklīdz Luetai iepatiksies apsēsties man klēpī, es acumirklī aprīšu šo garšīgo sviestmaizi! — bet viņi izturējās pieklājīgi kā jau tas piederas svētdienas vakarā. Babits slepus bija aizņēmis vietu blakus Luetai uz klavieru soliņa. Runādams par automobiļiem, ar sastingušu smaidu sejā klausīdamies Luetas stāstījumā par filmu, kuru viņa redzējusi pagājušo trešdienu, un cerēdams, ka viņa tomēr reiz beigs atstāstīt saturu, beigs jūsmot par galvenā varoņa skaistumu uti uzveduma greznību, Babits visu laiku neatlaidīgi vēroja Luetu. Slaids viduklis, ko ieskāva dabiskā zīda audums, biezas uzacis, spridzīgas acis, matu šķirtne virs platās pieres; Lueta šķita Babitam pats jaunības un pievilcības iemiesojums un modināja viņā klusu smeldzi. Viņš domāja, cik drosmīga pavadone viņa būtu tālos izbraukumos ar automobili, kalnu ekspedīcijās, apmetoties atpūsties priežu silā virs dziļas ielejas.

Viņas trauslums aizkustināja Babitu, viņš dusmojās, ka Edijs Svansons pastāvīgi ķildojas ar sievu. Un piepeši viņš pazina Luetā savu sapņu feju. Pārliecība, ka viņi vienmēr valdzinājuši viens otru, reizē pārsteidza un izbiedēja Babitu.

—    Jūs droši vien tagad zaļi uzdzīvojat, kamēr sievas nav mājās, — viņa sacīja.

—    Jūs uzminējāt! Es esmu samaitāts zēns un lepojos ar to. Kādu vakaru ieberiet miega zāles Edija kafijā un pārskrieniet pāri ielai; tad es jums pamācīšu, ka sajaukt kokteili! — Babits rēca.

—    Nu, varbūt, ka aizskriešu arī! Nekad jau iepriekš nevar zināt.

—    Lieliski, kad esat nolēmusi, izkariet tikai dvieli pa bēniņa logu, un es steigšos pēc džina.

Visi smējās par šo nerātnību. Edijs Svansons uzjautrināts paziņoja, ka ik dienas likšot ārstam pārbaudīt savu kafiju. Pārējie pievērsās nesen notikušajām interesantajām slepkavībām, bet Babits centās ievilkt Luetu intīmākās sarunās:

—    Tā ir visskaistākā kleita, kādu es savu mūžu neesmu redzējis.

—   Vai jums tā patiešām patīk?

—    Vai man patīk? Ziniet, es pierunāšu Kenetu Eskotu, lai ieliek avīzē rakstiņu, ka viselegantākā sieviete Savienotajās Valstīs ir misis E. Lueta Svansone.

—       Nu beidziet jel muļķoties! — Bet viņa staroja.

—   Padejosim mazliet, Džordž, jums jādejo ar mani.

Kaut gan viņš protestēja: — Ak, jūs taču zināt, kāds nožēlojams dejotājs es esmu! — viņš tomēr slējās kājās.

—    Es jūs iemācīšu. Es varu iemācīt kuru katru.

Viņas acis bija valgas, balss piesmakusi aiz satraukuma. Babits bija pārliecināts, ka savaldzinājis Luetu. Cieši apskāvis viņu un sajuzdams viņas piemīlīgo siltumu, Babits smagi un svinīgi grozījās kaut kāda vanstepam līdzīgā dejā. Viņš uzgrūdās tikai vienam vai diviem pāriem.

—    Nudien, man nemaz tik slikti neiet; drīz vien kļūšu par īstu skatuves dejotāju! — viņš dižojās, bet viņa izklaidīgi atbildēja: — Jā… jā… es jau jums

teicu, ka varu iemācīt kuru katru — nesperiet tik lielus soļus!

Uz brīdi viņš zaudēja pašapziņu un ar milzīgu piepūli centās kustēties mūzikas ritmā. Bet viņu atkal apņēma Luetas burvība. «Viņa mani iemīlēs, es viņu piespiedīšu,» Babits zvērēja. Viņš mēģināja noskūpstīt matu cirtu viņai pie auss. Lueta mehāniski atvirzīja galvu, lai izvairītos, un mehāniski nomurmināja:

—    Nedariet tā!

Uz brīdi Babits viņu ienīda, bet tūlīt pēc tam viņā uzliesmoja iepriekšējā kaislība. Viņš dejoja ar misis Džounsu, bet vēroja, kā Lueta ar savu vīru laižas pāri visai istabai. «Uzmanies! Nedari muļķības!» viņš brīdināja sevi, kamēr pats lēkāja un locīja savus resnos ceļus reizē ar misis Džounsu un burkšķēja šai cienījamai lēdijai ausī: — Sasodīts, kur karsti! — Bez kaut kāda iemesla viņš atcerējās Polu tai drūmajā vietā, kur cilvēki nekad nedejo. «Šovakar es esmu gluži jucis, labāk jāiet mājā,» viņš noraizējies domaja, bet, pametis misis Džounsu, steidzās pie Luetas burvīgajiem sāniem un pieprasīja: — Nākošo deju ar mani!

—    Ak, man tik karsti! Es šoreiz nedejošu.

—    Nu tad, — viņš pārdroši turpināja, — nāciet, pasēdēsim verandā un atvēsināsimies.

—    Labi…

Glāsainajā tumsā uz verandas, kur tikai neskaidri atplūda viesību kņada, Babits apņēmīgi satvēra Luetas roku. Lueta viegli saspieda viņa pirkstus un tūlīt pat tos atlaida.

—    Lueta, jūs esat pati burvīgākā sieviete, ko es pazīstu.

—    Nu, jūs arī esat ļoti jauks.

—   Vai patiesi? Jums vajadzētu mani mazdrusciņ mīlēt. Es esmu tik vientuļš.

—    Ak, tas pāries, kad jūsu sieva atgriezīsies.

—    Nē, es vienmēr esmu vientuļš.

Viņa saņēma rokas zem zoda, tā ka viņš neiedrošinājās viņu aizkart. Viņš nopūtās.

—    Kad man ļoti skumji un… — Babits tikko nesāka stāstīt par Pola traģēdiju, bet šīs jutās bija pārāk svētas, lai tās izmantotu mīlas diplomātijā. — Kad

man apnicis darbs kantorī un visa pasaule, es mīlu lūkoties pari ielai un domāt par jums. Reiz es pat sapņoju par jums!

—    Vai tas bija skaists sapnis?

—    Brīnišķīgs!

—    Bet stāsta, ka sapņi nekad nepiepildoties. Nu, tagad man jāiet! — viņa piecēlās.

—    Ak, neejiet vēl! Lūdzu, Lueta!

—   Man jāiet. Jāparūpējas par viesiem.

—    Lai viesi paši rūpējas par sevi!

—   Tā nedrīkst. — Lueta nevērīgi uzsita viņam uz pleca un nozuda.

Kādas divas minūtes viņu mocīja kauns un bērnišķīga vēlēšanās bēgt uz mājām, bet pēc tam viņš nošņācās: «Es, protams, nemaz nemēģināju mīlināties ar viņu! Jau pašā sākumā zināju, ka nekas neiznāks!» — un viņš devās iekšā, lai dejotu ar misis Džounsu un tikli visu acu priekšā izvairītos no Luetas.

Divdesmit ceturtā nodaļa

I

Satikšanās ar Polu bija tikpat nereāla, kā toreizējā miglas un šaubu pilnā nakts. Nekā neredzēdams, Babits pa cietuma gaiteņiem, kas smirdēja pēc karbolskābes, gāja uz kādu telpu, kurā atradās gaiši dzelteni koka soli ar rozetes veidā sakārtotiem caurumiņiem atzveltnēs, tādi paši soli, kādus viņš bērnībā bija redzējis kurpju veikalā. Sargs ieveda Polu. Tam mugurā bija netīri pelēks cietumnieka tērps, seja bāla, neizteiksmīga. Pols kustējās bailīgi, paklausīdams sarga pavēlēm; viņš padevīgi pastūma Babita atnestās dāvanas, tabaku un žurnālus, pāri galdam, lai sargs tās pārbaudītu. Viņam nekā cita nebija, ko teikt, kā tikai: «Ak, es sāku jau pierast,» — un «Es strādāju drēbnieku darbnīcā, rupjā drāna ievaino man pirkstus.»

Babits saprata, ka šai nāves vietā Pols ir jau tikpat kā miris. Un vilcienā, braucot atpakaļ uz mājām, viņam šķita, ka arī viņā pašā kaut kas nomiris: mirusi go

dīgā, stiprā ticība, ka pasaule ir laba, mirušas bailes no sabiedrības sprieduma, miris prieks par saviem panākumiem. Viņš bija apmierināts, ka sieva aizbraukusi. Viņš atzina to bez kautrēšanās. Viņam bija vienalga.

II

Uz viņas vizitkartes bija rakstīts: «Misis Džudika». Babits zināja, ka viņa ir papīru lieltirgotāja atraitne. Viņa varēja būt gadus četrdesmit vai četrdesmit divus veca, bet tajā pēcpusdienā viņa šķita Babitam daudz jaunāka. Misis Džudika bija ieradusies kantorī, lai apjautātos par dzīvokli, un Babits, atņēmis viņu jaunajai, tūļīgajai rēķinvedei, centās pats klientei pakalpot. Viņas atturīgā elegance kairināja Babita fantāziju. Viņa bija slaida sieviete, melna muslīna tērpā ar baltiem punktiņiem — ļoti atturīgā un graciozā tērpā. Plata, melna cepure apēnoja viņas seju. Viņas acis bija spožas, maigais zods patukls, vaigus klāja vienmērīgs sārtums. Babits nekad nevarēja tikt skaidrībā, vai viņa bija izkrāsojusies vai ne, bet laikam gan neviens vīrietis pasaulē nezināja tik maz par šīm mākslām kā viņš.

Viņa sēdēja, grozīdama rokās violetu saules sargu. Viņas balss skanēja maigi, bet ne bikli. — Varbūt, ka jūs man varēsiet palīdzēt?

—    Ar lielāko prieku.

—    Es esmu meklējusi visur, bet… Es vēlos nelielu dzīvoklīti, tikai vienu vai varbūt divas guļamistabas, dzīvojamo istabu, virtuvi un vannu, bet lai tas būtu patiešām jauks dzīvoklis, nevis kaut kāda netīra ala vai arī kāds no pašiem jaunākajiem ar drausmīgajām, bezgaumīgajām lustrām. Bez tam es arī nevaru maksāt tik briesmīgi augstu īri. Mani sauc Tanisa Džudika.

—    Es domāju, ka man varbūt atradīsies kaut kas tieši jums piemērots. Vai gribat aizbraukt un paskatīties?

—    Jā. Man ir pāris stundu laika.

Jaunajā mājā Kavendiša ielā bija brīvs dzīvoklis, kuru Babits bija rezervējis Sidnijam Finkelšteinam,

bet, iedomājoties, ka varēs sēdēt blakus šai patīkamajai sievietei, viņš aizmirsa draugu Finkelšteinu un galanti paziņoja: — Paskatīsimies, ko es varu jums piedāvāt.

Viņš noslaucīja putekļus no automobiļa sēdekļa un pa ceļam, lepodamies ar savu braukšanas mākslu, divas reizes riskēja ar dzīvību.

—   Jūs lieliski vadāt auto, — viņa sacīja.

Babitam patika viņas balss. «Tik muzikāla balss,»

viņš nodomāja, «tā skan tik apvaldīti, nevis griezīgi un skaļi kā Luetai Svansonei.»

Viņš dižojās: — Ziniet, ir daudz tādu ļaužu, kas baidās un brauc tik lēnām, ka vienmēr maisās citiem pa kājām. Pats drošākais šoferis ir tas, kas ne vien prot vadīt mašīnu, bet nebaidās arī no ātruma, ja tas nepieciešams, vai ne tā?

—    Jā gan!

—    Varu derēt, ka jūs braucat kā burve.

—    Ak nē… es gribēju teikt… ne sevišķi labi. Mums, protams, bija mašīna… kad mans vīrs vēl bija dzīvs un es šad un tad izlikos to vadām, bet es neticu, ka sieviete kādreiz varētu iemācīties braukt tikpat labi kā vīrietis.

—   Tomēr dažas sievietes ir lieliskas braucējas.

—    Jā, protams, tās sievietes, kas cenšas atdarināt vīriešus, spēlē golfu un tamlīdzīgi, un sabojā savu sejas krāsu un rokas!

—    Jums taisnība. Man nekad nav patikušas šīs vīrišķīgās sievietes.

—    Es tikai domāju… protams, es viņas briesmīgi apbrīnoju un blakus viņām pati jūtos tik vāja un nekur nederīga.

—    Ak, muļķības! Varu derēt, jūs spēlējat klavieres kā burve.

—    Ak nē… es gribēju teikt… ne sevišķi labi.

—    Nu, bet es deru, ka spēlējat lieliski. — Babits paskatījās uz viņas gludajām rokām, uz viņas briljanta un rubīna gredzeniem. Viņa uztvēra Babita skatienu un viņam par prieku maigi kā kaķēns saņēma savus slaidos, baltos pirkstus, un sērīgi sacīja: — Ak, es tik labprāt spēlēju… pareizāk būtu teikt, bungoju uz

klavierēm, jo nekad tā īsti neesmu mācījusies. Misters Džudiks mēdza teikt, ka es būtu kļuvusi par labu pianisti, ja vien būtu kaut cik mācījusies, nu, bet es domāju, ka tā bija tikai tāda glaimošana.

—     Es deru, ka ne! Esmu pārliecināts, ka jums ir temperaments!

—    Ak… Vai jūs mīlat mūziku, mister Babit?

—     Protams! Es tikai nespēju jūsmot par diezin kādu klasiku.

—     Ak, bet man patīk! Es taisni dievinu Sopēnu un visus tos.

—     Vai patiešām? Es, protams, arī eju uz šiem nopietnajiem koncertiem, bet man daudz labāk patīk džeza orķestris, it sevišķi, kad viņi aizraujas un kontrabasists tā vien griež savu instrumentu riņķī apkārt un dauza to ar lociņu.

—     Ak jā! Es mīlu labu deju mūziku. Es mīlu dejot, un jūs, mister Babit?

—     Nu protams. Kaut gan es, taisnību sakot, neesmu nekāds labais dejotājs.

—     Ak, jūs esat gan. Atļaujiet tik man jūs pamācīt. Es protu iemācīt dejot kuru katru.

—    Vai jūs pasniegtu man stundas?

—    Ar lielāko prieku!

—     Nu, labāk uzmanieties, varbūt man patiešām ienāk prātā izmantot jūsu piedāvājumu. Vienkārši aiziešu uz jūsu dzīvokli un pieprasīšu mani mācīt.

—     Tā-ā? — Viņa neapvainojās, bet neizrādīja arī prieku. Babits norāja pats sevi: «Kur tev prāts, vientiesi! Nesāc nu atkal darīt muļķības!» — un pašapzinīgi turpināja: — Es, protams, vēlētos dejot tā, kā dejo jaunieši, bet es esmu tais ieskatos, ka katra cilvēka pienākums ņemt nopietnu, varētu pat teikt — radošu dalību sabiedriskā darbā, pārveidot apstākļus un gūt panākumus dzīvē! Jūs man piekrītat, vai ne?

—    Jā, pilnīgi.

—     Un tādēļ man jāupurē daudz kas, ko es labprāt darītu, kaut gan es, nudien, nespēlēju golfu sliktāk par citiem.

—     Ak, es.par to esmu pārliecināta… Vai jūs esat precējies?

—    Hm… jā… un hm… man, protams, daudz sabiedrisku pienākumu… es esmu Stūmēju kluba vicepriekšsēdētājs un vadu vienu no Nekustamu īpašumu Asociācijas komitejām, un tas viss prasa daudz darba un lielu atbildību… un faktiski nekādas pateicības par to.

—    Ak, es zinu! Sabiedriskie darbinieki nekad netiek pienācīgi novērtēti.

Viņi nolūkojās viens otrā ar lielu cieņu, un Kavendiša ielā Babits pieklājīgi palīdzēja savai pavadonei izkāpt, pamāja ar roku pret māju, it kā gribētu viņai to dāvināt, un svarīgi pavēlēja lifta zēnam «pasteigties un atnest atslēgas». Liftā viņa stāvēja cieši blakus Babitam, viņš bija satraukts, bet atturīgs.

Tas bija jauks dzīvoklis ar baltām durvīm un logiem un blāvi zilām sienām. Misis Džudika, sajūsmā starodama, piekrita īres noteikumiem un, ejot caur priekšnamu uz liftu, viņa, aizskardama Babita piedurkni, čivināja: — Ak, es esmu tik laimīga, ka griezos pie jums! Tik patīkami sastapt cilvēku, kas patiešām kaut ko saprot. Ak, jūs nevarat ne iedomāties, kādus dzīvokļus man rādījuši citi ļaudis!

Babits instinktīvi nojauta, ka tagad drīkstētu aplikt viņai roku apvidu, bet savaldījās, pārspīlēti laipni iesēdināja viņu mašīnā un aizveda uz mājām. Braukdams atpakaļ uz kantori, viņš dusmojās:

—    Labi gan, ka man šoreiz bija tik daudz prāta, un… Velns parāvis, būtu kaut pamēģinājis! Viņa ir brīnumjauka! Kaut kas vienreizējs! īsta sapņu feja! Burvīgas acis un maigas lūpas, un šis slaidais viduklis — nekad neaptaukosies kā citas sievietes… Nē, nē, nē! Viņa ir izglītota un īsta lēdija! Pati gudrākā no visām sievietēm, kādu es kopš mēnešiem neesmu saticis. Prot runāt par sabiedriskiem jautājumiem un… Bet, velns pārāvis, kādēļ es nepamēģināju?… Tanisa!

lll

Viņš bija noraizējies un apmulsis, bet saprata, ka viņu sāk valdzināt jaunatne. Meitene, kas viņu visvairāk satrauca, — kaut gan viņš ar to nebija pārmijis

ne vārda, — bija pēdējā manikīre pa labi Pompejas frizētavā. Viņa bija maza auguma, veikla, smaidoša tumšmate. Viņai varēja būt gadu deviņpadsmit, varbūt divdesmit. Viņa valkāja plānas laša krāsas blūzes, kas lāva saskatīt viņas plecus un ņieburu ar melnām lentītēm.

Ik pārnedēļās Babits gāja uz Pompejas frizētavu, lai liktu apgriezt matus. Ari šoreiz viņš kā parasti jutās mazliet vainīgs, ka neatbalsta savu kaimiņu, Rīvs Bildinga frizētavu. Tad pēkšņi viņš pirmoreiz atkratījās no mūžīgajiem sirdsapziņas pārmetumiem: «Pie velna, kādēļ gan man jāiet tur, ja es to neveļos! Rīvs Bildings taču nav mans īpašums! Kas man daļas par šiem frizieriem! Es, velns parāvis, varu griezt matus, kur tik vien, velns parāvis, man iepatīkas! Negribu par to vairs neko dzirdēt! Pietiek palīdzēt cilvēkiem, ja es to nevēlos! Tur nav nekāda labuma! Pietiek!»

Pompejas frizētava atradās Tornleja hotelī, šīs vislielākās un pārspīlēti modernās hoteļa celtnes pagraba stāvā. Līkumotas marmora kāpnes ar pulētām misiņa margām veda no vestibila lejā uz frizētavu. Telpas bija izklātās ar melnām, baltām un sārtām flīzēm, neredzēti grezni griesti tumšā zelta krāsā un strūklaka, kurā masīva nimfa nepārtraukti tukšoja purpursārtu pilnības ragu. Četrdesmit frizieri un deviņas manikīres strādāja bez atelpas, un pie durvīm glūnēja seši krāsainie šveicari, lai sagaidītu apmeklētājus, godbijīgi parūpētos par viņu cepurēm un apkaklītēm un pavadītu viņus līdz uzgaidīšanas vietai, kur uz paklāja, kas atgādināja tropisku salu uz baltās flīžu grīdas, atradās kāds ducis adas krēslu un žurnāliem apkrauts galds.

Šveicars, kas sagaidīja Babitu, sirms, padevīgs nēģeris, parādīja viņam godu, kas Zenīta valstība tika visaugstāk vērtēts — uzrunāja viņu vārdā. Tomēr Babits jutās nelaimīgs. Viņa iecerētā manikīre bija aizņemta. Viņa kopa nagus kādam švītīgam vīrietim un ķiķinājās. Babits ienīda šo vīrieti. Viņš gribēja pagaidīt, bet apturēt Pompejas frizētavas vareno mašinēriju bija neiespējami, un acumirklī viņš tika nosēdināts kādā krēslā. .

Visapkārt valdīja greznība, dārga un izsmalcināta.

Kādam klientam apstaroja seju ar ultravioletajiem stariem, kādam citam mazgāja galvu ar eļļas šamponu. Palīgi ripināja šurp un turp apbrīnojamas elektriskās masāžas mašīnas. No kādas mašīnas, kas atgādināja pulētu niķeļa haubici, frizieri rāva ārā kūpošus dvieļus, lai, izmantojuši tos kādu acumirkli, atkal nevērīgi aizsviestu. Pretī krēsliem uz masīva marmora plaukta atradās tūkstošiem skaistumkopšanas līdzekļu — dzintardzeltenā, rubīnsārtā un smaragdzaļā krāsā. Babits jutās ļoti lepns, ka viņam pakalpo reizē divi vergi — frizieris un apavu spodrinātājs. Viņš būtu pilnīgi laimīgs, ja varētu dabūt arī vēl manikīri. Frizieris, apcirpdams matus, apjautājās, kādas ir viņa domas par llavre de Grace sacīkstēm, beisbola sezonu un pilsētas mēru Prautu. Nēģeru zēns dungoja: «Ardiev, mans mazais gvardes leitenant!» un dziesmiņas taktī spodrināja viņa zābakus, ikreiz izstiepdams spīdošo apavu pulējamo lupatu tik stipri, ka tā strinkšķeja kā bandžo stīga. Frizieris bija pirmklasīgs pārdošanas aģents. Viņš ļāva Babitam justies bagātam un ievērojamam, gluži ikdienišķi pajautājot: — Kāds ir jūsu iemīļotais šampons, ser? Vai jums, ser, šodien būtu laiks sejas masāžai? Jūsu galvas āda mazliet sausa; vai jūs nevēlaties galvas masāžu?

Vislielāko svētlaimi Babitam sagādāja galvas mazgāšana. Frizieris saputoja viņa matus gluži baltus un tad (kamēr Babits, dvieļos ievīstīts, noliecās pār bļodu) lēja virsū karstu ūdeni, kas durstīja galvas ādu kā ar nokaitētām adatām, un beidzot ūdens tecēja auksts kā ledus. Sajūtot uz galvas ledaino aukstumu, Babitam sirds sāka dauzīties, krūtis cilāties un mugurkauls kaita kā elektriskais vads. Tā bija sensācija viņa vienmuļajā dzīvē. Atliekdamies taisni, viņš uzpūtīgi lūkojās visapkārt. Frizieris pakalpīgi berza viņa slapjos matus un aptina galvu ar dvieli kā ar turbānu, tā ka Babits tūlīt kļuva līdzīgs sārtam, tuklam kalifam uz oriģināla, pārvietojama troņa. Frizieris lūdza (ka labs draugs, kuru tomēr satriec kalifa varenība): — Atļaujiet, ser, jūs mazliet ieziest ar Eldorado eļļu. Ļoti noderīgs līdzeklis ādas barošanai, ser. Vai mēs nelietojām to jau pagājušo reizi?

Babits nepazina šo eļļu, bet piekrita: — Nu labi!

Aiz satraukuma drebēdams, viņš pamanīja, ka viņa manikīre pašreiz brīva.

—    Vai jūs nevarētu iztaisīt man manikīru? — viņš norūca un uzbudināts vēroja, kā viņa tuvojas, — smaidoša, maiga, maziņa tumšmate. Manikīru vēlāk vajadzēs pabeigt pie viņas galdiņa, un viņam būs izdevība parunāties ar meiteni tā, lai frizieris nedzirdētu. Babits apmierināts gaidīja un centās neskatīties uz manikīri, kamēr tā apvīlēja viņam nagus, bet frizieris skuva un iezieda viņa kaistošos vaigus ar visām tām interesantajām mikstūrām, kādas vien frizieri spējuši izgudrot kopš gadu simtiem. Kad frizieris savu darbu bija beidzis, un Babits sēdēja pretī meitenei pie manikīra galdiņa, viņš apbrīnoja galdiņa marmora virsmu, apbrīnoja tajā izveidoto iedobumu ar niecīgajiem sudraba krāniņiem un apbrīnoja pats sevi, ka var atļauties tādu greznību. Kad manikīre izņēma no bļodas viņa mitro roku, tā siltajā, ziepjainajā ūdenī bija kļuvusi tik jūtīga, ka viņš neparasti asi izjuta meitenes mazās, stingrās ķepiņas tvērienu. Viņš jūsmīgi noraudzījās viņas spožajos, rožainajos nadziņos. Meitenes rokas viņam šķita daudz burvīgākas, pat elegantākas nekā misis Džudikas tievie pirksti. Ar baudu viņš pacieta sāpes, kad viņa ar asu nazīti atbīdīja ādiņu no nagiem. Viņš pūlējās neskatīties uz viņas jauno krūšu apveidu un pleciem, kas jo skaidri iezīmējās zem gaisīgā, sārtā šifona. Meitene šķita ļoti smalka un trausla, un, kad viņš mēģināja to ietekmēt ar savu personību, Babits runāja tik neveikli kā lauku zēns savā pirmajā ballē.

—    Nu, šodien tā kā par karstu strādāšanai, vai ne?

—   Ak jā, patiešām karsts. Pagājušo reizi jūs pats apgriezāt sev nagus, vai ne?

—   Jā-a, laikam gan.

—    Jums vienmēr vajadzētu taisīt manikīru.

—    Jā, varbūt jums taisnība. Es…

—    Nekas neizskatās tik glīti kā labi kopti nagi. Es domāju, ka pēc nagiem tūlīt var pazīt īstu džentlmeni. Vakar šeit bija kāds automobiļu aģents, kas apgalvoja, ka cilvēka klasi varot noteikt pēc viņa mašīnas, bet es

viņam teicu: «Muļķības, gudri ļaudis vispirms uzmet skatienu nagiem, lai noteiktu, vai viņu priekšā plebejs vai džentlmenis!»

—   Jā, varbūt jums sava daļa taisnības. Protams, es domāju… pie tik jauka bērniņa kā jūs katram patīkami atnākt un apkopt savas ķepas.

—    Varbūt, ka es esmu bērns, bet es esmu vērīgs putniņš un tūlīt pazīstu labus cilvēkus, ja viņus redzu, — es protu noteikt raksturu no pirmā acu uzmetiena— un es nekad nerunāju tik atklāti, ja neesmu pārliecināta, ka viņš ir labs cilvēks.

Viņa smaidīja. Viņas acis Babitam šķita maigas kā aprīļa ūdeņi. Ļoti nopietni viņš paskaidroja pats sev: «Protams, ir daži rupji tēviņi, kas domā, — ja meitene strādā par manikīri un varbūt nav sevišķi izglītota, tad tā katrā ziņā ir samaitāta, bet viņš, Babits, ir demokrāts un saprot cilvēkus,» — un viņš centās sev iegalvot, ka viņa ir jauka meitene, krietna meitene — krietna, bet ne pārmērīgi. Viņš ar dziļu līdzjūtību apjautājās:

—    Jums droši vien jāsastopas ar visādiem nekauņām.

—    Ui! un vēl ar kādiem! Jā, ziniet, daži no šiem tabakas veikala komijiem iedomājas, ja meitene strādā frizētavā, tad no viņas var sagaidīt it visu. Šausmas, ko tik viņi nesarunā! Bet ticiet man, es protu savaldīt šos putniņus! Es tikai paskatos uz viņiem tā un jautāju: «Ko gan jus iedomājaties, vai nezināt, ar ko jums darīšana?» — un viņi tūlīt nozūd, izgaist kā jaunības mīlestības murgi un, ak, jā, vai jūs nevēlaties kārbiņu ar nagu pastu? Nagi kļūst tikpat spoži kā pēc manikīra, pasta ir pilnīgi nekaitīga un turas dienām ilgi.

—    Labi, labi, pamēģināsim. Sakiet… sakiet, vai tas nav komiski, es apmeklēju šo uzņēmumu, kopš tā atvēršanas un… — Viņš turpināja ar šķelmīgu izbrīnu,

—   un vēl līdz šim laikam nezinu jūsu vārdu!

—    Jūs nezināt? Patiešām komiski! Es arī nezinu jūsējo!

—    Nu, pietiek jokoties! Pasakiet savu skaisto vārdiņu.

—   Ak, tas nebūt nav tik skaists. Izklausās pēc ebreju vārda. Bet mēs neesam ebreji. Mans tēva tēvs bijis

poļu dižciltīgais, nesen te bija ieradies kads džentlmenis, grāfs vai kaut kas līdzīgs…

—    Grāfs bez muižas, jūs gribējāt teikt.

—       Kas jums to teica, gudriniek? Viņš stāstīja, ka pazīstot mana tēva radiniekus Polijā, viņiem piederot liela, smalka māja. Tieši ezera krastā! — Tad nedroši piebilda: — Varbūt jūs neticat?

—       Protams. Nē. Tas ir jā, protams, ka ticu. Kādēļ gan ne? Man ne prātā nenāk zoboties par jums, sirsniņ, ikreiz, kad jūs redzu, es pie sevis nodomāju: «Sīs meitenes dzīslās rit zilās asinis!»

—    Vai patiešām?

—       Goda vārds. Nu, un tagad — mēs taču esam draugi — pasakiet savu burvīgo vārdiņu.

—       Ida Putjaka. Nav jau nekāds skaistais vārds, vai ne? Es vienmēr saku mammai, es saku: «Mamma, kāpēc tu nenosauci mani par Doloresu vai kādā citā smalkākā vārdā?»

—       Nu, bet es domāju, ka tas ir brīnišķīgs vārds — Ida?

—    Es varu derēt, ka zinu, kā jās sauc!

—       Droši vien nezināt. Protams, ka ne… es neesmu sevišķi ievērojama persona.

—       Vai jūs neesat misters Zondheims, Krekdžeka nažu firmas aģents?

—       Nē, es tas neesmu. Es esmu misters Babits, nekustamu īpašumu komisionārs.

—    Ak, atvainojiet! Jā, protams. Tepat Zenītā.

—       Jā, — viņš strupi atteica, kā cilvēks, kas jūtas apvainots.

—       Ak jā, jā! Es esmu lasījusi jūsu sludinājumus. Tie ir lieliski!

—       Hm, jā… jus varbūt esat lasījusi arī par manām runām?

—       Nu, protams. Man nav daudz laika lasīt, bet… Jūs laikam domājat, ka esmu briesmīga muļķe.

—    Nē, jūs esat īsts dārgumiņš!

—       Ko nu… Manam darbam tomēr savas priekšrocības. Tas dod meitenei izdevību satikt briesmīgi interesantus cilvēkus, īstus džentlmeņus, un sarunājoties

paplašinat savas zinašanas, ta ka no pirmā acu uzmetiena var noteikt ikkatra raksturu.

—    Paklausieties, Ida, tikai lūdzu nedomājiet, ka es esmu nekauņa… — Viņš drudžaini apsvēra, cik pazemojoši tas būtu, ja šis bērns viņu noraidītu, un bīstami, ja piekristu. Ja viņi aizbrauktu uz kadu restorānu, ja draugi viņus redzētu kopā… — Taču viņš dedzīgi turpināja: — Nedomājiet, ka es esmu nekauņa, bet vai nebutu jauki, ja mēs abi kādu vakaru kopā ieturētu pusdienas.

—    Es īsti nezinu, ko jums atbildēt… Mans draugs vienmēr grib mani kaut kur aizvest. Bet varbūt, ka šovakar es varētu.

IV

Babits pats sev iegalvoja, ka nav taču nekāda iemesla, kādēļ viņš nevarētu ieturēt vienkāršas pusdienas kopā ar nabaga meiteni, kurai satikšanās ar tādu izglītotu un nobriedušu cilvēku kā viņš nak tikai par labu. Lai kāds tomēr neieraudzītu viņus un nepārprastu situāciju, viņš aizvedis īdu uz Bidlmeiera restorānu pilsētas nomalē. Sai vientulīgajā, karstajā vakarā tas bus patīkams brauciens un viņš varēs turēt meitenes roku — nē, pat to viņš nedarīs. Ida bija pieļāvīga; pārak skaidri par to liecināja viņas kailie pleci; bet, velns lai parauj, ja viņš sāktu mīlināties tikai tādēļ vien, ka viņa tieši to gaida.

Tad sabojajas viņa automobilis; ar aizdedzi kaut kas nebija kārtībā. Un mašīna viņam šovakar bija nepieciešama!

Pārskaities Babits pārbaudīja aizdedzes sveces un nikni blenza uz karburatoru. Taču viņa niknais skatiens neaizkustināja stūrgalvīgo mašīnu, un ar kaunu un negodu tā tika aizvilkta uz garāžu. Iedomājoties par taksometru, Babits atplauka. Ar taksometru saistījās kaut kas smalks un reizē interesanti sarnaitats.

Bet, kad viņi satikās uz ielas stūra, divus kvartālus

atstatu no Tornleja hoteļa, Ida sacīja: — Taksis? Bet es domāju, ka jums ir pašam sava mašīna!

—    Protams. Nu, protams, man ir personīga mašīna. Bet šovakar tā nav kārtībā.

—    Ak tā, — viņa novilka, it kā būtu dzirdējusi šo pasaku jau vairākkārt.

Visu ceļu līdz Bidlmeiera restorānam Babits mēģināja runāt ar viņu kā vecs draugs, bet visi mēģinājumi atsitās pret viņas pļāpāšanu kā pret biezu mūri. Ar bezgalīgu nicinājumu viņa stāstīja par savām trāpīgajām atbildēm «nekaunīgajam galvenajam frizierim» un par to, kādus radikālus līdzekļus viņa pielietos, ja tas vēlreiz iedrošināsies atkārtot, ka viņa «prot labāk trīt mēli nekā apgriezt nagus».

Bidlmeiera restorānā viņi nevarēja dabūt nekā stiprāka. Virssulainis atteicās saprast, kas par ievērojamu personu ir Džordžs F. Babits. Viņi sakarsuši sēdēja pie milzīgas cepeša bļodas un sarunājās par beisbolu. Kad Babits mēģināja satvert īdas roku, viņa jautri un draudzīgi sacīja: — Uzmanīgāk! Tas nekaunīgais viesmīlis glūn uz mums. — Viņi iznāca ārā viltīgajā vasaras naktī, — gaiss bija rāms un virs kroplīgām kļavām pacēlās jauns mēness.

—    Aizbrauksim kaut kur citur, kur var iedzert un dejot, — viņš uzstāja.

—    Labprāt, tikai kādu citu reizi. Bet šovakar es apsolīju mammai būt laikus mājās.

—    Blēņas! Pārāk skaists vakars, lai brauktu mājās.

—    Man arī pašai žēl, bet mamma sados man īstu sulu.

Babits trīcēja. Viņa iemiesoja visu, kas bija jauns un daiļš. Viņš aplika Idai apkārt roku. Meitene bezbailīgi piekļāvās viņa plecam, un viņš jau triumfēja. Tad pēkšņi viņa sāka skriet lejā pa restorāna kāpnēm, trallinādama: — Nāciet, Džordžij, pavizināsimies un atvēsināsimies!

Nakts bija kā radīta mīlētājiem. Visur gar šosejas malām līdz pašam Zenītam maigajā mēness gaismā stāvēja mašīnas un tajās neskaidri, apkampienos aizsapņojušies stāvi. Babits izstiepa izsalkušas rokas pret

Idu un bija pateicīgs, kad viņa tās noglāstīja. Nebija nedz cīņas, nedz padošanās, viņš noskūpstīja Idu, un viņa brīvi un nepiespiesti atbildēja skūpstam aiz vienaldzīgā šofera muguras.

Idai nokrita cepure, viņa atbrīvojās no apkampiena, lai to paceltu.

—    Ak, lai nu paliek! — viņš lūdzās.

—    Ko? Bez cepures? Nekādā ziņā!

Babits nogaidīja, kamēr Ida uzliek cepuri, tad viņa roka atkal apņēma meitenes vidukli. Ida atvirzījās un mierinoši kā māte teica: — Nedari muļķības, manu zēn! Lai mīļajai māmiņai nebūtu jābaras! Sēdi nu rātni, dārgumiņ, un skaties, cik jauka nakts! Ja būsi paipuisītis, es varbūt atvadoties tevi vēl noskūpstīšu. Bet tagad pasniedz man cigareti.

Babits rūpīgi aizdedzināja cigareti un apjautājās, vai viņai ērti sēdēt. Tad pats atvirzījās no meitenes, cik tālu vien iespējams. Neveiksme viņu it kā sastindzināja. Neviens cits nebūtu varējis enerģiskāk, noteiktāk un pārliecinošāk iestāstīt Babitam, ka viņš ir muļķis, nekā viņš pats to darīja. Viņš atzina, ka no cienījamā doktora Džona Dženisona Dni viedokļa viņš bija samaitāts cilvēks, bet no mis Idas Putjakas viedokļa — vecs, garlaicīgs nerrs, kas jāpacieš kā sods, tādēļ ka paēstas labas pusdienas.

—    Dārgumiņ, tu taču nebūsi apvainojies, vai ne?

Ida runāja vīzdegunīgi. Bab.itu pārņēma vēlēšanās

viņu iepļaukāt. Saīdzis viņš nodomāja: «Kas man vēl nebūs jādzird no šī rensteles kucēna! Nolādētā imigrante! Jāatbrīvojas no viņas pēc iespejas ātrāk un jāatgriežas mājās, tur varēšu lamāt pats sevi kaut visu nakti.»

Viņš iešņācās: — Ko? Es apvainojies! Muļķīte, kād.eļ gan lai es apvainotos? Bet tagad paklausies, Ida; paklausies krusttēvā Džordžā. Es gribu tev paskaidrot, ka nav labi visu laiku ķildoties ar galveno frizieri. Man ir milzīga pieredze ar kalpotājiem, un atļauj man tev pasacīt, ka nekad neatmaksājas pretoties…

Pie noplukušās koka mājas, kur Ida dzīvoja, Babits īsi un laipni atvadījās no viņas, bet, tālāk braucot, izmisis domās lūdza dievu: «Ak kungs!…»

Divdesmit piektā nodaļa

1

Babits pamodās un tīksmi izstaipījās, klausīdamies zvirbu|u čiepstēšanā, tad atcerējās, ka viss iet ačgarni, ka viņam nolemts noklīst neceļos, taču šis process nesagādā viņam ne vismazākā prieka. Viņš brīnījās, kādēļ viņam jādumpojas. Kāda tam jēga? «Kādēļ es nevaru būt prātīgs, izbeigt visu šo idiotisko apkārtskraidīšanu un priecāties par savu ģimeni, savu biznesu un kluba biedriem?» Kāds labums no visas šīs dumpošanās? Posts un kauns — kauns, ka tāda ubadze kā Ida Putjaka iedrošinās izturēties pret viņu kā pret mazu, palaidnīgu zēnu! Un tomēr… Viņš vienmēr atgriezās pie šī «un tomēr». Lai arī kāds posts būtu gaidāms, viņš nevarēja samierināties ar pasauli, par kuru viņš bija sācis šaubīties un kas tagad viņam šķita bezjēdzīga.

Bet vienu gan viņš sev apsolīja: «Jāizbeidz šī skriešana pakaļ brunčiem.»

Taču ap dienas vidu viņš pat par to vairs nebija drošs. Kaut arī mis Makgaunā, Luetā Svansonē un Idā Putjakā viņam nebija laimējies atrast laipno un piemīlīgo lēdiju, šī neveiksme nebūt nepierādīja, ka šāda lēdija neeksistē. Viņu neatlaidīgi vajāja senā pārliecība, ka pasaulē kaut kur mīt pilnīgi reāla būtne, kas saprastu viņu, cienītu viņu un darītu viņu laimīgu.

H

Misis Babita atgriezās augustā.

Iepriekšējās reizēs Babitam sievas prombūtnē bija pietrūcis viņas lēnprātīgās rosīšanās un viņas atgriešanās mājās tika svinēta kā svētki. Šoreiz, kaut gan savās vēstulēs viņš neiedrošinājās bilst par to ne vārda, lai sievu nesāpinātu, Babits bija ļoti sapīcis, ka Maira atgriežas, pirms viņš paspējis tikt ar sevi skaidrībā, un nepieciešamība satikties un izlikties iepriecinātam viņu mulsināja un uztrauca.

Nesteigdamies viņš piebrauca pie stacijas un sāka uzmanīgi pētīt dažādās kūrortu reklāmas, lai nebūtu jāsarunājas ar paziņām, kas varētu pamanīt viņa nemieru. Bet viņš bija labi ietrenējies. Kad vilciens žvadzēdams piebrauca, Babits jau stāvēja uz cementa perona, ieskatīdamies katrā vagonā, un, pamanījis sievu kopā ar citiem pasažieriem virzāmies uz izeju, viņš pavicināja cepuri. Pie durvīm, apskaudams sievu, viņš iesaucās: — Nu, sveika, sveika, sveika! Cik lieliski tu izskaties, goda vārds, brīnišķīgi! — Tad viņš pamanīja Tinku. Te bija kaut kas — šis bērns ar smieklīgi mazo degunteli un spridzīgajām acīm mīlēja viņu, ticēja viņa varenībai, un, apkampjot Tinku, paceļot to gaisā un saspiežot, līdz tā sāka spiegt, viņš uz brīdi kļuva atkal tikpat nosvērts un mierīgs kā agrāk.

Automobilī Tinka apsēdās blakus tēvam, uzlikusi vienu roku uz stūres, viņa izlikās palīdzam vadīt mašīnu, un Babits uzsauca aizmugurē sēdošajai sievai:

—    Es deru, ka šis knevelis dienās kļūs par labāko šoferi mūsu ģimenē. Viņa tur stūri kā vecs profesionālis!

Visu laiku viņš ar šausmām domāja par to brīdi, kad paliks ar sievu divatā un viņa pacietīgi gaidīs, ka viņš ļaus vaļu kaislībai.

111

Ģimenē bija neoficiāli nolemts, ka viņam jādodas atvaļinājumā vienam pašam, japavada kāda nedēļa vai desmit dienas Katobā, bet pašu Babitu vajāja atmiņas par Polu, kā pirms gada viņi abi bija atpūtušies Mēnā. Viņš redzēja, ka atgriežas Mēnā un tur vienkāršā un varonības pilnā dzīvē atrod mieru, un ir atmiņās kopā ar Polu. Kā zibens uzliesmoja doma, ka viņš patiešām var doties turp. Bet faktiski viņš nevarēja; viņš nevarēja pamest savu biznesu, un arī Mairai liktos dīvaini, ka viņš viens pats dotos tik tālu prom. Viņš, protams, bija nolēmis turpmāk darīt visu, kas iepatīkas, tomēr… aizbraukt uz Mēnu!

Pēc ilgām pārdomām viņš tomēr aizbrauca.

Tā kā nebija iespējams ieskaidrot sievai, ka viņš dodas uz mežu biezokni meklēt Pola garu, tad viņš laida

darbā melus, ko bija sadomājis jau iepriekšējā gadā, bet nebija izmantojis. Viņš teica, ka jābraucot uz Ņujorku kārtot veikala darīšanas. Pat sev viņš nebūtu varējis izskaidrot, kādēļ izņēma no bankas dažus simtus dolāru vairāk, nekā bija vajadzīgs, kādē] atvado1 ties tik maigi noskūpstīja Tinku un teica: — Dievs lai sargā tevi, bērniņ! — Pa vagona logu viņš tik ilgi māja Tinkai, līdz tā k|uva par sīku, sarkanu punktiņu blakus misis Babitas brūnajam, druknajam stāvam tērauda un cementa ejas pašā galā, kura noslēdzās ar milzīgiem, režģotiem vārtiem. Grūtsirdīgi viņš noraudzījās pakaļ pēdējai Zenīta priekšpilsētai.

Visu ceļu uz ziemeļiem viņš jūsmoja par Mēnas gidiem: vienkārši, stipri un drošsirdīgi, jautri, spēlējot pokeru neapmestajā dēļu būdā, izveicīgi mežinieku mākslās, klejojot pa biezokņiem un traucoties pāri krācēm. It sevišķi viņš atcerējās Džo Peredaisu, pusjenkiju, pusindiāni. Kaut viņš kopā ar tadu vīru kā Džo varētu iegūt zemes gabalu mūža mežā, strādāt smagu fizisku darbu, justies brīvs un laimīgs vienkāršā flaneļa kreklā un nekad vairs neatgriezties šai garlaicīgajā pieklājībā!

Vai kā traperam Ziemeļkanādas filmā lauzties caur biezokņiem, ierīkot nometni Klinšu kalnos — kļūt par baigu, nerunīgu alu cilvēku! Kādēļ gan ne? Viņš varēja tā dzīvot! Mājās palika pietiekami daudz naudas, lai ģimene iztiktu, līdz Verona apprecēsies un Tedis kļūs patstāvīgs. Vecais Henrijs T. parūpēsies par viņiem. Nopietni! Kādēļ ne? Kaut reiz dzivot istu dzivi!

Viņš ilgojās pēc tas, atzina, ka ilgojas, un gandrīz vai noticēja, ka īstenos savu vēlēšanos. Ikreiz, kad veselais saprāts iešņācās: «Muļķības! Neviens cilvēks neskrien prom no krietnas ģimenes un biznesa partneriem; vienkārši tā nedara, un tas ir viss!» — Babits pazemīgi lūdzās: «Nu, tas jau neprasa vairāk drosmes nekā Polam vajadzēja, lai nokļūtu cietumā, un… ak kungs, kas tā būtu par dzīvi! Mokasīni… sešu šāviņu revolveris… pierobežas pilsētiņas… azarta spēles… gulēt zem .zvaigžņotām debesīm… kļūt īstam vīram starp īstiem vīriem, tādiem kā Džo Peredaiss… velns lai parauj!»

Tā viņš ieradās Mēnā, atkal stāvēja uz piestātnes dēliem pretim tūristu viesnīcai, atkal varonīgi nospļāvās skaidrajā, virmojošajā ūdenī, kamēr priedes žūžoja, kalni kvēloja, kāda forele palēcās un atkrita atpaka|, atstādama uz ūdens izplūstošus apļus. Babits steidzās uz gidu būdu, uz savām īstajām mājām, pie saviem īstajiem draugiem, tik ilgi neredzētiem. Tie droši vien priecāsies, viņu ieraugot. Tie piecelsies un iesauksies: «Ahā! misters Babits atbraucis! Viņš nav vis kaut kāds parastais tūrists! Viņš ir īsts vīrs!»

Gidi sēdēja savā visai piegružotajā dēlu būdā pie notaukota galda un spēlēja pokeru ar notaukotām kārtīm: pusducis grumbainu vīru nonēsātās biksēs un vecās, ērtās platmalēs. Viņi paskatījās uz augšu un parnaja ar galvām. Džo Peredaiss, vecs, melnīgsnējs vīrs ar milzīgām ūsām, norūca: — Sveicināti! Atkal atbraucāt?

Klusums, ko pārtrauc tikai spē|u mārku grabēšana.

Babits stāvēja blakus spēlmaņiem un jutās |oti vientuļš. Labu laiku vērojis sasprindzināto spēli, viņš ieteicās: — Džo, vai es arī varētu piedalīties?

—    Protams. Sedieties. Cik mārku vēlaties? Pag, vai jus nebijāt šeit pagajušo gadu kopā ar sievu? — Džo Peredaiss sacīja.

Tā Babits tika sagaidīts viņa īstajā dzimtenē.

Veselu pusstundu viņš spēlēja, neteikdams ne vārda. Galva plīsa vai pušu no lētu cigāru un pīpju dūmiem, pari un četrinieki bija viņam apnikuši līdz kaklam, un viņš dusmojas, ka neviens nepiegriež viņam nekādu vērību. Beidzot viņš uzrunāja Džo:

—    Vai jūs esat aizņemts?

—    Nē.

—    Vai jūs varētu būt mans pavadonis dažas dienas?

—    Labi. Līdz nākamajai nedēļai esmu brīvs.

Tā arī bija visa atzinība par draudzību, ko Babits viņam piedāvāja. Babits samaksāja zaudējumus un atstāja būdu, saīdzis kā bērns. Džo paslēja galvu no dūmu gredzeniem kā ronis, paceldamies no jūras bangām, un norūca: — Rīt es pie jums piekāpšu, — un atkal nogrima savos trīs dūžos.

Ne savā mēmajā būdā, kas smaržoja pēc svaigiem

priežu dēļiem, ne ezera krastos, ne saulrieta mākoņos, kas saplaka aiz violeti dūmakainiem kalniem, itin nekur Babits nevarēja atrast Pola garu, viņa nomierinošo klātbūtni. Viņš jutās tik vientuļš, ka pēc vakariņām hoteļa vestibilā pie krāsns uzsāka sarunu ar kādu ļoti vecu lēdiju, kuru mocīja aizdusa, ļoti pļāpīgu lēdiju. Babits stāstīja viņai, kādus panākumus gūs Tedis štata universitātē, stāstīja par Tinkas ievērojamo vārdu krājumu, līdz pats sāka ilgoties pēc mājām, ko bija pametis uz visiem laikiem.

Pa tumsu, caur klusējošo ziemeļu priedulāju viņš nomeimuroja lejā līdz ezera krastam un atrada tur laivu. Airu nebija, bet, paņēmis dēli un kaut kā notupies laivas vidū, viņš, vairak stumdamies nekā airēdams, iebrauca tālu ezerā. Hoteļa un būdu ugunis kļuva par dzelteniem punktiņiem, jāņtārpiņu puduru Sačcma kalna pakājē. Zvaigžņu piebārstītajā tumsa kalns šķita daudz lielāks un masīvāks un ezers pletās visapkārt kā melna marmora līdzenums bez gala un bez malas. Babits jutās sīks un niecīgs, un mazliet izbijies, bet šī sava niecīguma apziņa ļāva viņam aizmirst misteru Džordžu F. Babitu, uzputīgo Zenīta pilsoni, skumdināja un reizē atviegloja viņa sirdi. Tagad viņš sajuta Pola klātbūtni, iedomājās viņu (atbrīvotu no cietuma, no Zillas, no nogurdinošā jumta papes biznesa) sēžam laiviņas galā un spēlējam savu vijoli. Babits zvērēja: «Es došos tikai uz priekšu! Nekad negriezīšos atpakaļ! Tagad, kad Pola nav viņu vidū, es negribu redzēt nevienu no šiem sasodītajiem ļaudīm! Muļķīgi justies apvainotam tikai tādēļ vien, ka Džo Peredaiss tūlīt neuzlēca kājās un nekrita man ap kaklu. Viņš taču ir mežinieks, pārāk gudrs, lai aurotu un tarkšķētu bez mitas kā pilsētas ļaudis. Bet aiziet kopā ar viņu kalnos… pa meža takām! Tā ir īstā dzīve!»

IV

Džo ieradās pie Babita būdas deviņos no rīta. Babits apsveica viņu kā alu cilvēks alu cilvēku:

—    Nu, Džo, ko jūs teiktu, ja mēs dotos uz mežu,

prom no šiem sasodītajiem mīkstčauļiem vasarniekiem, šīm sievietēm un visa cita?

—    Labi, mister Babit.

—    Kā jums patiktu, ja mēs aizietu pāri uz Bokskāra ezeru — man stāstīja, ka būda stāvot tukša — un apmestos tur?

—    Nu, labi, mister Babit, bet līdz Skotvita ezeram būtu tuvāk, un makšķerēšana tur tikpat laba.

—    Nē, es gribu nokļūt īstos meža biezokņos.

—    Nu, kā jums tīk.

—    Ņemsim plecos savas pekeles, dosimies iekšā mežos un nozudīsim tur pavisam.

—    Manuprāt daudz vieglāk būtu pa ūdeni, pa Coga ezeru. Visu ceļu mēs varētu braukt ar motorlaivu — plakandibena laiva ar jaunu Evinruda motoru.

—    Nē, ser! Iztraucēt klusumu ar sprauslājošu motoru? Nekādā ziņā! Iemetiet somā lieku pāri zeķu un pasakiet hotelī, kāds ēdamais mums vajadzīgs. Es būšu gatavs reizē ar jums.

—    Lielākā daļa tūristu brauc ar laivu, mister Babit. Pārāk garš ceļš.

—    Paklausieties, Džo: jūs ceļat iebildumus pret ceļošanu kājām?

—    Ak nē, domāju, ka izturēšu. Bet es neesmu gājis tik tālu kopš sešpadsmit gadiem. Lielākā daļa tūristu brauc ar laivu. Taču es varu iet arī kājām, ja jūs tā vēlaties. — Džo devās prom noskumis.

Babits bija pārvarējis savu sašutumu, pirms Džo vēl nebija atgriezies. Viņš iztēlojās, kā Džo iesils un sāks stāstīt interesantus atgadījumus no savas dzīves. Bet Džo vēl nebija iesilis, kad viņi devās ceļā. Viņš stūrgalvīgi palika Babitam aizmugurē, un Babits, kaut arī pašam pleci sāpēja zem neierastā svara, kaut arī smagi bija elpot, apmierināts klausījās, ka gids elš tikpat smagi. Bet ceļš bija jauks: brūnām priežu skujām apbirusi taka ar grubuļainiem sakņu mezgliem starp balteglēm, papardēm un negaidītām baltu bērzu birzīm. Babits atkal atguva ticību un priecājās, ka sviedri plūst straumēm. Apstādamies atpūsties, viņš nosmējās:

—   Man šķiet, ka mēs, tādi veci buki, turamies itin braši, vai ne?

—    Jā-ā! — piekrita Džo.

—   Varen jauka vietiņa! Lūk, lejā starp kokiem var redzēt ezeru! Džo, jūs pats nemaz nezināt, cik laimīgs esat, ka dzīvojat šādos mežos, nevis pilsētā, kur pastāvīgi dārd tramvaji, klab rakstāmmašīnas un cilvēki nedod jums miera nevienu acumirkli! Es vēlētos, kaut pazītu mežus tā kā jūs! Sakiet, — kā sauc to mazo, sarkano puķīti?

Džo berzēja muguru un dusmīgi skatījās uz puķi:

—   Nu, ļaudis to sauc gan šā, gan tā. Bet es gluži vienkārši saucu to par «rozā puķīti».

Kad ceļošana pārvērtās par gurdenu vilkšanos uz priekšu, Babits, par laimi, zaudēja spēju domāt. Viņu uzveica nogurums. Resnās kājas it kā pašas no sevis turpināja ceļu bez vadības, un viņš pats mehāniski slaucīja sviedrus, kas koda acīs. Viņš bija pārāk noguris, lai apzinīgi priecātos, kad viņi pēc jūdzes gara ceļojuma saules svelmē pa zariem noklātu purva taku. kur mušas bariem vien griezās virs karstajiem, pussatrunējušajiem žagariem, beidzot sasniedza Bokskāra ezera vēso krastu. Noņēmis somu no pleciem, Babits zaudēja līdzsvaru un kādu brīdi nevarēja nostāvēt taisni. Viņš nolaidās garšļaukus zem kuplas kļavas mednieku būdas tuvuma un laimīgs sajuta, ka miegs ielīst visos locekļos.

Viņš pamodās, krēslai metoties, un redzēja, ka Džo jau izveicīgi cep bekonu, olas un pankūkas vakariņām, un Babitā no jauna modās apbrīna pret šo mežu cilvēku. Viņš apsēdās uz celma un jutās kā īsts vīrs.

—    Džo, ko jūs darītu, ja jums būtu daudz naudas? Vai jūs turpinātu strādāt par gidu vai arī nopirktu zemes gabalu kaut kur dziļi mežos un kļūtu neatkarīgs no citiem cilvēkiem?

Pirmoreiz Džo atdzīvojās. īsu brīdi pazelējis savu tabakas vīkšķi, viņš atbildēja: — Es bieži esmu par to domājis! Ja man būtu nauda, es dotos lejup uz Tinkers Folzu un atvērtu tur lielisku apavu veikalu.

Pēc vakariņām Džo piedāvājās izspēlēt kādu partiju

pokera, bet Babits strupi atteicās, un Džo apmierināts jau pulksten astoņos likās gulēt. Babits sēdēja uz celma un, atgaiņādamies no odiem, raudzījās uz ezeru. Krācošais gids un viņš bija vienīgās cilvēciskās būtnes desmit jūdžu plašā apkartnē. Nekad savā mūžā Babits nebija juties tik vientuļš. Tad viņš domās aizklīda atpakaļ uz Zenītu.

Viņš uztraucās, vai tik mis Makgauna neizdod pārāk daudz naudas par kopējamo papīru. Viņš dusmojās uz saviem draugiem un reizē ilgojās pēc tik pierastajām zobgalībām pie «trakuļu» galda. Viņš pārlika, ko gan Zilla Rīslinga šobrīd varētu darīt. Domāja ari par to, vai Tedis pēc darba garāžā, kur bija nostrādājis visu vasaru, nopietni pievērsīsies studijām universitātē? Viņš domāja par savu sievu. «Ja viņa nebūtu… ja viņa vienmēr nebūtu tik sasodīti apmierināta ar šo vienmuļo dzīvi… Nē! Es negribu! Es negribu atgriezties mājās! Pēc trim gadiem man jau būs piecdesmit. Pēc trīspadsmit — sešdesmit. Es gribu baudīt dzīvi, kamēr vēl nav par vēlu! Man vienalga! Es gribu!»

Viņš domāja par Idu Putjaku, par Luelu Svansoni, par patīkamo atraitni — kā gan viņu sauca — Tanisa Džudika? — tā, kurai viņš ierādīja dzīvokli. Viņš sapinās iedomātās sarunas. Pēc tam iesaucās:

—    Velns lai parauj! Es nekādi nevaru atbrīvoties no domām par cilvēkiem!

Piepeši viņš saprata, ka bēgt ir vislielākā muļķība, jo pais no sevis tā kā tā nekur neaizbēgsi.

No šī brīža viņš sāka posties atceļā uz Zenītu. Viņa aizbraukšana nekas neliecināja par bēgšanu, bet viņš tomēr bēga un pēc četrām dienām jau sēdēja Zenīta vilcienā. Viņš zināja, ka brauc atpakaļ ne jau tādēļ, ka ilgotos pēc mājām, bet gan tādēļ, ka viņš nekā cita nevarēja darīt. Viņš vēlreiz pamatīgi pārbaudīja savu atklājumu, ka nav iespējams aizbēgt no Zenīta, ģimenes un kantora, tādēļ ka savās smadzenēs viņš visur nēsāja līdz savu kantori, savu ģimeni un katru pilsētas ielu — visu Zenīta nemieru un ilūzijas.

—    Bet es… ak, es noteikti kaut ko uzsākšu! — viņš zvērēja un centās izlikties varonīgs.

Divdesmit sestā nodaļa

I

Babits staigāja pa vilcienu, meklēdams pazīstamas sejas, bet viņš atrada tikai vienu pazīstamu cilvēku — Seneku Dounu, advokātu, kuram bija tā laime būt Babita klases biedram koledžā un vēlāk kādas akciju sabiedrības juriskonsultam, bet kurš, gluži negaidot, sajuka prātā, atļāva sevi uzstādīt par pirmo kandidātu zemnieku un strādnieku sarakstā un draudzējās ar atklātiem sociālistiem. Kaut gan Babits atzina sevi par dumpinieku, viņam nebija ne vismazākās vēlēšanās ielaisties sarunās ar šādu fanātiķi, bet pa visiem pulmaņa vagoniem viņam neizdevās sameklēt nevienu citu paziņu, un viņš negribot apstājās. Seneka Douns bija slaids vīrietis, plāniem matiem, līdzīgs Camam Frinkam, tikai viņa sejā nebija Frinka smīna. Douns lasīja grāmatu ar virsrakstu «Visu mirstīgo ceļš». Babitam tā šķita reliģioza, un viņš nodomāja, ka Douns varbūt ir atgriezies uz pareizā ceļa, kļuvis kārtīgs cilvēks un īsts patriots.

—    Sveiks, Doun! — viņš sacīja.

Douns pacēla acis. Viņa balss skanēja neparasti labsirdīgi: — Ak, sveicināts, Babit!

—    Vai no tālienes?

—   Jā, biju Vašingtonā.

—   Vašingtonā? Nu, ko labu dara mūsu vecā valdība?

—    Nu tā … Vai tu neapsēdīsies?

—    Pateicos. Kāpēc ne? Jā, jā! Pagājis krietns laika sprīdis, kopš man nav bijusi izdevība parunāties ar tevi, Doun. Es biju, hm … žēl, ka tu neieradies mūsu kursa pusdienās.

—    Patiešām žēl.

—    Nu, kā klājas tavām arodbiedrībām? Vai tu atkal domā uzstādīt savu kandidatūru pilsētas mēra vēlēšanās.

Douns šķita nemierīgs. Viņš šķirstīja grāmatas lapas. Tad teica; — Varbūt, — it kā tas nebūtu nekas sevišķs, un smaidīja.

Babitam patika šis smaids. Viņš drudžaini meklēja tematu tālākām sarunām: — Es Ņujorkā redzēju lielisku rēviju: «Labrīt, mīlulīt!» — viņas uzstājās Mintona hotelī.

—    Jā, tās ir jaukas meitenes. Es kādu vakaru tur dejoju.

—    O-o? Tev patīk dejot?

—    Protams. Man patīk dejas, skaistas sievietes un labs ēdiens vairāk par visu pasaulē. Tāpat kā lielākai daļai vīriešu.

—    Kaut tu izčibētu, Doun, bet es domāju, ka jus gribat atņemt mums labo ēdienu un visus citus labumus.

—    Nē! Nekā tamlīdzīga! Man tikai gribētos, piemēram, lai apģērbu rūpniecības strādnieku sanāksmes notiktu, teiksim, Ričā, un pēc sanāksmes lai būtu dejas. Vai tā nav tīri prātīga ideja?

—    N-jā, gluži laba ideja, nav slikta. N-jā… patiešām kauns, ka pēdējos gados mēs tik reti esam tikušies. Jā, paklausies, tu taču nebūsi apvainojies, ka es vēlēšanās atbalstīju Prautu un aģitēju pret tavu kandidatūru. Zini, es esmu republikāņu partijā, un mans pienākums…

—    Nav taču nekāda iemesla, kādēļ tu nevarētu cīnīties pret mani. Es esmu pārliecināts, ka savai partijai tu esi ļoti noderīgs. Es atceros — koledžā tu biji neparasti liberāls un jūtīgs puisis. Vēl tagad atceros, kā tu man stāstīji, ka kļūsi advokāts, aizstāvēsi nabadzīgos ļaudis par velti un cīnīsies pret bagātniekiem. Atceros arī savu atbildi, ka es pats būšu bagātnieks, pirkšu gleznas un dzīvošu Ņūportā. Bet tu prati mūs visus iedvesmot.

—    Jā … jā .. . Es vienmēr esmu vēlējies būt liberāls. — Babits bija ārkārtīgi nokaunējies, lepns un pašapzinīgs; viņš centās izskatīties līdzīgs tam jauneklim, kāds bija pirms divdesmit pieciem gadiem; plati smaidīdams, viņš raudzījās savā senaja draugā Senekā Dounā un turpināja tarkšķēt: — Nelaime tā, ka daudziem no šiem ļaudīm, pat pašiem darbīgākajiem, un tiem, kas uzskata sevi par progresīviem, trūkst iecietības un domu plašuma. Nu, bet es atzīstu, ka jāuzklausa arī pretinieks, jāļauj arī viņam izteikt savas idejas.

—    Pareizi!

—    Es domāju: neliela opozīcija nevienam nav par ļaunu, tādēļ katram cilvēkam, it sevišķi, ja viņš ir biznesmenis un strādā sabiedrības labā, jābūt liberālam.

—   Jā …

—    Es vienmēr saku, ka cilvēkam nekad nedrīkst trūkt Vīzijas un Ideālu. Protams, daži manas profesijas biedri sauc mani par fantastu, bet lai tie domā, kā tiem tīk, es mierīgi turpinu savu ceļu — tāpat ka tu … Nudien, tik patīkami pasēdēt un papļāpāt, un, es gribētu teikt, dalīties domās par ideāliem.

—    Bet mūs, fantastus, visai bieži sakauj. Vai tevi tas nebaida?

—    It nemaz! Neviens nevar pavēlēt, kas man jādomā!

—    Tu esi īstais vīrs, kas varētu man palīdzēt. Es gribētu, lai tu parunatu ar dažiem biznesmeņiem, pārliecinātu viņus, lai izturas iecietīgāk pret nabaga Bičeru Ingremu.

—    Ingremu? Bet tas taču ir trakais mācītājs, ko izmeta no kongregacionalistu baznīcas, vai ne, tas pats, kas sludina brīvo mīlestību un aicina uz sacelšanos?

Douns paskaidroja, ka tāds patiešām esot vispārējais uzskats par Bičeru Ingremu, bet viņš domājot, ka Bīčers Ingrcms sludinot visu cilvēku brālību, ko dedzīgi atbalstot arī pats Babits. Vai Babits nevarētu pierunāt savus paziņas, lai izbeidz vajāt Ingremu un viņa nabaga nožēlojamo draudzi?

—    Noteikti! Aizbāzīšu muti ikvienam, kas iedrošināsies nozākāt Ingremu, — Babits sajūsmināts atbildēja savam dārgajam draugam Dounam.

Douns atdzīvojās un sāka pārcilāt atminas. Viņš stāstīja par studentu dzīvi Vācijā, stāstīja, kā piedalījies delegācijā, kas devusies uz Vašingtonu, lai pieprasītu samazināt nodokļus, stāstīja par strādnieku starptautiskajām konferencēm. Viņš piemineja savus draugus, lordu Vaikomu, pulkvedi Vedžvudu, profesoru Pikoli. Babits vienmēr bija domājis, ka Douns satiekas vienīgi ar Starptautiskās Strādnieku savienības biedriem, bet tagad viņš nopietni māja ar galvu, it kā dučiem pazītu

tādus lordus Vaikomus, un divas reizes viņam pat izdevās pieminēt seru Džeraldu Douku. Viņš pats sev šķita īsts drosminieks, ideālists un kosmopolīts.

Un piepeši savā jaunajā garīgajā diženumā viņš sajuta līdzcietību pret Zillu Rīslingu un saprata viņu tā, kā viņu nekad nevarēja saprast parastie ļautiņi — pārējie Stūmēju kluba biedri.

II

Pēc piecām stundām, kad Babits bija iebraucis Zenītā un tikko paspējis izstāstīt sievai, cik karsts bijis Ņujorkā, viņš devās apciemot Zillu. Viņam galva bija pilna ar labām idejām un nodomiem. Viņš panāks Pola atbrīvošanu; viņš darīs |oti daudz Zillas labā, kaut arī pašam vēl nebija gluži skaidrs, kā šī labdarība īsti izpaudīsies; viņš izturēsies tikpat augstsirdīgi kā viņa draugs Seneka Douns.

Babits nebija redzējis Zillu kopš tā laika, kad Pols viņu sašāva, un iztēlojās viņu tādu pašu kā agrāk: augstām krūtīm, stipri izkrāsojušos, ļoti kustīgu un mazliet nevīžīgu. Piebraukdams pie viņas pansijas šaurā, drūmā šķērsieliņā lejpus noliktavu rajona, viņš uztraukts apturēja auto. Pa kādu augšējā stāva logu, atspiedusies uz elkoņa, bija izliekusies sieviete ar Zillas sejas vaibstiem, bet ļoti bāla un novecojusi, līdzīga sadzeltējušu, saburzītu papīru vīstoklim. Zilla būtu, skaļi iesaukdamās, steigusies viņam pretī, bet šī sieviete izturējās neparasti mierīgi un klusi.

Viņam nācās gaidīt veselu pusstundu, līdz Zilla ieradās pansijas viesistabā. Savas piecdesmit reizes viņš atšķīra grāmatu ar 1893. gadā Čikāgā notikušās Vispasaules izstādes fotoattēliem un vai piecdesmit reižu aplūkoja goda prezidija uzņēmumu. Babits satrūkās, kad pamanīja Zillu istabā. Zilla bija tērpusies melni svītrotā kleitā, kuru tā bija mēģinājusi atdzīvināt ar gaišsārtas lentas jostu. Lenta bija saplēsta, bet rūpīgi salāpīta. Babits to visu pamanīja, jo izvairījās skatīties uz Zillas pleciem. Viens plecs bija zemāks par otru; vienu roku viņa turēja saliektu, it kā tā būtu paralizēta;

un augstā Ietu mežģinu apkakle slēpa iedobumu vājajā, dzeltenīgajā kaklā, kas kādreiz bija balts un maigi apaļš.

—    Nu, ko teiksi? — viņa jautāja.

—    Sveicināta, mīļā Zilla! Kads prieks tevi atkal redzēt!

—    Viņš var sūtīt savus ziņojumus ar advokātu.

—    Kas par muļķībām, Zilla! Es taču nenāku viņa uzdevumā. Atnācu kā vecs, labs draugs.

—   Tu pārāk ilgi kavējies.

—    Nu, ko lai dara, ka tā iznācis. Domāju, tu labu laiku negribēsi redzēt nevienu no viņa draugiem un . . . Apsēdies taču, mīļā! Parunāsim prātīgi. Mēs visi esam darījuši daudz ko tādu, ko nevajadzēja darīt, bet varbūt vēl izdodas kaut ko labot. Goda vārds, Zilla, es gribētu darīt visu, lai jūs abi būtu laimīgi. Zini, par ko es šodien domāju? Iegaumē, Pols par to itin nekā nezina … nezina, ka apciemošu tevi. Es viens pats to izdomāju: Zilla ir krietna, augstsirdīga sieviete, viņa sapratīs . . . hm, ka Pols tagad dabūjis labu mācību. Nu, vai nebūtu jauki, ja tu lūgtu gubernatoru, lai Polu apžēlo? Tici man, viņš apžēlotu, ja tu lūgtu. Nē! Pagaidi! Padomā tikai, cik lielu prieku tev sagādās apziņa, ka esi bijusi augstsirdīga.

—    Jā, es gribu būt augstsirdīga. — Viņa sēdēja stīvi un runāja ledainā balsī. — Tieši tādēļ es vēlos, lai viņš paliek cietumā par brīdinājumu visiem ļaundariem. Džordž, esmu kļuvusi reliģioza, kopš šis vīrietis lika man pārdzīvot tādas šausmas. Agrāk es dažreiz biju cietsirdīga, es ilgojos pēc pasaulīgiem priekiem, pēc dejām un teātriem. Bet, kad es nokļuvu slimnīcā, mani bieži apmeklēja vasarsvētku draudzes mācītājs un pierādīja man tieši ar svētajiem rakstiem, ka tuvojas pastarā diena un visi veco baznīcu piekritēji nonāks mūžīgā pazudināšanā, tādēļ ka viņi kalpo tam kungam tikai ar muti, nododas pasaulīgām lietām, miesas kārībai un visādām velnišķībām …

Piecpadsmit minūtes viņa runāja ar fanātisku dedzību, aicinādama Babitu bēgt no dieva taisnām dusmām, un viņas seja piesarka, pamirusī balss atkal

atguva kaut ko no griezīgās enerģijas, kas piemita agrākajai Zillai. Viņa nobeidza ar mežonīgu niknumu:

—    Tā ir liela dieva žēlastība, ka Pols tagad sēž cietumā, sava nozieguma satriekts un pazemots, viņš varbūt vēl varēs glābt savu dvēseli un noderēs par biedinājumu citiem nelietīgiem vīriešiem, šiem riebīgajiem sieviešu medniekiem, kas dzenas pēc miesīgas baudas.

Babits sēdēja kā uz karstām oglēm. Tāpat kā baznīcā viņš baidījās grozīties sprediķa laikā, tā ari tagad viņam šķita, ka jātelo uzmanīgs klausītājs, kaut gan negantie apvainojumi riņķoja ap viņu kā maitas putni.

Viņš centās izlikties mierīgs un draudzīgs kā brālis.

—    Jā, es saprotu, Zilla. Bet vai tad katrā reliģijā pats galvenais nav žēlsirdība? Atļauj man paskaidrot, kā es to saprotu: manuprāt, pasaulē visvairāk nepieciešams liberālisms un domu plašums, ja mēs gribam kaut ko sasniegt. Es vienmēr esmu bijis tais ieskatos, ka jābūt iecietīgam un liberālam…

—       Tu? Liberāls? — Viņa atkal -runāja kā vecā Zilla.

—    Paklausies, Džordž Babit, tevī mazāk iecietības un domu plašuma nekā bārdas nazī!

—    Ak, tā gan! Nu, tad es tev … es tev … teikšu … es, velns parāvis, esmu tikpat liberāls, cik tu reliģioza! Tu un reliģija!

—    Un tomēr! Mūsu mācītājs apgalvo, ka es stiprinot viņu ticībā.

—    Patiešām! Ar Pola naudu! Bet lai pierādītu tev, cik liberāls es esmu, es aizsūtīšu čeku par desmit dolāriem Bīčeram Ingremam, tādēļ ka daudzi stulbeņi apgalvo, ka šis nabadziņš musinot ļaudis uz dumpi un sludinot brīvo mīlestību, un viņi grib to izraidīt no pilsētas.

—    Un viņiem taisnība! Viņš jāpadzen no pilsētas. Dievs sodi, viņš sprediķo — ja to vispār var saukt par sprediķi — teātrī, paša sātana namā! Tu nezini, ko nozīme atrast dievu, atrast mieru, saredzēt lamatas, ko velns izliek mūsu ceļā. Ak, es esmu tik laimīga, ka izprotu dieva slepenos nolūkus, liekot Polam mani ievainot, lai izrautu mani no grēka, — un Pols izcieš pelnīto sodu par visam tām nežēlībām, ko man nodarījis, un es ceru, ka viņš nomirs cietumā!

Babits pielēca kājās, paķēra cepuri un rēca: — Nu, ja to tu sauc par mieru, tad, dieva dēļ, iepriekš brīdini mani, kad esi nodomājusi sākt karu!

lll

Milzīga ir pilsētu vara, tās neatlaidīgi aicina ceļotāju atpakaļ pie sevis. Stūrgalvīgāk nekā kalni vai krastu izskalotāja jūra pilsēta patur savu raksturu, nesatricināmi un nežēlīgi saglabādama aiz šķietamām pārmaiņām savu galveno mērķi. Kaut gan Babits bija pametis savu ģimeni, dzīvojis kopā ar Džo Peredaisu mežu biezoknī, kaut gan viņš bija kļuvis liberālis, kaut gan nakti pirms ierašanās Zenītā viņš bija stingri pārliecināts, ka nedz viņš, nedz pilsēta vairs nebūs tada pati kā agrak, taču jau pēc desmit dienām Babitam šķita gandrīz neticami, ka viņš bijis projām no pilsētas. Viņa paziņas vispār nepamanīja, ka radies pilnīgi jauns Džordžs F. Babits, viņš tikai bija kļuvis daudz jūtīgāks pret pastāvīgo zobošanos Sporta klubā un reiz, kad Vergils Gančs piezīmēja, ka Seneku Dounu derētu pakārt, Babits iešņācās: — Muļķības, viņš nemaz nav tik slikts!

Mājās viņš tāpat kā agrāk atrūca: — Ko-a? — kad sieva ar savām piezīmēm traucēja lasīt laikrakstu, priecājās par Tinkas jauno, sarkano cepurīti un skaļi paziņoja: — Šai rievotā skārda garāžai nav nekāda skata! Būs jāce] jauna no blokiem.

Izrādījās, ka Verona un Kenets Eskots beidzot patiešām saderinājušies. Savā laikrakstā Kenets bija uzsācis īstu krusta karu pret vairumtirdzniecības firmām — niknu cīņu par «veselīgu pārtiku». Galu galā viņam lika piedāvāta ļoti laba vieta kādā no šim firmām, un tagad viņš pelnīja pietiekami daudz, lai varētu precēties, un lādēja neapzinīgos reportierus, kas savos rakstos kritizēja vairumtirdzniecību, paši nezinādami, ko dara.

Septembrī Tedis iestājās štata universitātē, mākslas un literatūras fakultātē. Universitāte atradās Mohelisā, tikai piecpadsmit jūdžu no Zenīta, un nedēļas beigās

Tedis bieži ieradās mājās. Babits bija ļoti norūpējies par dēlu. Tedis interesējās par visu citu, tikai ne par studijām. Viņš centās «ielīst» futbolkomandā par pussargu, viņš nepacietīgi gaidīja basketbola sezonu, viņš bija pirmo kursu deju komitejas loceklis, un kā dzimušu zenītieti (aristokrātu starp lauķiem) viņu «medija» divas korporācijas. Bet par pašām studijām Babitam neizdevās uzzināt itin nekā, uz visiem viņa jautājumiem Tedis tikai noņurdēja: — Ak šie vecie mirlas profesori, lasa visādas blēņas par literatūru un ekonomiku!

Kādu sestdienu Tedis iejautajās: — Saki, tēt, kādēļ es nevarētu pāriet no universitātes uz tehnisko augstskolu, uz mehānikas fakultāti? Tu vienmēr skandini, ka es nemācos, bet, goda vārds, tur es mācīšos.

—    Nē, tehniskai augstskolai nav tāda sabiedriskā stavokļa kā universitātei, — pretojās Babits.

—    Kā tad tā? Inženierus labprāt uzņem kurā katrā komandā.

Sekoja gari un plaši paskaidrojumi par «universitātes diploma vērtību dolāros un centos, it sevišķi, uzsākot jurista karjeru», un patiesi dai|runīgs advokāta dzīves attēlojums. Saruna vēl nebija galā, kad Tedis ar Babita žēlastību jau bija kļuvis par Savienoto Valstu senatoru.

Ievērojamo advokātu skaitā Babits pieminēja arī Seneku Dounu.

—    Kā tad tā? — brīnījās Tedis. — Man šķiet, tu vienmēr apgalvoji, ka šis Douns esot galīgi jucis.

—    Tu nedrīksti tā runāt par patiesi lielu cilvēku! Douns vienmēr bijis man labs draugs — patiesību sakot, es viņam universitātē pat palīdzēju — parādīju viņam īsto ceļu, varētu teikt, iedvesmoju viņu. Tikai tādēļ vien, ka viņš simpatizē strādnieku kustībai, daži stulbeņi, kam trūkst liberālisma un domu plašuma, uzskata viņu par muļķi, bet atļauj man tev pasacīt, ka tikai ļoti nedaudzi saņem tik lielus honorārus kā viņš, bez tam viņš draudzējas ar pašiem ievērojamākajiem, pašiem konservatīvākajiem cilvēkiem pasaulē — ar tādiem kā lords Vaikoms, ar šo … hm … šo izcilo angļu aristokrātu, kuru visi pazīst. Nu, kas tev labāk patiktu: pavadīt savu dzīvi starp netīriem mehāniķiem un

strādniekiem vai draudzēties ar īstiem cilvēkiem, tādiem kā lords Vaikoms, un viesoties pie viņiem mājās!

—    Nu jā, — nopūtās Tedis.

Nākamajā sestdienā viņš līksmi uzsauca tēvam:

—    Paklau, tēt, kādēļ es nevarētu studēt par kalnu inženieri un atmest visu šo akadēmisko kursu? Tu runāji par sabiedrisko stāvokli — varbūt inženieris mehāniķis patiešām nav nekas sevišķs, bet kalnu inženieris! Zini, viņi ieguvuši septiņas vietas no iespējamām vienpadsmit pēdējās Nu-Tau-Tau* vēlēšanās.

Divdesmit septītā nodaļa

I

Streiks, kas sadalīja Zenītu divās naidīgās nometnēs — baltajos un sarkanajos, — sākās septembra beigās; pirmās pārtrauca darbu telefonistes un montieri, protestējot pret algu samazināšanu. Nesen nodibinātā piena rūpniecības strādnieku arodbiedrība piebiedrojās streikotājiem, daļēji aiz solidaritātes, daļēji, lai panāktu četrdesmit četru stundu darba nedēļu. Viņiem sekoja kravas auto vadītāju arodbiedrība. Rūpniecībā radās sastrēgums, un visu pilsētu uztrauca baumas par tramvajnieku streiku, burtliču streiku, ģenerālstreiku. Saniknoti pilsoņi, mēģinādami dabūt telefona savienojumus ar meiteņu streiklaužu palīdzību, bezspēcīgi lēkāja pie saviem aparātiem. Ikkatru smago mašīnu ceļā no rūpnīcas uz preču staciju apsargāja policists, kas, sēdēdams blakus šoferim streiklauzim, pūlējās izlikties vienaldzīgs. Streikotāji uzbruka piecdesmit automobiļu garai kolonai, kas pārvadāja Zenīta Tērauda un Mašīnrūpniecības kompānijas ražojumus, strādnieki no trotuāriem metās pie mašīnām, rāva nost braucējus no sēdekļiem, sadauzīja karburatorus un akumulatorus, kamēr telefonistes, ielas malās stāvēdamas, uzmudināja viņus skaļiem saucieniem un mazi zēni apmētāja streiklaužus ar ķieģeļiem.

* Nu-Tau-Tau — studentu korporācijas nosaukums. (Red.)

Tika izsaukta Nacionālā gvarde. Pulkvedis, privātā dzīvē misters Kalebs Niksons, Pulmora traktoru kompānijas sekretārs, ietērpies garos haki svārkos, soļoja caur ļaužu drūzmu, turēdams rokā četrdesmit četru kalibru automātu. Pat Babita draugs Klarenss Drams, apavu tirgotājs — apaļš un jautrs vīrs, kas mīlēja stāstīt anekdotes Sporta klubā un izskatījās apbrīnojami līdzīgs Viktorijas laikmeta mopsim — pārvērtās par zvērīgu kapteini, kurš, cieši sajozis apaļo vēderiņu, staigāja gāzelēdamies un, mazo mutīti nicinoši savilcis, spiedzošā balsī uzbrēca cilvēkiem, kas sarunājās uz ielu stūriem: — Nu, izklīstiet, izklīstiet veiklāk! Kas tā par slaistīšanos!

Visi pilsētas laikraksti, izņemot vienu, vērsās pret streikotājiem. Kad pūlis sāka demolēt laikrakstu kioskus, pie tiem tika nostādīta civilā sardze — kads jauns, samulsis puisis ar brillēm, privātā dzīvē grāmatvedis vai pārtikas preču pārdevējs, kas visiem spēkiem centās izskatīties bīstams, kamēr mazi zēni klaigāja: — Sitiet alvas zaldātiņu! — un streikojošie smago automobiļu šoferi laipni apjautājās: — Saki, Džo, kad es cīnījos Francijas frontē, vai tu biji aizmugurē nometnē vai arī nodarbojies ar zviedru vingrojumiem Kristīgo Jaunekļu savienībā? Esi uzmanīgs ar durkli, citādi vēl sevī ievainosi.

Zenītā nebija neviena cilvēka, kas nerunātu par streiku, nebija neviena, kas nenostātos vienā vai otrā pusē. Vai nu tu biji drošsirdīgs Strādnieku draugs var arī bezbailīgs īpašuma Tiesību aizstāvis; un abas puses bija tik kareivīgi noskaņotas, ka gatavas nodot savus labākos draugus, kas neienīda ienaidnieku.

Tika aizdedzināta kāda kondensētā piena rūpnīca — naidīgās puses apvainoja viena otru dedzināšanā — un pilsētā izcēlās panika.

Un tieši šai laikā Babits, visiem dzirdot, atļāvās būt liberāls.

Viņš piederēja pie veselīgās, saprātīgās, pareizi domājošās nometnes un streika sākumā atzina, ka visi slepenie aģitatori uz vietas nošaujami. Viņš ļoti nožēloja, ka viņa draugs Seneka Douns aizstāv apcietinātos streikotājus, un gribēja jau doties pie Douna, las

paskaidrotu viņam par šiem aģitatoriem, bet, izlasījis kādā skrejlapā, ka telefonistes jau pirms algu pazemināšanas dzīvojušas pusbadā, sāka uztraukties: — Tas viss ir meli, skaitļi viltoti, — viņš teica, taču balsī iečerkstējas šaubas.

Cetemrouda prezbiteriāņu baznīca bija paziņojusi, ka nākamajā svētdienā doktors Džons Dženisons Drū sprediķošot par tematu «Kā mūsu pestītājs izbeigtu streikus». Ari Babits, kas pēdējā laikā bija atstājis baznīcu novārtā, aizgāja uz dievkalpojumu, cerēdams, ka doktors Drū patiešām būs uzzinājis kaut ko par debesu spēku attieksmi pret streikiem. Blakus Babitam uz platā, izliektā, ar samtu apsistā sola sēdēja Cams Frinks.

Frinks čukstēja: — Ceru, ka doktors krietni sados šiem nolādētajiem streikotājiem! Vispār es esmu tais ieskatos, ka mācītājs nedrīkst jaukties politikā, — lai labāk nodarbojas ar tīri reliģiskiem jautājumiem, glābj dvēseles un nepiedalās diskusijās, — bet šādā laikā, es domāju, viņa pienākums izslieties visā augumā un uzkliegt šiem neliešiem, lai brauc uz elli.

—    Jā-ā, — novilka Babits.

Cienījamais doktors Drū, kvēlā poētiskā un socioloģiskā pacilātībā purinādams pagaros, laucinieciski apgrieztos matus, bazūnēja:

—    Negaidītie traucējumi rūpniecībā, kuri pēdējās dienās — būsim drosmīgi un atzīsimies atklāti — nožņauguši saimniecisko dzīvi mūsu skaistajā pilsētā, izraisījuši daudz tukšu runu par precīziem, zinātniskiem aizsardzības līdzekļiem — zinātniskiem! Bet atļaujiet man jums pasacīt, ka pasaulē nekas nav tik nezinātnisks kā pati zinātne! Lai atceramies uzbrukumus kristīgās ticības vispāratzītajām patiesībām, kas bija tik populāri pagājušās paaudzes «zinātnieku» vidū. Ak jā, tie bija vareni zeļļi, šie vīzdegunīgie mutes bajāri. Viņi centās sagraut baznīcu; viņi centās pierādīt, ka pasauli un visus mūsu apbrīnojamos morāles un civilizācijas sasniegumus. radījis akls gadījums. Tomēr baznīca stāv vēl šo baltu dienu tikpat stingri kā agrāk, un vienīgā atbilde, ko kristīgo mācītājs var sniegt savas vienkār

šās ticības garmatainajiem pretiniekiem, ir līdzjūtības pilns smaids!

Un tagad tie paši «zinātnieki» grib aizstat brīvas konkurences dabiskos apstākļus ar kaut kādām bezjēdzīgām sistēmām, kuras, lai arī cik skanīgos vārdos tās tiktu nosauktas, nav nekas cits kā despotiska aizbildniecība. Protams, es nekritizēju šķīrējtiesas un pasākumus, kas vēršas pret cilvēkiem, kuri streiko bez iemesla, nedz arī tās lieliskās savienības, kur strādnieki apvienojas ar darba devējiem. Bet es kritizēju tās sistēmas, kur brīvā darbaspēka sadale un novērtēšana tiek atvietota ar mākslīgi uzpūstiem algu tarifiem, minimāla atalgojumu, dažādām valdības komisijām, strādnieku federācijām un visvisādām blēņām.

Ļaudis vēl vispār nesaprot, ka šim industriālajam jautājumam nav nekāda sakara ar ekonomiku. Tas savā būtībā ir jautājums par tuvāku mīlestību, par kristīgās ticības pielietošanu praksē. Iedomājieties rūpnīcu, kur strādnieku komiteju vietā, kuras atsvešina darba devēju, boss smaidīdams iet gar strādnieku rindām un strādnieki savukārt uzsmaida bosam kā jaunākie brāļi vecākajam brālim. Jā, viņiem jābūt brāļiem, mīlošiem brāļiem, un tad streiki kļūs tikpat neiespējami kā ienaids ģimenē!

Sajā vietā Babits norūca: — Muļķības!

—    Ko? — pārjautāja Cams Frinks.

—    Pats nejēdz, ko runā. Tas ir tikpat skaidrs kā dubļi. Neviena prātīga vārda visā šai savārstījumā.

—    Varbūt, bet…

Frinks aizdomīgi uzlūkoja Babitu un visu dievkalpojuma laiku turpināja vērot viņu neuzticības pilniem skatieniem, tā ka Babits beidzot kļuva gluži nervozs.

U

Streikotāji bija izsludinājuši demonstrāciju otrdienas rītā, bet laikraksti ziņoja, ka pulkvedis Niksons to aizliedzis. Kad Babits desmitos no rīta brauca no sava kantora uz pilsētas rietumu daļu, viņš ievēroja noplukušu ļaužu pūli virzāmies uz netīrā, nabadzīgā kvartāla pusi aiz Tiesas pils laukuma. Babits tos ienīda, tādēļ

ka tie bija nabagi, tādēļ ka tie laupīja viņam drošības sajūtu. «Nolādētie sliņķi! Nebūtu palikuši vienkārši strādnieki, ja pašiem būtu vairāk spara iekšā!» viņš norūca. Viņš domāja, ka notiks sadursme. Aizbraucis līdz demonstrantu sapulcēšanās vietai — trīsstūrainam laukumam ar nomīdītu, nokaltušu zāli, kuru dēvēja par Mūrstrīta parku, Babits apturēja auto.

Parkā un apkārtējās ielās streikotāji mudžēt mudžēja, gan jauni puiši zilos kokvilnas kreklos, gan veci vīri ar cepurēm galvā. Pūlim pa vidu maisījās civilā gvarde, liekot tam mutuļot kā verdošam katlam. Varēja dzirdēt gvardu vienmuļās pavēles: «Kustieties — kustieties — nestāviet uz vietas, nesaldējiet kājas!» — Babits apbrīnoja gvardu nesatricināmo miermīlību. Ļaudis kliedza: «Alvas zaldātiņi! Netīrie suņi — kapitālistu algotņi!» — bet gvardi tikai saviebās un atbildēja: «Tiesa, tiesa. Bet kustieties uz priekšu, Bilij!»

Babits jūsmoja par civilās gvardes vīriem un ienīda neliešus, kas kavēja labklājības uzplaukumu, viņš apbrīnoja dziļa nicinājuma pilnos skatienus, ar kādiem pulkvedis Niksons apveltīja puli; kad kapteinis Klarenss Drams, tuklais apavu tirgotājs, dusmās iededzies, drāzās garām, Babits viņam godbijīgi uzsauca: «Lieliski, kaptein! Neļauj viņiem maršēt!» Viņš vēroja, kā streikotāji iznāk no parka. Daudzi nesa plakātus ar uzrakstiem: «Neviens nedrīkst apturēt mūsu mierīgo demonstrāciju!» Gvardi rāva nost plakātus, bet streikotāji sekoja saviem vadoņiem un devās uz priekšu — sīka un visai neievērojama straumīte starp tēraudā zibošajām gvardu rindām. Babits neapmierināts saprata, ka nebūs nekādu sadursmju, vispār nekā interesanta. Pēkšņi viņam aiz pārsteiguma aizrāvās elpa.

Starp demonstrantiem blakus plecīgam jaunam strādniekam soļoja Sencka Douns, smaidošs un apmierināts. Viņam pa priekšu gāja profesors Brokbenks, universitātes vēstures fakultātes dekāns, vecs vīrs ar baltu bārdu; par viņu bija zināms, ka viņš cēlies no ievērojamas Masačusetsas ģimenes.

—    Kaut kas traks, — Babits brīnījās, — tik cienījama persona starp streikotājiem! Un vecais, labais Scnijs Douns! Gatavie muļķi, ka biedrojas ar šiem plu

katām! Kabineta sociālisti! Bet drosmes viņiem netrūkst! Un gluži par velti, nesaņem par to ne plika centa! Un… man šķiet, šie streikotāji nemaz neizskatās pēc rūdītiem blēžiem! Tādi paši cilvēki kā mēs visi!

Civilā gvarde novirzīja demonstrāciju pa kādu sānielu.

—    Viņiem ir tādas pašas tiesības maršēt ka visiem citiem, ielas tikpat labi pieder viņiem kā Klarensam Dramam vai Amerikāņu leģionam! — Babits rūca.

—    Protams, viņi… viņi ir bīstams elements, bet… ak, nieki!

Sporta klubā, ēdot lenču, Babits klusēja, kamēr pārējie gaudās: «Patiešām nesaprotu, ar ko tas viss beigsies!» — vai arī uzjautrinājās, «vilkdami viens otru uz zoba».

Kapteinis Klarenss Drams gāzelēdamies gaja garām, dižodamies savā haki uniformā.

—    Nu, kāds stāvoklis, kapteini? — apjautājās Vergils Gančs.

' — Ak, mēs viņus pieveicām. Iedzinām sānielās un tur izklīdinājām, viņi, protams, zaudēja drosmi un devās mājās.

—    Smalki nostrādāts! Bez sadursmēm!

—    Smalks darbs, nospļauties! — žēlojās misters Drams. — Ja notiktu pēc mana prāta, tur iznāktu pamatīga saraušanās, un es pirmais to uzsāktu, un tad visa šī jezga būtu galā. Kāda jēga stāvēt malā, apsargāt un pieskatīt šos zeļļus, un ļaut nemieriem turpināties! Es jums saku, visi šie streikotāji dieva plašajā pasaulē nav nekas vairāk kā tie paši bumbu metēji sociālisti un slepkavas, un viņus var apklusināt tikai ar rungu! Tā es arī būtu darījis; apsist to bandu un cauri!

Babits dzirdēja sevi sakām: — Kas par muļķībām, Klarens, viņi izskatās tādi paši cilvēki kā tu un es, un es patiesi neredzēju nevienas bumbas.

Drams noskaitās: — Ak tu neredzēji, ko? Varbūt tu gribi uzņemties streika virsvadību? Pastāsti tik pulkvedim Niksonam, kādi nevainīgi .jēriņi ir šie streikotāji. Viņš ļoti priecāsies to dzirdot! — Drams soļoja tālāk, bet visi ap galdu sēdošie blenza Babitā.

—    Kas par iedomām! Tu laikam gaidi, lai mēs apkamptos un skūpstītos ar šiem elles suņiem? — uztraucās Orvils Džounss.

—    Vai tu domā aizstāvēt šos neliešus, kas taisās atņemt maizi un sviestu mūsu ģimenēm? — pārskaities kliedza profesors Pumprijs.

Vergils Gančs draudīgi klusēja. Viņš uzlika sev bardzības masku: viņa žoklis kļuva kā no dzelzs, īsie mati Jauni sabozās, viņa klusēšana bija kā briesmīgs pērkona negaiss. Kamēr pārējie apgalvoja, ka viņi droši vien esot Babitu pārpratuši, Ganča sejas izteiksme liecināja, ka viņš sapratis visu pārāk labi. Kā tiesnesis viņš noklausījās Babita stostīgo taisnošanos:

—    Nē, jā; protams, viņi ir salašņu bars. Es tikai domāju… Man šķiet, tā nav nekāda gudrā polītika iet un nosist viņus. Kalebs Niksons arī tā nedara. Viņam ir smalka takta izjūta. Tādē| jau arī viņu iecēla par pulkvedi. Bet Klarenss Drams viņu apskauž.

—    Varbūt, — sacīja profesors Pumprijs, — bet tu apvainoji Klarensu, Džordž. Viņš noskrējies visu rītu, sakarsis un noputējis, tad arī nav nekāds brīnums, ja uznāk vēlēšanās ielauzt paurus šiem suņiem.

Gančs neteica nekā, tikai vēroja; un Babits zināja, ka viņu novēro.

Iii

Atstājot klubu, Babits dzirdēja, kā Cams Frinks uztraukts stāsta Gančam: — Nesaprotu, kas viņam noticis. Pagājušo svētdienu doktors Drū noturēja varen spēcīgu sprediķi par godīgām veikalnieciskām attiecībām un Babits cēla iebildumus arī pret to. Cik es noprotu …

Babits juta neskaidras bailes.

IV

Viņš redzēja ļaužu pūli klausāmies kādā vīrā, kas runāja, pakāpies uz virtuves ķeblīša. Babits apturēja auto. Viņš pgzina runātāju pēc laikrakstos ievietotajām fotogrāfijām — tas bija bēdīgi slavenais mācītājs, brīv

domātājs Bīčers Ingrems, par kuru bija stāstījis Sencka Douns. Ingrems bija garš, izdēdējis cilvēks, kupliem matiem, iekritušiem vaigiem un drudžainām acīm. Viņš runāja lūdzoši:

—    …ja nabaga telefonistes var izturēt, kaut gan viņas ēd tikai vienreiz dienā, pašas mazgā ve]u, cieš badu, bet smaida, tad tādiem lieliem un stipriem vīriem kā jūs jābūt spējīgiem …

Babits pamanīja, ka Vergils Gančs, stāvēdams uz trotuāra, viņu novēro. Izjuzdams dīvainu nemieru, Babits iedarbināja auto un mehāniski brauca tālāk, bet Ganča naida pilnās acis šķita sekojam viņam visu ceļu.

v

—       Ir daudz tādu cilvēku, — Babits žēlojās sievai,

—    kas domā, ja strādnieki streiko, tad viņi ir īsts neliešu bars. Protams, notiek cīņa starp solīdu biznesu un graujošo elementu, un mums viņi krietni jāpārmāca, ja viņi mūs izaicina, bet es nesaprotu, kāda velna pēc mēs nevaram cīnīties kā džentlmeņi, kāpēc lamāt viņus par riebīgiem suņiem, kas uz vietas nošaujami?

—    Bet, Džordž, — viņa lēnīgi atbildēja, — tu taču pats vienmēr apgalvoji, ka visi streikotāji jāiesēdina cietumā.

—    Es to nekad neesmu teicis! Nu, es domāju … protams, daži no viņiem. Bezatbildīgie vadoņi. Bet es domāju, ka cilvēkam jābūt liberālam un iecietīgam jautājumos, kas…

—    Bet, dārgais, tu pats taču vienmēr teici, ka tā sauktie «liberāļi» esot vissliktākie…

—    Muļķības! Sievietes nekad nespēj uztvert vārda dažādās nianses. Viss atkarīgs no tā, kā vārds lieto'ts. Un vispār neatmaksājas būt pārāk pašpārliecinātam par kaut ko. Tā, piemēram, šie streikotāji. Goda vārds, viņi nemaz nav tik slikti cilvēki. Tikai lieli muļķi. Viņi nespēj saprast tirdzniecības un peļņas komplicētās attiecības tā, ka mēs, biznesmeņi, tās saprotam, bet dažreiz man šķiet, ka viņi ir tādi paši kā mēs visi, tikpat kāri pēc algas kā mēs pēc peļņas.

—    Džordž! Ja kāds dzirdētu tevi tā runājam … es, protams, pazīstu tevi, atceros, kāds nevaldāms un traks zēns tu biji, es zinu, tu nemaz nedomā tā, kā runā … bet, ja ļaudis, kas tevi nepazīst, to dzirdētu, viņi noturētu tevi par īstu sociālistu!

—    Kas man daļas, ko ļaudis par mani domā! Un tagad atļauj man tev pasacīt… es vēlētos, lai tu reiz par visām reizēm saprastu, ka es nekad neesmu bijis nevaldāms un traks zēns, ka es vienmēr runāju tikai to, ko domāju, un pie tā palieku un … Saki atklāti, vai mani uzskatīs par pārāk liberālu, ja es teikšu, ka streikotāji ir kārtīgi cilvēki?

—    Nu protams. Bet neuztraucies, mīļais, es zinu, ka tu tā nedomā. Un tagad laiks gulēt. Vai tev šonakt nevajadzēs vēl kādu segu?

Gulēdams verandā, viņš ilgi pārdomāja: «Viņa mani nesaprot. Es pats sevi nesaprotu. Kādēļ es nevaru izturēties vienaldzīgi, tāpat kā agrāk?

Labi būtu, ja varētu aiziet pie Seneka Douna un parunāties par visiem šiem jautājumiem. Nē! Ja Vergils Gančs redzētu mani ieejam Douna mājā!

Kaut es pazītu kādu elegantu, patiesi jauku sievieti, kas saprastu, pēc kā es tiecos, un ļautu man runāt… Mairai varbūt nav taisnība? Vai cilvēki patiešām uzskatītu mani par jukušu tikai tādēļ v *en > ka esmu iecietīgs un liberāls? Bet kā Vergils manī noraudzījās …»

Divdesmit astotā nodaļa

I

Trijos pēcpusdienā Babita kabinetā ienāca mis Makgauna un teica: — Paklausieties, mister Babit, zvana kada misis Džudika, gribot noskaidrot kaut ko par dzīvokļa remontu, bet visi aģenti izgājuši. Varbūt jūs pats ar viņu parunāsiet?

—    Labi!

Tanisas Džudikas balss skanēja skaidri un patīkami. Melna telefona klausule šķita atspoguļojam niecīgu, bet

ļoti dzīvu viņas attēlu: spožas acis, daiļi veidotu degunu, maigu zodu.

—    Šeit runā misis Džudika. Vai jūs mani vēl atceraties? Jūs atvedāt mani uz Kavendiša ielu un palīdzējāt atrast šo jauko dzīvoklīti.

—    Protams, ka atceros! Ar ko es varētu jums pakalpot?

—    Ak, tikai tāds sīkums … Es nezinu, vai drīkstu jūs apgrūtināt, bet mājas pārvaldnieks, šķiet, nav spējīgs to nokārtot. Jūs zināt, mans dzīvoklis atrodas pašā augšējā stāvā un šais rudens lietos jumts sācis tecēt, es būtu ļoti priecīga …

—    Protams, es pats aiziešu un paskatīšos. — Nervozi: — Kad jūs esat mājās?

—    Ak, no rītiem es vienmēr esmu mājās.

—    Vai šo pēcpusdienu jūs pēc kādas stundas būsiet mājās?

—    Jā-ā. Varbūt es varētu jūs pacienāt ar tasi tējas? Man taču kaut kā jāpateicas par jūsu pūlēm.

—    Jauki! Aizbraukšu pie jums, tiklīdz varēšu.

Viņš pārdomāja: «Jā, šai sievietei piemīt smalkjūtība, atjautība, klase! «Jāpateicas par jūsu pūlēm — varbūt varētu pacienāt ar tasi tējas?» Viņa gan mācētu novērtēt cilvēku. Es esmu muļķis, bet ne slikts cilvēks, vajag tik mani tuvāk iepazīt! Un galu galā ne tāds muļķis, kā daži domā.»

Lielais streiks bija beidzies, streikotāji sakauti. Babita nodevībai pret savu klanu nebija nekādu acīm redzamu seku, tikai Vergils Gančs vairs neizturējās pret viņu tik sirsnīgi kā senāk. Bija izgaisušas nejēdzīgās bailes no kritikas, taču nedrošā vientulības sajūta neizzuda. Bet tagad Babits jutās tik pacilāts, ka, cenzdamies pierādīt pretējo, viņš veselas piecpadsmit minūtes grozījās pa kantori, aplūkodams plānus, ieskaidrodams mis Makgaunai, ka šī misis Skota gribot dabūt vairāk naudas par savu māju, tādēļ paaugstinājusi pārdošanas cenu, paaugstinājusi to no septiņiem tūkstošiem līdz astoņiem tūkstošiem pieciem simtiem — lai mis Makgauna nekādā ziņā neaizmirstot atzīmēt uz kartiņas: misis Skotas māja — cena paaugstināta. Kad Babits tādā veidā bija rekomendējis sevi kā nejūtīgu cilvēku,

kas interesējas vienīgi par biznesu, viņš izslīdēja no kantora. Viņš neparasti ilgi noņēmās ap savu automobili: spārdīja ar kājām riepas, rūpīgi noslaucīja spidometra stiklu, piegrieza ciešāk skrūves, ar kurām bija piestiprināts starmetis pie vēja stikla.

Laimīgs viņš brauca Belvjū rajona virzienā, sajuzdams misis Džudikas klātbūtni kā spožu gaismu pie horizonta. Kļavu lapas bija jau nobirušas un sedza rensteles gar asfaltēto ielu malām. Diena bija mierīga un klusa, pilna nespodra zelta un apvītuša zaļuma. Babits sajuta šīs dienas domīgo klusumu un asi uztvēra Belvjū rajona kailumu un nabadzību — koka māju kvartāli, garāžas, nelieli veikaliņi, nezālēm aizauguši apbūves gabali. «Te nepieciešama enerģiska rīcība, nepieciešams gaumīgs noformējums, ko spēj veikt tikai tādi cilvēki kā misis Džudika,» viņš prātoja, kratīdamies pa garām, nelīdzenām un tukšām ielām. Sacēlās vējš, spirgts un dzestrs, un Babits sasniedza Tanisas Džudikas dzīvokli lieliskā garastāvoklī.

Tērpusies melna šifona kleitā ar atturīgu izgriezumu ap glīto, apaļo kaklu, Tanisa satraukta ielaida Babitu. Viņa likās ārkārtīgi izsmalcināta. Aplūkodams raibos katūna mēbeļu pārvalkus un krāsainās reprodukcijas viņas dzīvojamā istabā, Babits burkšķēja: — Velns lai parauj, jūs esat ļoti jauki iekārtojusies! Tikai gudra sieviete prot radīt īstu mājīgumu!

—    Jums patiešām patīk? Cik es priecīga! Bet jūs bijāt mani pavisam aizmirsis, kā nu tā var! Jūs taču apsolījāties kādreiz atnākt un pamācīties dejot.

Diezgan nedroši: — Bet vai tad jūs to domājāt nopietni?

—   Varbūt ne! Bet jūs varējāt vismaz pamēģināt!

—    Nu, bet tagad esmu atnācis uz stundu, un labi būtu, ja jūs jau laikus sagatavotos, lai varu palikt arī uz pusdienām.

Abi iesmējās, it kā gribēdami parādīt, ka viņš, protams, tikai jokojas.

—    Bet vispirms labāk apskatīsim cauro jumtu.

Viņi uzkāpa uz lēzenā mājas jumta: tā bija īpatnēja

pasaule ar dēļiem klātām ejām, veļas auklām un ūdens rezervuāru nojumē. Babits bakstīja ar zābaka purn

galu dažādus priekšmetus un centās imponēt savai pavadonei, parādīt savas zināšanas, stastīja par vara notekām, par skārda ūdens caurulēm, kuras nepieciešams izlaist caur svina gredzenu un uzmavu un pārklāt ar varu, stāstīja par ūdens rezervuāriem uz jumta, kurus daudz izdevīgāk gatavot no ciedras koka neka no dzelzs.

—    Ak, cik daudz jums jāzina par nekustamiem īpašumiem! — viņa brīnījās.

Babits apsolīja, ka jumts tiks salabots divu dienu laikā. — Vai es netraucēšu, ja piezvanīšu no jūsu dzīvokļa? — viņš jautāja.

—    Ak dievs, protams, ne!

Viņš kādu brīdi pastāvēja pie mūra dzegas, lūkodamies uz mazām, vienkāršām vasarnīcām ar pārmērīgi lielām verandām, uz jaunām īres mājām, kas nebija sevišķi lielas, toties raibas, ar dažādu krāsu ķieģeļu sienām un terakotas rotājumiem. Aiz mājām pacēlās uzkalns ar dzeltenā māla karjeru, kas izskatījās kā milzīga brūce. Pie katras īres mājas, pie katras vasarnīcas bija nelielas garāžas. Tā bija krietnu mazo ļaužu pasaule, omulīga, strādīga, lētticīga.

Rudenīgā gaisma mīkstināja jaunā kvartāla paskarbās līnijas, un gaiss zvīļoja kā saules pārplūdināts ezers.

—    Patiešām jauka diena! Kāds jums te brīnišķīgs skats — līdz pašam Tanera kalnam! — jūsmoja Babits.

—    Jā, ļoti jauks un plašs.

—    Sasodīti maz cilvēku prot novērtēt skaistu ainavu!

—    Tikai nepaaugstiniet man tādēļ īri! Ai, kāda es nerātne! Tāpat vien pajokoju. Taču, nopietni runājot, nav daudz tādu cilvēku, kas reaģē… sajūsminās par skaistiem skatiem. Es domāju… viņiem trūkst poēzijas un skaistuma izjūtas.

—    Tas tiesa, trūkst izjūtas, — Babits izdvesa, apbrīnodams Tanisas slaido stāvu, kad viņa ar paceltu zodu un smaidu uz lūpām aizmirsusies lūkojās uz kalnu.

—    Labāk tūlīt piezvanīšu skārdniekiem, lai viņi jau no paša rīta var ķerties pie darba.

Viņš piezvanīja un centās runāt, cik vien iespējams, valdonīgi un vīrišķīgi rupji, bet pēc tam, nenoteikti paraudzījies apkārt, nopūtās: — Nu, tagad man laiks…

—    Bet vispirms jums jaizdzer tase tējas.

—    Ar lielāko prieku.

Kāda bauda atlaisties dziļajā, ar zaļu ripsu apvilktajā krēslā, izstiept kājas, lūkoties uz melno ķiniešu telefona galdiņu un krāsaino Vernona kalna fotogrāfiju, kas viņam vienmēr tik ļoti patika, kamēr misis Džudika mazajā virtuvītē — tepat blakus — dziedāja «Mana skaistā kreoliete». Ar neizsakāmu baudu, ar dziļu apmierinājumu, kas pamazām pārvērtās ilgu pilnā neapmierinātībā, viņš redzēja magnolijas mēness gaismā, dzirdēja, kā plantācijā bandžo pavadījumā klusi dungo nēģeri. Viņš ilgojās pēc Tanisas tuvuma, pūlējās atrast ieganstu, lai varētu pie viņas ieiet, bet tai pašā laikā viņam negribējās šķirties no šīs klusās svētlaimes. Viņš apātiski palika sēžam.

Kad Tanisa iesteidzās ar tēju, Babits uzsmaidīja viņai. — Pie jums patiešām ļoti patīkami! — Pirmoreiz viņš runāja atklāti, bija mierīgs un paļāvīgi draudzīgs, un viņas atbilde skanēja tikpat draudzīgi un mierīgi.

—    Bet es priecājos, ka jūs esat šeit. Jūs bijāt tik laipns, palīdzējāt man atrast šo mazo, jauko dzīvoklīti.

Viņi abi bija vienis prātis, ka laiks drīz kļūs aukstāks. Viņi bija vienis prātis ari par to, ka prohibīcija ierobežo cilvēka brīvību. Vienis prātis — ka māksla liecina par mājas kultūru. Viņi bija vienis prātis par itin visu. Viņi kļuva pat pārdroši. Viņi nebaidījās ieminēties, ka šīs jaunās, modernās meitenes, nu, atklāti sakot, viņu īsie svārki patiešām pārāk īsi. Viņi lepojās, ka šādas atklātas runas viņus nemaz neuztrauc. Tanisa pat uzdrošinājās teikt: — Es zinu, jūs mani sapratīsiet… es domāju… es īsti labi nezinu, kā to pasacīt, bet es domāju, ka meitenes, kas ar savu apģērbu cenšas pasvītrot, cik viņas samaitātas, patiesībā vairāk arī neko neatļaujas. Viņas nodod pašas sevi, viņām, acīm redzot, trūkst īsti sievišķīgu sieviešu instinktu.

Atcerēdamies Idu Putjaku, jauniņo manikīri, kas tik slikti pret viņu izturējās, Babits dedzīgi piekrita; atceredamies, cik slikti pret viņu izturējusies visa pasaule, viņš izstāstīja Tanisai par Polu Rīslingu, par Zillu, par Seneku Dounu un par streiku.

—      Zināt, kā tas viss iznāca? Es, protams, tapat kā visi citi vēlējos, kaut šos ubagus apklusinatu pēc iespejas ātrāk, bet, pie velna, vai tādēļ mēs nedrīkstam saprast ari viņu viedokli? Ikkatram cilvēkam viņa paša labad jābūt iecietīgam un liberālam, vai ne?

—    Ak jā! — Tanisa sēdēja uz maza, cieta dīvāniņa, atspiedusi rokas pret tā malu, un, noliekusies uz priekšu, uzsūca katru viņa vārdu; un sajūsmināts, ka viņu atzīst un prot novērtēt, Babits turpināja:

—    Es pielēcu kājās un sacīju tiem tur klubā: «Zināt, es…»

—   Vai jūs esat Uniona kluba biedrs? Es domāju, ka tas…

—    Nē, Sporta kluba. Lūk, ko es jums teikšu: viņi, protams, visu laiku aicina mani iestāties Unionā, bet es vienmēr atbildu: «Nē, ser! Nekā nebūs.» Es nebaidos no izdevumiem, bet es ne acu galā nevaru ciest šos vecos savādniekus.

—    Ak jā, es saprotu. Bet pastāstiet, ko jūs viņiem teicāt.

—    Jūs tas varbūt nemaz neinteresē? Droši vien es esmu jau paspējis jums apnikt ar savām rūpēm! Gandrīz vai neticami, ka tāds vecs muļķis var gausties kā pienapuika!

—    Ak, jūs vēl esat tīrais zēns. Es domāju… jūs nekādā ziņā neesat vecāks par četrdesmit pieciem gadiem.

—    Nu, neko daudz vairāk man arī nav. Bet, goda vārds, dažreiz es jūtos pavisam vecs; tik liela atbildība, tik daudz pienākumu.

—    Ak, es saprotu! — Viņas balss glāstīja Babitu, apņēma viņu kā silts zīds. — Un es dažreiz jūtos vientuļa, tik bezgala vientuļa, mister Babit.

—   Mēs esam divi skumji putni. Toties sasodīti jauki cilvēki!

—   Jā, manuprāt, mēs esam daudz simpātiskāki nekā citi cilvēki, ko es pazīstu. — Viņi abi smaidīja. — Bet lūdzu pastāstiet, ko jūs teicāt klubā.

—    Nu, kaut ko līdzīgu: Seneka Douns ir un būs mans draugs — lai viņi runā ko grib, lai lamā, kā tīk, bet daudziem no viņiem nav ne jausmas, ka Senijs

draudzējas ar pašiem ievērojamākajiem valstsvīriem pasaulē, piemēram, ar lordu Vaikomu — zināt, ar šo slaveno angļu aristokrātu. Mans draugs sers Džeralds Douks man stāstīja, ka lords Vaikoms esot viens no iespaidīgākajiem vīriem Anglijā — liekas, ka Douks tā teica, varbūt ari kāds cits.

—    Ak jūs pazīstat seru Džeraldu? To, kas viesojās pie Makelvijiem?

—    Vai pazīstu! Nu, varu teikt, ka pazīstu viņu ļoti labi, jo mēs saucam viens otru par Džordžu un Džeriju, un Čikāgā mēs abi tā piesūcāmies…

—    Jums nu gan tad gāja jautri! Bet… — viņa draudēja Babitam ar pirkstu, — es neļaušu jums piesūkties! Būs jāsaņem jūs stingrāk rokās!

—    Nebūtu par ļaunu!… Nu tā, es saku tiem tur klubā: man, lūk, gadījies dzirdēt, kāds liels vīrs ir mūsu Senijs Douns ārpus Zenīta, bet pravietis jau nekad netiek cienīts savā tēvu zemē, un Senijs, velns parāvis, ir tik sasodīti kautrīgs, ka nevienam ne ar pušplēstu vārdu neieminas, kādā sabiedrībā viņš uzturas, kad ceļo pa ārzemēm. Nu, streika dienās Kjarenss Drams pienāk parādes solī pie mūsu galda, uzcirties savā lepnajā kapteiņa uniformā, un kāds viņam jautā: «Nu, Klarens, vai likvidējāt streiku?»

Bet viņš uzpūšas kā pāvs un kliedz tā, ka var dzirdēt pat lasītavā: «Jā, protams, es teicu streika vadoņiem, lai lasās, un viņi visi tūlīt devās mājās.»

«Nu,» es saku, «priecājos, ka nebija sadursmes.»

«Jā,» viņš atbild, «bet, ja es nebūtu turējis acis vaļā, tad vis neietu tik gludi! Viņiem visiem pilnas kabatas ar bumbām! Sasodītie anarhisti!»

«Blēņas, Klarens!» es viņam saku. «Es visus uzmanīgi nopētīju, bet bumbu viņiem bija ne vairāk, ne mazāk kā trušiem. Protams,» es saku, «viņi ir muļķi, bet galu galā viņi ir tādi paši cilvēki kā tu un es.»

Un tad Vergils Gančs vai kāds cits — nē, tas bija Cams Frinks — zināt, tas slavenais dzejnieks — mans labs draugs — viņš saka man: «Paklausies,» viņš saka, «vai tu gribi teikt, ka aizstāvi streikus?» Nu, es biju briesmīgi sašutis, ka viens cilvēks iedrošinās par mani

tik aplami domāt, un nozvērējos nepaskaidrot itin neko — vienkārši ignorēt viņu . . .

—    Ak, ļoti prātīgi darīts, — atzina misis Džudika.

—    Tomēr beidzot es viņam paskaidroju: «Ja tu būtu strādājis Tirdzniecības palātas komitejās tik daudz kā es, tad tev būtu tiesības runāt! Bet, — es viņam saku,

—   es esmu tais ieskatos, ka mums jāizturas kā džentlmeņiem arī pret saviem pretiniekiem!» Nu, jums vajadzēja redzēt, visi palika kā uz mutes krituši. Frinks — es viņu mēdzu saukt vienkārši par Camu — pat tas nezināja, ko atbildēt. Bet nav ne vismazāko šaubu, ka daudzi no viņiem pie sevis nodomāja, ka es esmu pārāk liberāls. Kā jūs domājat?

—    Ak, jūs izturējāties tik gudri! Tik drosmīgi! Man patīk cilvēki, kas prot aizstāvēt savu pārliecību.

—    Bet kā jūs domājat, vai tas bija pareizi darīts? Galu galā, daži no šiem zeļļiem ir tik sasodīti bailīgi un aprobežoti, ka viņos tūlīt mostas aizdomas pret cilvēku, kas nebaidās atklāti pateikt savas domas.

—    Kas viņus ko ievērot! Ar laiku viņi tā kā tā spiesti respektēt cilvēku, kas liek viņiem padomāt, un jūs ar savu oratora slavu…

—    Ko jūs zināt par manu oratora slavu?

—    Ak, es jau nu neiešu stāstīt visu, ko zinu! Bet, nopietni runājot, jūs pats laikam nemaz neapzināties, kāda ievērojama persona esat.

—    Nu… Kaut gan šoruden es neko daudz neesmu runājis. Notikums ar Polu Rīslingu mani galīgi izsitis no sliedēm. Bet… Zināt, jūs esat pirmais cilvēks, kas patiešām saprot, pēc kā es cenšos, Tanisa… Lai nu viens paklausās! Nu, vai tā nav nekaunība, saukt jūs vienkārši par Tanisu?

—    Ak lūdzu, lūdzu! Un vai es drīkstu saukt jūs par Džordžu? Vai nav šausmīgi jauki, ja diviem cilvēkiem piemīt — kā lai jums to pasaku? — piemīt tik daudz analītiskas izjūtas, ka viņi spēj atmest visus muļķīgos aizspriedumus, spēj saprast viens otru un tuvoties viens otram kā kuģi, kas satiekas naktī?

—    Protams, protams!

Babits vairs nesēdēja mierīgi krēslā, viņš staigāja

apkārt pa istabu un apsēdās blakus Tanisai uz dīvāniņa. Bet, kad viņš neveikli pastiepa roku pēc viņas trauslajiem, koptajiem pirkstiem, viņa jautri teica:

—    Lūdzu pasniedziet man cigareti. Jūs droši vien domājat, ka nabaga Tanisa ir briesmīgi samaitāta, ja viņa smēķē cigaretes.

—    Ak nē! Man tas patīk!

Viņš bieži ar nepatiku bija domājis par jaunajām meitenēm, kas-smēķēja Zenīta restorānos, bet viņš pazina tikai vienu vienīgu sievieti, kas smēķēja — tā bija misis Dopelbrava, viņa vieglprātīgā kaimiņiene. Svinīgi aizdedzinājis Tanisas cigareti, viņš lūkojās apkārt, kur nosviest apdegušo sērkociņu, un beidzot iebāza to savā kabatā.

—   Man šķiet, jūs arī esat noilgojies pēc cigāra, jus nabadziņš! — viņa nočivināja.

—    Ja jums nav iebildumu?

—    Ak nē! Man patīk labu cigāru smarža; tik jauka un… tik jauka un tik vīrišķīga. Jūs atradīsiet pelnu trauku manā guļamistabā, uz galdiņa blakus gultai, esiet tik laipns un atnesiet.

Tanisas guļamistaba satrauca Babitu: plats dīvāns ar violetu zīda segu, violeti aizkari ar brokāta svītrām, ķīniešu čipendēla rakstāmgalds un neticami daudz kurpju, kas uzmauktas uz glīti sakārtotām un lentēm izgreznotām liestēm, un sārti dzeltenas zeķes virs katra pāra. Viņš atnesa pelnu trauku, kā viņam pašam šķita, dabiski un nepiespiesti, kā labam draugam piederas. «Tāds stulbenis kā Vergils Gančs katrā ziņā mēģinātu pazoboties, ka redzējis viņas guļamistabu; bet es izturos pavisam vienaldzīgi.» Taču vēlāk viņš vairs nebija vienaldzīgs. Apmierinājums, ko sniedza draudzība, izgaisa, un viņu mocīja vēlēšanās pieskarties Tanisas rokai. Bet ikreiz, kad viņš mēģināja to darīt, cigarete viņu traucēja. Tā nostājās starp viņiem kā vairogs. Babits gaidīja, līdz cigarete būs izsmēķēta, taču nepaspēja vēl lāgā nopriecāties, ka Tanisa tik ātri nodzēš gruzdošo cigaretes galu pelnu traukā, kad viņa jau sacīja: — Vai jūs nepasniegtu man vēl vienu cigareti? — un viņam atlika tikai bezcerīgi noskatīties, kā

bālu dūmu aizkars un viņas graciozi saliektā roka atkal paceļas starp viņiem. Tagad viņu mocīja ne vien ziņkāre, vai Tanisa atļaus viņam saņemt savu roku (protams, tikai aiz cēlas draudzības jūtām), bet arī nepārvaramas alkas pēc šīs rokas.

Arēji no šīs asās drāmas nekas nebija manāms. Viņi jautri tērzēja par automobiļiem, par ceļojumiem uz_Ķaliforniju, par Camu Frinku. Reiz viņš smalkjūtīgi ieminējās: — Es nevaru ciest tipus… nevaru ciest cilvēkus, kas paši piesakās uz pusdienām, tomēr man ir tāda sajūta, ka šovakar es pusdienošu burvīgās misis Tanisas Džudikas sabiedrībā. Bet jums droši vien jau norunātas savas septiņas satikšanās.

—    Nu, es biju domājusi iet uz kino. Jā, patiešām derētu mazliet pastaigāt un paelpot svaigu gaisu.

Viņa neuzaicināja Babitu palikt, bet arī neraidīja viņu projām. Viņš pārlika: «Būtu labāk, ja es taisītos kā tieku! Viņa atļaus man palikt… varbūt tiešām pamēģināt… bet es nedrīkstu saistīties… nē, nedrīkstu… jābēg pie laika!» Tad izšķīrās: «Nē, tagad jau par vēlu!»

Pēkšņi ap pulksten septiņiem, pastūmis sānis cigareti, viņš cieši satvēra Tanisas roku.

—    Tanisa! Beidziet mani mocīt! Zināt, mēs… Mēs esam divi vientuļi putni, bet abi kopā jūtamies ļoti laimīgi. Vismaz par sevi varu to teikt! Nekad neesmu bijis tik laimīgs! Atļaujiet man palikt! Es noskriešu lejā uz delikatešu veikalu un nopirkšu kaut ko… varbūt aukstu ceptu cāli… vai tītaru… un mēs abi ieturēsim brīnišķīgas vakariņas, bet pēc tam, ja jūs gribēsiet mani izdzīt, es būšu paklausīgs kā jērs.

—    Nu… jā… tas būtu jauki, — viņa piekrita. »

Viņa neatrāva arī savu roku. Babits trīcēdams paspieda šo roku un steidzās uzvilkt mēteli. Delikatešu veikalā viņš sapirkās milzīgus pārtikas krājumus, izvēlēdamies pašu dārgāko. No drogu veikala otrpus ielas viņš piezvanīja sievai: — Man jāpiespiež kāds klients parakstīt līgumu, pirms viņš atstāj pilsētu ap pusnakti. Būšu mājās ļoti vēlu. Negaidi mani. Noskūpsti Tinku manā vietā. — Cerību pilns, viņš atgriezās dzīvoklī.

—    Ak jūs nerātnis! Ko gan visu neesat sapircis, — Tanisa viņam jautrā balsī pārmeta un atzinīgi smaidīja.

Babits palīdzēja viņai mazajā, baltajā virtuvītē; noskaloja salātus, attaisīja olīvu pudeli. Pēc tam Tanisa lika viņam klāt galdu, un Babits, rikšodams uz dzīvojamo istabu un meklēdams bufetē nažus un dakšiņas, jutās pilnīgi kā savās mājās.

—    Nu, vēl atliek tikai noskaidrot, — viņš paziņoja,

—    kādu tērpu jūs uzģērbsiet par godu mūsu pusdienām. Es nevaru izšķirties, vai jums labāk izvēlēties pašu greznāko vakartērpu vai arī atlaist matus, uzvilkt īsu kleitiņu un tēlot mazu meitenīti.

—    Es sēdīšos pie galda tāda, kāda esmu, šai vecajā šifona skrandā, ja nabaga Tanisa jums nav pietiekami laba, tad varat iet pusdienot uz klubu.

—    Nav pietiekami laba! — Babits glāstīja viņas plecu. — Mī]ais bērns, jūs esat pati gudrākā, pati skaistākā un jaukākā sieviete pasaulē! Nu, lēdija Vaikoma, ja jūs pieņemtu Zenīta hercoga pakalpīgo roku. mēs varētu doties iekšā uz brīnišķīgo mielastu!

—    Ak, cik jauki jūs protat jokot!

Kad viņi bija paēduši uz ātru roku sagatavoto maltīti, Babits izbāza galvu pa logu un paziņoja:

—    Briesmīgi auksts un drīz laikam sāks līt. Jūs taču negribēsiet iet tādā laikā uz kino.

—    Nu…

—    Es vēlētos, kaut mums būtu kamīns! Es vēlētos, kaut šovakar gāztu kā ar spaiņiem un mēs atrastos mazā, vecmodīgā būdiņā, un koki ārpusē locītos vētrā, un pavardā liesmotu malkas šķilas un… zināt ko! Pievilksim šo dīvānu pie radiatora, izstiepsim savas kājas un iedomāsimies, ka tas ir kamīns.

—    Ak, cik aizkustinoši! Jūs lielais bērns!

Viņi tomēr piestūma dīvāniņu pie radiatora un atbalstīja pret to kājas — viņš savus smagos, melnos zābākus, viņa savas lakādas kurpītes. Krēslā viņi runāja paši par sevi; par to, cik viņa vientuļa, cik viņš nelaimīgs un cik brīnišķīgi, ka viņi atraduši viens otru. Kad saruna pārtrūka, istabā kļuva klusāk nekā uz lauku ceļa. Nekas.vairāk nebija dzirdams, kā tikai automobiļu riepu šņirkstēšana uz ielas un tāla preču vilciena du

noņa. Istaba bija noslēgusies pati sevi, silta, droša, atšķirta no nemiera pilnās pasaules.

Viņš aizmirsās ekstāzē, kas izgaisināja visas bailes un šaubas; un, rītausmā atgriezdamies mājās, viņš izjuta dziļu un atmiņām bagātu apmierinājumu.

Divdesmit devītā nodaļa

1

Pārliecība par Tanisas Džudikas draudzību nostiprināja Babita pašapziņu. Sporta klubā viņš izturējās izaicinoši. Vergils Gančs vēl aizvien klusēja, bet pārējie no «trakuļu» galda pacieta Babitu savā vidū, kaut gan tas bez kāda redzama iemesla bija kļuvis «mazliet ķerts». Viņi nikni strīdējās ar Babitu, bet viņš dižojās kā gailis, tīksminādamies par savu interesanto mocekļa lomu. Viņš pat iedrošinājās slavēt Seneku Dounu. Profesors Pumprijs piezīmēja, ka tas nu esot par daudz, bet Babits protestēja: — Nē! Fakts! Kad es jums saku, viņš ir viens no visgudrākajiem vīriem mūsu valstī. Pats lords Vaikoms teica, ka …

—    Pie velna, kas tad galu galā ir šis lords Vaikoms? Kādēļ tu viņu vienmēr piemini? Jau sešas nedēļas tu skandini par viņu vienā gabalā! — uztraucās Orvils Džounss.

—    Džordžs pieprasījis viņu no Sīrs-Roubaka firmas. Šos augstdzimušos angļu pērtiķus jūs varat izsūtīt pa pastu par diviem dolāriem gabalā, — paskaidroja Sidnijs Finkelšteins.

—    Nu beidziet ņirgāties! Lords Vaikoms — viņš ir viens no gudrākajiem polītiķiem Anglijā. Kā jau teicu, es pats, protams, esmu konservatīvais, bet es cienu tādus cilvēkus kā Seneka Douns, tāpēc ka…

Vergils Gančs viņu asi pārtrauca: — Es šaubos, vai tu maz esi tik konservatīvs? Es domāju, ka gluži labt protu vadīt savu biznesu bez tādu sarkano sesku palīdzības, kāds ir tavs Seneka Douns!

Ganča balss bija tik ļauna, viņa žoklis tik dzelžains, ka Babits satrūkās, bet viņš atguvās un turpināja strīdu, līdz visi sāka garlaikoties, tad dusmoties un beigās kļuva tikpat aizdomīgi kā Gančs.

II

Babits pastāvīgi domāja par Tanisu. Ar sajūsmu viņš atcerējās katru tās sejas vaibstu. Viņa rokas ilgojās pēc Tanisas. «Es esmu viņu atradis! Visus šos gadus es sapņoju par viņu un tagad esmu viņu atradis!» viņš līksmoja. Priekšpusdienās viņi satikās kinoteātrī; vēlu pēcpusdienā vai vakaros viņš, aizbildinādamies ar Aļņu ordeņa sanāksmēm, brauca pie Tanisas uz viņas dzīvokli. Babits zināja visu par viņas finansiālajiem darījumiem un neskopojās ar padomiem, bet viņa žēlojās par savu sievišķīgo nevarību, slavēja Babita gudrību, taču galu galā izrādījās, ka viņa zina daudz vairāk par akcijām nekā viņš. Viņiem bija jau kopīgas atmiņas, un viņi varēja kopīgi pazoboties par bijušajiem laikiem. Reiz abi sastrīdējās, un Babits pārskaities paziņoja, ka Tanisa esot tāds pats «tirāns» kā viņa sieva, turklāt vēl daudz raudulīgāka, tiklīdz viņš neesot pietiekami uzmanīgs. Bet viņi drīz salaba.

Visjaukākā viņiem šķita kāda pastaiga skanīgā decembra pēcpusdienā pa sniega aizputinātām pļavām līdz pat aizsalušajai Caluzas upei. Tanisa savā karakula cepurē un īsajā bebrādas kažociņā izskatījās neparasti daiļa; viņa klaigādama slidinājās pa ledu, Babits aizelsies sekoja viņai un skaļi smējās… Maira Babita nekad neslidinājās pa ledu.

Babits baiļojās, ka viņus kāds varētu ieraudzīt kopā. Zenītā neiespējami ieturēt lenču kaimiņa sievas sabiedrībā, lai līdz vakaram šis fakts jau nebūtu zināms visiem jūsu paziņām. Bet Tanisa bija apbrīnojami diskrēta. Lai arī cik koķeti viņa izturējās vienatnē, ārpus mājas viņa bija nopietna un atturīga, un Babits cerēja, ka ļaudis viņa pavadoni noturēs par klienti. Reiz Orvils DžounsS' redzēja viņus iznākam kopā no kino, un Babits nomurmināja: — Atļauj man tevi iepazīsti

nāt ar misis Džudiku. Nu, šī lēdija gan zina, pie kura māklera griezties, Orvil! — Misters Džounss, kaut gan viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kas izturas stingri kritiski pret morāli un veļas mazgājamām mašīnām, šķita apmierināts.

Babits visvairāk baidījās — ne jau aiz kādas sevišķas mīlestības pret sievu, bet aiz paraduma saglabāt ārējas pieklājības formas, — ka Maira varētu uzzināt par viņa mīlas dēku. Viņš bija pārliecināts, ka sieva nekā noteikta par Tanisu nezina, bet tikpat pārliecināts arī par to, ka viņai tomēr radušās aizdomas. Jau gadiem ilgi viņa bija vienaldzīga pret jebkādu maiguma izpausmi, izņemot atvadu skūpstu, tomēr viņa apvainojās, kad atslāba laulātā drauga interese par viņu, un tagad viņš nejuta pret sievu ne vismazāko interesi, drīzāk gan riebumu. Viņš bija pilnīgi uzticīgs Tanisai. Viņam riebās sievas izplūdušais augums, tā tauku vaļņi un krokas, derdzās vecie, nonēsātie apakšsvārki, kurus viņa vienmēr taisījās aizsviest, bet nekad neaizsvieda. Babits saprata, ka Mairai, kas viņu tik ilgi un tik tuvu pazina, šis riebums nepaliek nepamanīts. Viņš rūpīgi centās to noslēpt ar neveikliem jokiem. Bet nespēja.

Ziemsvētkus viņi pavadīja diezgan ciešami. Ieradās arī Kenets Eskots, kas tagad bija atklāti saderinājies ar Veronu. Misis Babita nevarēja valdīt asaras un sauca Kenetu par savu dēlu. Babits bija norūpējies par Tedi, tāpēc ka tas vairs nežēlojās par universitāti un bija kļuvis neparasti paklausīgs. Viņš nezināja, kas dēlam padomā, bet kautrējās jautāt. Pēcpusdienā Babits izzagās no mājas, lai aiznestu Tanisai dāvanu — sudraba cigarešu etviju. Kad viņš atgriezās, misis Babita pārāk vientiesīgi jautāja: — Vai tu biji paelpot svaigu gaisu?

—    Jā, mazliet pavizinājos, — viņš nomurmināja.

Pēc jaungada sieva sacīja: — Džordž, šodien es saņēmu vēstuli no māsas. Viņa nejūtas vesela. Varbūt man aizbraukt pie viņas uz dažām nedēļām?

Misis Babita nebija radusi aizbraukt no mājām ziemā, ja vien negadījās kaut kas ārkārtējs, bez tam pagājušo vasaru viņa jau bija pavadījusi ārpus mājas vairākas

nedēļas. Arī misters Babits nepiederēja pie tiem vīriem, kurus viegli pamest vienus, kuri vienaldzīgi panes šķiršanos. Viņam patika, ka sieva dzīvo mājās: sieva rūpējās par viņa drēbēm; viņa prata izcept bifšteku kā nākas; viņas nemitīgā klukstēšanā klausoties, Babits jutās mierīgs un drošs. Bet šoreiz viņš nevarēja izspiest pat ne parasto pieklājības frāzi: «Ak, vai tad viņa nevar iztikt bez tevis?» Sajuzdams sievas pētošo skatienu, viņš pūlējās izlikties apbēdināts, bet visu laiku klusībā līksmoja par satikšanos ar Tanisu.

—   Vai tu domā, ka man vajadzētu braukt? — sieva skarbi jautāja.

—    Es nezinu, dārgā, tev pašai tas jāizlemj.

Viņa nopūzdamās novērsās, bet Babita piere kļuva mitra.

Visas četras dienas līdz aizbraukšanai viņa bija neparasti klusa, viņš —'nepanesami maigs. Viņas vilciens atgāja ap pusdienu. Kad tas attālinājās un nozuda aiz depo nojumes, Babits nekavējoties gribēja steigties pie Tanisas.

—    Nē, velns lai parauj, es to nedarīšu! — viņš zvērēja.

Bet četros pēc pusdienas Babits jau bija viņas dzīvoklī.

lll

Babits, kas vienmēr kontrolēja vai vismaz šķita kontrolējam savu vienmuļo, bet darbīgo un saprātīgo dzīvi, nākamajās divās nedēļās tika ierauts spēcīgu kaislību, slikta viskija un visādu sarežģījumu virpulī, kurus sagādāja viņa jaunie paziņas, alkatīgie jaunie draugi, kas parasti prasa daudz vairāk uzmanības nekā vecie. Katru rītu viņš sadrūmis atcerējās pagājušā vakara trakulības. Mocīdamies galvas sāpēs, ar cigarešu apdedzinātu mēli un lūpam viņš, pats sev neticēdams, skaitīja, cik glāzīšu vakar izdzēris, un stenēja: «Man jāizbeidz!» Viņš vairs neteica: «Es izbeigšu!» — jo labi zināja, lai cik stingra bija apņēmība rīta agrumā, viņš tomēr nespēja atturēties nevienu vakaru.

Viņš bija iepazinies ar Tanisas draugiem; ar uzdzīvotājiem parasto mežonīgo steigu, kuri dzer un dejo, un tarkšķ, un baidās apklust kaut uz brīdi, Babits tika pieņemts viņu barā, tā sauktajā «bandā». Pirmo reizi viņš satikās ar tiem pēc sevišķi smagas darba dienas, kad bija cerējis atpūsties pie Tanisas, klausoties viņas apbrīnas pilnajos vārdos.

Jau lejā vestibilā varēja dzirdēt spiegšanu un gramofona ķērkšanu.

Kad Tanisa atvēra durvis, Babits ieraudzīja fantastiskus stāvus dejojam zilganā cigarešu dūmakā. Galdi un krēsli bija sagrūsti pie sienas.

—    Ak, cik burvīgi! — Tanisa čaloja. — Karijai Norkai ienāca prātā šī lieliskā ideja. Viņa nolēma, ka pienācis laiks sarīkot īstu balli, piezvanīja «bandai» un uzaicināja visus sapulcēties… Džordž, tā ir Karija.

Karijā šķita apvienotas pašas nepatīkamākās precētu sievu un vecu meitu rakstura īpašības. Viņai varēja būt gadu četrdesmit; viņas mati bija nedabīgā, platīnblondā krāsā, krūtis — plakanas kā dēlis, toties gurni varen apjomīgi. Viņa ķiķinādamās apsveica Babitu:

—    Esiet sveicināti mūsu vidū. Tanisa stāstīja, ka jūs esot lāga zēns.

Acīm redzot, visi gaidīja, lai viņš dejo un amizējas ar Kariju, un Babits noskaities arī darīja, ko spēja. Viņš stumdīja Kariju šurp un turp pa istabu, uzgrūzdamies gan citiem dejotāju pāriem, gan radiatoriem, gan krēslu kājām, kas uzglūnēja no paslēptuves. Dejodams viņš aplūkoja pārējos «bandas» dalībniekus. Tur bija jauna, slaida sieviete, kas šķita atjautīga, iedomīga un sarkastiska. Kāda cita sieviete, kuru viņš vēlāk nekādi nevarēja atcerēties. Trīs pārmoderni ģērbušies un mazliet sievišķīgi jaunekļi — minerālūdeņu pārdevēji vai vismaz kā radīti šai profesijai. Kāds vīrietis viņa gados, nekustīgs, pašapmierināts, sašutis par Babita ierašanos.

Kad Babits bija izpildījis savu pienākumu — beidzis dejot ar Kariju, Tanisa pavilka viņu sānis un lūdza:

—    Mīļais, vai tu nevarētu izdarīt man kādu pakalpojumu? Man mājās nav ne pilītes dzeramā, bet «banda» grib svinēt īstus svētkus. Vai tu nevarētu aizdrāzties līdz Hīlijam Hansonam un atvest kaut ko.

—    Protams, — viņš atbildēja, pūlēdamies apspiest sarūgtinājumu.

—    Zini ko, es pierunāšu Minniju Zontāgu, lai brauc tev līdz. — Tanisa norādīja uz slaido, sarkastisko, jauno sievieti.

Mis Zontāga apsveica Babitu diezgan dzēlīgi:

—   Sveiki, mister Babit! Tanisa stāstīja, ka jūs esot ļoti ievērojama persona, un es jūtos pagodināta, ka man atjauts braukt jums līdz. Es, protams, neesmu radusi satikties ar tādiem sabiedrības pīlāriem kā jūs, tādēļ arī nezinu, kā izturēties tik augstās aprindās.

Tā mis Zontāga tarkšķēja visu ceļu līdz pat Hīlijam Hansonam. Uz viņas asprātībām Babitam gribējās atbildēt: «Ejiet pie velna!» — bet viņam pietrūka drosmes izteikt šo saprātīgo piezīmi skaļi. Viņš dusmojās par pašu šīs «bandas» eksistenci. Viņš bija dzirdējis Tanisu sakām «dārgā Karija» un «Minnija Zontāga — viņa ir tik gudra — tu viņu dievināsi,» — bet nekad nebija iedomājies tās kā reālas personas. Viņš bija iztēlojies, ka Tanisu neierobežo nekādi Ziedošo pakalnu aizspriedumi, ka tā dzīvo kaut kur rožainā tukšumā un vienmēr gaida viņu.

Kad viņi atgriezās, Babitam nācās paciest jauno minerālūdens pārdevēju augstprātīgo laipnību. Tie bija tikpat siekalaini draudzīgi, cik mis Zontāga sausi naidīga. Tie sauca viņu par «veco Džordžiju» un klaigāja: «Nāc šurp, vecais, ieloki kājas…» — zēni sajoztās jakās, zēni pūtainām sejām, tik jauni kā Tedis un tik šļaugani kā teātra koristi, taču spējīgi dejot, griezt gramofonu, smēķēt cigaretes un tiranizēt Tanisu. Babits pūlējās būt viņiem līdzīgs; viņš kliedza: — Vareni, Pīt! — bet balss viņam aizlūza.

Tanisai, acīm redzot, patika dejojošo mīluļu sabiedrība; viņa tīksminājās par to tukšajiem glaimiem un nevērīgi skūpstīja savus partnerus pēc katras dejas. Babits ienīda viņu šai brīdī. Viņš ievēroja, ka Tanisa ir jau pusmūža gados. Viņš redzēja grumbas tās maigajā kaklā un ļengano ādu zem zoda. Jaunības dienu vingrie muskuļi bija kļuvuši vaļīgi un gļēvi. Deju starpbrīžos viņa sēdēja pašā ērtākajā krēslā un, mādama ar cigareti, aicināja pie sevis jauniņos pielūdzējus, lai tie

pakavē viņai laiku. («Viņa laikam iedomājas, ka ir īsta karaliene,» Babits rūca.) Tanisa dziedošā balsī jautāja mis Zontāgai: — Vai mana mazā studija nav jauka? — («Studija, muļķības! Vienkāršs vecu meitu un klēpja sunīšu mājoklis! Ak dievs, kā es vēlētos būt mājās! Varbūt vēl tagad varētu kaut kā aizšmaukt?»)

Kad Babits sāka nogaršot Hīlija Hansona netīrīto, bet stipro viskiju, viņa domas drīz vien kļuva neskaidras. Viņš pamazām iejutās «bandas» noskaņā. Viņš priecājās, ka Pīts — pats inteliģentākais no jaunajiem tukšgalvjiem — un Karija Norka viņu labi ieredz; un viņam šķita ārkārtīgi svarīgi iegūt vecā, saīgušā vīrieša labvēlību, kas, kā vēlāk noskaidrojās, bija dzelzceļa ierēdnis Fultons Bemiss.

«Bandas» valoda bija izsaucieniem bagāta, piebārstīta divdomībām un aizrādījumiem par cilvēkiem, kurus Babits nepazina. Acīm redzot, viņi bija ļoti augstas domās par sevi. Viņi taču piederēja pie «bandas»; viņi bija gudri, skaisti un interesanti; viņi bija bohēmieši un īsti pilsētnieki, pieraduši pie Zenīta greznības: deju zālēm, kinoteātriem, restorāniem; un ciniskā augstprātībā viņi ņirgājās par ļaudīm, kas bija «tūļas» vai «skopuļi».

—    Ak Pīt, vai es tev jau stāstīju, ko teica tas aitasgalva kasieris, kad es vakar mazliet nokavējos? Ak, tas bija ne-iz-sa-kā-mi komiski!

—    Ak, kā T. D. piesūcās! Viņš bija gluži stīvs un līks. Un ko Gledisa viņam teica?

—    Bet iedomājies tik, kas par bezkaunību — Bobs Bikerstafs gribēja ievilināt mūs savā mājā! Nu, vai tā nav nekaunība? Kas gan var sacensties ar viņu šai ziņā? Jā, to es saucu par nekaunību!

—    Vai tu ievēroji, kā Dotija dejoja? Nudien, viņa krietni vien šāva pāri par strīpu!

Babits skaļi piebalsoja nesen ienīstajai mis Minnijai Zontāgai, ka cilvēki, kas pa naktīm nedejo džeza ritmā, ir rāpuļi, blandoņas, īsti mīkstmieši; kad misis Karija Norka ķiķinādamās apjautājās: — Vai jums patīk sēdēt uz grīdas? Tas ir tik bohēmiski! — viņš ieaurojās:

—    Un kā vēl! — «Banda» viņam sāka iepatikties aizvien vairāk un vairāk. Kad Babits ieminējās par

saviem draugiem: seru Džeraldu Douku, lordu Vaikomu, Viljamu Vašingtonu ītornu un Camu Frinku, viņš jutās lepns, ka «bandas» dalībnieki par tiem ieinteresējās. Viņš bija tā iejuties jautrajā noskaņā, ka nemaz neuztraucās, redzot Tanisu pieglaužamies paša jaunākā un nenobriedušākā jaunekļa plecam, un viņš pats ilgojās turēt Karijas Norkas tuklo roku un atlaida to tikai tāpēc, ka Tanisa dusmīgi uz viņu paskatījās.

Kad divos pēc pusnakts Babits devās uz mājām, viņš bija pilntiesīgs «bandas» biedrs, un visu nākošo nedēļu «bandas» jautrās un brīvās dzīves ārkārtīgi stingrie noteikumi un ārkārtīgi nogurdinošās parašas ierobežoja Babita rīcības brīvību. Viņam vajadzēja ierasties deju vakaros; viņš tika iesaistīts vispārējā satraukumā, kas rodas, ja katrs un katra zvana pārējiem, ka viņa, runādama to un to, nemaz tā neesot domājusi, kad viņa to teikusi, kādēļ tad Pīts staigājot apkārt, visiem stāstīdams, ka viņa tā esot teikusi.

Nekad nevienas ģimenes locekļi nav tik neatlaidīgi interesējušies cits par cita gaitām, kā to darīja šīs «bandas» dalībnieki. Ikviens no viņiem sīki jo sīki zināja, kur pārējie tai un tai brīdī bijuši, vai ari sašutis pieprasīja paskaidrojumus par visu nedēļu. Tā Babitam nācās paskaidrot Karijai vai Fultonam Bemisam, kādēļ viņš nevarējis ierasties pie tiem pirms pulksten desmitiem, un vēl atvainoties, ka pusdienojis kopā ar kādu pazīstamu biznesmeni.

Katra «bandas» biedra pienākums bija piezvanīt pārējiem biedriem vismaz reizi nedēļā. — Kādēļ tu man nepiezvanīji? — Babitam pārmetoši jautāja ne vien Tanisa un Karija, bet ari tādi jauni «senie draugi» kā Dženija, Kapitolina un Tuts.

Ja Babitam Tanisa kādu brīdi bija šķitusi novītusi un sentimentāla, tad šis iespaids pilnīgi izzuda Karijas Norkas deju vakarā. Misis Norkai bija liela māja un mazs vīrs. Pie viņas ieradās visa «banda», varbūt kādi trīsdesmit pieci cilvēki. Babits, kuru visi sauca par «veco Džordžiju», tagad jau bija īsts «seniors», jo «bandā» ik mēnesi izmainījās puse no visa biedru skaita, un tas, kas varēja atcerēties aizvēsturiskās dienas priekš divām nedēļām, kad misis Absoloma, pār

tikās produktu reklamētāja, vēl nebija aizbraukusi uz Indianapolisu un Maksis «saplūcies» ar Minniju, tas jau bija cienījams vadonis un varēja noraudzīties no augšas uz jaunajiem Pīteriem, Minnijām un Gledisām.

Viesībās pie Karijas Tanisa bija brīva no namamātes pienākumiem. Viņa izturējās cienīgi un droši, — skaista un eleganta būtne melnajā šifona tērpā, kas Babitam tā patika. Sīs neglītās mājas plašajas telpās Babits varēja mierīgi sēdēt pie Tanisas. Viņš nožēloja savu toreizējo neiecietību, sapņoja pie viņas kājām un laimīgs aizveda viņu mājās. Nākamajā dienā viņš nopirka sev spilgti dzeltenu kaklasaiti, lai izskatītos jauns viņai par prieku. Viņš ar skumjām apzinājās, ka nespēj kļūt skaists; viņš zināja, ka ir smags un neveikls, gandrīz korpulents, bet viņš dejoja un pļāpāja, un ģērbās tā, lai būtu tikpat jauns kā viņa… tikpat jauns, cik jauna viņa izskatījās.

IV

Tāpat kā visi atgrieztie — vai nu tic būtu atgriezti pie reliģijas, mīlestības vai dārzkopības — pēkšņi kā uz burvja mājienu konstatē, ka ar viņu aizraušanās objektiem, kaut gan līdz šim tie vispār šķita neeksistējam, pilna visa pasaule, tā arī Babits, reiz pievērsies izvirtībai, vienmēr un visur atrada izdevību uzdzīvot.

Tagad viņš pavisam citādām acīm skatījās uz savu jautro kaimiņu Semu Dopelbravu. Dopelbravi bija cienījami ļaudis, strādīgi ļaudis, turīgi ļaudis, kuru augstakas laimes ideāls bija mūžīgs kabarejs. Viņu dzīvē galveno vietu ieņēma dzīres priekšpilsētas krodziņos ar alkohola, nikotīna, benzīna un skūpstu orģijām. Viņi. un viņu paziņas visu nedēļu krietni strādāja un visu nedēļu ar nepacietību gaidīja sestdienas vakaru, kad viņi, kā paši mēdza teikt, «zaļi uzdzīvos», un šī uzdzīvošana uz rīta pusi kļuva aizvien trokšņaināka un trokšņaināka un parasti beidzās ar trakulīgu izbraucienu automobiļos bez noteikta mērķa.

Kādu vakaru, kad Tanisa bija aizgājusi uz teātri, Babits pēkšņi atradās pie Dopelbraviem un sadzēra

tubrālības ar cilvēkiem, par kuriem viņš daudzus gadus no vietas bija izteicies misis Babitai kā par «nožēlojamu ģeķu bandu, ar kuriem viņš negribētu draudzēties pat tad, ja tie būtu vienīgie cilvēki zemes virsū». Tajā vakarā viņš saīdzis bija pārnācis no darba un grozījās uz ielas mājas priekšā, grūzdams nost no ietves ledus lēkšķes, līdzīgas senām pēdu nospiedumu fosīlijām, kuras garāmgājēju kājas bija atstājušas tikko uzkritušajā sniegā. Šņaukādamies pienāca llovards Litlfīlds.

—    Vai tu vēl aizvien salmu atraitnis, Džordž?

—    N-jā. Šovakar atkal auksts.

—    Nu, ko sieva raksta?

—       Viņai klājas labi, bet viņas māsa vēl aizvien slimo.

—       Paklau, Džordž, vai tu šovakar neienāktu pie mums uz pusdienām?

—       Ak, pateicos! Bet šovakar man jābūt citur. — Piepeši Babits vairs nevarēja paciest Litlfīlda ļoti interesantos statistiskos datus par ārkārtīgi neinteresantām problēmām. Viņš skrāpēja ietvi un rūca.

Parādījās Sems Dopeibravs.

—    Labvakar, Babit! Dūšīgi strādājat?

—    Jā, mazliet pakustos.

—    Šovakar diezgan auksts.

—   Jā, auksts gan.

—    Vēl aizvien salmu atraitnis?

—    Tja-ā.

—       Paklausieties, Babit, kamēr viņas nav mājās… es zinu, jums nepatīk iedzeršanas, bet sieva un es, mēs būtu ļoti priecīgi, ja jūs kādu vakaru ienāktu pie mums. Es domāju, jums arī nekaitētu iebaudīt labu kokteili?

—       Nekaitētu! Saderam, jaunais cilvēk, ka vecais krusttēvs Džordžs prot jaukt vislabākos kokteiļus Savienotajās Valstīs.

—       Urā! Tā ir īsta vīra valoda! Zināt, šovakar pie mums sapulcēsies neliela kompānija, Lueta Svansone un vēl pāris jautru draugu, atkorķēsim pudeli pirmskara džina un varbūt arī padejosim. Kādēļ gan jūs nevarētu atnākt un mazliet papriecāties, tāpat vien, pārmaiņas pēc.

—    Nu… Ap kādu laiku viesi sapulcēsies?

Pulksten deviņos Babits ieradās pie Sema Dopelbrava. Tā bija trešā reize, kad viņš pārkāpa šīs mājas slieksni. Pulksten desmitos viņš jau sauca misteru Dopelbravu par «veco kamieli Semu».

Pulksten vienpadsmitos viņi visi devās automobiļos uz «Veco Lauku krogu». Babits sēdēja Dopelbravu mašīnā blakus Luetai Svansonei. Kādreiz viņš kautrīgi bija mēģinājis lakstoties ar Luetu. Tagad Babitam vairs nevajadzēja mēģināt, viņš flirtēja veikli, kā jau lietpratējs, un Lueta, noliekusi galvu uz viņa pleca, stāstīja, cik neciešams kļuvis Edijs, un atzina Babitu par pieklājīgu un pieredzējušu donžuānu.

Tanisas «bandai», Dopelbraviem un citiem uzdzīvotājiem piepalīdzot, divas nedēļas no vietas Babits katru vakaru atgriezās mājās vēlu un nedrošs uz kājām. Taču pat tad, kad galvā viņam viss bija kā miglā un kājas vairs negribēja klausīt, viņš spēja vadīt auto: samazināt ātrumu ielu krustojumos un izvairīties no pretimbraucējiem. Viņš grīļodamies ienāca mājā. Ja Verona un Kenets Eskots vēl sēdēja dzīvojamā istabā, viņš, īsi sasveicinājies, steidzās tiem garām, vairīdamies no jauno, mierīgo acu skatiena, un paslēpās augšējā stāvā. Ienākot siltajās telpās, viņš jutās daudz vairāk noreibis, nekā sākumā šķita. Galva riņķī vien griezās. Babits neiedrošinājās iet gulēt. Viņš mēģināja atbrīvoties no alkohola karstā vannā. Uz brīdi galva it kā kļuva skaidrāka, bet, kustoties pa vannas istabu, viņš nespēja noteikt attālumu, norāva zemē dvieļus, ar troksni apgāza ziepju trauku un izbijās, kaut tik bērniem nerastos aizdomas. Drebinādamies rīta svārkos, viņš pūlējās lasīt vakara laikrakstu. Viņš saprata ikkatru vārdu; to jēga un sakarība šķita pilnīgi skaidra, bet brīdi vēlāk viņš nebūtu varējis pateikt, par ko lasījis. Kad viņš atgūlās, galva atkal sāka griezties, un viņš steidzīgi piecēlās sēdus, cenzdamies atgūt paškontroli. Beidzot viņš spēja gulēt mierīgi, izjūtot tikai nelielu reiboni un nelabumu — un briesmīgu kaunu. Slēpt savu «stāvokli» no paša bērniem! Dejot un klaigāt kopā ar ļaudīm, kurus viņš nicina! Melst visādas blēņas, dziedāt idiotiskas dziesmas, skūpstīt kaut kādas skuķes! Pats sev neticēdams, viņš atcerējās, ka ar savu skaļo

familiaritāti atļāvis jauniešiem, kurus viņš bez vārda runas būtu izdzinis no sava kantora, izturēties pret viņu pārlieku vaļīgi; ka, dejodams pārāk aizrautīgi, bija izpelnījies neglītas, padzīvojušas sievietes pārmetumus. To visu nežēlīgi skaidri atcerēdamies, Babits šņāca: «Es ienīstu pats sevi! Ak dievs, kā es ienīstu pats sevi!» Un tad viņš pārskaities nolēma: «Bet tagad pietiek! Nekad vairs! Diezgan!»

Nākamajā rītā, tēvišķīgi un nopietni sarunādamies ar meitām, Babits bija pilnīgi drošs par sevi. Pusdienas laikā viņš vairs nebija tik drošs. Viņš nenoliedza, ka izturējies muļķīgi; viņš saprata to gandrīz tikpat skaidri kā pusnaktī; tomēr šāda dzīve, kā viņš pūlējās sev iestāstīt, bija labāka nekā atgriešanās agrākajā dzīvē, kur valdīja liekuļota sirsnība. Ap pulksten četriem viņu sāka mocīt slāpes. Tagad Babita rakstāmgaldā parasti glabājās pudele viskija, un pēc pāris minūšu ilgas cīņas viņš iedzēra malku. Pēc trim četriem malkiem viņam šķita, ka visa «banda» ir mīļi un jautri draugi, un ap sešiem Babits jau atradās viņu pulkā… un viss sākās atkal no gala.

Rītos galva viņam sāpēja aizvien mazāk un mazāk. Sākumā galvas sāpes viņu brīdināja nedzert tik daudz, bet ar laiku šis brīdinātājs zaudēja savu spēku. Tagad Babits varēja dzert līdz rītausmai, bet nedz viņa sirdsapziņa, nedz vēders sevišķi neprotestēja, kad viņš pulksten astoņos pamodās. Ne nožēla, ne vēlēšanās atbrīvoties no mocībām, ko nācās izciest, lai neatpaliktu no pārmērīgi jautrās «bandas», nekas nebija tik briesmīgs kā mazvērtības apziņa, kad viņš nespēja turēt citiem līdz. Būt pašam trakulīgākajam viņu barā tagad Babitam kļuva par tādu pašu kaislību kā vēlēšanās gūt izcilus panākumus naudas pelnīšanā, golfa spēlē, auto vadīšanā, oratora mākslā vai iekļūt Makelviju aprindās. Bet dažreiz viņš tomēr atpalika.

Viņš uzzināja, ka Pītam un pārējiem jaunajiem vīriešiem «banda» šķiet pārāk atturīga un pieklājīga un Karija, kas ļāvās skūpstīties tikai aiz durvīm, pārāk monogamiska. Tāpat kā Babits slepus zagās no Ziedošajiem pakalniem pie «bandas», tā šie jaunie švīti mēdza aizlavīties no «bandas» pieklājības normām, lai

uzdzīvotu jaunu, izlaidīgu sieviešu sabiedrībā, ar kurām viņi iepazinās veikalos un hoteļu garderobēs. Reiz Babits mēģināja viņiem piebiedroties. Bija automobilis, pudele viskija un Babitam speciāli — nevīžīga, spiedzoša kasiere, kas strādāja Pārčera un Steina veikalā. Viņš sēdēja blakus šai kasierei un nervozēja. Viņam, acīm redzot, vajadzēja to uzjautrināt, bet, kad tā ieķērcās: — Ile, laidiet vaļā, kad es jums saku, nesajauciet manu utu garāžu! — Babits nezināja, kā turpināt. Viņi sēdēja kādas dzertuves dibenistabā; Babits mocījās ar galvas sāpēm, kompānijas neparastais žargons viņu mulsināja, viņš tēvišķīgi noraudzījās jaunajos ļaudīs un labprāt būtu devies mājās, bet tad viņš izdzēra glāzīti — izdzēra daudz glāzīšu.

Pāris dienu vēlāk Fultons Bemiss, padzīvojušais, īgnais «bandas» dalībnieks, pavilka Babitu sānis un rūca: — Paklausieties, tā, protams, nav mana darīšana, un dievs zina, ka es vienmēr izloku savu viskija porciju, bet jums nebūtu par ļaunu mazliet atturēties. Jūs arī esat viens no tiem entuziastiem, kas vienmēr visu pārspīlē. Jūs laikam nemaz neapzināties, ka milzīgā steigā iemetat glāzi pēc glāzes un aizdedzināt cigareti pēc cigaretes. Labāk atmetiet to visu uz kādu laiku.

Līdz asarām aizkustināts, Babits atbildēja, ka vecais, labais Fultons esot zelta cilvēks, jā, viņš, protams, izbeigšot šīs pārmērības, un tūlīt pat aizkūpināja cigareti, iedzēra viskiju un neganti saķildojās ar Tanisu, kas pieķēra viņu mīlināmies ar Kariju Norku.

Nākamajā rītā viņš ienīda pats sevi tādēļ, ka nonācis tik nožēlojamā stāvoklī, ka pat tāds trešās šķiras cilvēks kā Fultons Bemiss drīkst viņu norāt! Babits pēkšņi atskārta, ka viņš sācis lakstoties ar kuru katru sievieti, ka Tanisa nav vairs viņa vienīgā cēlā zvaigzne, un sāka pat šaubīties, vai tā vispār kādreiz bijusi viņam kaut kas vairāk kā tikai Sieviete. Ja Bemiss bija viņu brīdinājis, tad varbūt arī citi cilvēki jau runāja par viņu? Ēdot lenču Sporta klubā, viņš neuzticīgi vēroja draugus. Viņam šķita, ka tie jutās neērti. Tātad tie bija runājuši par viņu. Babits sadusmojās. Viņā pamodās cīņas kare. Viņš ne vien aizstāvēja Seneku Dounu, bet iedrošinājās pat zoboties par Kristīgo

Jaunekļu savienību. Vergils Gančs diezgan skarbi viņam atbildēja.

Vēlāk Babits vairs nedusmojās. Viņš izbijās. Nākamajā dienā viņš negāja brokastot uz Stūmēju klubu, bet paslēpās kādā lētā restorānā, kur, ēzdams sviestmaizes ar šķiņķi un olām un sūkdams kafiju no tases, ko novietoja turpat uz krēsla roku balsta, viņš raizējās un baiļojās.

Pēc četrām dienām, kad «banda» kopā pavadīja vienu no savām līksmākajām dienām, Babits veda visus uz slidotavu, kas bija ierīkota uz Caluzas upes. Pēc atkušņa ielas bija atkal apledojušas. Vējš auroja pa platajām, bezgalīgajām ielām starp koka namu rindām, un viss Belvjū rajons atgādināja pierobežas pilsētu. Kaut gan Babits visiem četriem riteņiem bija aplicis sniega ķēdes, viņš baidījās, ka mašīna varētu sākt slīdēt, un, sasniedzis kādu garu kalna nogāzi, viņš ļoti lēnām brauca lejā, pievilcis abas bremzes. Ap stūri drāzās kāds cits mazāk uzmanīgs auto. Tas slīdēja un gandrīz aizķēra viņus ar pakaļējo spārnu. Aiz prieka, ka izbēguši no briesmām, «bandas» dalībnieki — Tanisa, Minnija Zontāga, Pīts un Fultons Bemiss auroja: «Ak manu bērniņ!» — un māja ar rokām ļoti uztrauktajam otra automobiļa šoferim. Tad Babits pamanīja profesoru Pumpriju, kas piesardzīgi kāpa augšā pa nogāzi un platām pūces acīm nolūkojās jautrajos uzdzīvotājos. Babits bija pārliecināts, ka Pumprijs viņu ne vien pazina, bet arī redzēja, kā Tanisa viņu gavilēdama noskūpstīja: — Tu esi varens braucējs!

Nākamajā dienā, ēdot lenču, Babits, gribēdams Pumpriju pārbaudīt, ierunājās: — Vakar vakarā mazliet pavizinājos ar brāli un viņa draugiem. Dievs pasarg, kas par braucienu! Slidens kā stikls! Man šķiet, es redzēju tevi kāpjam augšā pa Belvjū alejas nokalni.

—   Nē, nē… es jūs neredzēju, — Pumprijs steidzīgi atbildēja, it kā vainīgs juzdamies.

Pēc pāris dienām Babits kopā ar Tanisu ēda lenču Tornleja hotelī. Tanisa, kas agrāk tik labprāt bija gaidījusi Babitu savā dzīvoklī, tagad, skumji smaidīdama,

mēdza aizrādīt, ka tas viņu, acīm redzot, ne visai cienot, jo nekad neiepazīstinot ar saviem draugiem, nekad negribot rādīties kopā ar viņu kaut kur citur kā tikai kinoteātrī. Babits pārlika, vai nevarētu aizvest Tanisu uz Sporta kluba «lēdiju» nodaļu, bet tas šķita pārāk bīstami. Tad viņam vajadzētu Tanisu iepazīstināt un, ak vai, ļaudis varēja visu pārprast… Viņš izšķīrās par Tornleja hoteli.

Viņa bija neparasti eleganta, viscaur melnā: maza, melna, trīsstūraina cepurīte, īsa, melna karakula jaciņa brīvi krītošām krokām, vienkārša, melna samta kleita ar augstu apkaklīti, kaut gan tai laikā vairums ielas tērpu bija gandrīz tikpat dziļi izgriezti kā vakartērpi. Varbūt viņa bija pārāk eleganta. Visu acis plašajā, ar zeltu un ozolkoku izgreznotajā Tornleja restorānā bija pievērstas Tanisai, kad Babits sekoja viņai pie kāda no brīvajiem galdiņiem. Viņš uztraukts cerēja, ka viesmīlis ierādīs viņiem kādu nomaļāku vietiņu aiz pīlāriem, bet tas apsēdināja viņus pašā zāles vidū. Tanisa izlikās neredzam savus apbrīnotājus; viņa izšķērdīgi uzsmaidīja Babitam: — Ak, vai nav jauki! Cik lielisks orķestris! — Bet Babits nespēja atbildēt viņai ar tādu pašu sirsnību, jo divus galdus tālāk sēdēja Vergils Gančs. Visu maltītes laiku Gančs viņus novēroja, bet Babits sekoja, kā viņš tiek novērots, un nelaimīgs pūlējās nesabojāt Tanisai visu prieku. — Šodien es jūtos kā īsta uzdzīvotāja! — viņa čaloja. — Man patik Tornlejs, un tev arī, vai ne? Te valda tāda rosība, un tomēr tas ir tik… tik izsmalcināts.

Babits runāja par Tornleju, par apkalpošanu, par ēdieniem, par cilvēkiem, kurus viņš restorānā pazina, bet par Vergilu Ganču viņš neminēja ne vārda. Likās, ka viņam nebūtu itin nekā cita, par ko runāt. Viņš piespiesti smaidīja par Tanisas biklajiem jokiem; viņš bija vienis prātis, ka ar Minniju Zontāgu «tik grūti sadzīvot», ka jaunais Pīts ir «tikai dumjš un slinks pienapuika, patiešām nekur nederīgs pienapuika!». Bet Babitam pašam nebija nekā, ko teikt. Viņš pārlika, vai nepastāstīt Tanisai par saķeršanos ar Ganču, bet… «Pie velna, pārāk daudz pūļu, kamēr izskaidrotu par Vergilu un visām citām nepatikšanām!»

Iesēdinājis Tanisu tramvajā, Babits atviegloti uzelpoja; pierastaja kantora vienkāršībā viņš kļuva atkal jautrs.

Pulksten četros pie viņa ieradās Vergils Gančs.

Babits uztraucās, bet Gančs draudzīgi iesāka:

—    Nu kā klājas, veco zen? Zini, mēs esam izplānojuši kaut ko jaunu un gribētu, lai arī tu piedalītos.

—    Lieliski, Vergil! Sauj tik vaļā!

—    Atceries, kā mēs kara laikā apspiedām nevēlamos elementus, visus šos sarkanos, viņu aģentus un visvisādus neapmierinātus rūcējus, un tā mēs rīkojāmies vēl labu laiku pēc kara, bet tagad ļaudis jau sāk aizmirst briesmas un šie kūdītāji, protams, izmanto izdevību, lai atjaunotu nelegālo pagrīdes darbu, it sevišķi šie kabineta sociālisti. Pienācis laiks apzinīgiem ļaudīm apvienoties un atklāti uzstāties pret šiem zeļļiem. Kāds vīrs austrumu štatos tieši ar šādu nolūku noorganizējis jaunu biedrību ar nosaukumu «Godīgo Pilsoņu līga». Protams, Tirdzniecības palāta, Amerikāņu leģions un citas organizācijas dara visu iespējamo, lai atbalstītu godīgos pilsoņus, bet tām ir tik daudz dažādu pienākumu, tās nevar veltīt šai vienai problēmai pietiekami daudz uzmanības. Turpretī Godīgo Pilsoņu līga — GPL — nodarbosies tikai ar šo problēmu. Izskata pēc Līgai būs arī vēl citi uzdevumi, piemēram, šeit, Zenītā, tā atbalstīs parku paplašināšanas projektu un pilsētas celtniecības plānošanas komiteju, un, tā kā Līga pārstāvēs labākās sabiedrības aprindas, tā, protams, rūpēsies arī par atbilstošu saviesīgu dzīvi — rīkos deju vakarus un tā tālāk un tīšu prātu aizmirsīs ielūgt tajos šos kūdītājus, jo sabiedriskais boikots, kā zināms, ir pats labākais līdzeklis, kā savaldīt personas, kuras ieņem pietiekami augstu stāvokli un kurām nekā citādi nevar piekļūt. Nu, ja tas nelīdzēs, tad GPL var beidzot sūtīt nelielu delegāciju pie cilvēkiem, kas kļuvuši pārāk nekaunīgi, un pieprasīt, lai tie ievēro pieņemtās pieklājības normas un nepalaiž muti. Kā tev šķiet, vai šāda organizācija nevar veikt lielus darbus? Daži no visievērojamākajiem pilsētas vīriem jau devuši savu piekrišanu, uil mēs, protams, vēlamies, lai arī tu piebiedrotos. Nu kā tu domā?

Babits uztraucās. Viņš juta, ka viņu ar varu velk atpakaļ standartizētajā dzīvē, no kuras viņš pa pusei neapzinīgi un tomēr tik neatlaidīgi centās aizbēgt. Viņš sastomījās:

—   Jūs droši vien klupsiet virsū tādiem ļaudīm kā Seneka Douns un mēģināsiet viņus…

—    Tieši tā, lieku savu galvu ķīlā! Paklau, Džordž, man nekad nav nācis prātā ņemt par pilnu visas tās blēņas, ko tu toreiz klubā sarunāji, aizstāvot Seneku Dounu un streikotājus. Es zinu, ka tu tikai gribēji izjokot Sidu Finkelšteinu un viņam līdzīgus muļķus… Es vismaz ceru, ka tas bija tikai joks.

—    Jā, protams… protams, varētu teikt… — Sajūtot Ganča stingro un nepielūdzamo skatienu, Babits apzinājās, cik nepārliecinoši skan viņa vārdi: — Pie velna, tu taču mani pazīsti! Es neesmu nekāds leiboristu aģitators! Es vienmēr un visur esmu biznesmenis! Bet… bet, goda vārds, es neticu, ka Dounam kaut kas slikts padomā, bez tam tu nedrīksti aizmirst, ka viņš ir mans vecs draugs.

—    Džordž, kad pilsoniskā kārtība un mūsu ģimeņu drošība jāpasargā no sarkano briesmām, no šiem slinkajiem suņiem, kas par to vien sapņo, kā iedzert par brīvu pudeli alus, tad jāatsakās pat no veciem draugiem. Kas nav ar mums, tas ir pret mums!

—   Jā-ā, es domāju…

—    Nu, kā būs? Vai iestāsies Godīgo Pilsoņu līgā?

—    Man vēl jāpārdomā, Vergil.

—    Labi, kā tu vēlies. — Babits jau nopriecājās, ka tik viegli ticis cauri, bet Gančs turpināja: — Džordž, es nesaprotu, kas ar tevi noticis; neviens no mums nesaprot; un mēs esam daudz par tevi runājuši. Kādu laiku mēs domājām, ka atgadījums ar nabaga Rīslingu tevi galīgi izsitis no sliedēm, un laidām gar ausīm tavu nepiedienīgo izrunāšanos, bet tagad tās jau vecas lietas, Džordž, un mēs vēl aizvien nevaram saprast, kas tev lēcies. Es personīgi esmu tevi vienmēr aizstāvējis, bet tagad arī mans mers ir pilns. Visi Sporta kluba un Stūmēju kluba biedri ļoti noskaitušies, ka tu tīšu prātu turpini aizstāvēt šo Dounu un viņa elles suņu baru un nebeidz plātīties ar savu liberālismu, — kas patiesībā

nav nekas vairāk kā tukša pļāpāšana, — un tu pat nekaunies apgalvot, ka šis ielas sprediķotājs, šis Ingrems nav profesionāls brīvās mīlestības sludinātājs. Un vispār tava uzvedība pēdējā laikā! Džo Pumprijs stāstīja, ka nesen vēlu vakarā viņš saticis tevi kopā ar veselu baru slaistu, kas visi bijuši piesūkušies kā mārki, un šodien tu gaišā dienas laikā ierodies Tornleja hotelī ar… nu, viņa varbūt ir pavisam pieklājīga sieviete, īsta lēdija, bet viņa, nudien, izskatījās pēc pārāk jautra putniņa, lai tāds zellis kā tu aicinātu viņu Tornlejā uz lenču, kad sievas nav mājās. Kā nu tā var?! Es tiešām nesaprotu, kāds velns tevi dīda, Džordž?

—    Izrādās, ka daži cilvēki daudz labāk informēti par manu personīgo dzīvi nekā es pats.

—    Nu, tagad tik nesāc tēlot apvainoto, tāpēc ka es runāju atklāti kā draugs un pasaku acīs visu, ko domāju, nevis tenkoju aiz muguras, kā daudzi to dara. Paklausies, Džordž, tev ir stāvoklis sabiedrībā, un sabiedrība prasa no tevis, lai tu dzīvotu atbilstoši savam stāvoklim. Un… Pārdomā vēlreiz labi par iestāšanos Godīgo Pilsoņu līgā. Mēs par to vēl parunāsim.

Gančs aizgāja.

Tajā vakarā Babits pusdienoja viens pats. Viņam šķita, ka viss Krietno Ļaužu klans raugās caur restorāna logu, lai viņu izspiegotu. Bailes sēdēja viņam blakus, un viņš nosolījās neiet šovakar pie Tanisas; un viņš negāja … līdz vēlai naktij.

Trīsdesmitā nodaļa

1

Iepriekšējā vasarā ikkatrā misis Babitas vēstulē varēja lasīt, cik ļoti viņa noilgojusies pēc mājām, pēc Zenīta. Turpretī tagad par atgriešanos mājās vēstulēs nebija minēts ne vārds, tikai starp sausajiem ziņojumiem par laiku un slimībām iestarpinātā sērīgā piezīme: «Es ceru, ka mājās viss kārtībā arī bez manis,» — atgādināja Babitam, ka viņš nav sevišķi steidzinājis sievu atgriezties. Babits bija noraizējies.

«Ja viņa būtu šeit un es joprojām klaiņotu tāpat kā līdz šim, viņa droši vien dabūtu trieku. Man jāsavaldās. Man jāiemācās izklaidēties tā, lai nekļūtu smieklīgs citu acīs. Tas nemaz nebūtu tik neiespējami, ja vien tādi ļaudis kā Vergils Gančs liktu mani mierā un Maira tik drīz nebrauktu mājās. Bet… nabaga bērns, viņa laikam gan jūtas ļoti vientuļa. Ak kungs, kā man negribas viņu sāpināt!»

Spēja impulsa pamudināts, Babits aizrakstīja sievai, ka viņas prombūtne stipri vien izjūtama, un jau nākamajā vēstulē Maira laimīga atbildēja, ka braukšot mājās.

Babits centās sevi pārliecināt, ka priecājas par satikšanos ar sievu. Viņš nopirka rozes, lai izdaiļotu māju, pasūtīja pusdienās ceptus baložus, lika nomazgāt un nospodrināt automobili. Pa ceļam no stacijas uz mājām viņš aizrautīgi stāstīja par Teda panākumiem universitātes basketbola komandā, bet, pirms vēl bija sasniegti Ziedošie pakalni, Babitam jau vairs nekā nebija, ko teikt, sieva viņam šķita ārkārtīgi aprobežota un garlaicīga, un viņš prātoja, vai, paliekot priekšzīmīgam laulātam draugam, viņam tomēr kaut kā nebūtu iespējams šovakar aizšmaukt pie «bandas» vismaz uz kādu pusstundu. Novietojis automobili garāžā, Babits kāpa augšā, kur viņam pretī sitās tik labi pazīstamais, pēc talka smaržojošais istabas siltums, un bravurīgi sauca:

—    Es palīdzēšu tev izkravāt čemodānu!

—    Nē, es pati tikšu ar to galā.

Lēnām viņa pagriezās, turēdama rokā nelielu kārbiņu, un lēnām teica: — Es atvedu tev dāvanu, jaunu cigarešu etviju. Es nezinu, vai tev tā patiks…

Viņa atkal bija līdzīga vientuļai meitenei, tai melnīgsnējai, pievilcīgajai Mairai Tompsonei, kuru viņš bija apprecējis, un, skūpstīdams un mierinādams sievu, Babits aiz žēluma gandrīz vai apraudājās: — Ak mana mīļā, mana mīļā, vai patiks? Protams, patīk! Es esmu briesmīgi priecīgs, ka tu man to dāvini. Jauna cigarešu etvija man ļoti nepieciešama.

Bet klusībā viņš pārlika, kā atbrīvoties no etvijas, kuru pirms nedēļas bija nopircis.

—    Vai tu patiešam priecājies, ka esmu mājas?

—    Ak tu nabaga bērniņ, par ko tu esi tā noraizējusies?

—    Nu, man likās, ka tu nemaz sevišķi neskumsti par manu prombūtni.

Kad Babits beidza melot, viņi abi atkal jutās cieši vienoti. Desmitos vakarā Babitam jau šķita gandrīz neticami, ka sieva kādreiz bijusi prom no mājas. Starpība tomēr bija: radusies jauna problēma, kā saglabāt cienījama laulāta drauga reputāciju, īsta Ziedošo pakalnu laulātā drauga reputāciju, un tomēr bieži satikties ar Tanisu un citiem «bandas» dalībniekiem. Babits bija apsolījis Tanisai vakarā piezvanīt, bet tagad nekādi nevarēja šo solījumu pildīt. Viņš slaistījās ap tālruni, neapzinīgi pastiepa roku, lai noceltu klausuli, taču neiedrošinājās riskēt. Viņš nevarēja arī izdomāt nekādu ieganstu, lai aizšmauktu līdz aptiekai Smita ielā, kur atradās telefona kabīne. Viņu mocīja neizpildītais solījums, līdz beidzot viņš no tā atkratījās, tīri prātnieciski apsverot: «Kāda velna pēc man jāuztraucas, ka nevaru piezvanīt Tanisai? Viņa gluži labi var iztikt bez manis. Es viņai nekā neesmu parādā. Viņa ir jauka sieviete, bet es esmu devis viņai tieši tikpat daudz, cik viņa man… Ak šie sasodītie sievieši, tikai viņu dēļ rodas visādi sarežģījumi!»

li

Veselu nedē|u Babits bija pret sievu ļoti uzmanīgs, veda viņu uz teātri un uz pusdienām pie Litlfīldiem; tad sākās atkal vecā, nožēlojamā mānīšanās un izlocīšanās, un vismaz divus vakarus nedējā Babits pavadīja kopā ar «bandu». Tāpat kā agrāk viņš teicās ejam uz Aļņu ordeņa vai komitejas sanaksmēm, taču aizvien mazāk un mazāk rūpējās par to, lai izdomātu kaut cik ticamākus ieganstus, un Muira aizvien mazāk un mazāk pūlējās izlikties, ka notic šiem meliem. Viņš bija

pārliecināts, ka sieva nojauš par viņa satikšanos ar kādu «pavieglāku kompāniju» — kā Ziedošajos pakalnos mēdza teikt, — bet ne viens, ne otrs negribēja to atzīt. Laulības dzīves ģeogrāfijā atstatums starp pirmo kluso nojautu par radušos plaisu un tās atzīšanu ir tikpat liels kā atstatums no pirmās, naivās uzticības līdz pirmajām šaubām.

Jo vairāk Babits atsvešinājās no sievas, jo skaidrāk sāka redzēt viņā cilvēcisku būtni ar visām tās labajam īpašībām un trūkumiem, nevis tikai kustama īpašuma daļu; ar patiesu žēlumu viņš domāja par savām un sievas attiecībām, kas divdesmit piecos laulības gados bija kļuvušas par stingri norobežotu un noteiktu realitāti. Viņš atcerējās viņu dzīves skaistākos kopā pavadītos brīžus: vasaras atpūtu Virdžīnijas pļavās zilās kalnu grēdas pakājē; braucienu automobilī pa Ohaio štatu, ekskursijas uz Klīvlendu, Cincinati un Kolumbiju; Veronas piedzimšanu; šīs jaunās mājas celšanu, kurā pavadīt mierīgas un laimīgas vecumdienas; aizkustināti viņi bija teikuši, ka tā droši vien būšot viņu abu pēdējā mājvieta. Taču pašas jaukākās atmiņas par šiem dārgajiem mirkļiem nekavēja viņu pēc pusdienas strupi pateikt sievai:

—    Nu, es vēl iziešu uz dažām stundām. Liecies tik gulēt, negaidi mani!

Tagad Babits neiedrošinājās nākt mājās piedzēries un, kaut gan viņš priecājās par savu atgriešanos pie augsti morāla dzīves veida un nopietni runāja ar Pītu un Fultonu Bemisu par dzeršanas kaitīgumu, viņu kaitināja Mairas neizteiktie pārmetumi, un viņš saīdzis prātoja: «Kā gan cilvēks var iemācīties dzīvot, ja viņu pastāvīgi komandē vesels bars sieviešu!»

Babits vairs nejautāja, vai Tanisa nav mazliet apvītusi un sentimentāla. Salīdzinot ar lēnprātīgo Mairu, tā šķita strauja, spārnota un starojoša, uguns gars, kas laipni nolaidies pie ļaužu pavarda, un, lai ari cik žēl viņam bija sievas, viņš tomēr ilgojās pēc Tanisas.

Tad misis Babita norāva savai nelaimei pieklājības plīvuru, un pārsteigtais vīrs atklāja, ka viņai ir savs. noteikts pretošanās plāns.

Kādu vakaru viņi sēdēja pie aukstā kamīna.

—    Džordžij, — viņa sacīja, — tu man vēl neesi iedevis saimniecības izdevumu sarakstu par to laiku, kad manis nebija mājās.

—    Nē, es … es vēl neesmu to sastādījis. — Tad viņš mierīgā balsī piemetināja: — Mums šogad jācenšas samazināt izdevumi!

—    Protams. Es patiesi nesaprotu, kur tā nauda paliek. Es tā cenšos taupīt, bet nauda vienmēr kaut kur izgaist.

—    AAan nevajadzētu izdot tik daudz par cigāriem. Nu, es pamēģināšu smēķēt mazāk, varbūt pat atmetīšu smēķēšanu pavisam. Nesen es izdomāju labu metodi, kā atradināties: jāsāk smēķēt astmas cigaretes, no tām tūlīt kļūst nelabi un smēķēt vairs negribas.

—    Ak, kaut tu patiešām to darītu! Ne jau tāpēc, ka man nepatīk, nē, goda vārds, Džordž, tikai tevis paša labā. Varbūt tu varētu smēķēt mazāk? Un tad vēl, Džordžij … es esmu ievērojusi, ka dažreiz, pārnākot no šīm ordeņa sanāksmēm, tu od pēc viskija. Tu zini, mīļais, mani tik daudz neuztrauc šī paraduma morālā puse, bet tev tik vārīgs vēders, tev dzeršana kaitīga.

—   Vārīgs vēders, piķis un zēvele! Es domāju, ka varu panest alkoholu ne sliktāk par citiem!

—    Nu, tev tomēr vajadzētu uzmanīties. Vai tad tu nesaproti, es negribu, lai tu saslimtu.

—    Saslimtu, muļķības! Es neesmu nekāds zīdainis! Kā es varu saslimt, ja reizi nedēļā iemetu kādu glāzīti! Tīrais posts ar jums, sievietēm! Jūs vienmēr visu pārspīlējat!

—   Džordž, tev nevajadzētu man tā atbildēt, es runāju tikai tevis paša labā.

—    Zinu jau, zinu, bet, pie velna, tur jau ir tas negals ar jums, sievietēm! Tikai to vien zina kā kritizēt un aizrādīt, un piesieties, un tas viss tikai «tevis paša labā!»

—    Ak Džordž, kā tu vari tā runāt, tavas atbildes tik skarbas.

—    Nu, es nemaz negribēju būt skarbs, bet, pie velna, tu runā ar mani, it kā es būtu kāds knēvelis no bērnudārza, it kā es nevarētu iedzert ne glāzīti, lai tūlīt nebūtu jāizsauc ātrā palīdzība. Esi gan tu augstās domās par mani!

—    Ak, es nemaz tā nedomāju, es tikai… es tikai negribētu, ka tu saslimtu un … Ak kungs, cik vēls jau! Tikai neaizmirsti parādīt saimniecības izdevumu sarakstu!

—    Kāda velna pēc lai es tagad ar tiem noņemos! Vienkārši izlaidīsim to laiku un viss!

—    Bet, Džordž Babit, visus šos gadus, kamēr mēs esam precējušies, mēs esam uzskaitījuši ikkatru peniju.

—   Varbūt ka tieši tur meklējama -visa vaina.

—    Dieva dēļ, ko tu ar to gribi teikt?

—    Ak, nekā sevišķa, tikai … Man tā apriebusies visa šī rutīna — šī mūžīgā skaitīšana gan kantorī, gan mājā, pastāvīgais nemiers un nervozēšana, rūpes un raizes par tīriem niekiem, kam, velns parāvis, nav nekādas nozīmes, — vienmēr tik sēdi un skaiti… Ak dievs, kādēļ gan es dzīvoju šai pasaulē? Es varētu but sasodīti labs orators, bet es te mocos, uztraucos un raizējos…

—    Un es, kā tu domā, vai es neesmu nogurusi no ikdienas rūpēm? Man tā apnicis pasūtīt trīs maltītes dienā, trīssimt sešdesmit piecas reizes gadā, apnicis bojāt acis pie šīs sasodītās šujmašīnas, rūpēties par tavām drēbēm, par Veronas, Teda un Tinkas drēbēm, par veļas mazgāšanu un zeķu lāpīšanu — un tad vēl jāiet uz tirgu un vienmēr pašai jānes grozs, lai tik nebūtu jāmaksā par piegādi mājās un . . . vārdu sakot, jādara itin viss!

—    Iedomājies tik! — brīnījās Babits. — Tev varbūt tiešām nav viegli! Bet, salīdzinot ar mani… Man katru dienu jāsēd kantorī, bet tu pēcpusdienā vari pastaigāties, iet ciemos vai pļāpāt ar kaimiņiem — darīt, kas pašai patīk.

—    Jā, un kāds man no visa tā labums! Runāt vienu un to pašu ar vieniem un tiem pašiem ļaudīm, kamēr tu satiecies ar tik daudziem interesantiem cilvēkiem, kas ierodas pie tevis kantorī.

—    Varen interesantiem! Saskābušas, vecas grezeles, kas grib zināt, kāpēc es neesmu izrentējis viņu mīļās, dārgās mājas par septiņreiz lielāku summu, un vecu kraķu bars, kuri gatavi izskrāpēt man acis, tāpēc ka viņi nav saņēmuši visu renti līdz pēdējam centam mēneša otrajā datumā līdz pulksten trijiem dienā pēc Griničas laika! Iedomājies tik! Interesanti. Tikpat interesanti, kā slimot ar bakām!

—    Džordž, es nevaru ciest, ka tu uz mani tā kliedz!

—    Nu, man vienkārši žults sāk vārīties, cik aplami gan sievietes var domāt, it kā vīrs nekā cita nedarītu, kā tikai sēdētu krēslā un lakstotos ar smalkām lēdijām, mirkšķinātu viņām ar acīm!

—    Nu, man šķiet, tu arī kantorī nelaidīsi garām izdevību palakstoties, ja vien kāda gadīsies.

—    Ko tas nozīmē? Tu laikam domā, ka es skrienu pakaļ skuķiem?

—    Es ceru, ka ne … tavos gados!

—    Nu zini! Tu varbūt neticēsi, bet… Tu, protams, redzi tikai mazo, resno Džordžiju Babitu! Nu protams! Rokaspuisis mājas darbiem! Kurina krāsni, kad krāsnkuris nav ieradies, samaksā rēķinus — bet garlaicīgs, briesmīgi garlaicīgs! Nu, tu varbūt neticēsi, bet ir sievietes, kas domā, ka tavs vecais Džordžs Babits nav gluži zemē metams! Viņš nemaz nav tik neglīts, ka uz viņu nevarētu paskatīties, un viņam piemīt laba tiesa humora, un dažas pat apgalvo, ka viņš esot sasodīti brašs dejotājs!

—    Jā, — viņa lēnām sacīja. — Es nemaz nešaubos, ka manā prombūtnē tev izdodas atrast cilvēkus, kas prot tevi novērtēt, kā pienākas.

—    Nu, es tikai gribēju… — viņš protestēja. Bet tūlīt pat noskaities izšķīrās par daļēju atzīšanos. — Protams, ka atrodu! Atrodu daudz cilvēku, ļoti jaukus cilvēkus, velns lai parauj, kuru acīs es nebūt neesmu zīdainis ar slimu vēderu!

—    Tieši par to es jau arī runāju! Tu vari pavadīt laiku ar ko vien tev patīk, bet es lai sēžu māja un gaidu tevi. Tev netrūkst izdevības iepazīties ar kultūru visā tās plašumā, bet es tik sēžu mājā .. .

—    Nu, pie visiem velniem, kas tad tev liedz lasīt grāmatas, klausīties lekcijas un citas tamlīdzīgas muļķības!

—    Džordž, es tev jau teicu, tu nedrīksti man tā uzkliegt! Es patiešām nesaprotu, — kas ar tevi noticis? Nekad agrāk tu nerunāji ar mani tādā tonī.

—    Es negribēju būt rupjš, bet, goda vārds, sanāk dusmas, kad tu visu vainu uzvel man, tāpēc ka pati atpaliec no dzīves.

—    Bet es negribu vairs atpalikt! Vai tu man palīdzēsi?

—    Protams. Visur, kas attiecas uz kultūras apgūšanu — jūsu padevīgais Dž. F. Babits.

—    Ļoti labi, nu tad svētdienas pēcpusdienā nāc man līdz uz līgas «Jaunā doma» sanāksmi, uz misis Madžas lekciju.

—   Ko? Kas par misis?

—    Misis Opala Emersone Madža. Amerikāņu līgas «Jaunā doma» ceļojošā lektore. Nākošu svētdienu Tornleja hotelī viņa Augstākās Apgaismības līgas biedriem lasīs lekciju par tematu «Kultivēsim Saules Garu!».

—    Tie tik ir ērmi! Jaunā doma! Saputrota doma ar olu kulteni! «Kultivēsim …» Ka tevi nelabais, izklausās tīri pēc mīklas: «Kādai galvai nav ausu?» Atradusi īsto vietu, kurp doties krietnam prezbiteriānim, kuram iespējams noklausīties daudz vērtīgāku doktora Drū sprediķi.

—    Cienījamais doktors Drū, protams, ir ļoti izglītots vīrs un labs sprediķotājs, bet viņam trūkst iekšēja fermenta, kā misis Madža saka; viņam trūkst Jaunās Eras iedvesmas. Bet iedvesma mūsdienu sievietēm nepieciešama. Un es gribētu, lai tu nāktu man līdz, kā jau pats apsolīji.

IV

Augstākās Apgaismības līgas Zenīta filiāles sanāksme notika Tornleja hoteļa mazajā deju zālē, visai krāšņā telpā ar bāli zaļām sienām un ģipša rožu vijām, spožu parketa grīdu un sevišķi izsmalcinātiem, ļoti gracioziem, apzeltītiem krēsliem. Te bija sapulcējušās sešdesmit

piecas sievietes un desmit vīrieši. Lielākā daļa vīriešu bija sakumpuši uz priekšu vai nemierīgi grozījās krēslos, bet viņu sievas sēdēja kā sastingušas, un tikai divi vīrieši — lempīgi resnīši — izturējās tikpat godbijīgi un cienīgi kā viņu sievas. Tie bija nesen pie bagātības tikuši uzņēmēji, kas, nopirkuši mājas, automobiļus, gleznas un džentlmeņu manieres, tagad centās nopirkt jau gatavu, izsmalcinātu filozofiju. Viņiem bija brīva izvēle — vai pirkt «Jauno domu», «Kristīgo zinātni», vai labu, standartizētu augstākā tipa anglikāņu baznīcu.

Pēc izskata misis Opala Emersone Madža it nemaz neatbilda pravietes ideālam. Viņa bija drukna un tukla, ar augstprātīga klēpja sunīša seju un pogai līdzīgu deguntiņu, viņas rokas bija tik īsas, ka, sēžot uz paaugstinājuma un gaidot sākumu, visas pūles saņemt tās priekšā uz vēdera izrādījās veltas. Viņas tafta tērps ar zaļa samta rotājumiem un trim stikla pērļu virknēm un milzīgā lornete melnā lentā bija īsts izsmalcinātības paraugs.

Augstākās Apgaismības līgas priekšsēdētāja — pavecāka jaunava ar baltām getrām, sērīgu balsi un Ūsiņām — iepazīstināja klausītājus ar misis Madžu. Viņa teica, ka misis Madža tagad vienkāršā un visiem saprotamā veidā izskaidrošot, kā Kultivēt Saules Garu, un tie, kas domājot ar to nodarboties, darītu labi, ja pienācīgi novērtētu misis Madžas vārdus, tādēļ ka pat Zenītā un ikviens zina, ka Zenīts iet garīgā progresa un Jaunās domas avangardā) ne visai bieži gadoties izdevība sēdēt pie kājarn tik apgarotai optimistei un metafiziskai gaišreģei kā misis Opala Emersone Madža, kas ar Koncentrēšanās palīdzību vienmēr kalpojusi Augstākai Misijai un Klusēšanā atklājusi Garīgās Paškontroles noslēpumus un Iekšējo Atslēgu, kas nekavējoties izraisīs pārmaiņas un atnesīs Mieru, Varu un Labklājību nelaimīgajām tautām: «un tādēļ, draugi, šai brīnišķīgajā, dārgakmeņiem piebārstītajā stundā aizmirstiet Šķietamās Realitātes Ilūzijas un roku rokā ar Misis Opālu Emersoni Madžu ejiet pa īstās Patiesības ceļu uz Augstākā Skaistuma Valstību.»

Kaut arī misis Madžas tuklais augums ne visai atbilda brīnumdaru, jogu, gaišreģu vai praviešu tēlam,

toties viņas balss bija šai profesijai kā radīta. Tā bija izsmalcināta un optimistiska, neparasti mierīga balss, tā plūda kā neapturama straume, bez neviena komata, līdz Babits bija pilnīgi hipnotizēts. Viņas iemīļotākais vārds bija «mūžam», kuru viņa izrunāja «mū-ū-žam». Viņas iemīļotākais žests — svinīgs un reizē sievišķīgi cēls svētīšanas žests ar diviem strupiem pirkstiem.

Viņa izskaidroja jautājumu par Garīgo Piesātināšanos:

—    Ir ja-au-dis…

Viņa izrunāja šo vārdu maigi un gari stiepdama, tas skanēja kā' tāls, sērīgs sauciens krēslas stundā. Tas kautrīgi norāja nemierīgos vīriešus, taču atnesa tiem arī vēsti par izdziedināšanu.

—    Ir Jaudis kas redzējuši tikai Logosa maliņu tā ārējo šķietamo veidolu ir ļaudis kas skatījuši un ekstāzē piesavinājušies kādu Logosa daļiņu ļaudis kurus aizskārusi bet nav caurstrāvojusi nav radioaktivizējusi Dinamiskā būtība un tomēr šie ļaudis staigā apkārt apgalvodami ka viņi iedziļinājušies Logosā un Metafizikā un piesātinājušies ar to būtību bet Vārds kuru es jums nesu Jēdziens kuru es paplašinu māca ka tā nav pilnība nav pat ne pilnības sākums bet svētums savā būtībā mūžam mūžam mūžam ir pilnīgs un …

Izrādījās, ka Saules Gara būtība ir Patiesība, bet tā Aura un Izstarojums — jautrība:

—    Vienmēr sagaidiet dienu ar rītausmas smaidu ar iesvaidītā entuziasmu kas saprot ka viss notiek saskaņā ar Pasaules Rata griešanos un kgs stājas pretī Noliedzēju Sarūgtināto Dvēseļu rētām ar Līksmu Apliecinājumu …

Tā tas turpinājās apmēram stundu un septiņas minūtes.

Uz beigām misis Madža runāja daudz enerģiskāk urt stingri ievēroja pieturas zīmes:

—   Tagad atļaujiet man aizrādīt uz visām tām priekšrocībām, ko sniedz Panteistiskais Orientālo mācību pulciņš, kuru es pārstāvu. Mūsu mērķis apvienot visas Jaunās Ēras parādības vienā harmoniskā veselā — Jauno Domu, Kristīgo Zinātni, Teofiziju, Vedantu, Bahaismu un visas pārējās Jaunās Gaismas dzirksteles.

Biedru nauda ir tikai desmit dolāru gadā, un par šo niecīgo summu jūs ne vien saņemsiet ik mēnesi žurnālu «Izdziedināšanas Pērles», bet iegūsiet arī tiesības sūtīt tieši priekšsēdētājai, mūsu cienījamai Mātei Dobsai, dažādus jautājumus, kas attiecas uz garīgo progresu, ģimenes problēmām, veselību un labklājību, finansiālām grūtībām un …

Visi klausījās misis Madžas runu ar godbijīgu uzmanību. Viņi taču piederēja pie aristokrātijas. Viņi visi bija kļuvuši lēnīgi kā jēri. Viņi klepoja pieklājīgi un centās sakrustot kājas bez lieka trokšņa, viņi neparasti optimistiski un delikāti šņauca degunus dārgos linu kabatas lakatiņos.

Bet Babits sēdēja un cieta.

Kad viņi beidzot atkal laimīgi tika ārā svaigā gaisa un brauca mājās pa vējainām, pēc sniega un saules smaržojošām ielām, Babits neiedrošinājās runāt. Pēdējās dienās viņi pārāk bieži ķildojās. Misis Babita ierunājās pirmā:

—    Kā tev patika misis Madžas lekcija?

—    Nu tā … Bet vai tu daudz no tās ieguvi?

—   Ak, tā pamudina cilvēku domāt. Tā izrauj tevi no ikdienas domu loka.

—   Nu, Opālu patiešām nevarētu saukt par ikdienišķu, bet, velns parāvis… saki atklāti, vai tu no tās kaut ko saprati.

—   Es, diemžēl, neesmu radusi iedziļināties metafizikā un daudz ko nesapratu, bet es sajutu, ka tā mani iedvesmo. Un cik aizraujoši viņa runā. Tu gan laikam daudz no tās ieguvi?

—    Itin nekā! Goda vārds, es biju galīgi pārsteigts, kā šīs sievietes uzsūca katru viņas vārdu! Kāda velna pēc jātērē dārgais laiks, klausoties visas šīs muļķības, kad var…

—   Nu, klausīties lekciju katrā ziņā daudz labāk, nekā klaiņot pa restorāniem, dzert un smēķēt!

—    Nezinu, labāk vai sliktāk! Es personīgi neredzu tur nekādas starpības. Abos gadījumos cilvēki tikai mēģina aizbēgt paši no sevis — mūsu dienās gandrīz ikviens to dara. Un man, protams, daudz patīkamāk izlocīt kājas, padejot, kā nākas, kaut vai krogā, nekā

sēdēt stīvam un sastingušam, it kā apkaklīte būtu par šauru, nedrīkstot ne nospļauties, un visu laiku klausīties, kā Opala kulsta tukšus salmus.

—    Jā, par to man nav ne vismazāko šaubu. Tev patīk krogi. Manā prombūtnē tu droši vien pamatīgi ar tiem iepazinies!

—    Nu vai zini! Pēdējā laikā tu sasodīti bieži atļaujies dot man netiešus mājienus un aizrādījumus, it kā es dzīvotu kaut kādu dubultu dzīvi, man tas viss jau līdz kaklam, un es vairs negribu dzirdēt par to ne vārda.

—    Bet Džordž Babit! Vai tu maz saproti, ko runā? Ak kungs, Džordž, visus šos mūsu kopdzīves gadus tu nekad ar mani tā neesi runājis.

—    Nu tad pēdējais laiks sākt!

—    Ar katru dienu tu kļūsti sliktāks un sliktāks, un tagad tu lamājies un lādies, un kliedz, un tava balss tik nikna un ļauna .. . man drebuļi iet pa kauliem!

—    Ak, muļķības! Beidz taču reiz pārspīlēt! Ne es kliedzu, ne lādos!

—    Es vēlētos, kaut tu dzirdētu pats savu balsi. Tu nevari ne iedomāties, cik briesmīgi tā skan. Agrāk tu nekad nemēdzi runāt ar mani tādā tonī. Tu vienkārši nemaz nebūtu spējīgs tā runāt, ja ar tevi nebūtu noticis kaut kas šausmīgs.

Babita sirds nocietinājās. Pārsteigts viņš atskārta, ka viņam sievas nav nemaz žēl. Tikai ar pūlēm viņš piespieda sevi izteikties mazliet laipnāk: — Ak kungs, es nemaz negribēju tevi apvainot.

—    Džordž, vai tad tu nesaproti, ka mēs tā vairs ilgāk nevaram dzīvot, mēs aizejam aizvien tālāk un tālāk viens no otra, un tu kļūsti aizvien rupjāks un rupjāks pret mani. Es nesaprotu, kā tas viss beigsies.

Uz brīdi Babitu pārņēma žēlums pret sievu, kas izskatījās tik satraukta un nevarīga, un viņš pārdomāja, cik daudz dziļu un sirsnīgu jūtu ies bojā, ja viņi patiešām «tā vairs ilgāk nevarēs dzīvot». Bet šī nožēla bija bezpersoniska, un tūlīt pat viņš nodomāja: «Varbūt būtu gluži labi, ja . .. Protams ne jau šķiršanās, bet mazliet vairāk brīvības un neatkarības.»

Viņa lūdzoši raudzījās vīrā, bet viņš, drūmi klusēdams, brauca tālāk.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

1

Kad sieva bija izkāpusi un Babits viens pats rīkojās pa garāžu, noslaucīja sniegu no mašīnas kāpšļiem un pārbaudīja ieplaisājušu šļūteni, viņu pārņēma nožēla, viņš bija uztraukts un pārsteigts, kā gan varējis sievai tā uzkliegt, un ar patiku nodomāja, ka Maira nesalīdzināmi ciešāk saistīta ar viņa dzīvi nekā vieglprātīgā «banda». Viņš devās iekšā, lai nomurminātu «man ļoti žēl, ka biju tik nesavaldīgs» un apjautātos, vai sieva nevēlas iet uz kino. Bet kinozāles tumsā Babits saīdzis domāja, ka «tagad viņš uz mūžīgiem laikiem saistīts ar Mairu». Viņš izjuta nelielu atvieglojumu, uzveļot visu vainu Tanisai Džudikai. «Velns lai parauj Tanisu! Kādēļ viņa ievilka mani šai ķezā, padarīja tik nervozu un kašķīgu, gandrīz vai traku. Pārāk daudz visādu nepatikšanu. Pēdējais laiks izbeigt!»

Viņam bija nepieciešams miers. Desmit dienas Babits nedz satikās, nedz sazvanījās ar Tanisu, un viņa nekavējoties atgādināja par sevi, bet to Babits visvairāk necieta. Kad bija pagājušas piecas dienas kopš viņu pēdējās tikšanās un Babits jo stundas jo vairāk lepojās ar savu apņēmību un ik brīdi iztēlojās, cik ļoti Tanisa ilgojas pēc viņa, mis Makgauna ziņoja: — Misis Džudika pie tālruņa. Vēlas runāt ar jums par remontu.

Tanisa runāja ātri un mierīgi:

—    Misters Babits? Džordž, šeit Tanisa. Es neesmu redzējusi tevi nedēļām ilgi… nu, katrā ziņā vairākas dienas. Tu taču nebūsi saslimis?

—    Nē, tikai briesmīgi aizņemts. Es… hm .. . es domāju, ka šogad celtniecība varen paplašināsies. Man daudz . . . hm … daudz jāstrādā.

—    Protams, mans dārgais! Man patīk, ka tu strādā. Tu zini, es ļoti lepojos ar taviem panākumiem, daudz vairāk nekā ar savējiem. Es tikai negribētu, ka tu aizmirsti nabaga Tanisu! Vai tu man drīz piezvanīsi?

—    Protams! Protams! Noteikti!

—   Tikai lūdzu neaizmirsti! Es tev vairs nezvanīšu.

Viņš pārdomāja: — Nabaga meitene! . . . Bet viņai

nevajadzēja zvanīt man uz kantori… Viņa ir tīrais brīnums… tik daudz smalkjūtības… «lepojas ar maniem panākumiem»… Bet, pie velna.es neciešu,ja man liek piezvanīt, kad es pats to nevēlos. Sasodītās sievietes, vienmēr uzplijas ar savām prasībām! Nu, tik drīz viņai manis neredzēt!… Bet, deviņi pērkoni, kā gribētos viņu redzēt vēl šovakar… mana mīļā drostaliņa … Ak draugs, izbeidz šīs muļķības! Priecājies, ka esi ticis no viņas vaļā!

Tanisa vairs nezvanīja, bet pēc otrām piecām dienam Babits saņēma no viņas vēstuli:

Varbūt es esmu Tevi kaut kā apvainojusi, mīļais? Tad atļauj man Tev paskaidrot, ka tas noticis gluži neapzinīgi. Es jūtos tik vientuļa un ilgojos pēc kāda cilvēka, kas mani mazliet uzmundrinātu. Kādēļ Tu neieradies mūsu burvīgajā ballē pie Karijas? Viņa taču bija arī Tevi ielūgusi.

Vai Tu nevarētu atnākt pie manis uz kādu brītiņu rīt, ceturtdienas vakarā? Būšu mājās viena un gaidīšu Tevi.

Viņa domas un apsvērumi bija dažādi:

«Sasodīts, kādēļ viņa neliek mani mierā? Kādēļ gan sievietes nekad nesaprot, ka vīriešiem nepatīk, ja viņus komandē? Un viņas vienmēr cenšas tevi pievārēt, gauzdamās par savu vientulību.

Nu, jaunais cilvēk, tev gan neklājas tā runāt. Viņa ir jauka, krietna, sirsnīga meitene, un viņa patiešām jūtas vientuļa. Kāds skaists rokraksts! Glīts vēstuļpapīrs. Vienkāršs. Izmeklēts. Vajadzēs pie viņas aiziet. Nu, paldies dievam, līdz rītvakaram vēl laika diezgan.

Viņa ir jauka, bet… Nolādēts, es neciešu, ja mani ar varu grib piespiest kaut ko darīt. Es taču neesmu ar viņu precējies. Un, pasargi dievs, arī nedomāju to darīt! Ak, muļķības, labāk tomēr būs, ja aiziešu.»

II

Ceturtdiena — nākamā diena pēc Tanisas vēstules saņemšanas — bija uztraukumiem pārpilna. Klubā pie «trakuļu» galda Vergils Gančs runāja par Godīgo

Pilsoņu līgu un tīšām (kā Babitam šķita) neuzaicināja viņu iestāties tajā par biedru. Vecajam Metam Penimenam, Babita kantora izsūtāmajam, bija Nepatikšanas, un viņš, ienācis kabinetā, gaudās: viņa vecākais dēls — slaists, viņa sieva — slima, viņš pats saķildojies ar savu svaini. Arī Konrādam Laitam bija Nepatikšanas, un, tā kā Laits bija viens no viņa labākajiem klientiem, Babitam nācās to uzklausīt. Izrādījās, ka misters Laits slimo ar kādu neparasti interesantu neiralģijas formu, bez tam garāžā viņš dabūjis krietni pārmaksāt. Kad Babits atgriezās mājās, atklājās, ka arī te visiem Nepatikšanas: sieva taisījās atlaist jauno, nekaunīgo kalponi, bet reizē arī baiļojās, kaut tik kalpone pati nesadomātu uzteikt darbu; unTinka vēlējās nosūdzēt savu skolotāju.

—    Ak, izbeidziet šo trādirīdi! — Babits dusmīgi uzkliedza. — Vai jūs kādreiz esat dzirdējuši mani gaužamies par manām Nepatikšanām, ja jums manā vietā būtu jāvada nekustamu īpašumu kantoris … Tā šodien pat es atklāju, ka mis Benigena divas dienas atpalikusi ar grāmatvedību, bez tam es saspiedu pirkstu galda atvilktnē, un tad atnāca Laits, tikpat dulls kā vienmēr …

Babits bija tik uztraukts, ka pēc pusdienām, kad pienāca laiks aizšmaukt pie Tanisas, viņš tjkai netaktiski strupi noburkšķēja: — Man vēl jāaiziet. Ap vienpadsmitiem domāju būt mājās.

—    Ak, tu atkal aizej!

—    Atkal! Kā tā «atkal»? Veselu nedēļu es neesmu spēris ne soli ārpus mājās!

—    Vai tu … vai tu iesi pie Aļņiem?

—    Nē. Jāsatiekas ar dažiem cilvēkiem.

Kaut gan šoreiz Babits dzirdēja pats savu balsi un zināja, ka tā skan visai asi, kaut gan sieva raudzījās viņā pārmetuma pilnām acīm, viņš bravurīgi izgāja vestibilā, uzvilka mēteli un ādas cimdus un devās ārā iedarbināt mašīnu.

Viņš izjuta atvieglojumu, kad Tanisa sagaidīja viņu bez pārmetumiem, jautra un starojoša, brūnā mežģiņu kleitā virs zelta brokāta. — Ak tu nabadziņš, braukt tādā laikā! Šovakar briesmīgi auksts! Kā tev šķiet, vai nederētu iedzert kādu glāzīti.

—   Te nu reiz ir viena prātīga sieviete! Nudien, nebūtu par Jaunu iemest glāzīti, ja vien tā nav pārāk liela — nu tā, pāris litru, ne vairāk!

Viņš ar nevērīgu sirsnību noskūpstīja Tanisu, pilnīgi aizmirsa viņas neatlaidīgo uzmācību un, atlaidies lielajā atzveltnes krēslā, sajuta, ka beidzot laimīgi pārnācis mājās. Pēkšņi viņš kļuva runīgs, stāstīja, kāds viņš cēls un neparasts cilvēks un cik nesalīdzināmi paraks par Pītu, Fultonu Bemisu un citiem viņas paziņām; un viņa, atspiedusi zodu burvīgajā rociņā un noliekusies uz priekšu, moži piekrita it visam. Kad Babits beidzot piespieda sevi pajautāt; — Nu, dārgumiņ, bet kā klājas tev? — viņa uztvēra šo formālo jautājumu nopietni un Babits atklāja, ka arī viņai ir Nepatikšanas.

—    Ak, gluži labi, tikai… esmu sastrīdējusies ar Kariju. Viņa stāstīja Minnijai, it kā es esot teikusi, ka Minnija esot šausmīgi skopa, un Minnija atstāstīja man, ko Karija viņai teikusi, un es, protams, pateicu viņai, ka neesmu teikusi nekā tamlīdzīga; bet pēc tam Karija uzzināja, ka Minnija man visu atstāstījusi, un viņa bija nikna kā fūrija, tāpēc ka Minnija man stāstījusi, un es, protams, aiz dusmām vai vārījos, tāpēc ka Karija atstāstījusi Minnijai, ko es viņai biju teikusi, un tad mēs visas satikāmies pie Fultona Bemisa — viņa sieva ir aizbraukusi — paldies dievam! — ak, un viņa mājā tik brīnišķīgs parkets dejošanai! — un mēs bijām tik niknas cita uz citu un vispār . .. Ak, kā es neciešu šīs ķildas! Man šķiet… tas ir tik pazemojoši, bet… Un māte grib braukt ciemos un palikt pie manis veselu mēnesi, es, protams, viņu ļoti mīlu, bet, goda vārds, viņa briesmīgi ierobežo manu dzīves stilu, — viņa nekad nevar atturēties, neizteikusi piezīmes, viņa vienmēr grib zināt, uz kurieni es vakaros eju, un, ja es viņai sameloju, viņa tik ilgi spiego un okšķerē, kamēr uzzina visu patiesību, un tad viņa skatās manī kā svētā mocekle no sava pjedestāla, līdz es vairs nevaru izturēt un sāku kaukt. Ak, man jāizstāsta tev viss… Tu jau zini, es nekad nerunāju par sevi; es ienīstu cilvēkus, kas pastāvīgi par sevi vien runā, un tu? Bet… šovakar es jūtos tik muļķīgi, tev droši vien garlaicīgi visu to klausīties, bet… Saki, ko man iesākt ar māti?

Babits neskopojās ar nepārdomātiem, īsti vīrišķīgiem padomiem. Jāatliek mātes ciemošanās! Jāsūta Karija pie velna! Tanisa pateicās par šiem vērtīgajiem padomiem, un viņi kā parasti sāka pļāpāt par «bandu». Par to, kāda sentimentāla zoss šī Karija. Par to, cik Pīts liels sliņķis. Cik jauks var būt Fultons Bemiss — «protams, daudzi uzskata viņu par vecu, neapmierinātu rūcēju, tāpēc ka viņš tūlīt nesāk smieties par ikkatru joku, bet, iepazīstoties tuvāk, ikviens atzīst, ka Fultons ir lielisks zellis».

Tā kā viņi jau agrāk bija pamatīgi izanalizējuši katru raksturu, saruna lāgā nevedās. Babits centās parādīt savu gudrību un runāt par sabiedriskiem tematiem. Viņš pateica dažas vispāratzītas patiesības par atbruņošanos, par brīvdomību un liberālismu; bet izrādījās, ka sabiedriskie temati interesē Tanisu tikai tad, ja tos var attiecināt uz Pītu, Kariju vai viņiem pašiem. Babitu nomāca ieilgušais klusums. Viņš no jauna mēģināja iesaistīt Tanisu sarunā, bet klusums pacēlās starp viņiem kā pelēks spoks.

—    Es… hm … — viņš ar pūlēm iesāka. — Man šķiet… man šķiet, ka bezdarbs sāk mazināties.

—    Varbūt Pītam tad izdosies dabūt labu darbu.

Klusums.

Viņš izmisis mēģināja citā tonī: — Kas tev kaiš, mana mīļā? Tu šovakar esi tik neparasti klusa.

—    Tev tā šķiet? Ak, nekas. Bet… vai tev nav vienalga, vai esmu klusa vai ne.

—    Vienalga? Kā tā? Protams, ka nav vienalga.

—   Vai patiešām? — Tanisa metās pie viņa un apsēdās uz krēsla roku balsta.

Babitam briesmīgi negribējās piepūlēties un izlikties maigam. Viņš noglāstīja Tanisai roku, piespiesti uzsmaidīja viņai un atkal atlaidās krēslā.

—    Džordž, es nezinu, vai tu mani maz mīli?

—    Protams, ka mīlu, muļķīte mana.

—    Vai patiešām, dārgais? Patiešām mazliet mīli?

—    Nu protams. Ko gan tu iedomājies, vai tad citādi es būtu šeit?

—    Paklau, jāunais cilvēk, es neciešu, ja ar mani runā tādā tonī.

—    Es nemaz negribēju … es tikai … — Bērnišķīgi apvainojies, viņš žēlojās:—Ak kungs, kā man apnikuši šie pastāvīgie pārmetumi, tiklīdz sāku runāt tadā balsi kā parasti, tā tūlīt visi aizrāda, ka esmu rupjš un nepieklājīgs. Vai tad es lai dziedu, vai?

—    Kas tie par «visiem»? Tev laikam nācies mierināt daudz lēdiju?

—    Paklau, es necietīšu šādas piezīmes!

Ļoti pazemīgi: — Es saprotu, mī|ais. Es tikai gribēju tevi paķircināt. Es zinu, mazulītim ne prātā nenāk dusmoties, viņš ir tikai noguris. Piedod nejaukajai Tanisai! Bet saki, ka tu mani mīli, saki!

—    Es mīlu tevi… Protams, ka mīlu.

—    Jā gan, tu mīli mani! — Tanisa ciniski iesmējās un aprāvās. — Ak mīļais, es negribēju tevi apvainot, bet… esmu tik vientuļa. Es jūtos nekur nederīga. Nevienam es neesmu vajadzīga, neko es nevaru darīt citu labā. Tu jau zini, mīļais, cik enerģiska esmu … varu būt, ja tikai ir ko darīt. Un es esmu jauna, vai ne? Es taču neesmu nekāda vecene! Es neesmu ne veca, ne muļķe, vai ne?

Babitam cits nekas neatlika, kā visu apstiprināt. Tanisa glāstīja viņa matus, un viņš pūlējās izskatīties aplaimots, kaut gan sievietes rokas aicinošais maigums neatlaidīgi atgādināja, cik tā valdonīga. Viņš kļuva nepacietīgs. Viņam gribējās aiziet, aizbēgt skarbajā, vienkāršajā, nejūtīgajā vīriešu pasaulē. Varbūt ar saviem trauslajiem, glāsainajiem pirkstiem Tanisa bija uztvērusi kaut ko no šīs nepatikas. Tā pārtrauca glāstīt. Babits jutās uz brīdi kā atpestīts — tā pievilka soliņu, apsēdās viņam pie kājām un lūdzoši raudzījās augšup. Bet tāpat kā suņa padevība vai izbiedēta bērna satrūkšanās izraisa daudzos vīriešos nevis līdzjūtību, bet instinktīvu nežēlību, tā arī Tanisas pazemošanās tikai kaitināja Babitu. Un viņš atkal redzēja, ka Tanisa nav vairs jauna, ka tā jau sākusi novecot. Kaut arī viņam riebās šīs domas, viņš nespēja no tām atkratīties. Tanisa bija veca, viņš saviebās. Veca! Viņš ievēroja, ka maigā āda zem zoda, pie acīm un roku locītavās pārklāta ar smalku grumbiņu tīklu. Uz kakla bija neliels plankumiņš, raupjš kā dzēšamās gumijas drumslas.

Veca! Tanisa bija jaunāka par viņu, tomēr kļuva nelabi skatoties, kā tā sapņaini paceļ savas lielās, apaļās acis uz augšu, it kā — Babits nodrebinājās — «tava paša tante lakstotos ap tevi».

Viņš neapmierināts pie sevis nodomāja:

«Pietiek šīs idiotiskas apkārtdauzīšanās! Jāpārtrauc visi sakari ar viņu. Viņa ir sasodīti jauka un laba sieviete, un es negribu viņu sāpināt, bet viņai būs daudz vieglāk, ja es izdarīšu to īsi un aši, kā veiklu un prasmīgu ķirurģisku operāciju.

Viņš piecēlās kājās. Viņš runāja steidzīgi un pārliecināti. Lai nezaudētu pašcieņu, viņam vajadzēja pierādīt Tanisai un sev pašam, ka vainīga tikai viņa viena.

—    Varbūt, ka es šovakar neesmu īsti formā, bet, atklāti sakot, mana dārgā, tev gan vajadzēja būt gudrākai un nogaidīt, līdz es pats atnāku no laba prāta, man taču nepieciešams laiks, kamēr sasteidzu nokavētos darbus, tieku skaidrībā ar sevi un citiem. Vai tad tu nesaproti, draudziņ, ja tu liec man atnākt, tad es, — būdams tikai parastais stūrgalvīgais ēzelis, — tad manī tūlīt pamostas tieksme pretoties? Un tagad, mīļā, man laiks iet…

—    Ak nē, dārgais! Vēl ne!

—    Jā! Tūlīt pat! Un kādreiz vēlāk mēs parunāsim par nākotni.

—    Nesaprotu, mīļais, par kādu «nākotni» tu runā. Vai es esmu izdarījusi kaut ko sliktu? Ak, cik briesmīgi, piedod man!

Viņš demonstratīvi saņēma rokas uz muguras. — Nē, dievs pasargi, itin nekā slikta! Tu esi tik laba, cik labs vien cilvēks var būt. Bet lieta tāda … velns parāvis, vai tad tu nesaproti, ka man pasaulē vēl daudz citu darbu un pienākumu. Man jāvada mans uzņēmums, un, varbūt tu neticēsi, man ir sieva un bērni, kurus es ļoti mīlu! — Un, izdarīdams šo slepkavību, viņš piepeši jutās cēls un tikumisks. — Es gribētu, lai mēs paliktu draugi, bet, sasodīts, es nevaru tā dzīvot, nevaru ciest, ka man jānāk šurp tik bieži…

—    Ak mīļais, mīļais, es taču vienmēr tev esmu tei^ kusi. ka tu esi pilnīgi brīvs! Es tikai vēlējos, lai tu nāc

pie manis, kad esi noguris un gribi parunāties ar mani vai arī papriecāties mūsu deju vakaros …

Viņa bija tik saprātīga un tik maiga, un viņai bija pilnīga taisnība. Pagāja vesela stunda, līdz viņam izdevās aiziet, un pat tad vēl nekas nebija norunāts, un tomēr viss izlemts galīgi un negrozāmi. Izkļuvis brīvībā, ledainajā ziemeļu vējā, viņš nopūtās: — Paldies dievam, viss beidzies! Nabaga Tanisa, nabaga, mīļā, krietnā Tanisa! Bet viss beidzies. Uz visiem laikiem! Es esmu brīvs!

Trīsdesmit otrā nodaļa

I

Sieva vēl negulēja, kad Babits atgriezās mājās. — Nu, vai jauki pavadīji laiku? — viņa ironiski jautāja.

—    Nē. Pavisam nejauki. Varbūt man vēl kaut kas jāpaskaidro?

—    Džordž, kā tu vari tā runāt? Ak, es nesaprotu, kas tev noticis!

—    Velns parāvis, man nekas nav noticis! Tu pati tikai vienmēr meklē kašķi! — Viņš brīdināja pats sevi: «Uzmanies! Neesi tik rupjš. Viņa, protams, jūtas apvainota, ka augu vakaru jāsēž mājās vienai.» Bet viņš aizmirsa visu piesardzību, kad sieva turpināja:

—    Kādēļ tad tu ej un satiecies ar svešiem cilvēkiem? Tu droši vien teiksi, ka arī šovakar biji kādā komitejas sēdē!

—    Nē. Es apciemoju kādu sievieti. Mēs sēdējām pie kamīna un ķiķinājāmies viens ar otru, un lieliski pavadījām laiku, ja tu gribi zināt!

—    Nu … Tu runā tā, it kā es būtu vainīga, ka tu tur biji. Varbūt es tevi pie viņas sūtīju?

—   Jā gan, sūtīji!

—    Nu, goda vārds …

—    Tev šie «svešie cilvēki», kā tu pati saki, riebjas. Ja notiktu pēc tava prāta, tad es jau sen būtu tāds pats mājās tupētājs kā Ilovards Litlfīlds. Nekad tu neuzaicini pie mums cilvēkus, kuriem kaut cik dzīvības

kaulos; tev pietiek ar veco, stīvo kraķu baru, kas tikai to vien zina, kā sēdēt un tarkšķēt par laiku. Tu dari visu iespējamo, lai tik es ātrāk kļūtu vecs. Bet, atjauj man tev pasacīt, ka es to necietīšu …

Sie nedzirdētie apvainojumi Mairu galīgi satrieca un atbildēdama viņa žēlojās: — Ak mīļais, mīļais, tas taču nav tiesa! Es nemaz negribu padarīt tevi vecu. Varbūt, ka tev pa daļai taisnība. Varbūt esmu pārāk gausa, lai iepazītos ar svešiem ļaudīm. Bet, kad es iedomājos par visām tām dārgajām, skaistajām stundām, ko mēs kopā esam pavadījuši, par vakara viesībām, par kino un visu …

Ar īsti vīrišķīgu viltību viņš pārliecināja ne vien sevi, bet arī Mairu, ka viņam nodarīta liela pārestība, ar savu skaļo balsi un brutālo uzbrukumu viņš drīz vien piespieda sievu atvainoties par to, ka viņš pavadījis vakaru pie Tanisas. Ļoti apmierināts, viņš devās augšā gulēt, juzdamies ne vien kā ģimenes kungs un valdnieks, bet arī kā moceklis sava paša mājā. Gultā viņam uz īsu brīdi uzmācās nepatīkamas domas, — vai tikai viņš rīkojies pareizi. «Man gan vajadzētu kaunēties viņu tā tiranizēt. Varbūt viņai sava daļa taisnības. Varbūt arī viņai dzīve nemaz nav tik sasodīti jauka. Bet man vienalga! Viņai tas nāk tikai par labu, ja viņu tā krietni sapurina. Bet es būšu brīvs. Brīvs gan no Mairas, gan Tanisas, gan kluba biedriem, brīvs no visiem. Es dzīvošu pats pēc sava prāta!»

II

Ar šādu noskaņojumu viņš nākamajā dienā ieradāsStūmēju kluba lenčā un izturējās tur sevišķi izaicinoši. Viņus uzrunāja kāds kongresa loceklis, kas tikko bija atgriezies no ļoti nogurdinoša, trīs mēnešu ilga studiju ceļojuma pa Vāciju, Franciju, Angliju, Itāliju, Austriju, Cehoslovakiju, Dienvidslāviju un Bulgāriju, kur viņš bija iepazinies ar šo valstu finansēm, etnoloģiju, politisko iekārtu, valodas īpatnībām, minerālu resursiem un zemkopību. Kongresa loceklis aplūkoja visus šos tematus, bez tam izstāstīja vēl trīs anekdotes par to, cik

eiropiešiem nepareizi priekšstati par Ameriku, un beigas dažos aizkustinošos vārdos atgādināja, ka šos neizglītotos ārzemniekus nedrīkst ielaist Savienotajās Valstīs.

—    Nu, tas bija varen pamācošs priekšlasījums. īsti vīrišķīga runa! — sacīja Sidnijs Finkelšteins.

Bet neapmierinātais Babits norūca: — Blēņas! No gaisa grābta informācija! Un kas vainas imigrantiem! Pie velna, viņi visi taču nav neizglītoti, un man šķiet, ka arī mēs paši esam imigrantu pēcnācēji.

—    Ak, man apnikusi tava muldēšana, — noteica misters Finkelšteins.

Babits pamanīja, ka doktors A. I. Dillings, kas sēdēja otrpus galda, neapmierināts klausās viņu sarunā. Doktors Dillings bija viens no visievērojamākajiem Stūmēju kluba vīriem. Viņš nebija vienkāršs ārsts, bet ķirurgs — daudz romantiskāka un skanīgāka profesija. Viņš bija ļoti liela auguma cilvēks, kupliem, melniem matiem un biezām, melnām ūsām. Laikraksti bieži ziņoja par viņa operācijām; viņš bija ķirurģijas profesors štata universitātē; viņš tika ielūgts uz pusdienām vissmalkākajās Karaļu kalna mājās: un ļaudis runāja, ka viņam esot vairāki simti tūkstošu dolāru. Uztvēris šīs ievērojamās personas nikno skatienu, Babits izbijās. Un, turpinādams sarunu ar Sidniju Finkelšteinu, viņš skaļi sāka slavēt kongresa locekļa asprātību, lai arī doktors Dillings to dzirdētu.

lll

Pēcpusdienā Babita kabinetā iebruka trīs vīri tik bravurīgi, it kā tie būtu Modrības komitejas locekļi no Pilsoņu kara dienām. Tie bija plecīgi, apņēmīgi vīri spēcīgiem žokļiem — paši varenākie lordi Zenīta valstībā: doktors Dillings — ķirurgs, Čārlzs Makelvijs — būvuzņēmējs un, pats bīstamākais no visiem, sirmais pulkvedis Raterfords Snovs — laikraksta AdvocateTimes īpašnieks. To klātbūtne nomāca Babitu, un viņš uzreiz jutās sīks un niecīgs.

—    Jauki, jauki, ļoti priecājos, lūdzu sēdieties, ar ko varu jums pakalpot? — Babits čaloja.

Bet ienaceji nedz apsēdās, nedz izteica parastasfrāzes par laiku.

—    Babit, — iesāka pulkvedis Snovs, — mēs nākam Godīgo Pilsoņu līgas uzdevumā. Mēs esam nolēmuši, ka arī jums tajā jāiestājas. Vergils Gančs apgalvo, ka jūs to nevēloties, bet mēs varam parādīt jums šo savienību citā gaismā. Līga apvienosies ar Tirdzniecības palātu cīņā par brīvu darbaspēka salīgšanu, tā ka ir pats pēdējais laiks arī jums pierakstīties.

Uztraukumā Babits nevarēja atcerēties iemeslus, kādēļ nevēlas iestāties Līgā, — kaut gan jāšaubās, vai viņš tos vispār kādreiz bija zinājis, — bet viņš nejuta ne vismazāko vēlēšanos iestāties, un, iedomājoties, ka viņu grib piespiest ar varu, Babitā pamodās negantas dusmas uz šiem komercijas pīlāriem.

—    Atvainojiet, pulkvedi, man vēl mazliet jāpārdomā, — viņš murmināja.

Makelvijs iešņācās: — Tas nozīmē, ka tu negribi pievienoties, Džordž!

Kaut kas tumšs, svešs un mežonīgs piepeši ierunājās Babitā: — Paklausies, Cārlij! Lai pērkons mani nosper, ja es iestāšos kādā biedrībā pret savu gribu, arī jums, plutokrātiem, neizdosies mani iebiedēt!

—    Neviens nedomā jūs iebiedēt, — iesāka doktors Dillings, bet pulkvedis Snovs pastūma viņu sānis un turpināja: — Protams, mēs to darām. Ja nepieciešams, mēs neatsakāmies arī no iebiedēšanas. Babit, Godīgo Pilsoņu līgā ļoti daudz par jums runāts. Visi uzskata jūs par saprātīgu, godīgu un uzticamu cilvēku; tāds jūs vienmēr esat bijis; bet pēdējā laikā man nācis ausīs, ka jūs, dievs zina, kādu iemeslu dēļ, biedrojoties ar izlaidīgiem ļaudīm un, vel daudz ļaunāk, atklāti aizstāvot un atbalstot dažus no visbīstamākajiem mūsu pilsētas elementiem, piemēram, šo Seneku Dounu.

—    Pulkvedi, man šķiet, tā ir mana personīgā lieta.

—    Iespējams, bet mēs gribam ar jums saprasties. Jūs un jūsu sievastēvs vienmēr esat aizstāvējuši pašu ietekmīgāko un tālredzīgāko pilsoņu intereses, piemēram, manu draugu Ielu Transporta kompānijas intereses, un mans laikraksts vienmēr jūs atbalstīja. Bet neceriet, ka godīgi pilsoņi arī turpmāk jums palīdzēs, ja jūs domājat nostāties to ļaužu pusē, kas mēģina graut mūsu dzīves pamatus.

Babits patiešām nobijās, bet viņš instinktīvi nojauta, ja padosies šoreiz, tad nāksies padoties vienmēr un visur. Viņš protestēja:

—    Jūs pārspīlējat, pulkvedi! Es esmu tais ieskatos, ka jābūt iecietīgam un liberālam, bet ticiet man, es neieredzu šos kūdītājus un aģitatorus, visas šīs arodbiedrības un tamlīdzīgas nejēdzības tāpat kā jūs. Bet es jau esmu saistījies tik daudzās organizācijās, ka vairs nespēju veikt man uzticētos pienākumus, tādēļ vēlētos visu labi pārdomāt, pirms iestājos GPL.

Pulkvedim Snovam labpatika atbildēt: — Nē, es nemaz nepārspīlēju! Doktors Diliings vēl šodien dzirdējis, kā jūs noķengājāt un apmelojāt vienu no izcilākajiem republikāņu partijas kongresa locekļiem! Un jūs ļoti maldāties, teikdams, ka gribat «pārdomāt», vai iestāties vai ne. Mēs jūs nelūdzam iestāties GPL — mēs tikai atļaujam jums iestāties. Es neesmu drošs, mans dēls, vai nebūs par vēlu, ja jūs vēl ilgi vilcināsieties. Neesmu drošs, vai mēs jūs tad vairs gribēsim uzņemt. Labāk izšķirieties ātri — labāk izšķirieties tūlīt!

Visi trīs Modrības komitejas locekļi, briesmīgi savā taisnības apziņā, blenza uz Babitu saspringtā klusumā. Babits nogaidīja. Viņš nedomāja itin neko, viņš tikai gaidīja, bet viņa tukšajā galvā neatlaidīgi skanēja: «Es negribu iestāties — es negribu iestāties — es negribu!»

—    Nu, labi! Man jūs žēl, — noteica pulkvedis Snovs, un visi trīs strupi pagrieza Babitam savas treknās muguras.

IV

Vakarā, kad Babits devās pie sava automobiļa, viņš pamanīja Vergilu Ganču nākam pa ielu. Babits pacēla roku sveicienam, bet Gančs nelikās viņu redzam un

pargāja ielas otra pusē. Gančs, bez šaubam, bija viņu redzējis. Babits brauca mājās pavisam nelāgā omā.

Sieva viņam nekavējoties uzbruka: — Džordžij, mīļais, pēcpusdienā pie manis bija atnākusi Mjuriela Frinka un stāstīja, — Cams esot viņai teicis, ka Godīgo Pilsoņu līgas pārstāvji tevi speciāli uzaicinājuši iestāties Līgā, bet tu esot atteicies. Vai tomēr nebūtu labāk iestāties? Tu taču zini, ka visi ievērojamākie cilvēki ir Līgas biedri un tās mērķis …

—    Es gluži labi zinu Līgas mērķi! Tās mērķis — apspiest vārda brīvību un domu brīvību, un visu citu. Es neciešu, ja mani ar draudiem mēģina iespaidot, un šeit galvenais nav jautājums, vai tā ir laba liga vai slikta līga, vai, velns viņu zina, kāda līga; galvenais ir tas, ka es atsakos paklausīt…

—    Bet, mīļais, ja tu neiestāsies, cilvēki tevi nosodīs.

—    Lai nosoda!

—    Bet es domāju ievērojamie cilvēki!

—    Muļķības, es… Patiesību sakot, šī Līga ir tikai īslaicīga modes ģeķība. Tāda pati kā citas organizācijas, kas sāk ar milzīgu troksni un pārliecību, ka tā pārveidos visu pasauli, bet drīz vien apklust un neviens to vairs neatceras!

—    Bet, ja tā ir modē, vai nebūtu labāk, ja tu …

—    Nē, es nestāšos! Lūdzu, Maira, beidz jel mani urdīt! 5ī nolādētā GPL man jau līdz kaklam! Jāsāk gandrīz vai nožēlot, ka neiestājos tajā pašā sākumā, kad Vergs mani uzaicināja, tagad būtu miers. Šodien es varbūt būtu piekritis, ja šie komitejas vīri nebūtu mēģinājuši mani iebiedēt, bet, goda vārds, kamēr es esmu brīvs un neatkarīgs Amerikas pilsonis…

—    Tagad, Džordž, tu runā tieši tāpat kā mūsu kurinātājs, tas vācietis.

—   Ak tā! Nu, tad es labāk nerunāšu nemaz!

Tajā vakarā Babits ilgojās satikties ar Tanisu Džudiku, lai rastu pie viņas mierinājumu un atbalstu. Kad visa ģimene bija uzgājusi augšā, viņš iedrošinājās piezvanīt uz Tanisas dzīvokli, bet, izdzirdis šveicara balsi, aiz uztraukuma spēja tikai nomurmināt: — Nekas .. . es piezvanīšu vēlāk … — un uzkāra klausuli.

V

Ja Babits nebija pilnīgi pārliecināts, vai Vergils Gančs apzināti izvairījies no viņa, tad nākošajā rītā par Viljama Vašingtona ītorna nostāju vairs nevarēja būt nekādu šaubu. Braukdams uz kantori, Babits panāca ītorna automobili, kurā bāls un svinīgs sēdēja varenais baņķieris aiz sava šofera. Babits pamāja ar roku un uzsauca: — Labrīt! — ītorns pētoši palūkojās viņā, vilcinājās kādu brīdi, tad pamāja ar galvu, un šajā kustībā izpaudās daudz dziļāks nicinājums nekā tiešā ignorēšanā.

Babita kompanjons un sievastēvs ieradās kantorī pulksten desmitos.

—    Džordž, kas man jādzird, kādu teijāteri tu esot atļāvies nospēlēt pulkveža Snova priekšā, atteikdamies iestāties GPL. Pie velna, kas tev prātā! Laikam gribi izputināt firmu? Neiedomājies tikai, ka šie sabiedrības pīlāri piedos tavu sasliešanos pret viņiem un plātīšanos ar šīm «liberālajām» muļķībām, kuras tu pēdējā laikā esi ieņēmis galvā.

—    Ak, blēņas, Henrij T., tu esi salasījies kriminālromānus. Par šādām intrigām pret liberāliem ļaudīm raksta tikai grāmatās. Mēs dzīvojam brīvā valstī. Katrs var darīt visu, ko vien grib.

—    Protams, nav nekādu intrigu. Kas tad to apgalvo? Bet, ja par tevi sāks domāt, ka tu esi auša un vējagrābslis, neviens negribēs ielaisties ar tevi veikala darīšanās. Baumas, ka tev galvā viss nav kārtībā, sagraus mūsu firmu daudz ātrāk nekā visas tās sazvērestības un intrigas, ko šie muļķa rakstnieķeļi spēj sacerēt mēneša laikā.

Pēcpusdienā, kad ieradās vecais, uzticamais Konrāds Laits, jautrais sīkstulis Konrāds Laits, un Babits ieteica viņam nopirkt zemes gabalu jaunajā celtniecības rajonā Dorčestrā, Laits steidzīgi, pārāk steidzīgi atbildēja: — Nē, nē, es patreiz negribu uzsākt nekā jauna!

Pēc nedēļas Babits uzzināja no Henrija Tompsona, ka Ielu Transporta kompānijas ierēdņi atkal plānojot jaunu gruntsgabalu iepirkšanas afēru, bet šoreiz šis

darījums uzticēts firmai «Sanders, Torijs un Vings», nevis «Babitam un Tompsonam».

—    Man šķiet, arī Džeiks Ofats skatās uz tevi greizi, tāpēc ka cilvēki par tevi visādi runa. Džeiks, protams, ir vecs, zvērināts konservatīvais, un viņš droši vien ieteica šiem transportniekiem griezties pie citas firmas. Džordž, tev kaut kas jādara! — balss Tompsonam drebēja.

Babits viņam dedzīgi piekrita. Protams, tas, ko ļaudis runā, ir tīrās muļķības, tomēr… Viņš nolēma iestāties Godīgo Pilsoņu līgā, tiklīdz viņu uzaicinās, un niknā apņēmībā Babits gaidīja. Bet neviens viņu neuzaicināja. Līga viņu ignorēja. Babitam nebija drosmes iet un lūgties, un viņš meklēja mierinājumu tukšā lielībā, ka «viens pats uzstājas pret visu pilsētu. Neviens nevar pavēlēt, kas viņam jādomā un jādara».

Bet vairāk par visu Babitu satrieca mis Makgaunas, visu stenografistu pilnības parauga, aiziešana no darba, kaut gan aiziešanas iemesli šķita labi saprotami — viņai bija nepieciešama atpūta, viņas māsa slimoja, viņa pati varbūt nevarēs strādāt veselus sešus mēnešus. Viņas pēcteces mis Havstedas klātbūtnē Babits jutās ļoti neomulīgi. Mis Havstedas vārdu kantorī neviens nezināja. Šķita gandrīz vai neiespējami, ka viņai varētu būt vārds, mīļākais, pūderslotiņa vai gremošana. Sī slaidā, bālā, uzcītīgā zviedriete bija pilnīgi bezpersoniska, — pat doma, ka viņa pēc darba varētu atgriezties parastā mājā un ēst parastas kotletes, šķita nepieklājīga. Viņa bija līdzīga lieliski ieeļļotai un nolakotai mašīnai, kuru vakaros pēc darba vajag noslaucīt un ieslēgt rakstāmgaldā kopā ar viņas pārāk smailajiem un pārāk trauslajiem zīmuļiem. Jaunā sekretāre ļoti veikli stenografēja, nevainojami rakstīja uz mašīnas, bet, strādājot kopā ar viņu, Babits visu laiku nervozēja. Viņas klātbūtnē Babits jutās neparasti lempīgs; kad viņš izmeta kādu no saviem parastajiem iemīotajiem jokiem, zviedriete tikai jautājoši pacēla acis. Babits ilgojās pēc mis Makgaunas un gribēja viņai pat rakstīt.

Tad viņš uzzināja, ka mis Makgauna jau pēc vienas

nedēļas iestājusies darbā pie viņa visbīstamākā konkurenta «Sandersa, Torija un Vinga».

Viņš ne tikai apvainojās — viņš izbijās. «Kādēļ tad viņa aizgāja?» Babits nervozēja. «Varbūt viņa nojauš, ka mūsu firma izputēs? Un Sanders tagad kārto Ielu Transporta darījumus! Žurkas bēg no grimstoša kuģa!»

tagad bailes neatstāja Babitu ne uz brīdi. Viņš vēroja Frici Veilingeru, jauno pārdošanas aģentu, un domāja, vai arī tas drīz neaizies. Katra diena nesa sev līdz jaunus sarūgtinājumus. Babits ievēroja, ka viņu vairs neuzaicina runāt gadskārtējā Tirdzniecības palātas banketā. Kad Orvils Džounss rīkoja plašu pokera vakaru, bet Babitu neielūdza, viņš beidzot saprata, ka tiek boikotēts. Viņš baidījās iet uz Sporta klubu ēst lenču, bet neiedrošinājās arī neiet. Babits bija pārliecināts, ka viņu izspiego, ka, tiklīdz viņš aiziet no galda, visi sāk par viņu sačukstēties. It visur viņš dzirdēja steidzīgu čukstēšanu: klientu kantoros, banka, kad viņš noguldīja tur naudu, sava paša kantori, sava paša mājā. Viņš nepārtraukti domāja, ko gan ļaudis par viņu varētu teikt. Visu augu dienu viņš dzirdēja iedomātas sarunas, dzirdēja ļaudis brīnāmies: «Babits? Zināt, tas nu gan ir īsts anarhists! Patiešām jāapbrīno šī cilvēka drosme, zināt, viņš kļuvis liberāls un, velns parāvis, tagad dzīvo tā, kā viņam pašam tīk: bet viņš ir bīstams, jā, tāds viņš ir, patiešām derētu viņu atmaskot!»

Babits kļuva tik nervozs, ka, nogriežoties ap stūri un ieraugot divus pazīstamus cilvēkus sarunājamies — sačukstamies, — viņa sirds sāka dauzīties un viņš zagās tiem garām uztraukts kā skolas puika. Kad viņš redzēja kopā savus kaimiņus Hovardu Litlfīldu un Orvilu Džounsu, viņš uzmeta tiem vērīgu skatienu un nelaimīgs iegāja mājā, lai izvairītos no izspiegošanas, jo bija pārliecināts, ka tie sačukstas — perina intrigas — sačukstas.

Blakus bailēm mājoja stūrgalvība. Babits nepadevās. Dažreiz viņs iedomājās, ka ir īsts velna zellis, tikpat drosmīgs kā Seneka Douns; dažreiz viņš prātoja, vai neapciemot Seneku Dounu un nepastāstīt tam, par kādu

revolucionāru viņš k|uvis, bet tālāk par prātošanu Babits nekad netika. Taču dažreiz, izdzirdis klusu sačukstēšanos, viņš žēlojās: «Ak dievs, ko tad es esmu nodarījis? Tikai uzjautrinājos kopā ar «bandu» un pazobojos par Klarensu Drāmu, tādēļ ka tas bija sadomājis tēlot varenu karotāju. Es nekad nekritizēju citus cilvēkus, nekad nemēģinu uzspiest citiem savus uzskatus!»

Viņš nespēja izturēt milzīgo sasprindzinājumu. Drīz vien viņš atziņas, ka labprāt atgrieztos drošajā, parastajā dzīvē, ja tikai to varētu izdarīt pieklājīgi, nezaudējot nekā no savas cieņas. Bet ar varu viņu neviens nepiespiedīs atgriezties; viņš zvērēja, ka «nerāpos šo dižmaņu priekšā uz ceļiem».

Tikai asā vārdu maiņā ar sievu viņš ļāva vaļu savām bailēm. Sieva pastāvīgi žēlojās, ka viņš esot nervozs, un nevarēja saprast, kādēļ viņš negrib «pavadīt vakaru pie Litlfīldiem». Kaut gan Babits mēģināja, viņš tomēr nespēja izstāstīt sievai par savu sacelšanos un saņemtosodu. Tā kā Pols un Tanisa viņam bija zuduši, tad nebija neviena, ar ko parunāties. «Ak kungs, man palikusi tikai Tinka, viņa ir mans vienīgais, īstais draugs!» Babits nopūtās un vēl vairāk pieķērās jaunākajai meitai, un rotaļājās ar viņu augus vakarus.

Babits pārlika, vai neaizbraukt pie Pola uz cietumu, taču Pols viņam šķita tikpat kā miris, kaut gan katru nedēļu viņš saņēma no drauga īsas, neizteiksmīgas zīmītes. Tā patiesībā bija Tanisa, pēc kuras viņš ilgojās.

«Toreiz, kad atstāju Tanisu, es domāju, ka esmu ļoti gudrs un neatkarīgs, bet tagad man viņas pietrūkst, ak kungs, kā pietrūkst!» viņš gaudās. «Maira itin nekā nesaprot. Viņa tikai par to vien domā, lai varētu dzīvot tāpat kā visi citi. Bet Tanisa, viņa teiktu, ka man taisnība.»

Beidzot viņš vairs neizturēja un kādu vakaru, ļoti vēlu, aizskrēja pie Tanisas. Viņš necerēja Tanisu satikt, bet viņa bija mājās un viena pati. Tikai tā vairs nebija Tanisa,. Tā bija pieklājīga, augstprātīga, Iedus salta sieviete, kas izskatījās līdzīga Tanisai. — Nu, Džordž, kas noticis? — viņa jautāja mierīgā, vienal

dzīgā balsī, un Babits vilkās atpakaļ uz mājām kā nopērts suns.

Pirmo mierinājumu viņam sniedza Tedis un Jūnisa Litlfīlda.

Kādu vakaru, kad Tedis bija atbraucis mājās no universitātes, viņi dejodami iesteidzās dzīvojamā istabā un Tedis smiedamies sauca: — Ko es dzirdēju no Jūnisas, tēt? Viņas tētis stāstījis, ka tu, aizstāvēdams veco Seneku Dounu, esot sacēlis pamatīgu skandālu. Vareni, veco zēn! Liec viņiem trūkties! Sapurini viņus labi krietni! Šī vecā pilsētele ir aizmigusi! — Jūnisa iekrita Babitam klēpī, noskūpstīja viņu, pieglauda savu apcirpto galviņu pie viņa zoda un čivināja: — Man šķiet, tu esi daudz daudz jaukāks par Hovardu! Saki,— viņa uzticīgi jautāja, — kādēļ Hovards ir tāds vecs īgņa? Sirds viņam laba, un, goda vārds, viņš ir ļoti gudrs, bet viņš nekad neiemācīsies piedot gāzi, lai es nopūlos kā nopūlēdamās. Kā tu domā, mīļais, ko lai mēs ar viņu iesākam?

—    Paklau, Jūnisa, kā nu tā var runāt par savu tēvu, — Babits rājās, kā jau tas Ziedošajos pakalnos pieklājas, bet pirmoreiz pēc vairākām nedēļām viņš jutās laimīgs. Viņš iztēlojās sevi par vecu liberāli, kuru dedzīgi atbalsta jaunākā paaudze. Viņi trijatā devās izlaupīt ledusskapi. Babits staroja: — Ja māte mūs tagad pieķertu, tad gan mēs dabūtu pa biksēm! — un Jūnisa nekavējoties sāka tēlot saimnieci, viņa sasita milzums olu, lai pagatavotu visiem olu kulteni, noskūpstīja Babitam ausi un pārdomās nogrimušas klostera priekšnieces balsī brīnījās: — Velns viņu zina, kādēļ gan man, īstai feministei, jānoņemas ar šo vīriešu barošanu!

Jauniešu iedrošināts, Babits, satiekoties ar Šeldonņ Smētu, Kristīgo Jaunekļu savienības audzinātāju un Ceteriirouda baznīcas kora diriģentu, izturējās pret to pārdroši. Ar miklu roku sagrābis Babita tuklo ķepu, Smēts saldā balsī iedziedājās:

—    Brāli Babit, mēs jūs tik sen neesam redzējuši baznīcā. Es zinu, jūs esat aizņemts ar daudz dažādām darīšanām, bet . nedrīkst taču aizmirst arī vecos draugus un īstās tēva mājas — svēto baznīcu.

Babits izrāva roku no sirsnīgā tvēriena — šeldijs mīlēja turēt otra roku pārāk ilgi — un iešņācās: — Nu, es domāju, jūs gluži labi protat vadīt to iestādi arī bez manis. Atvainojiet, Smēt, man jāsteidzas. Sveiki!

Bet vēlāk Babits ar nepatiku nodomāja: «Ja šim bālajam tārpam netrūka drosmes aicināt mani atpakaļ uz svēto baznīcu, tad droši vien visa draudze jau sen gar mani trin mēles.»

Babits dzirdēja, kā viņi sačukstas, — doktors Džons Dženisons Drū, Camlijs Frinks, pat Viljams Vašingtons Itorns. Visa viņa neatkarība izgaisa, viņš vientuļš klejoja pa ielām, baidīdamies no ļaužu ciniskajiem skatieniem un nemitīgās, šņācošās sačukstēšanās.

Trīsdesmit trešā nodaļa

I

Vakarā, kad viņi posās gulēt, Babits centās izskaidrot sievai, cik pretīgs ir Šeldons Smēts, bet Maira atbildēja: — Viņam ir tik skaista balss — tik pacilājoša! Man šķiet, tu neieredzi viņu tikai tāpēc vien, ka nemīli mūziku. — Šai brīdī sieva viņam šķita pilnīgi sveša: viņš īgni noraudzījās tuklajā, neveiklajā sievietē ar resnajām, kailajām rokām un brīnījās, kā gan tā šeit gadījusies.

Grozīdamies aukstajā gultā no vieniem sāniem uz otriem, viņš domāja par Tanisu. Kāds muļķis viņš bija, pamezdams Tanisu. Viņam nepieciešams kāds cilvēks, ar kuru var no sirds izrunāties. Viņš… ak, viņš būs pagalam, ja nevarēs dalīties ar kādu savās rūpēs. Un Maira, velti būtu cerēt, ka tā viņu sapratīs. Pie velna, nav vērts sevi apmānīt! Kauns un negods precētam pārim pēc tik daudz gadiem tā atsvešināties, patiešām kauns; bet nekas nespēs viņus tuvināt, ja viņš arī turpmāk uzstāsies pret visu Zenītu — un viņš, nudien, nav tāds cilvēks, ko var ar draudiem, skaistiem vārdiem vai glaimiem piespiest darīt kaut ko pret paša gribu.

Babits pamodās trijos naktī, garāmbraucoša automobiļa iztraucēts, un izrausās no gultas, lai iedzertu glāzi

ūdens. Iedams cauri guļamistabai, viņš dzirdēja sievu stenam. Miegā bija izzuduši visi apvainojumi, un viņš norūpējies apjautājās: — Kas tev kait, mīļā?

—    Man… man briesmīgi sāp te lejā, sānos… ak, tas nav… tas nav izturams…

—    Gremošanas traucējumi? Vai atnest tev sodu?

—    Nē… tas nelīdzēs. Vakarvakarā es nejutos labi un dienā arī, un tad… ak!… tās pārgāja un es aizmigu… Bet auto mani pamodināja.

Viņa runāja saraustīti, cīnīdamās ar sāpju lēkmēm ka kuģis ar vētru. Babits izbijās.

—    Vai nepasaukt ārstu?

Nē, nē! Gan jau pāries. Atnes man labāk ledus

pūsli.

Viņš devās uz vannas istabu pēc pūšļa un leja uz virtuvi pēc ledus. Sis nakts ceļojums viņam šķita drausmīgs, bet, skaldot ledu ar duncim līdzīgu kapli, viņš jutās mierīgs, noteikts un drosmīgs, un seno dienu sirsnība skanēja viņa balsī, kad, novietodams ledus pūsli Mairai uz vēdera, viņš burkšķēja:

—    Tā, tā, tagad būs labāk. — Viņš devās atpakaļ uz savu gultu, bet nevarēja iemigt. Viņš dzirdēja, ka sieva atkal iestenas. Acumirklī viņš bija ārā no gultas un mierināja viņu: — Vēl aizvien sāp, mīļā?

—   Jā, griež kā ar nažiem, un es nevaru iemigt.

Balss viņai bija pavisam vārga. Babits zināja, ka

sieva ļoti baidās no ārstu diagnozēm, tādēļ, neteicis viņai ne vārdu, nokāpa lejā, piezvanīja doktoram Erlam Petenam un gaidīja, drebinādamies aiz aukstuma un neskaidrām acīm pūlēdamies lasīt kādu žurnālu, līdz izdzirda piebraucam ārsta automobili.

Ārsts bija vēl jauns un profesionāli mundrs. Viņš ienāca istabā, it kā būtu gaiša, saulaina diena.

—    Nu, Džordž, mazas nepatikšanas, ko? Kā viņa tagad jūtas? — viņš žirgti jautāja, ar pārspīlētu, gandrīz apvainojošu jautrību nomezdams mēteli uz krēsla un sildīdams rokas pie radiatora. Ārsts kļuva par galveno noteicēju mājā. Sekodams viņam uz guļamistabu, Babits jutās lieks un neievērojams, un tas bija ārsts, kas apmierināts izmeta: — Ak, nekas, tikai nelielas vēdergraizes! — kad Verona, lūkodamās pa durvju

spraugu, lūdzoši jautāja: — Kas noticis, tēt? Kas noticis?

Pēc izmeklēšanas ārsts šķelmīgi bravurīgā balsī sacīja misis Babitai: — Jā, jā, vecas, nejaukas sāpes! Tagad iedošu jums miega zāles, un no rīta jums būs jau labāk. Es ieradīšos tūlīt pēc brokastīm. — Bet Babitam, kas gaidīja viņu lejā vestibilā, ārsts nopūzdamies teica: — Man nepavisam nepatīk viņas vēders Sataustāms kaut kāds sastrēgums, acīm redzot, iekaisums. Viņai laikam vēl nav operēta aklā zarna, vai ne? Hm! Pagaidām nav ko uztraukties. Rīt agri es atkal atbraukšu, pa to laiku viņa mazliet atpūtīsies. Es izdarīju nelielu injekciju. Ar labu nakti!

Tad Babitu sagrāba melns izbaiļu viesulis.

Acumirklī visi apvainojumi, visas dvēseles drāmas, kuras viņš tik asi pārdzīvoja, kļuva bālas un smieklīgas, tiklīdz saskārās ar sensenajiem un nenovēršamajiem faktiem, parastajiem ikdienišķajiem faktiem — slimību un nāves draudiem, nomodā pavadītajām naktīm un stiprajām, nesaraujamām ģimenes saitēm. Viņš klusītiņām devās atpakaļ pie sievas. Kamēr Maira, morfijam iedarbojoties, iegrima trulā miegā, Babits, sēdēdams uz gultas malas, turēja viņas roku un pirmoreiz pēc tik daudz nedēļām sievas roka paļāvīgi atdusējās viņa rokā.

Babits ietinās savā frotē peldu mētelī un sarkanbaltajā dīvāna pārklājā .un lempīgs kā putnu biedēklis apsēdās atzveltnes krēslā. Puskrēslā guļamistaba šķita pavisam dīvaina, aizkari pārvērtās par glūnošiem laupītājiem, tualetes galds — par pili ar tornīšiem. Smaržoja pēc kosmētikas, pēc veļas, pēc miega. Viņš aizsnaudās un pamodās, aizsnaudās un pamodās vai simtām reižu. Viņš dzirdēja, kā A-\aira pa miegam grozās un nopūšas, viņš apsvēra, vai nebūtu iespējams sievai kaut kā ātri un noteikti palīdzēt, bet, pirms vēl paguva ko izdomāt, jau atkal aizsnaudās, salauzts un nomocījies. Nakts šķita bezgalīga. Kad beidzot sāka aust gaisma un nakts dežūra tuvojās beigām, Babits cieši aizmiga; viņš sadusmojās, kad viņu negaidot pārsteidza un pamodināja Verona, kas, ienākusi istabā, uztraukta iesaucās: — Ak tēt, vai māte slima?

Maira bija pamodusies, rīta gaismā tās seja izskatījās pelēka un nedzīva, bet tagad Babits nesalīdzināja sievu ar Tanisu; Maira nebija vairs tikai sieviete, ko var nostādīt blakus citām sievietēm, bet viņa paša «es» un, ja arī viņš varēja sievu kritizēt un nopelt, tad tikai tieši tāpat kā sevi pašu, neobjektīvi un bez augstprātības, necerot izmainīt — patiesībā arī nemaz nevēlēdamies izmainīt — nemainīgo būtību.

Ar Veronu Babits sarunājās tēvišķīgi un noteikti. Viņš mierināja Tinku, kas ar savu gaudošanu lieliski pastiprināja šīs stundas satraukumu. Viņš lika pasniegt brokastis ātrāk, gribēja ieskatīties laikrakstā un jutās ļoti varonīgs un krietns, atsacīdamies no šī prieka. Bet līdz doktora Petena atbraukšanai vēl nācās pavadīt dažas drūmas stundas, kurās nebija ne vēsts no varonības.

—    Es neredzu nekādu sevišķu pārmaiņu, — sacīja Petens. — Ap pulksten vienpadsmitiem es atkal atbraukšu un, ja jums nav iebildumu, uzaicināšu arī kādu pasaules slavenību uz konsīliju, lai būtu pilnīgi drošs. Bet jums, Džordž, te nav nekā ko darīt. Lai Verona paliek mājās un no jauna piepilda ledus pūsli — es domāju, to mēs katrā ziņā atstāsim — bet jūs, jūs labāk steidzieties uz kantori, nevis slaistieties apkārt ar tādu izskatu, it kā jūs pats būtu slimnieks. Ak šie vīri! Daudz nervozāki par savām sievām! Viņiem vienmēr visur jāiejaucas, un tiklīdz sievai kaut kas kait, viņi iedomājas sevi par īstiem cietējiem. Nu iedzeriet vēl tasi kafijas un marš!

Ārsta zobošanās piespieda Babitu saņemties. Viņš aizbrauca uz kantori, mēģināja diktēt vēstules, mēģināja zvanīt pa tālruni, bet aizmirsa, kam zvanīja, pirms vēl izsauktais numurs paspēja atbildēt. Ceturksni pēc desmitiem viņš brauca atpakaļ uz mājām. Kad, izkļuvis no pilsētas centra dzīvās satiksmes, auto uzņēma ātrumu, Babita seja izskatījās līdzīga traģiski saviebtai maskai.

Sieva viņam izbrīnījusies jautāja: — Kādēļ tu atgriezies, mīļais? Es jūtos nedaudz labāk. Es jau teicu Veronai, lai skrien vien uz savu kantori. Tev laikam ļoti nepatīkami, ka es tā saslimu?

Babits zināja, ka sieva vēlas, lai to apmīļo un pažēlo, un viņš neliedza tai šo prieku. Viņi jutās neparasti laimīgi, kad pēkšņi piebrauca doktora Petena mašīna. Babits paskatījās pa logu. Viņš izbijās. Petenam līdz bija kāds ļoti nepacietīgs vīrietis ar kupliem, melniem matiem un huzāra ūsām — doktors A. I. Dillings, slavenais ķirurgs. Babits aiz uztraukuma nezināja, kur dēties, bet centās savaldīties un steidzās lejā atbraucējiem pretī.

Doktors Petens pārspīlēti nevērīgi sacīja: — Es negribu jūs uztraukt, veco zēn, bet es domāju, tas nebūtu slikts joks, ja doktors Dillings viņu izmeklētu. — Viņš norādīja uz Dillingu kā uz meistaru.

Dillings strupi pamāja ar galvu un kāpa augša. Babits ārkārtīgi uztraukts staigāja pa dzīvojamo istabu. Ja neskaita dzemdības, tad viņu ģimenē nekad nav bijusi neviena lielāka operācija, un ķirurģija viņam šķita tīrais brīnums, bet reizē arī visbriesmīgākā nelaime. Bet, kad Dillings un Petens nāca atkal lejā, Babits zināja, ka viss kārtībā, un viņam gribējās smieties, jo abi ārsti izskatījās tik ļoti līdzīgi bārdainajiem mediķiem muzikālajā komēdijā, — tie abi berzēja rokas un rādīja smieklīgi gudras sejas.

Doktors Dillings sacīja:

—    Man ļoti žēl, veco zēn, bet tas ir akūts apendicīts. Nepieciešama operācija. Jums, protams, jāizlemj, bet par to, kas jādara, te vairs nav nekādu šaubu.

Babits uzreiz neaptvēra stāvokļa nopietnību. Viņš murmināja: — Nu, es domāju, mēs dažās dienās varētu viņu uz to sagatavot. Varbūt Tedim atbraukt mājās no universitātes, ja kaut kas atgadās?

Doktors Dillings ierūcās: — Nē! Ja jūs nevēlaties, lai iesākas peretonīts, tad jāoperē nekavējoties. Es to pieprasu. Ja jūs piekrītat, es tūlīt izsaukšu ātro palīdzību no svētās Marijas hospitāļa, un pēc četrdesmit piecām minūtēm viņa jau būs uz galda.

—    Es… es… Protams, jūs zināt labāk… Bet, augstais dievs, es taču nevaru pāris sekundēs salūkot viņai drēbes un visu citu! Un viņas stāvoklī, tik izvārgusi un vāja …

—    Ielieciet tikai somā viņas matu suku un zobu birsti; tas ari ir viss, kas viņai nepieciešams pirmajās dienās, — atteica doktors Dillings un piegāja pie telefona.

Babits izmisis auļoja augšup. Viņš izsūtīja nobijušos Tinku no istabas. Viņš jautri sacīja sievai: — Nu, vecenīt, dakteris domā, ka tev vislabāk varētu palīdzēt ar nelielu operāciju. Tikai dažas minūtes — daudz vieglāk nekā dzemdības — un acumirklī viss būs kārtībā.

Viņa spieda vīra roku tā, ka pirksti sāka sāpēt. Viņa runāja padevīgi kā iebiedēts bērns: — Es baidos… iegrimt tumsā viena pati! — Viņas acis pēkšņi bija kļuvušas bērnišķīgas, lūdzošas un izbijušās. — Vai tu paliksi pie manis, mīļais? Tev taču nav jādodas atpakaļ uz kantori, vai ne? Tu varēsi braukt man līdz uz slimnīcu? Un vakarā tu atnāksi pie manis — ja viss būs labi. Tev taču šovakar nekur citur nav jāiet, vai ne?

Viņš nokrita ce|os pie sievas gultas. Kamēr Maira viegli bužināja viņa matus, viņš šņukstēdams skūpstīja tās batista piedurkni un zvērēja: — Mana dārgā, es mīlu tevi vairāk par visu pasaulē! Es biju noraizējies par biznesu un citām lietām, bet tagad tas viss jau pagājis un es atkal esmu pie tevis.

—    Vai patiešām, Džordž? Es te tā gulēdama domāju, varbūt būtu labāk, ja es aizeju… Es jautāju pati sev, vai vispār esmu kādam nepieciešama. Vai kādam manis pietrūks? Un tad es sāku šaubīties, kāda gan nozīme manai dzīvei. Ar katru dienu es kļūstu aizvien dumjāka un neglītāka …

—    Ak tu šķelme tāda! Zvejo pēc komplimentiem, bet man jāsakravā tava soma! Es, nūja, es, protams, esmu jauns un skaists, īsts ciemata donžuāns un… — Viņš nespēja turpināt un sāka atkal šņukstēt, un, nesakarīgi čukstēdami, viņi atrada viens otru.

Kamēr Babits kravāja sievas lietas, viņa galva darbojās neparasti skaidri un noteikti. Viņš saprata, ka beigušies jautrie dzīru vakari. Viņš atzinās, ka ne vienreiz vien pēc tiem ilgosies. Mazliet sapīcis, viņš nodomāja, ka tas bijis viņa pēdējais izmisušais uzliesmojums pirms nogrimšanas pusmūža ļaužu vienmuļajā

pieticībā. «Nu,» viņš draiskulīgi pasmaidīja, «bet tā bija viena sasodīti jautra afēra! Bet — cik gan tāda operācija varētu maksāt? Man vajadzēja pakaulēties ar Dillingu. Tomēr nē, man vienalga, cik tā izmaksās!»

Ātrās palīdzības automobilis bija jau pie durvīm. Pat savās bēdās Babits, kas apbrīnoja visus tehnikas sasniegumus, ar interesi vēroja, cik uzmanīgi un izveicīgi sanitāri novietoja misis Babitu uz nestuvēm un nonesa lejā. Ātrā palīdzība bija milzīga, balti lakota, ļoti glīta mašīna. Misis Babita kunkstēja: — Man bail. Tā izskatās pēc līķratiem, gluži kā līķrati. Es vēlos, lai tu paliec pie manis.

—    Es būšu priekšā blakus šoferim, — Babits apsolīja.

—    Nē, es gribu, lai tu paliec pie manis mašīnā. — Viņa pievērsās sanitāriem: — Vai viņš nevar sēdēt pie manis?

—    Protams, misis, kādēļ gan ne. Mašīnā ir neliels saliekamais soliņš, — ar profesionālu lepnumu atbildēja vecākais sanitārs.

Babits sēdēja blakus sievai ripojošajā kabīnē, kurā atradās saliekamā gulta, soliņš, neliels elektriskais radiators un nezin kā šeit nokļuvis kalendārs ar kāda uzņēmīga pārtikas preču tirgotāja vārdu un skaistu meiteni, kas mielojas ar ķiršiem. Kad Babits piespiesta jautrībā sāka plātīties rokām, viņš pieskārās radiato ram un iespiedzās:

—    Ak Jēzus Marija!

—    Paklau, Džordž Babit, es neciešu, ka tu lādies un zaimo dievu.

—    Es jau zinu, atvaino, lūdzu, bet… sasodīts, paskaties taču, kā es apdedzināju roku! Velns parāvis, kā sāp! Sāp kā nelabais! Tas nolādētais radiators ir karsts kā… ir karsts kā… ir karstāks par elles stenderēm. Paskaties! Vai redzi, čūla?

Kamēr viņi brauca uz svētās Marijas hospitāli, kur māsas jau kārtoja instrumentus operācijai, lai glābtu Mairas dzīvību, viņa bija tā, kas uzņēmās mierinātājas lomu un skūpstīja apdedzināto roku, lai sāpes pārietu, bet viņš, kaut gan centās izlikties skarbs un vīrišķīgs, tomēr bija priecīgs, ka sieva ar viņu tā noņemas.

Ātrās palīdzības automobilis pabrauca zem nojumes slimnīcas durvju priekšā, un acumirkli Babits pārvērtās par nulli; kā briesmīgos murgos viņa acu priekšā pavīdēja ar linoleju izklāti gaiteņi, bezgalīga rinda atvērtu durvju, pa kurām varēja redzēt vecas sievietes sēžam savās gultās, pēc tam lifts, operāciju zāles priekštelpa, jauns asistents, kas principā nicināja precētus vīrus. Babitam atļāva noskūpstīt sievu; viņš redzēja, kā slaida, tumša māsa uzliek viņai masku uz mutes un deguna, un sarāvās, saozdams saldenu, pretīgu smaržu; tad viņu izsūtīja ārā, un, galīgi apstulbis, viņš sēdēja kādā laboratorija uz augsta ķeblīša un ilgojas vēlreiz redzēt sievu, teikt viņai, ka vienmēr mīlējis tikai viņu, nekad nevienu brīdi nav mīlējis citu, ne ari skatījies uz kādu citu. Laboratorijā viņš redzēja tikai' kaut kādu pussatrūdējušu preparatu pudelē ar dzeltenīgu spirtu. Viņam kļuva pavisam nelabi, bet viņš nespēja novērst acis no pudeles. Tā uztrauca viņu daudz vairāk nekā gaidīšana. Viņa domas maldījās neziņā, bet vienmēr no jauna atgriežas pie drausmīgās pudeles. Lai izbēgtu no tās, viņš atvēra durvis pa labi, cerēdams atrast tur parastu biznesmeņa kantori. Viņš atjēdzās, ka lūkojas operāciju zālē; vienā acu uzmetienā viņš redzēja visu: doktoru Dillingu — baltajā halātā ar apsietu galvu tas izskatījās gluži svešs, — noliekušos pār neparastu tērauda galdu uz skrūvēm un riteņiem; tad māsas, kas turēja bļodas un vates tamponus; beidzot kaut ko drānās ievīstītu, nedzīvu zodu, baltu drānu kaudzi, bet tās vidū dzeltenīgu miesas četrstūri ar griezumu, kas gar malām mazliet asiņoja, un milzums knaibļu un klamburu, kas bija piesūkušies miesai kā parazīti.

Babits steidzīgi aizvēra durvis. Varbūt pagājušas nakts un šī rīta izbailes un nožēla vēl nebija iespiedusies līdz viņa būtības dziļumiem, bet šī necilvēciska Mairas apbedīšana, Mairas, kas vienmēr bijusi tik aizkustinoši cilvēciska, tā satrieca Babitu, ka viņš, sēdēdams laboratorijā uz augstā ķeblīša, zvērēja uzticību sievai… zvērēja uzticību Zenītam… uzticību biznesam … Stūmēju klubam … uzticību visam, kam ticēja Krietno Ļaužu klans.

Tad atskanēja kādas māsas nomierinošā balss:

Viss laimīgi beidzies. Operācija izdevās spīdoši! Paciente izturējās lieliski! Drīz viņa atmodīsies no narkozes un jūs varēsiet viņu apmeklēt.

II

Maira gulēja neparasta, slīpā gultā, viņas seja bija neveselīgi dzeltena, bet zilganās lūpas mazliet kustējās. Tikai tad Babits noticēja, ka viņa patiešām dzīva. Maira kaut ko murmināja. Babits pieliecās un dzirdēja viņu nopūšamies: — Grūti dabūt īstu kļavu sīrupu pankūkām. — Babits nesavaldīgi iesmejas; viņš uz smaidīja māsai un lepni teica: — Iedomājieties tik, viņa runā par kļavu sīrupu! Goda vārds, iešu un pasūtīšu simt galonu kļavu sīrupa tieši no Vermontas.

Pēc septiņpadsmit dienām Maira iznāca no slimnīcas. Babits apmeklēja sievu katru pēcpusdienu, un garajās sarunās viņi atkal kļuva tikpat tuvi kā senāk. Reiz viņš ieminejās par savu pazīšanos ar Tanisu un «bandu», un Maira noticēja, ka samaitātai sievietei uz brīdi izdevies sagūstīt viņas nabaga Džordžiju.

Ja Babits kādreiz bija šaubījies par savu kaimiņu un citu Krietno Ļaužu izcilajām īpašībām, tad tagad viņš tās pilnīgi atzina. «Nav manīts,» viņš nodomāja, «ka Seneka Douns būtu atnesis dažus ziedus vai tāpat iegriezies patērzēt ar manu sievu.» Toties misis Litlfīlda atnesa uz slimnīcu savu brīnišķīgo vīna želeju (ar īsta vīna piegaršu); Orvils Džounss nežēloja vairākas stundas laika, kamēr sameklēja grāmatas, kas misis Babitai visvairāk patika, — jaukus mīlestības romānus par Ņujorkas miljonāriem un Vaijomingas kovbojiem; Lueta Svansone noadīja Mairai rožainu nakts jaciņu; Sidnijs Finkelšteins un viņa jautrā brūnace sieva izvēlējās pašu skaistāko naktskreklu no visiem Pārčera un Steina krājumiem.

Babita paziņas mitējās sačukstēties par viņu, neviens vairs neturēja viņu aizdomās. Sporta klubā viņi katru dienu apprasījās par sievas veselību. Kluba biedri, kuru vārdus viņš pat nezināja, apturēja viņu, lai apjautātos:

—   Kā klājas jūsu sievai?

Babitam šķita, it kā viņš no kailām augstienēm nolaistos lejā siltā, auglīgā ielejā ar ērtām mājiņām.

Kādu dienu Vergils Gančs ieprasījās: — Vai tu ap pulksten sešiem būsi slimnicā? Mēs ar sievu arī domājam iegriezties. — Viņi patiešām ieradās. Gančs bija tik asprātīgs, ka misis Babita lūdza «nesmīdināt viņu tik daudz, citādi, nudien, šuve atnāks vaļa». Kad viņi gāja projām, Gančs draudzīgi sacīja Babitam:

—    Džordž, veco zēn, tu pēdējā laikā biji par kaut ko ļoti apvainojies. Es nezinu, kādē|, un tā arī nav mana darīšana. Bet tagad, kā man šķiet, tu atkal esi formā, kāpēc tad tu nepiebiedrojies mums Godīgo Pilsoņu līgā? Mums tur iet varen jautri, un mums nepieciešams tavs padoms.

Šai brīdī Babits gandrīz vai apraudājās aiz prieka, ka viņu cenšas pierunāt, nevis iebiedēt, ka viņam atļauj pārtraukt cīņu, ka tagad iespējams dezertēt, nezaudējot nekā no savas pašcieņas, un viņš uz visiem laikiem izbeidza savu mājas revolucionāra karjeru.

Pēc divām nedēļām neviens visā Līgā nerunāja ar tādu niknumu par Senekas Douna zemiskumu, par strādnieku arodbiedrību noziegumiem un imigrācijas briesmām kā viņš, neviens tik dedzīgi neslavēja golfa, morāles un banku kredīta priekšrocības, kā to darīja Džordžs F. Babits.

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

I

Godīgo Pilsoņu līga bija izpletusies pa visu zemi, bet nekur tā nebija tik varena un iecienīta kā Zenīta tipa pilsētās — tirdzniecības centros ar dažiem simt tūkstošiem iedzīvotāju — no kurām vairums, kaut gan ne gluži visas, atradās zemes iekšienē ne visai tālu no labības laukiem, raktuvēm un mazām pilsētiņām, kuru hipotēkas, māksla, filozofija, manieres pie galda un modes bija pilnīgi atkarigas no lielajiem centriem.

Vairums turīgo Zenita pilsoņu bija Līgas biedri. Ne jau visi no viņiem piederēja pie tā sauktajiem «lāga

zēniem». Vienlaikus ar šiem sirsnīgajiem cilvēkiem, šiem labklājības aģentiem, Ligā iestājās arī aristokrāti, proti, ļaudis, kas bija bagātāki par citiem vai bijuši bagātāki jau vairākas paaudzes: banku un fabriku direktori, zemes īpašnieki, akciju sabiedrību advokāti, slaveni ārsti un tie nedaudzie vecpuiši, kuri vispār nekā nestrādāja, bet, tā kā bija spiesti dzīvot Zenītā, tad aiz paraduma kolekcionēja majoliku un grāmatu pirmizdevumus, it kā viņi atkal atrastos Parīzē. Visi Līgas biedri bija vienis prātis, ka strādnieku šķirai jāzina sava vieta; visi saprata, ka amerikāņu demokrātija nebūt neprasa bagātības vienlīdzību, bet gan pilnīgu domu, apģērba, glezniecības, morāles un valodas vienveidību.

Sajā ziņā zenītieši neatšķīrās no citu valstu, sevišķi Lielbritānijas valdošās šķiras, viņi tikai daudz enerģiskāk mēģināja ieviest dzīvē atzītos standartus, pēc kuriem ilgojas visas šķiras visās pasaules malās, bet parasti nespēj to realizēt.

Visilgāk Godīgo Pilsoņu līga cīnījās par brīvu darbspēka salīgšanu — tā bija slepena cīņa pret visām strādnieku arodbiedrībām. Vienlaicīgi notika arī kampaņa par amerikanizāciju: tika atvērtas vakarskolas, kur mācīja angļu valodu, vēsturi un ekonomiku, katru dienu presē parādījās raksti, lai nesen iebraukušie ārzemnieki iegaumētu, ka īstie, simtprocentīgie amerikāņi ir tais domās, ka visi konflikti starp strādniekiem un uzņēmējiem izzudīs paši no sevis, ja strādnieki mīlēs savus darba devējus un tiem uzticēsies.

Līga neparasti augstsirdīgi atbalstīja citas organizācijas, kurām bija tādi paši mērķi. Līga palīdzēja Kristīgo Jaunekļu savienībai savākt divsimt tūkstoš dolāru lielu kapitālu jauna nama celšanai. Babits, Vergils Gančs, Sidnijs Finkelšteins, pat Čārlzs Makelvijs stāstīja kinoteātru apmeklētājiem, cik liela nozīme «vecajai, labajai savienībai» bijusi viņu dzīvē, kā tā palīdzējusi viņiem kļūt par īsti vīrišķīgiem kristiešiem; sirmais un varenais pulkvedis Raterfords Snovs, laikraksta Advocate-Times īpašnieks, tika nofotografēts tai brīdī, kad tas spieda roku audzinātājam Šeldonam Smētam. Tiesa, pēc tam, kad Šeldons Smēts nošļup

stēja: — Jums vajadzētu atnākt uz mūsu lūgšanu stundām, — niknais pulkvedis viņam uzbrēca: — Kāda velna pēc lai es to darītu! Man ir pašam savs bārs! — bet šī saruna neparādījās presē.

Līga lieti noderēja Amerikāņu leģionam tai laikā, kad daži no mazākajiem un neapzinīgākajiem laikrakstiem atļāvās kritizēt Lielā Pasaules kara veterānu organizāciju. Kādu vakaru bars jaunu vīriešu iebruka Zenīta sociālistu partijas galvenajā mītnē, sadedzināja dokumentus, piekāva kantora darbiniekus un lēnā garā izsvieda rakstāmgaldus ārā pa logiem. Visi laikraksti vienīgais izņēmums bija Advocate-Times un Evening Advocate) piedēvēja šo vērtīgo, bet varbūt mazliet pārsteidzīgo varoņdarbu Amerikāņu leģionam. Tad Godīgo Pilsoņu līgas lidojošais eskadrons apmeklēja šos negodīgos laikrakstus un izskaidroja reizi par visām reizēm, ka neviens no bijušajiem kareivjiem nedarīs neko tamlīdzīgu, un redaktoriem pēkšņi atausa gaisma, tie atsauca savus ziņojumus. Kad Zenīta vienīgais, apzinīgais karaklausības pretinieks tika izlaists no cietuma un godīgie pilsoņi izraidīja viņu no pilsētas, laikraksti nosauca vainīgos vienkārši par «pūli».

II

Visās Godīgo Pilsoņu līgas izdarībās un uzvarām vainagotajās cīņās piedalījās arī Babits un pilnīgi atguva pašcieņu, mieru un draugu mīlestību. Bet pēc tam viņš sāka protestēt: «Es, nudien, jau esmu darījis pietiekami daudz pilsētas labā. Tagad laiks ķerties pie biznesa. Turpmāk es vairs tik daudz nenodarbošos ar GPL lietām.»

Viņš atgriezās baznīcas klēpī, tāpat kā bija atgriezies Stūmēju klubā. Viņš lēnprātīgi pacieta pārmērīgi sirsnīgo sasveicināšanos ar Seldonu Smētu. Babits bija noraizējies, vai tik viņa nesenā sacelšanās nav apdraudējusi dvēseles glābšanu. Viņš nebija stingri pārlieci-, nāts, vai debesis eksistē vai ne, bet doktors Džons Dženisons Drū apgalvoja, ka debesis patiešām eksistējot, un Babits nevēlējās riskēt.

Kādu vakaru, ejot garām doktora Drū mājai, viņš

pēkšņi devās iekšā un atrada mācītāju savā kabinetā.

—    Acumirkli, — es tikai pabeigšu šo telefona sarunu, — sacīja doktors Drū īsta biznesmeņa balsī, tad nikni kliedza klausulē: — Hallo, hallo! Vai tur Bērkijs un Heniss? Seit mācītājs Drū. Kur, pie velna, paliek nākošās svētdienas dienas kārtības korektūra? Ha! Tai jau sen vajadzēja būt šeit. Nu, tur es nekā nevaru līdzēt, ja viņi visi saslimuši! Man korektūra nepieciešama vēl šovakar. Sameklējiet kādu zēnu un atsūtiet ar to, ātri!

Tikpat mundri doktors Drū pievērsās Babitam: — Ar ko varu pakalpot, brāli Babit?

—    Es tikai gribēju pajautāt… Es jums visu izstāstīšu, mācītāj: pēdējā laikā es biju mazliet palaidies. Iedzēru kādu glāzīti un tā tālāk. Tagad es gribētu jums jautāt, kas notiks ar cilvēku, ja viņš to visu atkal atmet un nāk pie prāta? Vai tas neietekmēs… nu, kā to teikt… vai tas vēlāk netraucēs viņa dvēseles glabšanu?

Cienījamais doktors Drū piepeši ieinteresējās: — Un, hm, brāli, — un kas vēl? Sievietes?

—    Nē, varētu teikt, tikpat kā ne!

—    Nekautrējieties, mans brāli! Tādēļ jau esmu šeit, lai jūs uzklausītu. Devāties izpriecu braucienos? Mīlinājāties ar meitenēm automašīnās? — cienījamās acis spīdēja.

—    Nē, nē…

—    Nu, paklausieties, ko es jums teikšu. Pēc stundas ceturkšņa pie manis ieradīsies delegācija no biedrības «Nepārvērt prohibīciju par joku» un ceturksni pirms desmitiem — otra delegācija no «Dzimstības ierobežošanas pretinieku savienības». — Viņš steidzīgi palūkojās pulkstenī. — Bet es varu atlicināt piecas minūtes un lūgt dievu kopā ar jums. Nometieties ceļos turpat pie krēsla, mans brāli. Nekaunieties meklēt dieva tā kunga palīdzību.

Babitam pakausis sāka kņudēt, viņam gribējās bēgt, bet doktors Drū jau bija noslīdējis zemē pie sava rakstāmgalda un viņa strupais, lietišķais tonis, saskaroties ar grēku un visvareno, kļuva glaimīgi familiārs. Ari Babits nometās ceļos, un doktors Drū tīksminādamies lūdzās: 1 \? .

—   Ak kungs, tu redzi šeit mūsu brāli, kas padevies dažādiem kārdinājumiem un nomaldījies no taisnā ce|a. Ak debesu tēvs, dari tā, lai viņa sirds atkal k]ūtu tīra un šķīsta kā maza bērna sirds! Ak, ļauj viņam atkal iepazīt prieku un vīrišķīgu drosmi, atteicoties no visa |auna…

Jautri smaidīdams, kabinetā iesteidzās Šeldons Smēts. Ieraudzījis abus vīriešus, Seldijs pavīpsnāja, atzinīgi paplikšķināja Babitam pa plecu, nometās blakus zemē uz ce|iem, aplika roku viņam ap vidu un pastiprināja doktora Drū zvērestus, reizi pa reizei iekunkstēdamies: — Jā, kungs! Palīdzi mūsu brālim, ak kungs!

Kaut gan Babits ar roku bija aizsedzis acis, viņš tomēr pa pirkstu starpām šķielēja uz mācītāju, kas, aši paskatījies pulkstenī, uzvaroši nobeidza: — Un lai viņš nekad nebaidās nākt pie mums pēc padoma un brālīgās palīdzības, lai viņš zina, ka baznīca var vadīt viņu kā vāju jēriņu.

Doktors Drū uzlēca kājās, pavērsa acis tai virzienā, kur vajadzēja atrasties debesīm, iebāza pulksteni kabatā un jautāja: — Vai delegācija jau ieradusies, Seldij?

—   Jā, ārpusē gaida, — Šeldijs atbildēja tikpat mundri, tad maigi pievērsās Babitam: — Mans brāli, ja tas jums palīdzētu, mēs varētu ieiet blakus istabā un kopā pielūgt to kungu, kamēr doktors Drū pieņem biedrības «Nepārvērt prohibīciju par joku» brājus.

—   Nē… pateicos… man nav laika! — nokliedza Babits, skriedams uz durvīm.

Pēc tam viņu bieži varēja redzēt Cetemrouda prezbiteriāņu baznīcā, bet stāsta, ka viņš vairījies sniegt mācītājam roku, izejot no baznīcas.

III

Dumpošanās laikā Babita morālie spēki bija tā satricināti, ka viņš nespēja turēt līdz nopietnākajās Godīgo Pilsoņu līgas kampaņās, ne arī pienācīgi novērtēt baznīcu, tomēr nebija nekādu šaubu, ka viņš ar vislie^

lako prieku atgriežas pie mājas pavarda, pie saviem Sporta kluba biedriem, saviem stūmējiem un aļņiem.

Pēc ilgas vilcināšanās Verona un Kenets Eskots galu galā nolēma salaulāties. Babits devās uz laulībām tikpat rūpīgi ģērbies kā Verona; viņš bija iespīlējies vizītsvārkos, kurus uzvilka tikai trīsreiz gadā, pošoties uz svinīgu pēcpusdienas tēju; kad Verona un Kenets beidzot iesēdās limuzīnā un aizbrauca, Babits, atviegloti uzelpodams, atgriezās mājās, noģērba vizītsvārkus un. atpūtinādams sāpošās kājas uz dīvāna, nopriecājās, ka tagad dzīvojamā istaba piederēs tikai viņiem abiem ar sievu un nebūs vairs jāklausās, kā Verona un Kenets izsmalcinātā koledžas valodā raizējas un spriež par minimālo darba algu un Dramatisko līgu.

Bet pat šī bezrūpība un miers nesagādāja Babitam tādu apmierinājumu kā atgriešanās Stūmēju klubā, kur viņš atkal kļuva par vienu no visiemīļotākajiem biedriem.

IV

Priekšsēdētājs Viliss Idžems, atklādams Stūmēju kluba kārtējo lenču, ilgi stāvēja klusēdams un tik drūmi uzlūkoja sapulcējušos, ka visi nodomāja — tūlīt tiks paziņots par kāda kluba biedra nāvi. Tad viņš sāka runāt lēnām un ļoti nopietni:

—    Zēni, esmu spiests atklāt jums kaut ko briesmīgu, kādu šausmīgu noslēpumu par vienu no mūsu biedriem.

Vairāki stūmēji, arī Babits, izskatījās samulsuši.

—    Kāds drošsirdīgs bruņinieks, mans uzticams draugs, nesen devās ceļojumā pa mūsu štatu un kādā pilsētā, kurā viens no mūsu brāļiem stūmējiem pavadījis savu bērnību, uzzināja kaut ko, kas vairs ilgāk nav noslēpjams. Patiesību sakot, viņš atklāja kāda vīra iekšējo būtību, kuru mēs uzņēmām savā vidū kā lāga zēnu, kā savējo. Džentlmeņi, es baidos, ka balss man neklausīs, tādēļ atzinu par labāku to uzrakstīt.

Viņš atsedza lielu tāfeli ar milzīgu uzrakstu:

DŽ0RDŽS -FALANSBIJS BABITS — KAS PAR FALSIF1KATORU!

Stūmēji kliedza «urā», viņi smējās, raudāja, svieda Babilam ar veģiem un sauca: — Runu, runu! Ak tu falsifikators tāds!

Priekšsēdētājs Idžems turpināja:

—    Tas, džentlmeņi, ir tas briesmīgais noslēpums, ko Džordžijs Babits slēpis no mums visus šos gadus, kamēr mēs domājām, ka viņš ir tikai vienkāršs Džordžs F. Tagad es vēlētos, lai jūs visi pēc kārtas pateiktu, kas pēc jūsu domām slēpās zem šī «F».

—    Frants, — viņi sauca, — futbolbumba, favorits, foksterjers, faraons, filodendrons, fāzans! Šie labsirdīgie apvainojumi liecināja, ka biedri ar prieku atkal uzņem viņu savā vidū, un Babits laimīgs piecēlās:

—    Zēni, es to nevaru noliegt. Es nekad neesmu nēsājis rokas pulksteni, nekad neesmu rakstījis savu vārdu ar svītriņu, bet atzīstos, ka mani sauc «Falansbijs». Mans vienīgais attaisnojums ir tas, ka mans tēvs — kaut gan citādi viņš bija gluži normāls cilvēks un varēja pieveikt kuru katru pilsētas zelli dambretes spēlē — nosauca mani mūsu ģimenes vecā ārsta Ambroza Falansbija vārdā. Es atvainojos, zēni. Savam nākošajam, kā gan to sauc, es pacentīšos izdomāt kaut ko īsti praktisku — kaut ko tādu, kas skan sevišķi smalki un tomēr ir krietns un vīrišķīgs — proti, veco slaveno vārdu, kas tik pazīstams katrā mājā — drosmīgo, neatvairāmo vārdu — Viliss Džimdžems Idžems!

Pēc skaļajiem «urā!» saucieniem Babits saprata, ka viņš ir atkal pilnīgi drošs un tikpat iemīļots kā senāk, viņš saprata, ka nekad vairs nepakļaus briesmām savu drošību un savu popularitāti, noklīstot no Krietno Ļaužu klana.

v

Henrijs Tompsons iedrāzās kantorī, skaļi saukdams:

—    Džordž! Lieliska ziņa! Džeiks Ofats teica, ka transportnieku banda neesot apmierināta ar «Sandersa, Torija un Vinga» firmu par pēdējo darījumu un viņi atkal gribot sadarboties ar mums.

Babits nopriecājās, ka pēdējā rēta, kas bija radusies

viņa dumpošanās laikā, sadziedēta, tomēr, braucot uz mājām, viņam pret paša gribu uzmācās domas, kādas viņš nekad nebija pazinis kareivīgajās pretošanās dienās. Viņš atklāja, ka neuzskata Transporta kompāniju par visai godīgiem ļaudīm. «Nu labi, viņš izdarīs to labā vēl vienu mahināciju, bet, tiklīdz vien būs iespējams, varbūt, tiklīdz nomirs vecais Henrijs Tompsons. viņš pārtrauks ar tiem visus sakarus. Viņam bija četrdesmit astoņi gadi, pēc divpadsmit gadiem viņam būs jau sešdesmit; viņš gribēja atstāt saviem mazbērniem nevainojamu biznesu. Protams, sadarbojoties ar Transporta ļaudīm, varēja nopelnīt krietnu žūksni naudas, un cilvēkam taču jāskatās uz lietām no praktiskā viedokļa, bet…» Viņš nemierīgi sagrozījās. Viņam gribējās pateikt šai Transporta bandai, ko viņš īsti par tiem domā. «Ak, bet tagad viņš to nedrīkstēja. Ja viņš otrreiz tos apvainos, tie viņu iznīcinās. Bet…»

Babits apzinājās, ka nākotne viņam nav visai skaidra. Viņš nezināja, kā turpmāk veidot savu dzīvi. Viņš bija vēl jauns; vai patiešām visas dēkas jau beigušās? Viņš no jauna sapinies tīklā, no kura ar tādu niknumu bija izbēdzis, un pats lielākais joks bija tas, ka viņš līksmoja par savu sagūstīšanu.

«Jā, pieveica mani, pieveica mani galīgi,» viņš gaudās.

Tajā vakarā mājā bija klusi un mierīgi, un viņš ar patiku saspēlēja ar sievu kārtis. Viņš sašutis paziņoja Kārdinātājam, ka ir ļoti apmierināts ar veco, labo dzīves veidu. Nākamajā dienā Babits aizgāja pie Ielu Transporta kompānijas aģenta un viņi sastādīja slepenu plānu par gruntsgabalu iepirkšanu gar Ivenstounroudu. Bet, braucot uz kantori, viņš domās protestēja: «Es darīšu tikai to, kas man patīk, un dzīvošu tā, kā man patīk, — kad būšu aizgājis atpūtā.»

VI

Nedēļas beigās Tedis atbrauca mājās no universitātes. Kaut gan viņš vairs nerunāja, ka grib kļūt par inženieri mehā.niķi, kaut gan viņš vairs neizteica savas domas par lektoriem, tomēr, kā likās, vēl aizvien nebija

samierinājies ar koledžu un interesējās tikai par savu radiouztvērēju.

Sestdienas vakarā viņš kopā ar Jūnisu Litlfīldu aizbrauca dejot uz Devonvudsu. īsu mirkli Jūnisa pazibēja Babita acu priekšā, kad viņa spilgti sarkanā mētelī virs iedzeltenas visplānākā zīda kleitas starodama ielēca mašīna.

Kad Babiti pulksten pusvienpadsmitos devās gulēt, jaunieši vēl nebija atgriezušies. Vēlā nakts stundā Babitu pamodināja telefona zvans, un viņš saīdzis vilkās lejā pa kāpnēm. Runāja Hovards Litlfīlds:

—    Džordž, Jūnisa vēl nav atgriezusies. Vai Tedis jau mājās?

—    Nē… vismaz viņa istabas durvis ir vaļā.

—    Viņiem jau vajadzēja būt mājās. Jūnisa stāstīja, ka balle beigšoties ap pusnakti. Kā sauc tos ļaudis, pie kuriem viņi aizbrauca?

—    Ka tevi jupis, Hovard, patiesību sakot, es ari nezinu! Tas ir kāds Teda studiju biedrs ārpus pilsētas Devonvudsā. Mēs tur nekā nevaram līdzēt. Pagaidi, es uzskriešu augšā un pavaicāšu Mairai, varbūt viņa zinās, kā šos ļaudis sauc.

Babits iededza gaismu Teda istabā. Tā bija parastā zēna istaba: nenokopts tualetes galds, apbružātas grāmatas, vidusskolā iegūts sporta vimpelis, basketbola un beisbola komandu fotogrāfijās. Teda šeit noteikti nebija.

Misis Babita, iztraucēta no miega, noskaitusies paskaidroja, ka viņa nepazīstot Teda draugus, ka esot jau vēls, ka Hovards Litlfīlds neesot nekas vairāk kā muļķis un viņai nākot miegs. Bet Maira palika nomodā un nebeidza raizēties, kamēr Babits, guļamverandā klausīdamies sievas pārmetumos, kas plūda nepārtraukti kā lietus, drīz vien aizmiga. Bija ataususi jau gaisma, kad Maira viņu modināja, purinādama aiz pleca un ballēs saukdama:

—    Džordž! Džordž!

—   Ko… ko … ko tu gribi?

—    Nāc ātri un paskaties. Tikai klusu!

Maira veda viņu pa gaiteni līdz Teda istabas durvīm un klusām tās atvēra. Uz bruņā, nodilušā grīdas paklāja. viņš ieraudzīja vieglu, rožainu šifona veļas

.mākoni, uz vienkāršā ādas krēsla mirdzēja sudraba kurpīte. Uz spilveniem blakus viena otrai divas galvas — Tedis un Jūnisa.

Tedis pamodās, pavīpsnāja un ne visai droši, tomēr izaicinoši nomurmināja: — Labrīt! Atļaujiet iepazīstināt ar manu sievu — cienījamā misis Jūnisa Litlfīlda Babita.

—    Augstais dievs! — iestenējās Babits, kamēr Maira žēlabaini gaudās: — Jūs taču neesat…

—    Jā, mēs salaulājāmies vakar vakarā. Sieva! Celies augšā un pasaki vīramātei labrīt!

Bet Jūnisa paslēpa plecus un burvīgi izjukušos matus zem spilvena.

Līdz pulksten deviņiem dzīvojamā istabā ap Tedi un Jūnisu bija sapulcējusies vesela asambleja: misters un misis Babiti, doktors Litlfīlds un misis Litlfīlda, misters un misis Eskoti, misters un misis Tompsoni un Tinka Babita — vienīgā inkvizitoru grupas dalībniece, kas jutās iepriecināta.

Pārmetumi bira kā krusas graudi:

«Viņu vecumā …», «Vajadzētu anulēt…», «Savu mūžu neesmu neko tamlīdzīgu dzirdējis…», «Abi vainīgi un…», «Kaut tik neiekļūtu laikrakstos…», «Jāsūta tūlīt atpakaļ uz skolu .. .», «Nekavējoties kaut kas jādara, un es domāju …», «Kā te derētu vecais, labais pēriens.. .».

Visindīgākā bija Verona.

—    Tedi! Tev gan vajadzēja saprast, tev vajadzēja zināt, cik tas viss nopietni, nevis slaistīties apkārt ar šo muļķīgo smaidu sejā!

Tedis sāka protestēt. — Kaut tevi nelabais, Rona, tu taču arī apprecējies, vai ne?

—    Tas pavisam kas cits.

—    Es domāju gan! Jūnisu un mani, protams, nevajadzēja sasiet ar ķēdēm, lai piespiestu mūs sadoties rokās.

—    Nu, jaunais cilvēk, pietiek izrunāties, — vecais Henrijs Tompsons pavēlēja. — Paklausies, ko es tev teikšu.

—    Klausies, ko saka vectēvs! — sauca Verona.

—    Jā, klausies, ko saka tavs vectēvs! — atkārtoja misis Babita.

—   Tedi, uzklausi misteru Tompsonu! — piebalsoja Hovards Litlfīlds.

—    Jā, es jau klausos, es klausos, velns lai parauj! — Tedis kliedza. — Bet papriekšu uzklausiet mani! Man līdz kaklam apnicis tēlot mironi šai līķu apskatē! Ja jūs gribat kadu nogalināt, tad ejiet un nogaliniet mācītāju, kas mūs salaulāja! Viņš noplēsa man piecus dolārus, kad visa mana bagātība bija tikai seši dolāri un divi centi! Un tagad beidziet uz mani tā kliegt, pietiek!

Jauna balss, skanīga un valdonīga, pārspēja citas. Runāja pats misters Babits-. — Jā, sasodīti daudz padomdevēju saradies! Rona, turi muti! Hovards un es, mēs vēl esam pietiekami stipri un spējam norāt, ja tas nepieciešams. Tedi, nāc man līdz ēdamistabā, lai varam aprunāties.

Ēdamistabā, cieši aizvēris aiz sevis durvis, Babits piegāja pie dēla un uzlika tam abas rokas uz pleciem.

—    Tev pa da(ai taisnība. Viņi visi pārāk daudz runā. Nu, ko tu esi nodomājis darīt, veco zēn?

—    Ak dievs, tēt, vai tu patiesi izturēsies pret mani kā cilvēks?

—    Nu, es… Atceries, reiz tu nosauci mūs par «Babitu vīriešiem» un teici, ka mums jāturas kopā. To es ari gribu darīt. Es domāju, ka stāvoklis ir loti nopietns. Mūsu dienas, kad jauniem cilvēkiem nav gandrīz nekādu izredžu, es, protams, neatzīstu tik agras laulības. Bet tu nebūtu varējis apprecēt labāku meiteni par Jūnisu, un, es domāju, Litlfīlds var justies sasodīti laimīgs, ka dabūjis Babitu par znotu! Bet ko tu domā darīt? Protams, tu vari turpināt studijas universitātē, un, kad būsi beidzis …

—    Tēt, es tur vairs ilgāk nevaru izturēt! Varbūt citiem cilvēkiem tā piemērota. Varbūt es pats kādreiz gribēšu tur atgriezties. Bet tagad es gribu nodarboties ar mehāniku. Es domāju, ka kļūšu par labu izgudrotāju. Es pazīstu kādu cilvēku, kas jau tagad ar mieru maksāt man divdesmit dolāru nedēļā, ja iestājos viņa fabrikā.

—    Nu… — Babits pārgāja pār istabu, lēnām un apdomīgi, it kā piepeši būtu novecojis. — Es vienmēr vēlējos, lai tu iegūtu universitātes diplomu. — Viņš, domās nogrimis, vēlreiz smagiem soļiem pārgāja pāri istabai. — Bet es nekad . . . Tikai, dieva dēļ, nestāsti to mātei, citādi viņa noplēsis man pēdējos matus no galvas, bet, patiesību sakot, es nekad neesmu varējis darīt to, ko gribēju, nekad visā savā mūžā! Es nekā neesmu sasniedzis, tikai vienkārši vilcies uz priekšu. Es domāju, no katriem iespējamiem simt jardiem esmu veicis labi ja ceturtdaļu collas. Varbūt tu tiksi tālāk. Es nezinu. Bet slepenībā es priecājos, ka tu zini, ko gribi, un ari dari to, ko gribi. Tagad viņi tur blakus istabā mēģinās tevi iebiedēt. Bet tu sūti viņus pie velna! Es tevi atbalstīšu. Sāc strādāt fabrikā, ja esi tā nodomājis. Nebaidies no šiem radiniekiem. Nebaidies pat no Zenīta! Nebaidies pats no sevis, kā es vienmēr esmu baidījies. Uz priekšu, veco zen! Pasaule pieder tev!

Uzlikuši viens otram rokas uz pleciem, Babitu vīrieši iegāja dzīvojamā istabā un droši stājās pretī radinieku uzbrukumiem.

SINKLERS LUISS,

ievērojamais amerikāņu rakstnieks, dzimis 1885. gadā un literatūrai pievērsies jau studiju gados. Interesanti, ka šajā laikā S. Luiss saka:

— Vai mums šodien nešķiet, ka lielākā daļa rakstnieku (katrā ziņā Amerikā un zināmā mēra arī Anglijā), kas nopietni un patiesi cenšas parādīt dzīvi, tēlo kapitālismu kā regresējošu parādību, kura lemta bojā ejai? Tiesa, nav daudz rakstnieku, kas skaidri spētu izprast, kadā veidā zudīs kapitālisms un kas to aizstās. Taču ikviens musdienu rakstnieks, kas spēj ieskatīties dzīvē, ar savu daiļradi jau dod zināmu triecienu kapitālismam.

Šie vārdi pilnīgi attiecināmi ari uz paša Sinklera Luisa daiļradi Literāta briedumu un populārā rakstnieka slavu sasniedzis divdesmitajos gados, S. Luiss savos romānos «Galvena iela» ur; «Erovsmits» nesaudzīgi kritizē un šausta Amerikas buržuāzijas tikumus, vēršas pret dolāra kultu, mietpilsonību, garīgo tukšumu un pašapmierinātību.

1935. gadā, kad Vācija un Itālijā pie varas jau nākuši fašisti, Sinklers Luiss publicē romānu «Tas nevar nolikt šeit», kas līdzās E. Hemingveja «Piektajai kolonai» un E. Sinklera «Non pasaran» pieskaitams pie visasākajiem, visnozīmīgākajiem antifašistiskajiem romāniem amerikāņu literatūra.

Jaunu pacēlumu S. Luisa daiļrade sasniedz pēc otrā imperiālistiskā kara, kad iznāk viņa romāni «Gideons Plenišs» un «Karaliskais Kingsblads». Sos romānus, kur, starp citu, autors ļoti asi nosoda rasu diskrimināciju, jāuzskata par loģisku Sinklera Luisa daiļrades ceļa turpinājumu, jo viņa romānu varoņi no simpātiskiem, bet diezgan pasīviem cietējiem tagad jau pārvērtušies par aktīviem, apzinīgiem cīnītajiem.

Rakstnieka dzīves gaitas beidzas 1951. gadā. Viņa atstātais plašais literarais mantojums ieņem izcilu vietu amerikāņu literatūrā. Pārskatot visu Sinklera Luisa daiļradi, par vienu no vislabākajiem darbiem jāatzīst romāns «Babits», kurš izdots 1922. gadā un kuru Maksims Gorkijs sava laikā ieteica likt līdzās Dž. Golsverzija «Forsaitu teikai» un T. Manna «Budenbrokiem».

Rakstniekam te izdevies radīt tik spilgtu amerikaņu vidusšķiras pārstāvja tēlu, ka vārds Babits iekļuvis pat Oksfordas vārdnīcā ar paskaidrojumu: «Babits — vulgārā, pašapmierināta biznesmeņa tips, kas pilnīgi atzīst attiecīgās vides standartus.»

Kaut arī «Babitā», tāpat kā visā S. Luisa daiļradē kopumā, samanāms zināms konsekvences, trūkums un autors īsti neizprot, kā ļaudīm izkļūt no kapitālistiskās sabiedrības mežonīgā merkantilisma, šis romāns padomju lasītājiem tuvs ar savu satīras spēku, reālistisko tēlojumu, ar savu godīgumu un patiesīgumu.

BABBITT

by

Sinclair Lewis Bernhard Tauchnitz Leipzig

Синклер Льюис БЭББИТ Роман

Латвийское государственное издательство На латышском языке

Siti klērs Luiss BABITS

Redaktore T. Jarmolinska Māksi, redaktors A. Jegers Tehn. redaktors J. C a k š s Korektore I. Bramberga Nodota saliksanai 1962. g. 10. februārī. Parakstīta iespiešanai 1962. g. 24. aprīlī. Papīra formāts 84X108/32. 12,38 fiz. iespiedi.; 20,30 uzsk. iespiedi.; 21,22 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 1 rbl. 21 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 15528-D2013. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 1. tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 5143.

A(Amer)

✓

Content

Luiss Sinklers Babits

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otrā nodaļa

Trīsdesmit trešā nodaļa

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

SINKLERS LUISS,