Kirkegors Sērens

Bailes un trīsas

SĒRENS KIRKEGORS

BAILES UN TRĪSAS

..

PRIEKŠVĀRDS

Ne vien darījumu, bet ari ideju pasaulē mūsu laikmets sarīkojis īstenu izpārdošanu. Viss ir dabūjams par tādu smiekla cenu, ka jājautā, vai pēdīgi paliks vēl kāds solītājs. Ikviens spekulatīvs marķieris, kas apzinīgi uzskaita jaunās filozofijas nozīmīgās norises, ikviens privātdocents, repetitors, students, ikviens filozofijas ārpusnieks un iekšpusnieks neapstājas pie tā, lai visu apšaubītu, bet iet tālāk. Varbūt būtu nelaikā un nevietā tiem jautāt, kurp gan viņi īsti dodas, tomēr ar visu pieklājību un pie-ticību varētu uzskatīt par neapstrīdamu, ka viņi ir šaubījušies par visu, jo citādi būtu savādi teikt, ka viņi iet tālāk. Tātad viņi visi ir veikuši šo pagaidu kustību, un,visticamāk, tik viegli, ka neuzskata par nepieciešamu pat ar pušplēstu vārdu pieminēt, kādā veidā; jo pat tas, kurš ar bažām un raizēm meklējis kaut niecīgu uzziņu, tādu neatrod ne vadošu mājienu, ne sīku dietētisko norādījumu, kā cilvēkam izturēties, īstenojot šādu milzīgu uzdevumu. "Bet vai tad Kartēzietis tā nedarīja?" Kartēzietis, godājams, pazemīgs, krietns domātājs, kura rakstus, šķiet, neviens nespēj lasīt bez visdziļākā aiz-kustinājuma, viņš darīja to, ko runāja, un runāja to, ko darīja. Ak vai, ak vai, tas mūsu laikos ir liels retums! Kā Kartēzietis pats pietiekami bieži atkārtojis, viņš vis nešaubījās par ticību. (Memores tamen, ut jam dietum est, huic lumini naturali tamdiu tantum esse credendurn, quamdiu nihil contrarium a Deo ipso revelatur… Pmter cmtera autem, memorint nostm pro summa regula est infigendum, ea qu<e nobis a Deo revelata sunt, ut omnium certissima esse credenda; et quamvisforte lumen rationis, quam maxime clarum et evidens, aliud quid nobis suggerere videretur, soli tamen auetoritati divin<e potius quam proprio nostro judicio jidem esse adhibendam [Kā jau sacīts, mums tomēr jāatceras, ka uz šo dabisko gaismu var paļauties tikai tiktāl, cik Dievs pats neatklāj ko pretēju… Bet vispirmām kārtām mums jāiegaumē kā vissvarīgākais noteikums, ka mums ir jātic Dieva atklāsmei kā visdrošākajam no visa. Un tad, ja izskatītos, ka saprāta gaisma, lai cik arī skaidra un acīmredzama būdama, rāda mums ko citu, mums ir jāpaļaujas vienīgi uz Dieva varu, nevis pašiem uz savu spriedumu]. Skat. Principia philosopbiie [Filozofijas pirmpamati], pirmā daļa, 28. un 76. paragrāfs). Viņš nekliedza, ka izcēlies ugunsgrēks, un V nelika visiem par pienākumu šaubīties,jo Kartēzietis bija kluss, vientuļš domātājs, nevis klaigājošs ielu uzraudzītājs; viņš pieticīgi atzina, ka viņa metodei ir nozīme tikai viņam pašam un ka zināmā mērā tā balstījusies uz viņa agrākajām maldīgajām zināšanām. (Ne quis igitur putēt, me hic traditurum aliquarn methodum, quam unusquisque sequi debeat ad recte regendam rationem; illam enirn tantum, quam ipsemet secutus sum, exponere decrevi… Sed simul ac iūud studiorum curriculum absolvi (sc. juventutis), quo decurso mos est in eruditorum numerum cooptari, planē aliud coepi cogitare. Tot ertim me dubiis totque erroribus implicatum esse animadverti, ut ornnes discendi conatus nibil aliud mihi profuisse judicarem, quam quod ignorantiam meam magis magisque detexissem [Tāpēc lai neviens nedomā, ka es te izsludināšu metodi, kas jāievēro ikvienam, lai pareizi vadītu savu saprātu; mans nolūks ir tikai parādīt to, kuru esmu ievērojis es pats… Bet, tiklīdz es biju pabeidzis to studiju kursu (resp., jaunatnes), pēc kura cilvēku parasti uzņem skoloto aprindās, man pamazām radās pilnīgi citādas domas. Jo es ielāgoju, ka esmu sapinies tik lielās šaubās un maldos, ka es nonācu pie secinājuma, ka visi mani centieni kaut ko iemācīties ir nākuši man par labu tikai ar to, ka es arvien vairāk biju atklājis savu nezināšanu]. (Skat. Dissertatio de rnethodo [Pārruna par metodi], 2. un 3. Ipp.). Ar to, ko senie grieķi, kas tomēr arī šo to saprata no filozofijas, uzlūkoja kā uzdevumu visam mūžam, jo šaubīšanās māka nav apgūstama dienās vai nedēļās, ar to, ko sasniedza vecais, izdienējušais strīdnieks, kurš bija saglabājis šaubu līdzsvaru cauri visām viltīgajām lamatām, bezbailīgi noliegdams sajūtas nešaubīgumu un domas nešaubīgumu, nepielūdzami pretodamies patmīlības bailēm un līdzcietības glaimiem ar to mūsu laikos ikviens sāk.

Mūsu laikos neviens neapstājas pie ticības, bet iet tālāk. Varbūt ir pārsteidzīgi uzdot jautājumu, kur viņi nonāks, tomēr mans pieņēmums, ka ikvienam ir ticība, gan liecina par pieklājīgumu un kulturālumu, jo citādi būtu savādi runāt par viņu iešanu tālāk. Senajās dienās bija citādi, tolaik ticība bija uzdevums visam mūžam, jo valdīja pieņēmums, ka ticības māka nav iegūstama ne dienās, ne nedēļās. Kad nu pārbaudījumus izgājušais sirmgalvis tuvojās savam galam, izcīnījis krietno cīņu un ticību saglabājis, viņa sirds bija jauna diezgan, lai nebūtu aizmirsusi tās bailes un trīsas, kuras šaustīja jaunekli, kuras vīrs gan mācēja savaldīt, bet no kurām pat ar gadiem pilnīgi neatbrīvojas neviens ja vien tas neizdodas, jau pēc iespējas agrāk ejot tālāk. Tur, kur šie godājamie ļaudis nonāca beigās, tur mūsu laikos ikviens sāk, lai ietu tālāk.

ŠI darba autors nekādā ziņā nav filozofs, viņš nav sapratis sistēmu vai tā pastāv, vai tā ir pabeigta, viņa vārgajai galvai pietiek jau ar domu, cik gan neganti lielai galvai mūsu laikos jābūt ikvienam, ja reiz ikvienam ir šāda neganti liela doma. Pat tad, ja kāds spētu visu ticības saturu pārcelt jēdzieniskā formā, no tā vēl neizriet, ka viņš ir aptvēris ticību, aptvēris to, kā viņš iekļuvis ticībā vai kā tā iekļuvusi viņā. Šī darba autors nekādā ziņā nav

filozofs, viņš, poetice et eleganter [poētiskā un izsmalcinātā veidā] sakot, ir pallgrakstvedis, kurš nedz raksta sistēmu, nedz sola sistēmu, kurš nedz iztirzā sistēmu, nedz pārdodas sistēmai. Viņš raksta tāpēc, ka tā ir viņa greznība, kas kļūst jo patīkamāka un acīmredzamāka, jo mazāk ir to, kuri pērk un lasa viņa rakstīto. Viņam ir viegli paredzēt savu likteni laikā, kad pārvelk svītru kaislībai, lai kalpotu zinātnei, laikā, kad rakstniekam, kurš grib, lai viņam būtu lasītāji, ir jālūko rakstīt tā, lai viņa sacerējums būtu ērti pārlapojams diendusā, un jālūko, lai pēc skata un iznešanās viņš līdzinātos uzvedīgajam dārznieka māceklim reklāmavīzē, kurš cepuri rokā un ar labām rekomendācijām no vietas, kur kalpojis iepriekš, iesaka sevi augsti godājamai publikai. Viņš paredz savu likteni tikt caurcaurēm ignorētam, viņam ir baisas priekšnojautas, ka uzcītīgā kritika strostēs viņu ne vienu reizi vien; viņš bīstas no vēl briesmīgāka likteņa, ka dažs labs uzņēmīgs uzskaitvedis, paragrāfu rijējs (kurš, lai pestītu zinātni, allaž ir gatavs ar citu rakstiem darīt to, ko Trops augstsirdīgi izdarīja ar savu "Cilvēka dzimtas izpostīšanu", lai "glābtu labo gaumi") sagraizīs viņu paragrāfos, to darot ar tādu pašu nelokāmību kā vīrs, kurš, kalpodams interpunkcijas zinātnei, sadalīja savu runu pēc vārdu skaita, pa piecdesmit vārdiem līdz punktam un trīsdesmit pieciem līdz semikolam… Visdziļākajā pazemībā es kritu ceļos ikviena sistēmas okšķera priekšā: "Šī nav sistēma, te rakstītajam nav ne mazaKa sakara ar sistēmu. Es lūdzos, lai notiktu viss labais sistēmai un dāņu akcionāriem šajā omnibusā, jo tornis te diez vai sanāks. Es vēlu laimi un svētību viņiem visiem kopā un katram atsevišķi."

Dziļā cieņā, Johanness de silentio

IESKAŅA

Reiz dzīvoja kāds vīrs, kurš bērnībā bija dzirdējis skaisto stāstu par to, kā Dievs pārbaudīja Ābrahāmu un kā tas izturēja pārbaudījumu, saglabāja ticību un, pretēji gaidītajam, otru reizi dabūja dēlu. Kļuvis vecāks, viņš pārlasīja šo stāstu vēl lielākā apbrīnā; jo dzīve bija nošķīrusi to, kas bērna šķīstajā vientiesībā bija apvienots. Jo vecāks viņš kļuva, jo biežāk domās pievērsās šim stāstam, viņa jūsma kļuva arvien spēcīgāka, un tomēr viņš arvien mazāk spēja stāstu saprast. Vispēdīgi viņš aizmirsa visu citu; viņa dvēselei bija tikai viena vēlēšanās redzēt Ābrahāmu, vienas ilgas būt par liecinieku tam notikumam. Viņam nekārojās redzēt ne austrumzemju daiļās āres, ne apsolītās zemes pasaulīgo krāšņumu, ne dievbijīgo laulāto pāri, kura vecumdienas Dievs tika svētījis, ne padzīvojušā patriarha godājamo tēlu, ne īzākam Dieva dāvāto zaļoksnējo jaunību viņam nebūtu nekas iebilstams, ja tas pats būtu noticis neauglīgā virsājā. Viņš alka doties līdzi tajā trīs dienu ceļojumā, kad Ābrahāms jāja, sērām traucoties pa priekšu un īzākam turoties

līdzās. Viņš vēlējās būt klāt tai brīdī, kad Ābrahāms pacēla acis un tālumā ieraudzīja Morija kalnu, brīdī, kad tie atstāja ēzeļus un divatā ar Izāku gāja uz kalnu; jo viņu nodarbināja nevis iztēles mākslinieciskais tīmeklis, bet gan domas šermuļi.

Tas vīrs nebija domātājs, viņš nejuta nekādu vajadzību tikt tālāk par ticību; viņam šķita, ka pats brīnišķākais būtu palikt atmiņā kā ticības tēvam, apskaužams liktenis turēt to savā īpašumā, pat ja neviens par to nezinātu.

Tas vīrs nebija izglītots ekseģēts, viņš neprata senebreju valodu; ja viņš prastu senebreju valodu, varbūt tad viņš viegli būtu sapratis arī stāstu un Ābrahāmu.

I

"Un Dievs pārbaudīja Ābrahāmu un viņam sacīja: "Ņem savu vienīgo dēlu, kuru tu mīli, Izāku, un ej uz Morija zemi un upurē to tur par dedzināmo upuri uz kāda no kalniem, kuru Es tev norādīšu."

Bija agrs rīts, kad Ābrahāms laikus piecēlās, lika apsedlot ēzeļus, pameta savu telti, un īzāks viņam līdzi, bet Sāra nolūkojās pa logu viņiem pakaļ, kā viņi aiziet pa ieleju, līdz vairs tos nevarēja saskatīt. Viņi klusēdami jāja trīs dienas, ceturtās dienas rītā Ābrahāms, tāpat neteicis ne vārda, pacēla acis un ieraudzīja tālumā Morija kalnu. Viņš atstāja puišus turpat un divatā ar Izāku pie rokas gāja uz kalnu. Bet Ābrahāms sacīja sev: "Es taču neslēpšu no Izāka, kurp šis ceļš viņu ved." Viņš stāvēja rāms, viņš uzlika savu roku īzākam uz galvas, sniegdams svē-tību, un īzāks pieliecās, lai to saņemtu. Un Ābrahāma sejā bija tēvišķums, viņa skatiens bija maigs, viņa vārdi pamācoši. Bet īzāks viņu nesaprata, viņa dvēsele nespēja pacilāties; viņš apkampa Ābrahāma ceļus, viņš lūdzās,

nometies tam pie kājām, viņš lūdzās par savu jauno dzīvību, par savām skaistajām cerībām, viņš atgādināja par prieku Ābrahāma namā, viņš atgādināja par bēdām un vientulību. Tad Ābrahāms piecēla zēnu kājās un gāja, paņēmis viņu pie rokas, un viņa vārdi bija mierinājuma un pamācību pilni. Bet īzāks nesaprata viņu. Ābrahāms uzkāpa Morija kalnā, bet īzāks nesaprata viņu. Tad viņš uz mirkli aizgriezās no zēna, bet, kad īzāks atkal ieraudzīja viņa seju, tā bija pārvērtusies, viņa skatiens bija mežonīgs, viņa stāvā bija jaušamas šausmas. Viņš sagrāba īzāku aiz krūtīm, nosvieda viņu zemē un teica: "Muļķa zēns, vai tu domā, ka es esmu tavs tēvs? Es esmu elku pielūdzējs. Vai tu domā, ka tā ir Dieva pavēle? Nē, tā ir mana iegriba." Tad īzāks nodrebēja un izsaucās savās bailēs: "Dievs Debesīs, apžēlojies par mani, Ābrahāma Dievs, apžēlojies par mani, ja man nav tēva uz zemes, esi Tu mans tēvs!" Bet Ābrahāms klusi noteica pie sevis: "Dievs Kungs debesīs, es pateicos Tev; tomēr ir labāk, ka viņš notur mani par necilvēku, nekā tas, ja viņš zaudētu ticību Tev."

♦ *

Kad bērns ir jāatšķir no krūts, tad māte noziež krūti ar sodrējiem; būtu bēdīgi, ja krūts izskatītos pievilcīga, kad bērns nevar to dabūt. Tādējādi bērns domā, ka krūts ir mainījusies, bet māte viņa ir tā pati, viņas skatiens kā allaž ir mīļš un maigs. Kāda laime, ja nav bijuši vajadzīgi briesmīgāki līdzekļi, lai atšķirtu bērnu no krūts!

II

Bija agrs rīts, kad Ābrahāms laikus piecēlās, viņš apskāva Sāru, savu vecumdienu līgavu, un Sāra noskūpstīja Izāku, kurš bija atbrīvojis viņu no negoda, savu lepnumu, savu cerību uz cilšu ciltīm. Tā viņi klusēdami jāja pa ceļu, un Ābrahāma skatiens bija piekalts zemei, līdz ceturtajā dienā viņš pacēla acis un iztālēm ieraudzīja Morija kalnu, bet viņa skatiens atkal pievērsās zemei. Klusēdams viņš salika malku, sasēja Izāku, klusēdams viņš satvēra nazi; tad viņš ieraudzīja aunu, ko Dievs bija izredzējis. Viņš upurēja aunu un devās mājup… Kopš tās dienas Ābrahāms novecoja, viņš nespēja aizmirst, ko Dievs no viņa prasījis. īzāks zēla tāpat kā iepriekš; bet Ābrahāma acis bija satumsušas, prieka viņš vairs neredzēja.

Kad bērns ir izaudzis liels un tas jāatšķir no krūts, tad māte jaunavīgi apslēpj savas krūtis, un bērnam vairs nav mātes. Kāda laime, ja bērns nezaudē māti citādā veidā!

III

Bija agrs rīts, kad Ābrahāms laikus piecēlās; viņš no-skūpstīja Sāru, jauno māti, un Sāra noskūpstīja Izāku savu prieku, savu līksmi uz cilšu ciltīm. Un Ābrahāms domīgs jāja pa ceļu, viņš domāja par Hagaru un savu dēlu, ko bija aizraidījis tuksnesī. Viņš uzkāpa Morija l.Moz 21:9-21 kalnā, viņš satvēra nazi.

Bija rāms vakars, Ābrahāms izjāja viens pats un viņš jāja uz Morija kalnu; viņš krita uz sava vaiga pie zemes, viņš lūdza Dievu piedot tam viņa grēku, ka viņš grasījies upurēt Izāku, ka tēvs bija aizmirsis savu pienākumu pret dēlu. Arvien biežāk viņš jāja savu vientulīgo ceļu, bet nerada mieru. Viņš nespēja aptvert, ka grēks bija viņa grasīšanās upurēt Dievam labāko, kas tam pieder, to, kā dēļ viņš mīļuprāt pats būtu daudzas reizes atdevis dzīvību; un, ja tas bija grēks, ja viņš nebija mīlējis Izāku tik ļoti, tad viņš nespēja saprast, ka to būtu iespējams piedot; jo kur vēl briesmīgāku grēku?!

*

Kad bērns ir jāatšķir no krūts, tad arī mātei netrūkst bēdu, jo viņa un bērns tiek šķirti arvien vairāk; bērns, kas vispirms gulēja viņai zem sirds un pēcāk dusēja viņai pie krūts, vairs nekad nebūs tik tuvu. Tad viņi kopā izbēdāja savu īso bēdu. Kāda laime, ja var paturēt savu bērnu tik tuvu un vairs nenākas sērot.

IV

Bija agrs rīts, Ābrahāma namā viss bija saposts ceļam. Viņš atvadījās no Sāras, un Eliēzers, uzticamais kalps, pavadīja viņu, līdz griezās atkal atpakaļ. Viņi abi jāja saskaņā, Ābrahāms un īzāks, līdz nonāca pie Morija kalna. Un Ābrahāms gatavoja visu upurim, mierīgs un maigs, bet brīdī, kad viņš aizgriezās un satvēra nazi, īzāks ieraudzīja, ka Ābrahāma kreisā roka sažņaugusies izmisumā, ka šermuļi izskrien caur viņa kauliem tomēr Ābrahāms satvēra nazi.

Tad viņi atkal pārradās mājās, un Sāra izsteidzās viņiem pretī, bet īzāks bija zaudējis ticību. Pasaulē par to nekad nav bilsts ne vārda, un īzāks nekad nevienam neieminējās par to, ko bija redzējis, bet Ābrahāms nenojauta, ka to kāds būtu redzējis.

*

* *

Kad bērns ir jāatradina no krūts, mātei pie rokas ir spēcīgāka barība, lai bērns neaizietu bojā. Kāda laime, ja pie rokas ir spēcīgāka barība!

Tā un daudzos līdzīgos veidos par šo notikumu domāja vīrs, par kuru mēs runājam. Ikreiz, atgriezies mājās no ceļojuma uz iMorija kalnu, viņš saguma aiz noguruma, viņš sakrustoja rokas lūgšanai un sacīja: "Neviens nav bijis tik dižs kā Ābrahāms. Kurš gan spēj viņu saprast?!"

SLAVINĀJUMS ĀBRAHĀMAM

Ja cilvēkā nemājotu mūžīgā apziņa, ja visam pamatā būtu tikai neganti rūgstošs spēks, kas, locīdamies tumšās kaislībās, radītu visu, kas liels un kas nenozīmīgs, ja visam apakšā slēptos bezdibenīgs tukšums, nekad nepiepildāms vai gan dzīve būtu kas cits kā izmisums? Ja tas tā būtu, ja nepastāvētu nekādas svētas saites, kas saista cilvēci, ja viens dzimums sekotu otram kā lapas mežā, ja viens dzimums nomainītu otru kā putna dziesma mežā, ja ikviens dzimums trauktos pa pasauli kā kuģis pa jūru, kā vējš pa tuksnesi, tāda neapdomāta un neauglīga darbība, ja mūžīga aizmirstība allaž alkatīgi uzglūnētu savam upurim un nebūtu neviena pietiekami stipra spēka, lai izrautu to no tās kampiena — cik gan tukša un bezcerīga būtu dzīve! Bet tieši tāpēc tas tā nav, un, tāpat kā Dievs radīja vīrieti un sievieti, Viņš radīja varoni un dzejnieku jeb teicēju. Šis otrais nespēj neko no tā, ko spēj pirmais, viņš var tikai apbrīnot un mīlēt varoni un priecāties par to. Taču arī viņš ir laimīgs, ne mazāk kā pirmais; jo varonis ir itin kā dzejnieka labākā daba, kurā viņš ir  iemīlējies, būdams priecīgs, ka otrs tomēr nav viņš pats, ka viņa mīlestība var būt apbrīna. Viņš ir atminēšanās ģēnijs, viņš nespēj darīt neko citu, vien atsaukt atmiņā padarīto, nespēj darīt neko citu, vien apbrīnot padarīto; viņš neiegulda neko savu, bet nenovīdīgi sargā uzticēto. Viņš klausa savai sirdsbalsij, bet, atradis meklēto, klīst pie ikvienām namdurvīm ar savu dziesmu un savu teicamo, lai visi apbrīnotu varoni kā viņš, lepotos ar varoni tā, kā viņš. Tas ir viņa veikums, viņa pazemīgais darāmais, tā ir viņa uzticīgā kalpošana varoņa namā. Ja viņš šādi paliek uzticīgs savai mīlestībai, ja viņš dienu un nakti cīnās ar aizmirstības viltu, kas grib izkrāpt viņam varoni, tad viņš ir izdarījis savu darāmo, tad viņš saliedējas ar varoni, kurš viņu mīlējis tikpat uzticīgi, jo dzejnieks ir itin kā varoņa labākā daba, tiesa, bezspēcīga kā atmiņas, bet arī apskaidrota kā atmiņas. Tāpēc nav lemts būt aizmirstam nevienam, kurš bijis dižs, un, pat ja tas velkas ilgāk, pat ja pārpratuma mākoņi aizrauj varoni prom, viņa mīļotājs nāk vienalga, un, jo ilgāks laiks pagājis, jo uzticīgāk tas turas pie viņa.

Nē! Netiks aizmirsts neviens, kas bijis dižs šajā pasaulē; bet ikviens bijis dižs savā veidā un ikviens samērā ar tā dižumu, kuru viņš mīlēja. Tas, kurš mīlēja pats sevi, kļuva dižs pats sevī, un tas, kurš mīlēja citus cilvēkus, kļuva dižs savā atdevīgumā, bet tas, kurš mīlēja Dievu, kļuva dižāks par visiem. Ikviens tiks paturēts atmiņā, bet ikviens kļuva dižs samērā ar savām gaidām. Viens kļuva dižs, gaidīdams iespējamo; otrs gaidīdams mūžīgo; bet tas, kurš gaidīja neiespējamo, kļuva dižāks par visiem. Ikviens tiks paturēts atmiņā, bet ikviens kļuva dižs samērā ar tā lielumu, ar ko viņš cīnījās. Tas, kurš cīnījās ar pasauli, kļuva dižs, uzvarēdams pasauli, un tas, kurš cīnījās pats ar sevi, kļuva dižāks, uzvarēdams sevi; bet tas, kurš cīnījās ar Dievu, kļuva dižāks par visiem. Tā viņi cīnījās šai pasaulē, vīrs pret viru, viens pret tūkstošiem, bet tas, kurš cīnījās ar Dievu, bija dižāks par visiem. Tā viņi cīnījās uz šīs zemes: bija kāds, kurš uzvarēja visu ar savu spēku, un bija kāds, kurš uzvarēja Dievu ar savu bezspēcību. Bija kāds, kurš paļāvās uz sevi un ieguva visu, bija kāds, kurš, pārliecināts par savu stiprumu, upurēja visu, bet tas, kurš ticēja Dievam, bija dižāks par visiem. Bija kāds, kurš bija dižs savā spēkā, un kāds, kurš bija dižs savā gudrībā, un kāds, kurš bija dižs savā cerībā, un kāds, kurš bija dižs savā mīlestībā, bet Ābrahāms bija dižāks par visiem, dižs tajā spēkā, kura stiprā puse ir nespēks, dižs tajā gudrībā, kuras noslēpums ir muļķība, dižs tajā cerībā, kuras veidols ir ārprāts, dižs tajā mīlestībā, kura ir naids pret sevi.

Ticībā Ābrahāms aizceļoja no tēvu zemes un kļuva par svešinieku apsolītajā zemē. Vienu viņš atstāja, vienu paņēma līdzi; viņš atstāja savu pasaulīgo saprātu un līdzi paņēma ticību; citādi viņš droši vien nebūtu aizceļojis, bet būtu nodomājis, ka tas taču ir nejēdzīgi. Ticībā viņš bija svešinieks apsolītajā zemē, un nebija nekā, kas atgādinātu viņam to, kas mīļš, bet viss ar savu jaunumu kārdināja viņa dvēseli, aicinot skumt un ilgoties. Un tomēr viņš bija Dieva izredzētais, pie kura Kungam labs prāts! Jā, ja viņš būtu bijis atstumtais, izraidīts no Dieva žēlastības, viņam tas būtu bijis labāk aptverams tagad bija tā, it kā viņš un viņa ticība būtu padarīti par apsmieklu. Pasaulē bija vēl kāds, kurš dzīvoja, izraidīts no tēvu zemes, ko viņš mīlēja. Nedz viņš ir aizmirsts, nedz viņa gaudu dziesmas, kad viņš bēdās bija meklējis un atradis zaudēto. No Ābrahāma nav palikusi neviena gaudu dziesma. Cilvēciski ir gausties, cilvēciski ir raudāt ar tiem, kas raud, bet dižāk ir ticēt, un svētīgāk ir vērot ticīgo, Ticībā Ābrahāms pieņēma apsolījumu, ka viņa pēcnācējos tiks svētītas visas zemes tautas. Laiks ritēja, iespēja pastāvēja, Ābrahāms ticēja; laiks ritēja, tas kļuva nejēdzīgi, Ābrahāms ticēja. Pasaulē bija vēl kāds, kurš gaidīja. Laiks ritēja, diena sliecās uz vakarpusi, viņš nebija tik nievājams, lai būtu aizmirsis savas gaidas, tāpēc arī viņš netiks aizmirsts. Tad viņš bēdājās, un bēdas nepievīla viņu, kā bija pievīlusi dzīve, tās darīja viņa labā visu, ko vien spēja; bēdu saldumā viņam piederēja viņa pieviltās gaidas. Cilvēciski ir bēdāties, cilvēciski ir bēdāties līdzi tam, kurš bēdājas, bet dižāk ir ticēt, svētīgāk ir vērot ticīgo. No Ābrahāma nav palikusi neviena bēdu dziesma. Laikam ritot, viņš skumīgi neskaitīja dienas, viņš neuzlūkoja Sāru aizdomu pilniem skatieniem, vai viņa nekļūst veca, viņš neapstādināja saules gaitu, lai Sāra nenovecotu un viņa gaidas tai līdzi, mierinot viņš neskandēja Sārai savu skumjo dziesmu. Ābrahāms kļuva vecs, Sāra par apsmieklu visā zemē, bet tikpat viņš bija Dieva izredzētais un tā apsolījuma mantinieks, ka viņa pēcnācējos tiks svētītas visas zemes tautas. Tad taču būtu bijis labāk, ja viņš nebūtu Dieva izredzētais?! Ko nozīmē būt par Dieva izredzēto? Vai to, ka jaunībā tiek liegta jaunības vēlēšanās, lai ar lielām pūlēm to izdotos piepildīt vecumdienās? Bet Ābrahāms ticēja un neatlaidās no apsolījuma. Ja Ābrahāms būtu sašaubījies, viņš no tā būtu atteicies. Viņš būtu sacījis Dievam: "Tad varbūt tā tomēr nav Tava griba, ka tam jānotiek; tad es atteikšos no savas vēlēšanās; tā man bija viena vienīgā, tā bija mana svētlaime. Mana dvēsele ir patiesa, es slepenībā neturu ļaunu prātu par to, ka tu to liedzi." Viņš nebūtu aizmirsts, ar savu piemēru viņš būtu izglābis daudzus, tomēr nebūtu kļuvis par ticības tēvu; jo diži ir atteikties no savas vēlēšanās, bet dižāk ir to paturēt pēc tam, kad esi no tās atteicies; diži ir tvert mūžīgo, bet dižāk ir turēties pie pasaulīgā pēc tam, kad esi no tā atteicies. Tad pienāca laiku beigas. Ja Ābrahāms nebūtu ticējis, Sāra droši vien būtu nomirusi aiz bēdām, un Ābrahāms, žēlabu gurdināts, nebūtu sapratis piepildījumu, bet būtu pasmaidījis par to kā par jaunības sapni. Taču Ābrahāms ticēja, tāpēc viņš bija jauns; jo tas, kurš allaž cer uz to labāko, noveco, dzīves pievilts, un tas, kurš allaž ir sagatavojies uz to ļaunāko, noveco agri, bet tas, kurš tic, saglabā mūžīgu jaunību. Tāpēc lai slavēts šis stāsts! Jo Sāra, kaut krietni gados, bija jauna diezgan, lai tīkotu pēc mātes laimes, un Ābrahāms, kaut sirmu galvu, bija jauns diezgan, lai vēlētos būt par tēvu. Ārēji brīnums ir tajā, ka tas notika saskaņā ar viņu gaidām; dziļākā izpratnē ticības brīnums ir tajā, ka Ābrahāms un Sāra bija jauni diezgan, lai vēlētos, un ticība bija saglabājusi viņu vēlēšanos un reizē ar to viņu jaunību. Viņš pieņēma apsolījuma piepildījumu, viņš pieņēma to ticēdams, un tas notika saskaņā ar apsolījumu un saskaņā ar ticību; jo 4Moz20:1-12 Mozus sita klinti ar savu zizli, bet neticēja.

Tā nu Ābrahāma namā valdīja līksme, kad viņu zelta kāzu dienā Sāra stāvēja līgavas tērpā.

Tomēr tam nebija lemts tā palikt; Ābrahāmam bija lemts pārbaudījums vēl vienu reizi. Viņš bija cīkstējies ar viltīgo spēku, kas izgudro visu, ar modro naidnieku, kas nekad nesnauž, ar veco vīru, kas pārdzīvo visu, viņš bija cīkstējies ar laiku un saglabājis ticību. Nu visas cīņas šausmas savienojās vienā acumirklī. "Un Dievs pāriMoz22:1-2 baudīja Ābrahāmu un viņam sacīja: "Ņem savu vienīgo dēlu, kuru tu mīli, Izāku, un ej uz Morija zemi un upurē to tur kā dedzināmo upuri uz kāda no kalniem, kuru Es tev norādīšu.""

Tad jau viss bija zaudēts, briesmīgāknekā tad, ja nekad nebūtu noticis! Tad jau Kungs tikai dzina nelabus jokus ar Ābrahāmu! Brīnumainā kārtā viņš bija ļāvis neiespējamajam piepildīties, nu viņš grasījās to atkal iz-nīcināt. Tā nudien bija muļķība, bet Ābrahāms nesmējās par to kā Sāra, kad tika pasludināts apsolījums. Viss bija zaudēts! Septiņdesmit uzticīgas gaidīšanas gadu, īsais prieks par ticības piepildījumu. Kurš gan ir tas, kas izrauj večukam spieķi, kurš ir tas, kas pieprasa, lai viņš pats to salauž?! Kurš ir tas, kas padara cilvēka sirmo galvu bēdu māktu, kurš ir tas, kas pieprasa, lai viņš pats to dara?! Vai nav nekādas līdzcietības pret godājamo sirmgalvi, nekādas līdzcietības pret nevainīgo bērnu?! Un tomēr Ābrahāms bija Dieva izredzētais, un Kungs bija tas, kurš uzlika pārbaudījumu. Tam visam nu būs izkūpēt vējā! Brīnišķīgās atmiņas par dzimtu, apsolījums par Ābrahāma pēcnācējiem tas bija tikai untums, gaistoša doma, kas Kungam gadījusies un kas Ābrahāmam nu būs jāiznīcina. Šim brīnišķajam dārgumam, kas bija tikpat vecs kā ticība Ābrahāma sirdī, daudzus, daudzus gadus vecākam par Izāku, Ābrahāma mūža auglim, svaidītam ar lūgšanām, nobriedušam cīņās, svētībai pār Ābrahāma lūpām šim auglim nu lemts tikt noplūktam nelaikā un palikt bez nozīmes; jo kāda tam nozīme, ja jāupurē īzāks?! Šai skumjajai, bet tomēr svētlaimīgajai stundai, kad Ābrahāmam jāatvadās no visa, kas viņam bijis mīļš, kad viņam kārtējo reizi jāpaceļ sava godājamā galva, kad viņa vaigam jāstaro kā Kunga vaigam, kad Mt 17-.2 viņam jāsakopo visa sava dvēsele svētībai, tik spēcīgai, lai svētītu īzāku uz visu mūžu šai stundai nevajadzēja pienākt! Jo Ābrahāmam tik tiešām būs jāatvadās no īzāka, bet tā, ka viņš pats paliek; nāvei būs tie jāšķir, bet tā, ka īzāks kļūs par tās guvumu. Nevis nāves ielīksmotam vecajam vīram būs jāuzliek īzākam sava svētošā roka, bet, dzīves nogurdinātam, jāpieliek tam sava varmākas roka.Un Dievs bija tas, kurš viņu pārbaudīja. Ak vai! Vai tam ziņnesim, kurš ieradās pie Ābrahāma ar šādām vēstīm! Kuram pietiktu dūšas būt par šo bēdu vēstnesi? Bet Dievs bija tas, kurš pārbaudīja Ābrahāmu.

Tikpat Ābrahāms ticēja un ticēja šai dzīvei. Tik tiešām, ja viņa ticība būtu vērsta uz citu dzīvi vien, viņam noteikti būtu bijis vieglāk aizmest visu prom, lai steigšus pamestu pasauli, kurai viņš nebija piederīgs. Taču Ābrahāma ticība nebija tāda, ja tāda vispār pastāv; jo patiesībā tā ir nevis ticība, bet gan ticības attālākā iespējamība, kas nomana savu objektu pie paša tālākā apvārLk 16:26 šņa, gan nošķirtu no tā ar dzelmainu bezdibeni, kurā kumēdiņus taisa izmisums. Bet Ābrahāms ticēja tieši šai dzīvei; ka viņš kļūs vecs šai zemē, godāts tautā, svētīts ar pēcnācējiem, neaizmirstams ar īzāku, viņam visdārgāko šai dzīvē, kuru viņš ieskāva mīlestībā, ko gauži trūcīgi izsaka tas, ka viņš uzticīgi pildīja tēva pienākumu mīlēt dēlu, kā jau tas izskan pavēlē: savu dēlu, kuru tu ĪMoz22:2 mīli. Jēkabam bija divpadsmit dēlu un viens, kuru viņš mīlēja; Ābrahāmam bija tikai viens, kuru viņš mīlēja.

Bet Ābrahāms ticēja un nešaubījās. Viņš ticēja nejēdzīgajam. Ja Ābrahāms būtu šaubījies tad viņš būtu darījis ko citu, ko dižu un brīnišķīgu; jo kā gan Ābrahāms būtu varējis izdarīt kaut ko citu, nevis dižu un brīnišķīgu?! Viņš būtu devies uz Morija kalnu, viņš būtu sacirtis malku, aizkūris uguni, satvēris nazi viņš būtu saucis Dievam: "Nenoniecini šo upuri, tas nav labākais, kas man pieder, es to labi zinu; jo kas gan ir vecs vīrs pret apsolīto bērnu, bet tas ir labākais, ko varu Tev dot. Neļauj īzākam nekad to uzzināt, lai viņš rod mierinājumu savā jaunībā." Viņš būtu ietriecis nazi pats savās krūtīs. Pasaule būtu viņu apbrīnojusi, un viņa vārds netiktu aizmirsts; tomēr viena lieta ir būt apbrīnotam, cita būt ceļa zvaigznei, kas glābj baiļu mākto. Mt2:9-io

Taču Ābrahāms ticēja. Viņš nelūdzās sevis dēļ, cenzdamies aizkustināt Kungu; tikai tad, kad taisnīgais sods krita pār Sodomu un Gomoru, Ābrahāms gāja un jmoz i lūdzās. 2033

Mēs lasām Svētajos Rakstos: "Un Dievs pārbaudīja Ābrahāmu un viņam sacīja: "Ābrahāmi Ābrahām, kur tu esi?" un tas atbildēja: "Te es esmu."" Tu, kam es runāju, vai tāpat bija arī ar tevi? Kad tu tālumā ieraudzīji tuvojamies smagas dienas, vai nesacīji tad tu uz kalniem: H<a 10:8; apklājiet mūs, un uz pakalniem: krītiet uz mums? Un, Lli 23:28" ja biji stiprāks, vai kājas tomēr lēnām nevirzījās pa ceļu, vai tās itin kā neilgojās tikt atpakaļ vecajās pēdās? Kad tika saukts tavs vārds, vai tad tu atsaucies, vai nē? Varbūt atbildēji klusām un čukstus? Ne tā bija ar Ābrahāmu; priecīgi, līksmi, paļāvīgi, skaļi viņš atbildēja: "Te es esmu." Mēs tālāk lasām: "Un Ābrahāms agri no rīta posās ceļam." Itin kā uz svinībām, tā viņš steidzās, un agri no rīta viņš bija norunātajā vietā, Morija kalnā. Viņš neko neteica Sārai, neko Eliēzeram, kurš arī būtu varējis viņu saprast; vai pārbaudījums pēc savas dabas nebija pieprasījis viņam dot klusēšanas solījumu? "Viņš sacirta malku, viņš sasēja Izāku, viņš aizkūra uguni, viņš satvēīMoz 22: ra nazi." Manu klausītāji Ne vienam vien tēvam, zaudējot savu bērnu, šķitis, ka viņš šķiras no tā, kas viņam mīļāks par visu pasaulē, ka nu viņam laupīta jebkāda nākotnes cerība; taču nebija neviena, kurš būtu apsolītais bērns tādā izpratnē, kā īzāks bija Ābrahāmam. Ne viens vien tēvs zaudēja savu bērnu, taču tomēr tas bija Dievs, Visuvarenā nemainīgā un neizdibināmā griba, 16 bērnu paņēma Viņa roka. Ne tā bijaar Ābrahāmu. Viņam bija paredzēts smagāks pārbaudījums, un Izāka liktenis bija līdz ar nazi ielikts Ābrahāma rokā. Un tur nu viņš stāvēja, vecais vīrs ar savu vienīgo cerību! Bet viņš nešaubījās, viņš nemeta bailīgus skatus pa labi vai pa kreisi, viņš ncizaicināja Debesis ar savām lūgšanām. Viņš zināja, ka Visuvarenais Dievs ir tas, kas viņu pārbauda; viņš zināja, ka tas ir smagākais upuris, kādu no viņa var prasīt; bet viņš zināja arī, ka neviens upuris nav par smagu, kad to prasa Dievs un viņš satvēra nazi.

Kurš spēcināja Ābrahāma roku, kurš turēja viņa 2Moz 17:8-13 labo roku paceltu, ka tā nevarīga nenoļima?! Sastingst ikviens, kurš tajā noraugās. Kurš spēcināja Ābrahāma dvēseli, tā ka viņam nesametās melns gar acīm, tā ka i.k22:42-44 viņš vairs neredzēja ne Izāku, ne aunu?! Kļūst akls ikviens, kurš tajā noraugās. Un tomēr laikam visai reti gadās tāds, kurš sastingst un kļūst akls, vēl retāk tāds, kas cienīgi izstāsta notikušo. Mēs visi to zinām tas bija tikai pārbaudījums.

Ja Ābrahāms, stāvēdams Morija kalnā, būtu šaubījies, ja viņš izmisumā būtu metis skatus visapkārt, ja viņš, pirms satvēra nazi, nejauši būtu pamanījis aunu, ja Dievs būtu viņam ļāvis to upurēt īzāka vietā tad viņš būtu devies mājup, viss būtu tāpat, viņam būtu Sāra, viņš būtu paturējis Izāku, un tomēr, kā viss būtu izmainījies! Jo viņa mājupceļš būtu bēgšana, viņa glābiņš nejaušība, viņa alga apkaunojums, viņa nākotne iespējams, pazušana. Tad viņš būtu apliecinājis nevis savu ticību vai Dieva žēlastību, bet to, cik briesmīgi ir doties uz Morija kalnu. Tad Ābrahāms nebūtu aizmirsts, arī Morija kalns ne. Tad to gan pieminētu ne kā Araratu, kur piestāja šķirsts, bet kā šausmīgu vietu, i.Moz8:4

jo tieši te Ābrahāms būtu šaubījies.

*

* *

Godājamais tēvs Ābrahām! Kad tu devies mājup no Morija kalna, tev nebija vajadzīga nekāda slavas dziesma, kas spētu tevi mierināt par zaudēto; jo tu taču ieguvi visu un paturēji Izāku vai tā nebija?

Kungs vairs neatņēma tev viņu, bet tu priecīgs sēdēji Mc 8:ii ar viņu pie galda savā teltī, kā to turpini darīt mūžībā. Godājamais tēvs Ābrahāmi Gadu tūkstoši ir aizritējuši kopš tām dienām, bet tev nav vajadzīgs neviens vēlīns mīļotājs, kas spētu izraut tavu piemiņu no aizmirstības varas; jo tevi piemin ikkatra valoda un tomēr tu atalgo savu mīļotāju lieliskāk nekā jebkurš cits, citā dzīvē tu dari viņu svētlaimīgu savā klēpī, šeit tu valdzini viņa acis un sirdi ar savas rīcības brīnumu. Godājamais tēvs Ābrahāmi Cilvēku cilts otrais tēvs! Tu, kurš pirmais atskārti un apliecināji šo bezmērīgo kaislību, kas nonievā briesmīgo cīņu ar saniknotajām stihijām un radības spēkiem, lai cīnītos ar Dievu; tu, kurš pirmais pazini šo augstāko kaislību, pagānu apbrīnotā dievišķā ārprāta svēto, tīro un pazemīgo izpausmi piedod tam, kurš gribēja tevi slavināt, ja viņš to neizdarīja pietiekami cienīgi. Viņš runāja pazemīgi, kā viņam pavēlēja sirds, viņš runāja īsi, kā piedienas; bet viņš nekad neaizmirsīs, i.Moz 2i:S ka tev vajadzēja simts gadu, lai dabūtu vecumdienu dēlu pretēji tam, ko varēja gaidīt, ka tu biji spiests satvert nizi, iekams varēji paturēt Izāku, viņš nekad neaizmirsīs, ka tu simt trīsdesmit gados netiki tālāk par ticību.

PROBLĒMAS PAGAIDU EKSPEKTORĀCIJA 21

Sena paruna, aizgūta no ārējās un redzamās pasaules, vēsta: "Tikai tas, kurš strādā, dabū maizi." Lai cik tas 2Tes3: būtu dīvaini, šī paruna nav piemērojama pasaulei, kurai tā visvairāk piederīga; jo ārējā pasaule ir pakļauta nepilnības likumam, un te reizi pa reizei gadās tā, ka arī tas, kurš nestrādā, dabū maizi, ka tas, kurš guļ, dabū maizi bagātīgāk nekā tas, kurš strādā. Ārējā pasaulē viss pieder saimniekam; tā vergo, pakļauta vienaldzības likumam, un tam, kuram ir gredzens, klausa gredzena džins, vai viņš būtu Nuredins vai Aladins, un tam, kuram ir pasaules bagātības, tās ir, lai kā viņš būtu tās ieguvis. Gara pasaulē ir citādi. Te valda mūžīga dievišķā kārtība, te lietus nelīst pār taisniem un netaisniem, te saule neuzlec Mt 5:45 pār ļauniem un labiem, un tikai tas, kurš strādā, dabū maizi, tikai tas, kurš baidījies, rod mieru, tikai tas, kurš nokāpj pazemē, izglābj mīļoto, tikai tas, kurš satver nazi, dabū īzāku. Tas, kurš negrib strādāt, nedabū maizi, bet tiek piekrāpts, kā dievi piekrāpa Orleju ar ēterisku parādību mīļotās vietā,jo viņš bija mīkstčaulīgs, nevis drosmīgs, piekrāpa, jo viņš bija cītaras spēlmanis, nevis Mt 3:9 vīrs. Te nelīdz tas, ka tavs tēvs ir Ābrahāms vai tev ir septiņpadsmit ciltstēvu; uz to, kurš negrib strādāt, attiecas Jcs 26:18 par Izraēla jaunavām rakstītais viņš piedzemdē vēju, toties tas, kurš grib strādāt, piedzemdē pats savu tēvu.

Ir zināšanas, kas vīzdegunīgi grib ieviest gara pasaulē to pašu vienaldzības likumu, zem kura sten ārējā pasaule. Saskaņā ar tām pietiek dižo zināt, nekāds cits darbs nav vajadzīgs. Bet tāpēc tās nedabū maizi, tās iznīkst no bada, kamēr it viss pārvēršas zeltā. Un ko gan tās zina?

Grieķiem bija daudzi tūkstoši laikabiedru, vēlākās paaudzēs neskaitāmi, kuri zināja visus Miltiāda triumfus, bet bija tikai viens, kuram tie laupīja miegu. Bija neskaitāmas paaudzes, kas vārds vārdā zināja no galvas stāstu par Ābrahāmu; cik daudziem tas laupīja miegu?

Stāstam par Ābrahāmu piemīt tā apbrīnojamā īpašība, ka tas allaž paliek brīnišķīgs, lai cik arī nepilnīgi saprasts, bet tikpat te atkal spēkā ir tas, vai cilvēkam Mt 11:28-30 gribas strādāt un nopūlēties. Bet strādāt negribas, un tomēr gribas saprast stāstu. Ābrahāms tiek cildināts, bet kādā veidā? Viss tiek ietverts gaužām parastos vārdos: "Diženums bija tajā, ka viņš tik ļoti mīlēja Dievu, ka bijis gatavs upurēt Viņam pašu labāko." Tā ir pilnīga patiesība; tomēr "pats labākais" ir kaut kas visai izplūdis. Domas un valodas ritumā itin mierīgi tiek vilkta vienādības zīme starp Izāku un pašu labāko; apcerētājs var rāmi pīpēt savu pīpi apceres laikā, un klausītājs var ērti izstiept kājas uz priekšu. Ja bagātais jauneklis, kuru Mt 19:16-22 Jēzus sastapa savā ceļā, būtu pārdevis visu savu mantu un atdevis to nabagiem, mēs slavētu viņu kā visu dižo, lai gan bez darba mēs viņu nesaprastu, bet arī viņš nebūtu kļuvis par Ābrahāmu, kaut upurējis pašu labāko. Tas, kas palicis neievērots stāstā par Ābrahāmu, ir bailes; jo pret naudu man nav nekādu ētisku pienākumu, bet pret dēlu tēvam ir pats augstākais un svētākais pienākums. Tomēr mīkstčaulīgajiem bailes ir bīstama lieta, tāpēc tie par tām aizmirst un tomēr grib runāt par Ābrahāmu. Tā nu tie runā, valodas ritumā vienādojot divus jēdzienus "īzāks" un "pats labākais", un viss ir brīnišķīgi. Ja nu tomēr gadītos tā, ka starp klausītājiem būtu vīrs, kuru piemeklētu bezmiegs, tad pats briesmīgākais, pats dziļākais, traģiskākais un komiskākais pārpratums būtu acu priekšā. Viņš dotos mājup, viņš gribētu izdarīt tāpat kā Ābrahāms; jo dēls taču ir pats labākais. Ja sludinātājs to uzzinātu, varbūt viņš dotos pie šī cilvēka, sakopotu visu savu garīdznieka cienīgumu un sauktu: "Tu, nicināmais cilvēk, sabiedrības padibene, kāds velns tevi apsēdis, ka tu gribi nokaut savu dēlu?!" Un mācītājs, kurš, sprediķojot par Ābrahāmu, nebija manījis nekādu kaismi vai svīšanu, būtu pārsteigts pats par sevi, par nikno nopietnību, ar kādu viņš nosoda to nabaga cilvēku; viņš būtu apmierināts ar sevi; jo viņš vēl nekad nebūtu runājis ar tādu sparu un svinīgumu; viņš sacītu sev un savai sievai: "Es esmu īsts runasvīrs, man ir pietrūcis tikai iemesls; kad svētdien runāju par Ābrahāmu, es nejutos diez ko aizgrābts." Ja šim pašam runātājam būtu pietaupījies kāds mazumiņš saprāta pārpilnības, ko būtu iespējams zaudēt, tad, manuprāt, viņš to zaudētu, ja grēcinieks rāmi un cienīgi atbildētu: "Tu taču svētdien pats par to sprediķoji." Kā gan lai mācītājam kas tāds nāktu prātā, un tomēr tas tā bija, un vaina vienīgi tā, ka viņš nezināja, ko runā. Kaut nu būtu bijis kāds dzejnieks, kas izvēlētos šādas situācijas, nevis tās blēņas un niekus, ar ko pilnas komēdijas un romāni! Komiskais un traģiskais te saskaras absolūtā bezgalībā. Mācītāja runa varbūt savā ziņā bija gluži smieklīga, bet tā kļuva bezgalīgi smieklīga ar savu iespaidu, un tomēr šāds iespaids bija itin dabisks; vai arī, ja mācītāja norājums grēciniekam patiesi būtu licis bez jebkādiem iebildumiem mainīt prātu, ja šis centīgais garīdznieks līksms dotos mājās, priecīgā apziņā, ka viņš spēj iespaidot ne vien no kanceles, bet, galvenām kārtām, ar dvēseļu aprūpētāja neatvairāmo spēku, svētdienā iejūsminot draudzi, bet pirmdienā kā iMoz 3:24 ķerubs ar liesmojošu zobenu nostājoties tā cilvēka priek-šā, kurš ar savu rīcību gribējis likt kaunā seno parunu, ka pasaulē nenotiek tā, kā mācītājs sludina.

Turpretī tad, ja grēcinieku neizdotos pārliecināt, viņa situācija būtu visnotaļ traģiska. Tad viņu, visticamāk, sodītu ar nāvi vai nosūtītu uz trako namu, īsāk sakot, viņš kļūtu nelaimīgs attiecībā pret tā dēvēto īstenību; citā ziņā, manuprāt, Ābrahāms padarīja viņu laimīgu; jo tas, kurš strādā, neiznīkst.

Kā lai izskaidro tādu pretrunu, kāda gadījusies viņējam sludinātājam, ka Ābrahāmam ir tiesības saukties par dižu vīru, un tas, ko viņš dara, arī ir dižs, bet ja to pašu izdara kāds cits, tas ir grēks, šaušalīgs grēks? Tādā gadījumā es nevēlos piedalīties šādos lētos slavinājumos. Ja ticība nespēj gatavošanos noslepkavot savu dēlu padarīt par svētu darbu, lai tad Ābrahāmam tiek tāds pats sods kā jebkuram citam. Ja kādam varbūt pietrūkst drosmes izdomāt savu domu līdz galam, pasakot, ka Ābrahāms bija slepkava, tad noteikti ir labāk šādu drosmi iegūt, nekā izšķiest laiku nepelnītos slavinājumos. Ētiskais apzīmējums tam, ko izdarīja Ābrahāms, bija gatavošanās noslepkavot Izāku; reliģiskais gatavošanās upurēt Izāku; bet šajā pretrunā meklējamas tieši tās bailes, kas var'cilvēkam laupīt miegu, un tomēr bez šīm bailēm Ābrahāms nebūtu tas, kas viņš ir. Bet varbūt Ābrahāms nemaz neizdarīja to, kas tiek vēstīts, varbūt tajā laikā tas bija pavisam kas cits, tad aizmirsīsim viņu; jo vai gan vērts piepūlēties, lai atcerētos to pagātni, kas nevar kļūt par tagadni. Vai varbūt viņējais runātājs bija aizmirsis ko tādu, kas pielīdzināms ētiskajai aizmāršībai par to, ka īzāks bija Ābrahāma dēls? Ja atņem ticību, padarot to par nulli un neko, pāri paliek tikai plikais fakts, ka Ābrahāms grasījās nogalināt Izāku, ko ir pietiekami viegli atkārtot ikvienam, kuram nav ticības, proti, tās ticības, kas viņam padarītu to grūtu.

Man pašam netrūkst drosmes izdomāt domu līdz galam; līdz šim man nav bijis bail ne no vienas domas, un, ja man tāda gadītos, tad es ceru, ka man vismaz pietiktu godīguma pateikt: "No šīs domas man ir bail, tā manī kaut ko uzvanda, un tāpēc es to nedomāšu; ja es rīkojos aplam, tā darīdams, gan jau sods nekur neizpaliks." Ja es būtu atzinis par patiesu spriedumu, ka Ābrahāms bija slepkava, es nezinu, vai man izdotos apklusināt savu godbijību pret viņu. Toties tad, ja es būtu tā nodomājis, visticamāk, es to noklusētu; jo šādas domas nav jāuztic citiem. Taču Ābrahāms nav nekāds acu apmāns, viņš nav ticis pie slavas sapņodams, viņam nav par to jāpateicas likteņa untumam.

Vai gan var bez aplinkiem runāt par Ābrahāmu tā, lai nedraudētu briesmas, ka kāds atsevišķais indivīds, nonācis maldos, neizdara tāpat? Ja man pietrūkst drosmes tā runāt, es nebildīšu par Ābrahāmu ne vārda, un, lai nu ko, nenoniecināšu viņu, lai viņš tādēļ kļūtu par lamatām vājajiem. Ja nu ticību padara par visu, proti, par to, kas tā ir, tad, pēc manām domām, par to var runāt nebaidoties mūsu laikos, kas diezin vai uzskatāmi par galējiem ticības ziņā, un līdzība ar Ābrahāmu iegūstama tikai ticībā, nevis slepkavībā. Ja mīlestību padara par gaisīgu noskaņojumu, par cilvēka juteklisku saviļņojumu, runājot ari par mīlestības darbiem, tā tikai tiek izliktas lamatas vājajiem. Pārejošas jūtas noteikti mēdz būt ikvienam, bet, ja tādēļ ikviens gribētu izdarīt to šausmu darbu, ko mīlestība ir svētījusi kā nemirstīgu veikumu, tad viss ir zudis gan veiktais, gan arī tas, kurš ticis maldināts.

Tātad runāt par Ābrahāmu noteikti ir iespējams; jo dižajam nekad nevar nākt par ļaunu, ka tas tiek uztverts savā diženumā; tas ir kā abpusgriezīgs zobens, kas nokauj Kbr 4-.12 un atpestī. Ja man kristu tā loze par to runāt, es iesākumā parādītu, cik ticīgs un dievbijīgs vīrs bija Ābrahāms, cienīgs saukties par Dieva izredzēto. Tikai tādam mēdz uzlikt šādu pārbaudījumu; bet kurš gan ir tāds? Pēc tam es aprakstītu, kā Ābrahāms mīlēja Izāku. Šai nolūkā es lūgtu, lai visi labie gari stāv man klāt un mana runa top tik kvēla, cik kvēla ir tēva mīlestība. Es ceru, ka man izdotos to aprakstīt tā, ka nebūtu daudz tādu tēvu karaļa valstīs un zemēs, kas uzdrošinātos apgalvot, ka viņi tā mīl savu dēlu. Bet tad, ja viņi nemīlētukā Ābrahāms, 27 tad taču jebkura doma par Izāka upurēšanu būtu kārdi-nājums. Par šo tematu vien varētu runāt vairākas svētdienas, nav jau nekādas vajadzības steigties. Ja tas tiktu darīts pareizi, sekas būtu tādas, ka daļa tēvu nemaz neprasītu, lai stāsta tālāk, bet pagaidām būtu apmierināti, ja viņiem patiesi izdotos mīlēt tā, kā mīlēja Ābrahāms. Ja tad vēl būtu viens, kas, dzirdējis par Ābrahāma rīcības diženumu, bet arī šaušalīgumu, uzdrīkstētos doties pa šo ceļu, tad es sedlotu savu zirgu un jātu viņam līdzi. Ikkatrā pieturas vietā, līdz mēs nonāktu pie Morija kalna, es skaidrotu viņam, ka viņš vēl var griezties atpakaļ, var nožēlot to pārpratumu, ka viņa aicinājums ir būt pārbaudītam šādā cīņā, var atzīt, ka viņam trūkst drosmes, tāpēc lai Dievs pats ņem Izāku, ja grib viņu. Mana pārliecība ir, ka šāds cilvēks nav atstumts, ka viņš var kļūt svētlaimīgs tāpat kā visi citi, tikai viņa laikā viņš tāds nekļūs. Vai gan par šādu cilvēku, pat ticības ziedu laikos, nespriestu šādi? Es pazinu kādu cilvēku, kurš, ja bijis augstsirdīgs, reiz būtu varējis izglābt man dzīvību. Viņš tā arī sacīja: "Es gan redzu, ko es varētu darīt; bet es neuzdrīkstos, man ir bail, ka man vēlāk pietrūks spēka, ka es to nožēlošu." Viņš nebija augstsirdīgs, bet kurš gan tāpēc mitētos viņu mīlēt?

Kad nu es būtu šādi runājis, aizkustinot klausītājus tā, ka tie vismaz nomanītu ticības dialektiskos cīniņus un tās gigantiskās kaislības, tad es nebūtu vainojams klausītāju maldos, ja viņi nodomātu: "Viņam jau ir tik augstas pakāpes ticība, ka mums atliek vien turēties Mt9:20-22 viņam pie svārkiem." Jo es piebilstu: "Ticības man nav nemaz. Es no dabas esmu gaišu prātu, un ikvienam 28 šādam cilvēkam allaž ir lielas grūtības īstenot ticības kustību kaut arī pats par sevi es nepiešķiru nekādu vērtību šīm grūtībām, kas, gaišā prāta pārvarētas, aizvedušas to tālāk par punktu, līdz kuram pats vienkāršākais un vientiesīgākais cilvēks nonāk vieglāk

Mīlestībai vismaz starp dzejniekiem ir savi sludinātāji, un lāgu lāgiem ir sadzirdama reta balss, kas māk to godināt; bet par ticību nav dzirdams ne vārda. Kurš runā par godu šai kaislībai? Filozofija iet tālāk. Teoloģija izkrāšļota sēd logā un lakstojas, lai izpelnītos tās labvēlību, piedāvājot pārdot savu daili filozofijai. Hēgeli saprast esot grūti, bet saprast Ābrahāmu nieka lieta. Aiziet tālāk par Hēgeli, tas esot brīnums, bet aiziet tālāk par Ābrahāmu vieglāk par vieglu. Es pats esmu veltījis krietnu laiku, lai saprastu Hēgeļa filozofiju, un, šķiet, arī puslīdz esmu to sapratis; esmu pietiekami nekaunīgs, lai uzskatītu ja, par spīti ieguldītajām pūlēm, es atsevišķās vietās viņu nesaprotu, viņam laikam pašam tās nav bijušas pilnīgi skaidras. To visu es izdaru viegli, dabiski, mana galva no tā necieš. Turpretī, kad man jādomā par Ābrahāmu, es esmu kā miltos samalts. Mans skatiens ik mirkli atduras pret milzīgo paradoksu, kas ir Ābrahāma dzīves saturs, ik brīdi es tieku atgrūsts, un mana doma, par spīti visai savai kaislībai, nespēj tajā ietiekties, nespēj tikt tālāk ne par mata tiesu. Es sasprindzinu visus muskuļus, lai ieraudzītu šo ainu, bet tai pašā mirklī es tieku paralizēts.

Man nav svešs tas, ko pasaulē apbrīno kā dižu un augstsirdīgu, mana dvēsele jūtas tai radniecīga, tā ir visā pazemībā pārliecināta, ka lieta, par kuru cīnījās varonis, bija arī manējā, un, to vērodams, es saucu pats sev: jam tua res agitur [tagad tiek risināta tava lieta]. Es iedomājos sevi varoņa vietā, Ābrahāma vietā es nespēju sevi iedomāties; sasniedzis tos augstumus, es nokritu, jo tas, ko man piedāvā, ir paradokss. Tomēr es nekādā ziņā tāpēc neuzskatu, ka ticība ir kas niecīgs; gluži pretēji, es uzskatu, ka tā ir pati augstākā un ka no filozofijas puses ir nekrietni dot vietā ko citu un nonievāt ticību. Filozofija nevar dot un tai nav jādod ticība, bet tai jāsaprot pašai sevi un jāapzinās, ko tā piedāvā, un tā nedrīkst neko ņemt un vismazāk par visu cilvēkiem kaut ko atvilt, itin kā atviltais nekas nebūtu. Man nav svešas dzīves likstas un briesmas, es to nebīstos un līksmi dodos tām pretī. Man nav svešas šausmas, mana atmiņa ir uzticīga sieva, un mana iztēle, atšķirībā no manis paša, ir čakla meitenīte, kas augu dienu klusi sēž pie darba un vakarā māk tērzēt ar mani tik jauki, ka man viņas darbs ir jāaplūko, kaut arī ne gluži vienmēr viņa zīmē ainavas vai puķes, vai pastorālas idilles. Es esmu redzējis šausmas savā acu priekšā, es bailēs nebēgu no tām, bet es lieliski apzinos, ka pat tad, ja es drosmīgi dodos tām pretī, mana drosme tomēr nav ticības drosme vai kaut kas, kas būtu tai pielīdzināms. Es nevaru izdarīt ticības kustību, es nevaru aizvērt acis un paļāvīgi mesties absurdā,man tas ir neiespējami, bet es ar to nelepojos. Es ljņ4:8 esmu pārliecināts, ka Dievs ir mīlestība; šī doma mani pārliecina ar sākotnēja lirisma spēku. Kad tā ir manī, es esmu neizsakāmi laimīgs, kad tās nav, es ilgojos pēc tās dedzīgāk nekā mīlētājs pēc savas mīļotās; bet ticības man nav, tādas drosmes man pietrūkst. Dieva mīlestība man gan tiešā, gan pārnestā nozīmē ir nesamērojama ar visu īstenību. Es neesmu tik gļēvs, lai par to vaidētu un zūdītos, bet arī ne tik blēdīgs, lai noliegtu, ka ticība ir kaut kas daudz augstāks. Es itin labi varu dzīvot tā, kā es dzīvoju, es esmu priecīgs un apmierināts, bet mans prieks nav ticības prieks un salīdzinājumā ar to ir nelaimīgs. Es neapgrūtinu Dievu ar savām mazajām likstām, par sīkumiem neraizējos, es lūkojos tikai uz savu mīlestību un uzturu tās jaunavīgās liesmas tīras un skaidras; ticība ir pārliecināta, ka Dievs tur rūpi par visniecīgāko lietu. Es esmu šai dzīvē gandarīts, ka esmu pielaulāts pie kreisās rokas, ticībai pietiek pazemības, lai pieprasītu sev labo; jo to, ka tā ir pazemība, es nenoliedzu un nekad nenoliegšu.

Vai patiesi ikviens mans laikabiedrs spēj veikt ticības kustības? Ja vien es ļoti nekļūdos, mani laikabiedri drīzāk sliecas lepoties ar to, ko, viņuprāt, es nespēju veikt, proti nepilnīgo. Mana dvēsele pretojas tam, kas tik bieži gadās,runāt necilvēciski par diženumu, it kā daži gadu tūkstoši būtu milzīgs attālums; es labprātāk runāju par to cilvēciski, it kā tas būtu atgadījies vakar, un ļauju tikai diženumam pašam būt par attālumu, kas vai nu ceļ augšup, vai nosoda. Ja nu es (būdams traģiskais varonis; jo augstāk es nevaru tikt) būtu saņēmis pavēli doties šādā ārkārtējā karaliskā ceļojumā kā tas, kas veda uz Morija kalnu, es lieliski apzinos, ko es būtu darījis. Es nebūtu bijis tik gļēvs, lai paliktu mājās, nebūtu arī vilcies pa ceļu, nebūtu arī aizmirsis nazi, lai sanāktu maza aizķeršanās; esmu diezgan pārliecināts, ka es būtu ieradies tieši laikā, visu sagatavojis, varbūt es drīzāk būtu ieradies par agru, lai viss jo ātrāk varētu būt galā. Bet es apzinos arī, ko vēl es būtu darījis. Tai pašā brīdī, kad es kāptu zirgā, es būtu sacījis sev: "Nu viss ir zudis. Dievs pieprasa Izāku, es upurēšu viņu, kopā ar viņu visu savu prieku tomēr Dievs ir mīlestība untāds viņš man ari paliks; jo laicīgajā pasaulē mēs ar Dievu nevaram sarunāties, mums nav kopējas valodas." Varbūt mūsu laikos kāds būtu tāds nelga, tik skaudīgs uz dižo, lai mēģinātu iestāstīt sev un man, ka tad, ja es patiesi tā būtu izdarījis, mans veikums būtu vēl dižāks nekā Ābrahāma; jo mana milzīgā pašatteikšanās būtu daudz ideālāka un poētiskāka nekā Ābrahāma sīkmanība. Un tomēr tā ir vislielākā nepatiesība; jo mana milzīgā pašatteikšanās būtu ticības surogāts. Es arī nevarētu izdarīt neko vairāk, kā veikt bezgalīgo kustību, lai atrastu sevi un atkal gūtu mieru sevī. Es ari nebūtu mīlējis Izāku tā, kā mīlēja Ābrahāms. Tas, ka es būtu apņēmības pilns veikt kustību, cilvēcīgi runājot, apliecinātu manu drosmi; tas, ka es viņu mīlētu no visas sirds un dvēseles, ir nosacījums, bez kura tas viss kļūtu par noziegumu, bet es tomēr nebūtu mīlējis kā Ābrahāms; jo tādā gadījumā es būtu vilcinājies pat beidzamajā minūtē, kaut tādēļ neierastos Morija kalnā par vēlu. Turklāt ar savu uzvedību es būtu samaitājis visu stāstu; jo tad, ja es dabūtu Izāku atpakaļ, es piedzīvotu neērtību. Tas, kas Ābrahāmam bija visvieglākais, man būtu grūti no jauna priecāties par Izāku! jo tas, kurš ar visu savas dvēseles bezgalību, proprio motu et propriis auspiciis [paša aicināts un uz paša atbildību], ir veicis bezgalīgo kustību un nespēj neko vairāk, tas patur Izāku tikai sāpēs.

Bet ko darīja Ābrahāms? Viņš ieradās nedz par agru, nedz par vēlu. Viņš uzkāpa ēzelim mugurā, viņš lēnām jāja pa ceļu. Visu šo laiku viņš ticēja; viņš ticēja, ka Dievs nepieprasīs no viņa Izāku, kaut reizē viņš tomēr bija gatavs dēlu upurēt, ja tas tiktu prasīts. Viņš ticēja, pamatojoties uz absurdu; jo par cilvēcisku aprēķinu te nevarēja būt ne runas, un tas nudien bija absurds, ka Dievs,kurš no viņa to prasīja, nākamajā brīdī varētu atcelt savu prasību. Viņš uzkāpa kalnā, vēl tajā brīdī, kad atmirdzēja nazis, vēl tad viņš ticēja ka Dievs nepieprasīs Izāku. Viņu gan noteikti pārsteidza iznākums, bet viņš bija ar divkāršu kustību nonācis līdz savam sākotnējam stāvoklim, tāpēc viņš pieņēma Izāku priecīgāk nekā pirmajā reizē. Iesim tālāk! Ļausim, lai īzāks patiesi kļūst par upuri! Ābrahāms ticēja. Viņš ticēja nevis tam, ka reiz kļūs laimīgs citā dzīvē, bet gan tam, ka gūs svētlaimi šajā pasaulē. Dievs varēja iedot viņam jaunu Izāku, atgriezt dzīvē upurēto. Viņš ticēja, pamatojoties uz absurdu; jo jebkāds cilvēciskais aprēķins taču jau sen bija pārstājis darboties. Ka bēdas var laupīt cilvēkam prātu, ir piedzīvots, un tas ir pietiekami smagi; ka pastāv gribasspēks, kas liek tik cieši piespiesties vējam, ka tas izglābj saprātu, kaut arī cilvēks kļūst mazliet savāds, arī ir piedzīvots, un es negrasos to noniecināt; tomēr spēt zaudēt savu saprātu un tādējādi visu galīgumu, kura vērtspapīru mākleris ir saprāts, un tad, pamatojoties uz absurdu, iegūt taisni to pašu galīgumu tas šausmina manu dvēseli, bet tādējādi es nesaku, ka tas ir kas niecīgs, jo tas, gluži pretēji, ir vienīgais brīnums. Valda vispārējs uzskats, ka tas, ko rada ticība, nav mākslas darbs, ka tas ir prasts un rupjš darbs, domāts vien neveiklākām būtnēm; tomēr tas tā nebūt nav. Ticības dialektika ir vissmalkākā un ievērojamākā no visām lietām, tai piemīt pacēlums, kuru es spēju iztēloties, bet vairāk gan neko. Es varu izdarīt vareno tramplīna lēcienu, ar kuru pārlēcu bezgalībā, mana mugura ir kā virves dejotājam, izmežģīta manā bērnībā, tāpēc man tas viegli sanāk; es varu viens, div', trīs staigāt pa dzīvi uz galvas, bet to nākamo es nespēju; brīnumaino es nespēju veikt, par to varu tikai brīnīties,33 Patiesi, ja Ābrahāms brīdī, kad pārsvieda kāju pār ēzeļa muguru, būtu sev sacījis: "Nu īzāks ir zudis. Es varētu vienlīdz labi upurēt viņu šepat, mājās, kā mērot garo ceļu uz Morija kalnu," tad man Ābrahāms nebūtu vajadzīgs. Toties tagad es septiņreiz paklanos viņa vārda un sepMc 18:21-22 tiņdesmit reižu viņa darba priekšā. To viņš nudien neizdarīja, kā es varu pierādīt, jo viņš nopriecājās, saņemot Izāku, no sirds nopriecājās un viņam nebija vajadzīga nekāda sagatavošanās, nekāds laiks, lai sevi savāktu galīgumam un tā priekam. Ja ar Ābrahāmu būtu bijis citādi, viņš varbūt būtu mīlējis Dievu, bet nebūtu ticējis; jo tas, kurš mīl Dievu bez ticības, apcerē pievēršas sev, bet tas, kurš mīl Dievu ticēdams, apcerē pievēršas Dievam.

Uz šīs smailes stāv Ābrahāms. Pēdējā pakāpe, kas pa-zūd viņa skatam, ir bezgalīgā pašatteikšanās. Viņš patiesi iet tālāk un nonāk pie ticības; jo visas šīs parodijas par ticību nožēlojamais, remdenais kūtrums, kas domā: "Laikam nav tādas vajadzības, nav vērts sērot pirms lai-ka"; nicināmā cerība, kas saka: "Nevar zināt, kas notiks, ir taču iespējams…" šīs parodijas pieder dzīves nožēlojamībai, un jau bezgalīgā pašatteikšanās jūt bezgalīgu nicinājumu pret tām.

Ābrahāmu es nespēju saprast; savā ziņā es neko nevaru no viņa mācīties, vien brīnīties. Ja kāds sev iestāsta, ka, domājot par šī stāsta iznākumu, viņš varētu tikt iekustināts uz ticību, viņš māna pats sevi un grib izkrāpt Dievam ticības pirmo kustību; viņš grib izvilkt dzīves gudrību no paradoksa. Varbūt tas kādam izdodas; jo mūsu laiks nepaliek pie ticības, nepaliek pie tās brīnuma pārvērst ūdeni par vīnu, tas iet tālāk un pārvērš Jņ 2:1 10 vīnu par ūdeni.

Vai tomēr nebūtu labāk palikt pie ticības,un vai 34 tas nav sašutuma vērts, ka ikviens grib iet tālāk? Ja mūsu laikos, kā tik dažādos veidos tiek sludināts, cilvēks negrib palikt pie mīlestības pie kā gan viņš nonāks? Pie pasaulīgas gudrības, sīkmanīga aprēķina, pie nabadzības un nožēlojamības, pie visa tā, kas var padarīt ĪMoz 1:27 apšaubāmu cilvēka dievišķo izcelsmi. Vai nebūtu labāk, ja paliktu stāvam pie ticības un tas, kurš stāv, pielūkotu, iKor 10:12 lai viņš nekrīt; jo ticības kustība ir jāveic atkal un atkal no jauna, pamatojoties uz absurdu, tomēr jāatzīmē, tādā veidā, ka cilvēks vis nezaudē galīgumu, bet iegūst to pilnā mērā. Es pats noteikti varu aprakstīt ticības kustības, bet es tās nespēju izdarīt. Gribēdams apgūt peldēšanas kustības, cilvēks var likt, lai viņu iekar siksnās pie griestiem viņš gan aprakstīs kustības, bet viņš nepeldēs; tāpat es varu aprakstīt ticības kustības, tomēr, iemests ūdenī, gan jau es peldēšu (jo nepiederu pie bridējputniem), tikai izdarīšu citas kustības, es izdarīšu bezgalīguma kustības, turpretī ticība dara pretējo vispirms izdarījusi bezgalīguma kustības, tā izdara galīguma kustības. Laimīgs tas, kurš spēj izdarīt šīs kustības, viņš dara brīnumaino, un es nekad nepaguršu viņu apbrīnot; vai tas būtu Ābrahāms vai vergs Ābrahāma namā, vai tas būtu filozofijas profesors vai nabaga kalpone, tas man ir absolūti vienalga es lūkojos tikai uz kustībām. Bet uz tām es tiešām lūkojos un neļaujos, ka mani kāds apmuļķotu nedz es pats, nedz kāds cits cilvēks. Bezgalīgās pašatteikšanās bruņiniekus ir viegli pazīt, viņu gaita ir vijīga un braša. Turpretī tie, kas nes ticības dārgumu, viegli maldina, jo viņu āriene pārsteidzoši līdzinās tam, ko dziļi nicina kā bezgalīgā pašatteikšanās, tā arī ticība mietpilsoniskumam. ļ

Es vaļsirdīgi atzīstu, ka savā praksē neesmu atradis nevienu uzticamu piemēru, kaut tādēļ nenoliedzu, ka varbūt katrs otrais cilvēks ir šāds piemērs. Lai nu kā, gadiem ilgi esmu veltīgi tādu meklējis. Cilvēki parasti ceļo pa pasauli, lai redzētu upes un kalnus, jaunas zvaigznes, krāšņus putnus, ērmotas zivis, smieklīgas cilvēku rases, viņi ļaujas dzīvnieciskam apdullumam, stulbi blenžot uz dzīvi, un uzskata, ka ir kaut ko redzējuši. Mani tas nenodarbina. Turpretī, ja es zinātu, kur dzī-vo šāds ticības bruņinieks, es kājām aizietu pie viņa; jo mani absolūti nodarbina šis brīnums. Es ne mirkli neatkāptos no viņa, ik minūti raudzītos, kā viņam izdodas veikt kustības; es uzskatītu, ka esmu nodrošināts uz visu dzīvi un savu laiku sadalītu starp Iūkošanos uz viņu un vingrināšanos pašam, veltījot visu savu laiku viņa apbrīnošanai. Kā jau sacīts, es nevienu tādu neesmu atradis, bet itin viegli varu viņu iztēloties. Te viņš ir. Notiek iepazīšanās, es tieku stādīts viņam priekšā. Brīdī, kad es pirmoreiz skatu viņu savām acīm, es tai pašā mirklī aiz-sviežu viņu prom, pats atlecu atpakaļ, sasitu plaukstas un pusbalsī saku: "Mīļais Dievs, vai šis ir tas cilvēks, vai viņš patiesi ir īstais?! Viņš taču izskatās pēc nodokļu iekasētāja!" Tomēr tas ir viņš. Es pievirzos viņam mazliet tuvāk, raugos uz ikkatru sīkāko kustību, vai tomēr neparādīsies kāda niecīga, neviendabīga optiskā telegramma no bezgalīgā, kāds skatiens, vaibsts, žests, skumība, smaids, kas nodotu bezgalīgo savā neviendabīgumā ar galīgo. Nē! Es nopētu viņu no galvas līdz papēžiem, vai nebūs kāda sprauga, caur kuru laukā lūkotos bezgalīgums. Nē! Viņš ir caurcaurēm viengabalains. Pamats viņam zem kājām? Tas ir ciets, visnotaļ pieder 36 galīgumam; neviens uzposies birģeris, kas svētdienas pēcpusdienā pastaigājas pa Fresbergu, nesper uz zemes stingrāku soli. Viņš pilnībā pieder pasaulei, neviens mietpilsonis nepieder tai lielākā mērā. Viņā it nekas nav nojaušams no svešādās un dižciltīgās dabas, pēc kā var pazīt bezgalības bruņinieku. Viņš priecājas par visu, piedalās visā, un ikreiz, kad viņš redzams piedalāmies kādā noteiktā darbībā, viņš to veic ar centību, kāda raksturīga pasaulīgam cilvēkam, kura dvēsele ir pieķērusies šīm lietām. Viņš dara savu darbu. Redzot viņu tādā brīdī, var padomāt, ka viņš ir kantorists, kas pazaudējis savu dvēseli itāļu grāmatvedībā, tik pedantisks viņš ir. Svētdienā viņš atpūšas. Viņš iet uz baznīcu. Viņu nenodod ne dievišķs skatiens, ne jebkāda cita nesamērojamības pazīme; ja viņu nepazītu, būtu neiespējami atšķirt viņu no pārējā pūļa; jo viņa veselīgā, sparīgā psalmu dziedāšana vislabākajā gadījumā pierāda to, ka viņam ir labas plaušas. Pēcpusdienā viņš iet uz mežu. Viņš līksmo par visu, ko redz, par cilvēku pūli, jaunajiem omnibusiem, Ērezundu, sastopot viņu Strandvejcnā, varētu nodomāt, ka viņš ir bodnieks, kas meties iztrakoties, taisni tā viņš līksmo; jo viņš nav dzejnieks, un es esmu velti centies saskatīt viņā poētisko nesamērojamību. Pret va-karu viņš dodas mājup, viņa gaita ir nenogurdināma kā pastniekam. Pa ceļam viņš nodomā, ka sieva droši vien būs pagatavojusi viņam kādu sevišķu siltu maltīti, kad viņš pārnāks mājās, piemēram, ceptu jēra galvu ar dār-zeņiem. Ja viņš satiktu radniecīgu dvēseli, viņš līdz pat Austrumu vārtiem turpinātu runāties par šo kārumu ar kaislību, kāda piedienētos restorāna īpašniekam. Tā nu ir gadījies, ka viņam pie dvēseles nav pat četru šiliņu, un tomēr viņš cieši tic, ka sieva būs pagatavojusi viņam šo gardo ēdienu. Ja viņai tiešām tas būs, tad redzēt viņu ēdam būtu apskaužams skats augstmaņiem un iedves37 mojošs vienkāršiem ļaudīm; jo viņa ēstgriba ir lielāka nekā Ēsavam. Ja viņa sievai tāda ēdiena nav lai cik tas iMoz25: būtu savādi, viņam tas ir gluži vienalga. Pa ceļam viņš 9 w iet garām būvlaukumam un satiek kādu vīru. Viņi brīdi sarunājas, vienā acumirklī viņš uzceļ ēku, viņa rīcībā ir visi tam nepieciešamie spēki. Svešinieks dodas no viņa prom ar domu, ka tas pavisam noteikti bija kapitālists, kamēr manis apbrīnotais bruņinieks domā: jā, ja nu būtu tāda vajadzība, es noteikti dabūtu, ko gribu. Viņš zviln pie atvērta loga un veras uz laukumu, kurā viņš dzīvo; viss, kas tur notiek žurkas iešmaukšana zem notekas dēļa, bērnu rotaļāšanās -, viss saista viņu ar tādu iekšējo mieru, itin kā viņš būtu sešpadsmitgadīga meitene. Un tomēr viņš nav ģēnijs; jo ģēnija nesamērojamību es esmu velti centies viņā izspiegot. Novakarē viņš uzvelk savu pīpi; redzot viņu, varētu likt galvu ķīlā, ka tas ir pretējās mājas miesnieks, kas veģetē mijkrēslī. Ar vieglprātīga dīkdieņa bezrūpību viņš ļauj visam ritēt savu gaitu, un Ef5:15-16 tomēr viņš ik dzīves mirkli pērk sev izdevīgo laiku par visdārgāko cenu; jo viņš neveic ne visniecīgāko darbību, kas nebalstītos absurdā. Un tomēr, tomēr jā, es varētu apskaisties par to ja ne citādi, tad aiz skaudības tomēr šis cilvēks ir veicis un ik brīdi veic bezgalīguma kustību. Bezgalīgās pašatteikšanās darbībā viņš iztukšo dzīves dziļās skumjas, viņš pazīst bezgalības svētlaimību, viņš ir izjutis sāpes, ko rada atsacīšanās no visa, no paša dārgākā, kas ir pasaulē, un tomēr galīgums iet viņam pie dūšas tieši tikpat labi kā tam, kurš nekad nav pazinis neko augstāku, jo viņa palikšanā galīgumā nav ne miņas no iebiedētības un nospiestības, ko atstāj dresūra, un tomēr viņam ir šī drošības sajūta, kas ļauj priecāties par to, itin kā galīgums būtu visdrošākā no visām lie38 tām. Un tomēr, tomēr visa viņa pasaulīgāizpausme ir 2Kor 5:1 jauna un absurda radīta. Viņš bezgalīgi atteicies no visa, un tad viņš visu atkal sagrābj absurdā, pamatojoties uz absurdu. Viņš pastāvīgi izdara bezgalīguma kustību, bet izdara to tik pareizi un pārliecinoši, ka nemitīgi izdabū galīgumu, un nav ne sekundes, kad būtu nojaušams jebkas cits. Dejotājam visgrūtākais ir pēc lēciena ieņemt kādu pozu tā, lai nebūtu neviena mirkļa, kad viņš tiektos pēc šīs pozas, bet līdz ar lēcienu jau būtu šajā pozā nostājies. Varbūt to nespēj izdarīt neviens dejotājs, taču to izdara šis bruņinieks. Vairums cilvēku dzīvo, iegrimuši pasaulīgajās bēdās un priekos, tie ir malā sēdētāji, kuri nepievienojas dejai. Bezgalības bruņinieki ir dejotāji, un viņiem ir pacēlums. Viņi izdara kustību augšup un nokrīt atkal lejā, un arī tas nav netīkams laika kavēklis, uz ko būtu nepatīkami noraudzīties. Tomēr ik reizi, nokrituši lejā, viņi nespēj tūdaļ ieņemt attiecīgo pozu, viņi uz mirkli sagrīļojas, un šī grīļošanās rāda, ka viņi tomēr ir svešinieki šai pasaulē. Atkarībā no viņu mākas šī grīļošanās ir vairāk vai mazāk izteikta, taču pat visprasmīgākais no bruņiniekiem to nespēj apslēpt. Nav vajadzības redzēt viņus gaisā, pietiek viņus redzēt vien tajā brīdī, kad viņi skar un ir jau skāruši zemi un viņus var pazīt. Bet nokrist tā, lai tajā pašā acumirklī izskatītos pēc tāda, kurš stāv un iet, pārvērst lēcienu dzīvē par gaitu, absolūti izpaust pacilāto piezemētajā to spēj tikai šis bruņinieks, un tas ir vienīgais brīnums.

Tomēr šis brīnums viegli var maldināt, tāpēc es aprakstīšu minētās kustības vienā noteiktā gadījumā, kas spēj izgaismot to attiecības ar īstenību; jo tieši tas ir pats galvenais. Jauns puisis iemīlas princesē, un šī mīlestība ir viss viņa dzīves saturs,un tomēr šīs attiecības ir tādas, ka tās nav iespējams realizēt, nav iespējams pārtulkot no idealitātes īstenībā.* Protams, nožēlojamības vergi,

Pats par sevi saprotams, ka jebkuras citas intereses, kurās vardes dzīves purvā, klaigā: šāda mīlestība ir muļķība, un bagātā aldara atraitne ir visnotaļ laba un branga partija. Lai viņi netraucēti kvākšķ purvā! Bezgalīgās pašatteikšanās bruņinieks tā nedara, viņš neatsakās no mīlestības, pat par visiem pasaules dārgumiem ne. Viņš nav nekāds muļķis. Viņš vispirms pārliecinās, ka šī mīlestība patiesi ir viņa dzīves saturs, un viņa dvēsele ir pārāk veselīga un pārāk lepna, lai kaut mazumiņu izšķērdētu skurbumam. Viņš nav gļēvs; viņam nav bail ļaut, lai tā iezogas viņa slepenākajās, viņa savrupākajās domās, ļaut, lai tā neskaitāmās cilpās izvijas ap ikkatru viņa apziņas dzīslu ja šī mīlestība izvērtīsies nelaimīga, viņš vairs nekad nespēs no tās izrauties. Viņš izjūt svētlaimīgu baudu, ļaudams, lai mīlestības tirpas iziet caur ikvienu viņa nervu, un tomēr viņa dvēsele ir svinīga kā tam, kurš iztukšojis indes biķeri un mana, kā sula iespiežas ikvienā asins lāsē, jo šis ir mirklis starp dzīvību un nāvi. Kad nu viņš šādi ir iesūcis sevī visu mīlestību un tajā iedziļinājies, viņam netrūkst drosmes mēģināt un likt uz spēles visu. Viņš pārlūko savas dzīves apstākļus, viņš sasauc kopā ātrās domas, kas kā iedīdītas dūjas paklausa ikvienam viņa mājienam, viņš novicina pār tām kādam indivīdam ir koncentrēta visa īstenības realitāte, var, ja tā izrādās nerealizējama, ierosināt pašatteikšanās kustību. Lai parādītu kustības, es esmu izvēlējies iemīlēšanos tāpēc, ka šī interese, iespējams, ir vieglāk saprotama un tādējādi atbrīvo mani no visiem pagaidu apsvērumiem, kas dziļākā izpratnē varētu rūpēt tikai retajam.

zizli, un tās aiztraucas uz visām pusēm. Bet, kad nu tās 40 visas atgriežas, visas kā sēru vēstneses, un paskaidro viņam, ka tas ir neiespējami, tad viņš kļūst kluss, viņš pateicas tām, paliek viens, un tad viņš izdara kustību. Lai tam, ko es šeit saku, būtu jelkāda nozīme, ir svarīgi, lai kustība notiktu normāli.* Pirmkārt, bruņiniekam tad būtu spēks sakopot visu savas dzīves saturu un īstenības nozīmi vienā vienīgā vēlmē. Ja cilvēkam trūkst šādas koncentrētības, šādas sakopotības, tad viņa dvēsele jau no pašiem sākumiem ir saskaldīta dažādībā, tad viņš nekad neizdarīs kustību, jo visu mūžu rīkosies gudri kā tie naudinieki, kas iegulda savu kapitālu dažnedažādos papīros, lai vinnētu uz vienu, kad gadās zaudēt uz ko citu, īsāk sakot, tad viņš nav bruņinieks. Otrkārt, bruņiniekam pietiktu spēka sakopot visu domāšanas

" Tam vajadzīga kaislība. Ikviena bezgalīguma kustība notiek kaislībā, uti nekāda apcere nevar izraisīt kustību. Tas ir nemitīgs lēciens esībā, kurš izskaidro kustību, turpretī pastarpina jums ir bimera, kurai, pēc Hēge/a domām, ir jāizskaidro viss un kura reizē ir vienīgā lieta, ko viņš nekad nav mēģinājis izskaidrot. Pat tam, lai izdarītu plaši pazīstamo sokratisko nošķīrumu starp to, ko cilvēks saprot un ko nesaprot, ir vajadzīga kaislība; protams, vēl vairāk tas vajadzīgs, lai izdarītu patiesi sokratisku kustību, nezināšanas kustību. Taču mūsu laikam trūkst nevis apceres, bet kaislības. Tāpēc savā ziņā mūsu laikam patiesi ir pārāk sīksta dzīvība, lai mirtu; jo miršana ir viens no vissavādākajiem lēcieniem, un man allaž ir ļoti paticis kāds dzejolis, jo dzejnieks pēc tam, kad piecās sešās iepriekšējās rindiņās skaisti un vientiesīgi vēlējies sev dzīvē visu ko labu, pabeidz to šādi: ein seliger Sprungiti dieEu'igkeit [svētlaimīgs lēciens mūžībā]. rezultātu vienā apziņas aktā. Ja viņam trūkst šādas sakopotības, tad viņa dvēsele jau no pašiem sākumiem ir 41 saskaldīta dažādībā,tad viņš nekad neatradīs laiku, lai izdarītu kustību, viņš šai dzīvē allaž skraidīs darīšanās, nekad neieies mūžībā; jo pat tanī mirklī, kad būs pienācis tai vistuvāk, viņš piepeši atģidīs, ka ir aizmirsis kaut ko, kā dēļ viņam jādodas atpakaļ. Nākamajā mirklī viņš nodomās: tas būs iespējams, un tā tas patiešām ir; taču, nododamies šādiem apsvērumiem, cilvēks nekad neizdara kustību, bet ar to palīdzību grimst arvien dziļāk muklājā.

Tā nu bruņinieks izdara kustību, bet kādu? Vai viņš aizmirsīs visu; jo arī tajā slēpjas sava veida sakopotība? Nē! Jo bruņiniekam nenonākt pretrunā ar sevi, bet aizmirst visu savas dzīves saturu un tomēr palikt tam pašam ir pretruna. Viņš neizjūt nekādu tieksmi kļūt par kādu citu, nekādā ziņā neuzskata to par kaut ko dižu. Tikai zemākas būtnes aizmirst sevi un kļūst par ko jaunu. Tā tauriņš ir pilnīgi aizmirsis, ka bijis kāpurs; varbūt tas pratīs tik pilnīgi aizmirst to, ka bijis tauriņš, ka varētu kļūt par zivi. Dziļākas būtnes nekad neaizmirst sevi un nekad nekļūst ne par ko citu, kā vien to, kas bijušas. Tā nu bruņinieks atminēsies it visu; bet šī atminēšanās tieši ir sāpes, un tomēr, veikdams bezgalīgo pašatteikšanos, viņš ir samierinājies ar esamību. Mīlestība pret šo princesi viņam būs kļuvusi par mūžīgas mīlestības izpausmi, būs pieņēmusi reliģisku dabu, būs apskaidrojusies mīlestībā uz Mūžīgo Būtni, kura gan liegusi piepildījumu, tomēr no jauna samierinājusi viņu mūžīgajā apziņā par tās pastāvēšanu mūžības veidolā, kuru nekāda īstenība nespēj viņam atņemt. Muļķi un jauni cilvēki teic, ka cilvēkam iespējams ir viss. Taču tā ir liela alošanās. No garīgā viedokļa iespējams ir viss, bet galīguma pasaulē ir daudz kā tāda, kas nav iespējams. Šo neiespējamo bruņinieks tomēr padara iespējamu tādējādi, ka viņš to pauž garīgi, bet garīgi viņš to izpauž tādējādi, ka no tā atsakās. Vēlme, kas būtu ievadījusi viņu īstenībā, bet, atdūrusies pret neiespējamību, nu tiek pavērsta uz iekšieni, bet tādēļ vēl nav ne zudusi, ne arī aizmirsta. Drīz vēlmes neskaidrie saviļņojumi viņā uzjundi atmiņas, drīz viņš tās uzjundi pats; jo viņš ir par lepnu, lai gribētu, ka tas, kas bija viss viņa dzīves saturs, būtu bijis tikai mirkļa lieta. Viņš uztur šo mīlestību jaunu, un tā kopā ar viņu pieņemas gados un skaistumā. Turpretī viņam nav vajadzīgs nekāds galīgs iegansts, lai mīlestība turpinātu augt. Kopš tā brīža, kad viņš ir izdarījis kustību, princese ir zudusi. Nu viņam vairs nav vajadzīga šī erotiskā nervu kņudoņa, ieraugot savu mīļoto utt., viņam nevajag arī galīgā nozīmē nemitīgi no viņas atvadīties, jo viņš viņu atminas mūžīgā nozīmē, un viņš ļoti labi apzinās, ka mīlētājiem, kas ir tik apsēsti ar to, lai vēl reizi uz atvadām redzētu viens otru pēdējoreiz, ir tiesības būt apsēstiem, ir tiesības domāt, ka tā būs pēdējā reize, jo viņi drīz viens otru aizmirsīs. Viņš ir atskārtis dziļo noslēpumu, ka arī mīlestībā uz citu cilvēku katram ir jāpietiek pašam ar sevi. Viņam vairs galīgi nerūp, ko princese dara, un tieši tas pierāda, ka kustību viņš ir veicis bezgalīgi. Te paveras iespēja redzēt, vai atsevišķā indivīda kustība ir patiesa vai liekuļota. Bija kāds puisis, kurš arī domāja, ka viņš ir izdarījis kustību, bet, rau, laiks ritēja, princese izdarīja ko citu, viņa apprecējās, piemēram, ar kādu princi; un viņa dvēsele zaudēja pašatteikšanās elastīgumu. Tādējādi viņš parādīja, ka nav izdarījis kustību pareizi; jo tam, kura pašatteikšanās ir bezgalīga, pietiek pašam ar sevi. Bruņinieks neatceļ savu pašatteikšanos, viņš saglabā savu mīlestību tikpat jaunu, kāda tā bija pašā pirmajā mirklī, viņš nekad neatlaiž to vaļā tieši tāpēc, ka kustību ir izdarījis bezgalīgi. Lai ko arī princese darītu, tas nespēj viņu traucēt; 43 tikai zemākām būtnēm viņu rīcības likums meklējams citā cilvēkā, viņu rīcības priekšnoteikumi ārpus paša. Savukārt tad, ja princese ir līdzīgi noskaņota, radīsies skaistums. Viņa piesacīsies bruņinieku ordenī, kurā uzņem, nevis rīkojot vēlēšanas, bet kura loceklis ir ikviens, kam pietiek drosmes iestāties pašam; tajā bruņinieku ordenī, kurš pierāda savu nemirstību tādējādi, ka nešķiro vīriešos un sievietēs. Arī viņa saglabās savu mīlestību jaunu un veselīgu, arī viņa būs pārcietusi savas mokas, pat tad, ja viņa negulēs, kā tautas dziesmā sacīts, ik nakti pie sava kunga sāniem. Šie abi tad uz mūžu nuīžiem saderēs kopā, tik ritmiskā harmonia prastabilita [iepriekšnolcmtā harmonijā], ka tad, ja kādreiz tāds brīdis pienāktu brīdis, kas viņus galīgi nenodarbina, jo tad viņi novecotu -, ja kādreiz pienāktu tāds brīdis, kas ļautu mīlestībai izpausties laikā, tad viņi būtu spējīgi sākt tieši tajā vietā, kurā viņi būtu sākuši, būdami savienojušies jau no paša sākuma. Tas, kurš to saprot būdams vīrietis vai sieviete -, nekad netiks piekrāpts, jo tikai zemākās būtnes iestāsta sev, ka ir piekrāptas. Neviena meitene, kurai nav šī lepnuma, patiesībā nemāk mīlēt, bet tad, ja viņai šis lepnums ir, nekāda pasaules blēdība un viltus viņu piekrāpt nespēj.

Bezgalīgā pašatteikšanās sniedz mieru un atpūtu; ikviens cilvēks, kurš to vēlas, kurš nav pazemojis sevi, sevi nicinot kas ir vēl ļaunāk nekā būt pārlieku lepnam -, var iedresēt sevi izdarīt šo kustību, kas savās sāpēs samierina ar esību. Bezgalīgā pašatteikšanās ir tas krekls, par kuru stāsta sena teika. Diegi ir vērpti asarās, balināti asarās, krekls šūdināts asarās;toties tas tad arī aizsargā 44 labāk nekā dzelzs un tērauds. Teikas nepilnība ir tā, ka šo audeklu var izstrādāt kāds trešais. Dzīves noslēpums ir tas, ka ikvienam krekls ir jāsašuj pašam, un dīvainākais vīrietis var to pašūdināt gluži tikpat labi kā sieviete. Bezgalīgā pašatteikšanās sniedz mieru un atpūtu, un remdinājumu sāpēs, proti, tad, ja kustība ir izdarīta normāli. Lai nu kā, man nebūtu grūti sarakstīt veselu grāmatu, ja es gribētu iztirzāt dažnedažādos pārpratumus, ačgārnos stāvokļus, paviršās kustības, ar kurām esmu saskāries jau savā nelielajā praksē vien. Cilvēki ļoti maz tic garam, un tomēr tieši gars ir svarīgs, lai izdarītu šādu kustību; ir svarīgi, lai tā nebūtu vienpusējs rezultāts, ko radījusi dira necessitas [nežēlīgā nepieciešamība], un, jo lielākā mērā tā ir klātesoša, jo vienmēr ir apšaubāmāks, vai kustība ir normāla. Ja nu kāds uzskata, ka obligāti ir jābūt klāt aukstajai, neauglīgajai nepieciešamībai, viņš tādējādi pasaka, ka neviens nevar pieredzēt nāvi, iekams viņš patiesi mirst, un man tas šķiet rupjš materiālisms. Tomēr mūsu laikos cilvēkiem mazāk rūp tīru kustību veikšana. Ja kāds, kurš mācītos dejot, sacītu: nu jau gadu simteņiem viena paaudze pēc otras ir mācījusies pozīcijas, ir pienācis īstais brīdis, lai es to izmantotu un uzreiz ķertos klāt pie kadriļas tad ļaudis, visticamāk, par viņu pasmietos; taču gara pasaulē to uzskata par ļoti ticamu. Kas gan ir izglītība? Es biju domājis, ka tā ir mācību programma, kas cilvēkam jāapgūst, lai panāktu pats sevi; un tam, kurš negrib apgūt šo mācību programmu, gauži maz palīdz tas, ka viņš ir dzimis pašā izglītotākajā laikmetā.

Bezgalīgā pašatteikšanās ir pēdējā pakāpe pirms ticības, tādējādi nevienam, kas navizdarījis šo kustību, nav ticības; jo tikai bezgalīgās pašatteikšanās darbībā es sevi skaidri apzinos savā mūžīgajā nozīmīgumā, un tikai tad var būt runa par esības aptveršanu, pamatojoties uz ticību.

Dosimies nu sastapt ticības bruņinieku iepriekš aprakstītajā situācijā. Viņš dara visu to pašu, ko otrs bruņinieks, viņš bezgalīgi atsakās no mīlestības, kas ir viņa dzīves saturs, viņš ir samierinājies sāpēs; bet tad notiek brīnums, viņš izdara vēl vienu kustību, brīnumaināku par visām, jo viņš saka: es tomēr domāju, ka es viņu dabūšu, proti, ar absurda palīdzību, jo Dievam Mt 19:26; visas lietas iespējamas. Absurds nav no tiem pretmetiem, Mk 10:27;

1 \'loz 181

kas atrodas saprašanai piederīgā sfērā. Tas nav identisks neticamajam, negaidītajam, neparedzētajam. Brīdī, kad bruņinieks atteicās, viņš, cilvēciski runājot, pārliecinājās par neiespējamību; tas bija saprašanas rezultāts, un viņam bija pieticis enerģijas, lai to izdomātu. Turpretī bezgalīgā izpratnē, proti, atsakoties, tas bija iespējams; bet šāds ieguvums jau tāpat ir atteikšanās. Lai nu kā, saprašanai arī šāds ieguvums nav nekāds absurds; jo saprašana saglabā taisnību, ka gallguma pasaulē, kurā tā valda, tā bija un paliks neiespējama. Arī to ticības bruņinieks apzinās tikpat skaidri; tā nu vienīgais, kas viņu var glābt, ir absurds, un viņš pie tā tveras ticībā. Tātad viņš atzīst neiespējamību un tanī pašā mirklī notic absurdam; jo ar visu savas dvēseles kaislību un no savas sirds dziļumiem neatzīstot neiespējamību un iestāstot sev, ka viņam ir ticība, viņš sevi māna un viņa liecībai nav nekāda svara, ja reiz viņš nav sasniedzis pat ne bezgalīgo pašatteikšanos.

Tāpēc ticība ir nevis estētiskas jūtas, bet kaut kasdaudz augstāks tieši tāpēc, ka pirms tās ir pašatteikšanās; tā ir nevis sirds spontānā dziņa, bet gan esības paradokss. Ja, piemēram, jauna meitene, par spīti visām grūtībām, paliek pie pārliecības, ka viņas vēlēšanās noteikti piepildīsies, tad tā nebūt nav ticības pārliecība neraugoties uz to, ka viņu ir uzaudzinājuši kristīgi vecāki un pati varbūt veselu gadu gājusi mācībā. Visā savā bērnišķīgajā naivumā un nevainībā viņa ir pārliecināta, un arī šī pārliecība padara viņas būtni cildenāku un piešķir viņai pārdabisku diženumu tā, ka viņa kā brīnumdaris spēj piesaukt esības galīgos spēkus un saraudināt pat akmeņus, kamēr, no otras puses, viņa savā apstulbumā tikpat labi var skraidelēt kā pie Poncija, p«tā pie Pilāta un aizkustināt visu pasauli ar savām lūgsnām. Viņas pārliecība ir gaužām jauka, un no viņas var daudz ko mācīties, bet vienu gan no viņas nevar iemācīties izdarīt kustības; jo pašatteikšanās sāpēs viņas pārliecība neuzdrīkstas ieskatīties neiespējamībai acīs.

Tā nu es apjaušu, ka ir vajadzīgs spēks un spars, un gara brīvība, lai izdarītu pašatteikšanās bezgalīgo kustību; es tāpat apjaušu, ka tā ir iespējama. Nākamais solis mani mulsina, man smadzenes sagriežas galvā; jo pēc tam, kad ir izdarīta pašatteikšanās kustība, nu jau ar absurda palīdzību dabūt visu, dabūt kāroto visā savā pilnībā un veselumā tas iet pāri cilvēka spēkiem, tas ir brīnums. Bet es apjaušu, ka jaunās meitenes pārlie-cība ir tik vien kā vieglprātība salīdzinājumā ar ticības

nesatricināmību, kaut arī tā ir apzinājusies neiespējamību. Ikreiz, kad es gribu izdarīt šo kustību, man sametas melns gar acīm; tai pašā brīdī es to absolūti apbrīnoju, un tai pašā brīdī negantas bailes sagrābj manu dvēseli jo ko gan nozīmēkārdināt Dievu? Un tomēr tā ir ticības kustība un tāda arī paliks pat tad, ja filozofija, lai ieviestu jūkli terminoloģijā, grasās mums iestāstīt, ka tai pieder ticība; pat tad, ja teoloģija grasās to pārdot par lētu naudu.

Lai atsacītos, ticība nav vajadzīga, jo tas, ko es iegūstu atteikdamies, ir mana mūžīgā apziņa, un tā ir tīri filozofiska kustība, ko es uzdrošinos izdarīt, kad tas tiek prasīts, un ko es varu piespiest sevi izdarīt, jo ik reizi, kad vien kāds galīgums grib gūt virsroku pār mani, es badinu sevi tik ilgi, līdz izdaru šo kustību; jo mana mūžīgā apziņa ir mana mīlestība uz Dievu, un tā man ir augstāka par visu. Pašatteikšanās darbībai ticība nav vajadzīga, bet, lai iegūtu kaut mazumiņu vairāk par manu mūžīgo apziņu, ticība ir vajadzīga, jo tas ir paradokss. Abas kustības bieži vien tiek jauktas. Mēdz teikt, ka ticība ir nepieciešama, lai atteiktos no visa, jā, ir dzirdētas vēl dīvainākas lietas: cilvēks žēlojas, ka ir zaudējis ticību, un, ja apskatās uz skalu, dīvainā kārtā ir redzams, ka viņš ir ticis tikai līdz tam punktam, kad viņam jā-izdara pašatteikšanās bezgalīgā kustība. Pašatteikšanās darbībā es atsakos no visa, šo kustību es izdaru pats, un, ja neizdaru, tad tāpēc, ka es esmu gļēvs, mīkstmiesīgs un bez degsmes un neizjūtu, cik nozīmīgs ir katram cilvēkam piešķirtais augstais gods būt pašam par savu cenzoru, kas ir daudz cildenāk nekā būt par ģenerālcenzoru visā Romas republikā. 5o kustību es izdaru pats, un tas, ko es tādējādi iegūstu, esmu es pats savā mūžīgajā apziņā, svētlaimīgā saskaņā ar manu mīlestību uz Mūžīgo Būtni. Ticībā es neatsakos ne no kā; gluži pretēji, ticībā Mt 17:20 es iegūstu visu, tieši tādā nozīmē, kā ir teikts, ka tas, kam ticība ir kā sinepju graudiņš, var pārcelt kalnus. 48 Ir vajadzīga tīri cilvēciska drosme, atsakoties no visa pasaulīgā tādēļ, lai iegūtu mūžību; bet to es iegūstu, un no tās es nemūžam nevaru atteikties, tā ir iekšēja pretruna; bet ir vajadzīgs paradokss un pazemīga drosme, lai nu ar absurda palīdzību tvertu visu pasaulīgo, un tā ir ticības drosme. Ticībā Ābrahāms neatteicās no īzāka, bet ticībā Ābrahāms Izāku dabūja. Ar pašatteikšanās palīdzību Mt 19:16-22 viņējam bagātajam jauneklim būtu bijis jāatdod prom viss, bet, kad nu viņš būtu tā izdarījis, ticības bruņinieks viņam sacītu: ar absurda palīdzību tu dabūsi atpakaļ ikkatru grasi tici man! Un šis sakāmais iepriekš tik bagātajam jauneklim nekādā ziņā nebūtu vienaldzīgs; jo tad, ja viņš būtu izdāļājis savu mantu tāpēc, ka viņam tā apnikusi, viņa pašatteikšanās nebūtu nekādā vērtē.

Pasaulīgums, galīgums ir tas, ap ko viss grozās. F.s varu paša spēkiem atteikties no visa un rast mieru un atpūtu sāpēs, es varu paciest visu kaut arī šis briesmīgais dēmons, šausmīgāks par kaulaino, kas pārbiedē cilvēkus, kaut ari ārprāts turētu āksta tērpu manā acu priekšā un es no viņa sejas izteiksmes noģistu, ka es būšu tas, kuram tas jāvelk mugurā es vēl varu atpestīt savu dvēseli, ja vien man svarīgāka par manu pasaulīgo laimi ir mīlestības uz Dievu uzvara manī. Cilvēks var vēl šai beidzamajā acumirklī sakopot visu savu dvēseli vienā vienīgā skatienā uz debesīm, no kurām nāk katra laba dāvana, un šis skatiens būs saprotams viņam un Tam, jak 1:17 pie kura viņš vēršas, kā apliecinājums, ka viņš tomēr palicis uzticīgs savai mīlestībai. Tad viņš mierīgi uzvilks āksta tērpu. Tas, kura dvēselē nav šāda romantisma, ir pārdevis savu dvēseli, lai arī dabūjis par to karaļvalsti vai nožēlojamus sudraba gabalus. Tomēr paša spēkiem Mt26:i5 es nevaru dabūt ne nieka no tā, kas pieder galīgumam; jo es nemitīgi tērēju savus spēkus,lai atteiktos no visa. 49 Paša spēkiem es varu atteikties no princeses, un es nekļūšu vis par īgņu, bet atradīšu prieku, mieru un atpūtu savās sāpēs, taču paša spēkiem es nevaru viņu atgūt, jo es iztērēju savus spēkus pašatteikšanās kustībai. Bet ticībā, saka šis brīnišķais bruņinieks, ticībā tu viņu dabūsi ar absurda palīdzību.

Rau, šo kustību es nevaru izdarīt. Tiklīdz es to sāku, viss sagriežas otrādi, un es bēgu atpakaļ pašatteikšanās sāpēs. Es protu peldēt pa dzīvi, bet šim mistiskajam lidojumam es esmu par smagu. Eksistēt tā, lai mans eksistences pretmets ikkatru brīdi izpaustos kā visdaiļākā un drošākā harmonija ar eksistenci to es neprotu. Un tomēr es ik brīdi apgalvoju dabūt princesi noteikti ir brīnišķīgi, un tas pašatteikšanās bruņinieks, kurš to neapgalvo, ir krāpnieks, viņam nav bijusi viena vienīga vēlēšanās, un viņš nav savās sāpēs saglabājis šo vēlēšanos jaunu. Varbūt bija kāds, kuram šķita gluži ērti, ka viņa vēlme vairs nav dzīva, ka sāpju bulta ir kļuvusi trula; taču tāds nav nekāds bruņinieks. Brīvdzimušas dvēseles īpašnieks, kas pieķertu sevi šādā nodarījumā, nicinātu sevi un sāktu visu no sākuma, un, vispirmām kārtām, nekādā ziņā neļautu savai dvēselei tikt pašas apkrāptai. Un tomēr dabūt princesi noteikti ir brīnišķīgi, un tomēr ticības bruņinieks ir vienīgais laimīgais, galīguma mantinieks, kamēr pašatteikšanās bruņinieks ir svešinieks un citzemnieks. Šādi dabūt princesi, dzīvot priecīgi un laimīgi dienu dienā kopā ar viņu (jo iedomājams jau ir arī tas, ka pašatteikšanās bruņinieks varētu dabūt princesi, bet viņa dvēsele būtu saskatījusi viņu nākotnes laimes neiespējamību), šādi dzīvot priecīgi un laimīgi ik brīdi ar absurda palīdzību, ik brīdi redzēt zobenu karā50 jamies virsmīļotā cilvēka galvas, un tomēr atrast nevis p«mieru pašatteikšanās sāpēs, bet gan prieku ar absurda palīdzību, tas ir brīnišķīgi. Tas, kurš to dara, ir dižs, vienīgais dižais; doma par to saviļņo manu dvēseli, kura nekad nav skopojusies ar diženā apbrīnošanu.

Ja nu patiesi ikviens mans laikabiedrs, kas negrib palikt pie ticības, ir cilvēks, kurš ir apjēdzis dzīves šausmas, kurš ir sapratis, kas Daubam padomā, sakot, ka karavīram, kas negaisa naktī viens pats ar pielādētu šauteni stāv postenī pie pulvertorņa, prātā nāk dīvainas domas; ja nu patiesi ikviens, kas negrib palikt pie ticības, ir cilvēks, kuram ir pieticis dvēseles spēku, lai apjēgtu, ka viņa vēlēšanās ir neiespējama, un kurš pēc tam ir veltījis laiku, lai pabūtu vienatnē ar šo domu; ja ikviens, kas negrib palikt pie ticības, ir cilvēks, kurš sāpēs ir samierinājies un ir samierinājies līdz ar sāpēm, ja ikviens, kas negrib palikt pie ticības, ir cilvēks, kurš pēc tam (un, ja viņš nav darījis visu iepriekšējo, viņam nav vērts apgrūtināt sevi, kad ir darīšana ar ticību) ir izdarījis brīnumaino, satvēris visu esību ar absurda palīdzību, tad manis rakstītais ir augstākā slavas dziesma laikabiedriem, ko sacerējis necilākais no tiem, tas, kurš spējis izdarīt tikai pašatteikšanās kustību. Bet kāpēc gan cilvēki negrib palikt pie ticības; kāpēc mēs daždien dzirdam, ka ļaudis kautrējas atzīt savu ticību? To es nespēju aptvert. Ja es kādreiz tikšu tiktāl, ka spēšu izdarīt šo kustību, es turpmāk braukšu ar četriem zirgiem.

Vai patiesi tā ir, vai visa tā mietpilsonība, ko es redzu dzīvē, ko es neļauju sev nosodīt ar vārdiem, bet tik ar darbiem, vai tā patiesi nav tāda, kāda tā šķiet, vai tā ir brīnums? Tā tas varētu būt; jo tam ticības bruņiniekam taču bija pārsteidzoša līdzība, jo tas ticības 51 bruņinieks nebija pat ironiķis un humorists, bet kaut kas vēl augstāks. Mūsu dienās daudz runā par ironiju un humoru jo sevišķi ļaudis, kas nekad nav mācējuši tos lietot praksē, bet, neraugoties uz to, prot visu izskaidrot. Šīs abas kaislības man nav gluži nepazīstamas, es zinu par tām drusku vairāk, nekā rakstīts vācu un dāņu-vācu kompendijos. Tāpēc es zinu, ka šīs abas kaislības būtiski atšķiras no ticības kaislības. Arī ironija un humors nodarbojas ar pašapceri, tāpēc ir piederīgas bezgalīgās pašatteikšanās sfērai, to elastīgums slēpjas tajā, ka indivīds ir nesamērojams ar īstenību.

Pēdējo kustību, ticības paradoksālo kustību lai tas būtu pienākums vai kas cits es nespēju izdarīt, kaut arī gribētu vairāk par visu. Tas, vai cilvēkam ir tiesības šādi sacīt, ir jāatstāj viņa paša ziņā; tas, vai viņš šajā ziņā var panākt miermīlīgu vienošanos, viņam ir kārtojams ar Mūžīgo Būtni, kas ir ticības objekts. Toties ikviens cilvēks var izdarīt nebeidzamo pašatteikšanās kustību, un es pats nevilcinādamies nosauktu par gļēvu ikvienu, kurš grib sev iestāstīt, ka viņš to nevar. Ar ticību ir citādi. Bet nevienam cilvēkam nav ļauts iestāstīt citiem, ka ticība ir kāda niecīga vai viegla lieta, kurpretī tā ir pati dižākā un grūtākā.

Stāsts par Ābrahāmu tiek uztverts citādi. Cilvēki slavina Dieva žēlastību, ka Viņš atkal uzdāvināja viņam Izāku un ka tas viss bijis rikai pārbaudījums. Pārbaudījums šis vārds var izteikt daudz un maz, un tomēr tas viss ir beidzies tikpat strauji, cik izsacīts. Cilvēks uzkāpj spārnota zirga mugurā, tai pašā mirklī 52 ierodas Morija kalnā, tai pašāmirklī ierauga aunu; viņš aizmirst, ka Ābrahāms jāja tikai ar ēzeli, kas gausi kājo pa ceļu, ka viņam bija trīs dienu ceļojums, ka viņam vajadzēja kādu laiku, lai sacirstu malku, sasietu Izāku un uztrītu nazi.

Un tomēr cilvēki slavina Ābrahāmu. Tas, kuram jārunā, var gulēt līdz pēdējam stundas ceturksnim pirms runāšanas, klausītājs var piemigt sprediķa laikā; jo viss norit pietiekami gludi, nevienai no pusēm nekādi nepiepūloties. Ja turpat būtu kāds vīrs, kas sirgst ar bezmiegu, viņš varbūt aizietu mājās, apsēstos stūrī un domātu: tas ir tikai mirkļa jautājums, tev atliek vien pagaidīt minūti, tu ieraudzīsi aunu, un pārbaudījums būs garām. Ja sludinātājs satiktu viņu šādā stāvoklī, tad, manuprāt, tas nostātos viņa priekšā visā savā cienībā un sacītu: "Nožēlojamais, kā tu ļauj savai dvēselei nogrimt tādā neldzībā; nekāds brīnums nenotiks, visa dzīve ir pārbaudījums." Jūtu uzplūdiem vēršoties plašumā, sludinātājs nonāktu arvien lielākā uzbudinājumā, arvien lielākā apmierinājumā ar sevi, un, lai gan toreiz, runādams par Ābrahāmu, viņš nemanīja nekādu asinsvadu pārpildīšanos, tagad viņš sajustu, kā pierē pietūkst dzīslas. Iespējams, viņš paliktu kā uz mutes sists, ja grēcinieks mierīgi un cienīgi atbildētu: tu taču pats aizgājušā svētdienā par to sprediķoji.

Tad vai nu pārvilksim Ābrahāmam svītru, vai arī mācīsimies šausmināties par milzīgo paradoksu, kas ir viņa dzīves nozīme, lai mēs saprastu, ka mūsu paaudzei. tāpat kā jebkurai citai paaudzei, ir jāpriecājas, ja tai ir ticība. Ja Ābrahāms nav niecība, fantoms, greznumlieta, ko izmanto laika kavēšanai, tad tā nekādi nevar būt kļūda, ka grēcinieks gribēja darīt tāpat, bet svarīgi ir ieraudzīt, cik dižs ir Ābrahāma veikums, lai cilvēks pats var spriest, vai viņš ir aicināts un drosmīgs, lai tiktu šādi pārbaudīts. Komiskā pretruna sludinātāja uzvedībābija tā, ka viņš padarīja Ābrahāmu par niecību un tomēr gribēja liegt tam otram rīkoties tādā pašā veidā.

Vai varbūt nevajadzētu uzdrīkstēties runāt par Ābrahāmu? Manuprāt, vajadzētu gan. Ja man būtu par viņu jārunā, es vispirms attēlotu pārbaudījuma sāpes. Šai nolūkā es kā dēle izsūktu no tēva ciešanām visas šausmas un bēdas, un mokas, lai varētu aprakstīt, ko Ābrahāms izcieta, visu to laiku tomēr ticēdams. Es atgādinātu, ka ceļojums ilga trīs dienas un labu tiesu ceturtās, ka šīs trīsarpus dienas nudien varēja būt bezgalīgi garākas nekā tie pāris tūkstoši gadu, kas mani šķir no Ābrahāma. Tad es atgādinātu kā arī es uzskatu -, ka ikviens cilvēks vēl var uzdrošināties griezties apkārt, pirms uzsāk ko tādu, un nožēlojot var ik mirkli griezties atpakaļ. Es neredzu neko briesmīgu, ja viņš tā izdarītu, es nebīstos arī modināt cilvēkos vēlmi tikt pārbaudītiem tā, kā tika pārbaudīts Ābrahāms. Bet gribēt pārdot lētu Ābrahāma izdevumu un tomēr noliegt ikvienam darīt tāpat tas gan ir smieklīgi.

No stāsta par Ābrahāmu es grasos izdibināt tajā ietverto dialektisko aspektu, izsakot to problēmu veidā, lai redzētu, cik milzīgs paradokss ir ticība paradokss, kas jaudā slepkavību padarīt par svētu un Dievam tīkamu rīcību, paradokss, kas atdod Ābrahāmam Izāku, paradokss, kas nav pa spēkam domāšanai, jo ticība sākas tur, kur domāšana beidzas.

I problēma Vai pastāv kaut kas tāds kā ētiskā teleoloģisks atcēlurns?

Ētiskais kā tāds ir vispārīgais, un kā vispārīgais tas ir spēkā attiecībā uz ikvienu, ko citā veidā var izteikt tādējādi, ka tas ir spēkā katru brīdi. Tas imanenti balstās pats sevī, ārpus tā nav nekā, kas būtu tā Te\oq [mērķis], bet tas pats ir tčAoc; visam, kas ir ārpus tā, un, kad ētiskais ir uzņēmis to sevī, tas vairs neiet tālāk. Atsevišķais nepastarpināti jutekliskā un dvēseliskā izpratnē ir atsevišķais indivīds, kura tsAoc; atrodas vispārīgajā, un tāds ir viņa ētiskais uzdevums nemitīgi izpaust sevi vispārīgajā, atcelt savu atsevišķumu, lai kļūtu par vispārīgo. Tiklīdz atsevišķais grib apliecināt savu atsevišķumu iepretim vispārīgajam, viņš grēko un, tikai atzīdams to, var atkal izlīgt ar vispārīgo. Ikreiz, kad atsevišķais, iegājis vispārīgajā, izjūt pamudinājumu apliecināt sevi kā atsevišķu indivīdu, viņš piedzīvo kārdinājumu, no kura viņš var tikt laukā, tikai nožēlā atsacīdamies no sevis kā no atsevišķa indivīda vispārīgajā. Ja tas ir augstākais, kas  pasakāms par cilvēku un viņa esību, tad ētiskajam ir tāda pati iedaba kā cilvēka mūžīgajai svētlaimei, kas mūžam un ikkatru mirkli ir viņa reAoq, jo būtu pretruna, ja 55 svētlaime būtu atmetama (proti, teleoloģiski atceļama), tāpēc ka atcelta tā tiek izniekota, savukārt tas, kas tiek atcelts, nav izniekots, bet gan tieši saglabāts tajā, kas ir augstāks, kas ir tā reAot;.

Ja tas tā ir, tad Hēgelim ir taisnība, kad nodaļā "Par labo un sirdsapziņu" viņš cilvēku raksturo tikai kā atsevišķo, viņam ir taisnība, uzlūkojot šo raksturojumu kā "morālu ļaunuma formu" (sk. jo sevišķi "Tiesību filozofiju"), kas ir atceļams tikumības teleoloģijā, tā ka atsevišķais, kas paliek šajā stadijā, vai nu grēko, vai arī piedzīvo kārdinājumu. Turpretī Hēgelim nav taisnība, runājot par ticību; viņš ir netaisns, skaļi un skaidri neprotestēdams pret to, ka Ābrahāms bauda godu un slavu kā ticības tēvs, kaut būtu izsūtāms un izraidāms kā slepkava.

Raugi, ticība ir tas paradokss, ka atsevišķais ir augstāks par vispārīgo gan, jāatzīmē, tādā veidā, ka šī kustība atkārtojas, ka viņš pēc tam, kad ir bijis vispārīgajā, nu jau kā atsevišķais izolējas kā kaut kas augstāks par vispārīgo. Ja tā nav ticība, tad Ābrahāms ir zudis, tad pasaulē ticības nekad nav bijis tieši tāpēc, ka tā ir bijusi vienmēr. Jo tad, ja visaugstākais ir ētiskais, proti, tikumiskais, un cilvēkā nesamērojamība nepaliek nekā citādi kā vien tā, ka šī nesamērojamība ir ļaunums proti, atsevišķais, kam ir jāizpaužas vispārīgajā -, tad pilnīgi pietiek ar tām kategorijām, kādas bija grieķu filozofijai vai kādas iespējams konsekventas domāšanas ceļā no tām atvedināt. Hēgelim nevajadzēja to noklusēt, jo viņš tomēr bija studējis grieķu filozofiju.

Nebūt ne reti var dzirdēt, ka cilvēki, kuri nav iedziļinājušies studijās, bet aizrāvušies ar frāzēm, stāsta, ka pār  kristīgo pasauli spīd gaisma,turpretī pagānismu ietin tumsa. Šādas runas man allaž šķitušas savādas, tā kā vēl joprojām ikviens pamatīgāks domātājs, ikviens nopietnāks mākslinieks padara sevi jaunāku grieķu mūžīgajā jaunībā. Šāds izteikums ir skaidrojams ar to, ka cilvēks nezina, ko teikt, bet zina tikai, ka kaut kas ir jāsaka. Viss ir kārtībā, ja cilvēks saka, ka pagānismā nebija ticības, bet tad, ja ar to ir gribēts kaut ko pateikt, tad viņam ir skaidrāk jāapzinās, ko viņš saprot ar ticību, jo pretējā gadījumā sanāk iestigt šādās frāzēs. Ir viegli izskaidrot visu esību, ieskaitot ticību, ja cilvēkam nav priekšstata par to, kas ir ticība; un tas, kurš rēķinās ar apbrīnu par šādu savu skaidrojumu, nav tas sliktākais rēķinātājs; jo p«ir tā, kā saka Bualo: un sot trouve toujours un plus sot, qui l'admire [muļķis vienmēr atrod vēl lielāku muļķi, kas viņu apbrīno].

Ticība ir tieši tas paradokss, ka atsevišķais kā atsevišķs ir augstāks par vispārīgo, ir attaisnojams tās priekšā, ir pārāks par to, nevis pakārtots tai kaut arī, jāatzīmē, tādā veidā, ka atsevišķais pēc tam, kad kā atsevišķs ir bijis pakārtots vispārīgajam, nu jau caur vispārīgo kļūst par atsevišķo, kas kā atsevišķs ir pārāks par vispārīgo; ka atsevišķais kā atsevišķs atrodas absolūtās attiecībās ar absolūto. Šo viedokli nav iespējams pastarpināt; jo jebkurš pastarpinājums notiek, tieši pamatojoties uz vispārīgo; tas ir un mūžam paliks paradokss, kas domāšanai nav aizsniedzams. Un tomēr ticība ir šis paradokss, vai arī (tās ir sekas, ko es lūdzu lasītājam paturēt in mente [prātā] ikvienā punktā, jo būtu pārāk liekvārdīgi to viscaur pierakstīt) ticības nekad nav bijis tieši tāpēc, ka tā bijusi vienmēr, vai arī Ābrahāms ir zudis.

Ir gan tiesa, ka atsevišķajam ir viegli sajaukt šo paradoksu ar kārdinājumu, bet tāpēc jau nevajag toslēpt. 57 Ir arī tiesa, ka daudzi pēc visas savas būtības ir tādi, ka viņus tas atgrūž; bet tāpēc jau nevajag padarīt ticību par ko citu, ko varētu arī paturēt, bet labāk atzīt, ka viņiem tās nav; savukārt tiem, kuriem ticība ir, vajag padomāt, kā izvirzīt tādas pazīmes, kas ļautu paradoksu atšķirt no kārdinājuma.

Tā nu stāsts par Ābrahāmu satur šādu ētiskā teleoloģisku atcēlumu. Nav trūcis asu prātu un rūpīgu pētnieku, kas atraduši ar to analoģijas. Viņu gudrība sariet jaukajā teikumā, ka būtībā viss ir vienalga. Ja palūkojas mazliet ciešāk, es ļoti apšaubu, vai visā pasaulē ir atrodama kaut viena vienīga analoģija atskaitot vēlāku, kas neko nepierāda, ka nu ir droši zināms, Ābrahāms iemieso ticību un tā normālā veidā izpaužas viņā, kura dzīve ir ne tikai pati paradoksālākā, kāda vien iedomājama, bet tik paradoksāla, ka nemaz nav iedomājama. Viņš rīkojas, pamatojoties uz absurdu; jo tieši tas ir absurds, ka viņš kā atsevišķais ir augstāks par vispārīgo. Šo paradoksu nav iespējams pastarpināt; jo, tiklīdz Ābrahāms sāk to darīt, viņam ir jāatzīst, ka viņš piedzīp*vojis kārdinājumu, un, ja tā, viņš nekad neupurēs īzāku, vai arī, ja būs upurējis īzāku, būs spiests nožēlojot atgriezties vispārīgajā. Ar absurda palīdzību viņš atgūst īzāku. Tāpēc Ābrahāms ne brīdi nav traģiskais varonis, bet gan ir pavisam kas cits vai nu slepkava, vai ticīgais. Ābrahāmam nav tā vidējā jēdziena, kas izglābj traģisko varoni. Tāpēc arī es spēju saprast traģisko varoni, bet ne Ābrahāmu, pat ja es zināmā ārprātīgā nozīmē apbrīnoju viņu vairāk par visiem citiem.

Ābrahāma attiecības ar īzāku ētiskā izteiksmē ir gluži vienkārši tas, ka tēvam jāmīl dēls vairāk par sevi 58 pašu.Tomēr ētiskajam pašam savās robežās ir dažādas gradācijas; mēs redzēsim, vai šajā stāstā pastāv šāda augstāka ētiskuma izpausme, kas varētu ētiski izskaidrot Ābrahāma uzvedību, ētiski attaisnot to, ka viņš atcēlis ētisko pienākumu pret dēlu, gan neizejot ārpus ētiskā teleoloģijas.

Kad kādam pasākumam, kas rūp veselai tautai, ir likti šķēršļi, kad to aptur debesu nežēlastība, kad niknā dievība sūta pilnīgu bezvēju, kas padara par izsmieklu visus pūliņus, kad pareģis izpilda savu grūto pienākumu un paziņo, ka dieviete pieprasa par upuri jaunu meiteni, tad tēvam ir varonīgi jānes šis upuris. Viņam cēli jāslēpj savas sāpes, kaut arī viņš vēlētos būt "vienkāršs vīrs, kam ļauts izraudāties", nevis valdnieks, kam jārīkojas, kā valdniekam pieklājas. Kaut vientulīgas sāpes ieurbjas viņa krūtīs, kaut viņam tautā ir tikai trīs līdzzinātāji, ^p drīz visa tauta zinās par viņa sāpēm un arī par viņa varoņdarbu ka viņš vispārējās labklājības labad grasās upurēt viņu, savu meitu, šo brīnišķīgo jauno meiteni. Ai, krūtis, mīļie vaigi, gaišās cirtas jūs (687. r.). Un meita saviļņos viņu ar savām asarām, un tēvs aizgriezīs vaigu, bet varonis pacels nazi… Kad ziņas par notikušo sasniegs dzimtās mājas, Grieķijas daiļās meitenes pietvīks aiz sajūsmas, un, ja meitene bija līgava, viņas saderinātais nedusmosies, bet leposies ar savu dalību tēva varoņdarbā, jo meitene bija viņam piederējusi maigāk nekā tēvam.

Kad drosmīgais tiesnesis, kas grūtā brīdī izglāba Soģii: Israēlu, vienā elpas vilcienā saista Dievu un sevi ar vienu i(1 solījumu, tad viņam jaunās meitenes gaviles, mīļotās meitas prieks varonīgi jāpārvērš bēdās un viss Israēls bēdāsies kopā ar meiteni par viņas jaunavību; betikviens 59 brīvdzimis vīrietis sapratīs, ikviena drošsirdīga sieviete apbrīnos Jeftu, un ikviena Israēla jaunava vēlēsies rīkoties kā viņa meita; jo ko gan līdzētu, ka Jefta uzvarējis ar sava solījuma palīdzību, ja viņš to neturētu vai tādā gadījumā tautai netiktu atņemta uzvara?

Kad dēls aizmirst savu pienākumu, kad valsts uztic tēvam tiesneša zobenu, kad likumi prasa sodu no tēva rokas, tad tēvam varonīgi jāaizmirst, ka vainīgais ir viņa dēls, viņam cēlsirdīgi jānoslēpj savas sāpes, tomēr tautā nebūs neviena paša, pat ne viņa dēls, kurš neapbrīnotu tēvu, un ikreiz, tulkojot Romas likumus, tiks paturēts atmiņā, ka daudzi tos tulkojuši skolotāk, bet neviens ne dižāk kā Bruts.

Turpretī tad, ja Agamemnons, labvēlīgam vējam nesot floti pilnās burās uz mērķi, būtu nosūtījis to vēstnesi, kas atveda Ifigeniju, lai upurētu viņu; ja Jefta, nebūdams saistīts ne ar kādu solījumu, kas izšķīra tautas likteni, būtu sacījis meitai: "Ej pasēro divus mēnešus par savu īso jaunību, pēc tam es tevi upurēšu;" ja Brutam būtu bijis taisnīgs dēls un viņš tikpat būtu sasaucis liktorus, lai tie izpilda viņam nāves sodu kurš gan būtu viņus sapratis? Ja šie trīs vīri uz jautājumu, kāpēc viņi tā darīja, būtu atbildējuši: "Tas ir pārbaudījums, ar kuru mēs tiekam kārdināti," vai tad kāds būtu sapratis viņus labāk?

Kad Agamemnons, Jefta, Bruts izšķirošā brīdī varonīgi pārmāc sāpes, varonīgi zaudē mīļoto un viņiem šī rīcība tikai jāīsteno ārēji, pasaulē nemūžam neatradīsies neviena cēla dvēsele, kas nelietu asaras aiz žēlastības par viņu sāpēm, aiz apbrīna par viņu varoņdarbu. Turpretī tad, ja šie trīs vīri izšķirīgajā brīdī pie varonības, ar 60 kādu viņi pacietasāpes, piemetinātu nelielo sakāmo: "Tas taču nenotiks," kurš gan viņus saprastu?! Ja viņi kā paskaidrojumu piebilstu: "Mēs tam ticam, pamatojoties u/ absurdu," kurš gan viņus saprastu labāk? Jo kuram gan nebūtu viegli saprotams, ka tas ir absurds, bet kuram būtu saprotams, ka cilvēks spēj tam noticēt?

Atšķirība starp traģisko varoni un Ābrahāmu ir viegli saskatāma. Traģiskais varonis vēl arvien paliek ētiskā ietvaros. Viņš ļauj, lai ētiskuma izpausme iegūst savu reAoc augstākā ētiskuma izpausmē, viņš pazemina ētiskās attiecības starp tēvu un dēlu vai tēvu un meitu līdz jūtām, kurām ir sava dialektika to attiecībās ar tikumības ideju. Te nevar būt ne runas par paša ētiskā teleoloģisku atcēlumu.

Ar Ābrahāmu ir citādi. Viņš ar savu rīcību pārkāpa visu ētisko, un ārpus tā viņš ieguva augstāku rcAoc attiecībā pret kuru viņš atcēla ētisko. Jo es gan gribētu zināt, kā lai sastata Ābrahāma veikumu ar vispārīgo, vai ir iespējams atrast jebkādu citu saskares punktu starp to, ko Ābrahāms izdarīja, un vispārīgo, kā vien to, ka Ābrahāms to pārkāpa. Ne tādēļ, lai izglābtu tautu, ne tādēļ, lai apliecinātu valsts ideju, Ābrahāms to dara; ne >p tādēļ, lai pielabinātu dusmīgus dievus. Ja nu būtu bijis tā, ka Dievs bija dusmīgs, tad taču Viņš bija dusmīgs tikai uz Ābrahāmu, bet it visam Ābrahāma izdarītajam nav nekāda sakara ar vispārīgo, tā ir tīri privāta darīšana. Tāpēc traģiskais varonis ir dižs ar savu tikumisko rīcību, savukārt Ābrahāms ir dižs ar tīri personisku rīcību. Ābrahāma dzīvē nav augstākas ētiskuma izpausmes par to, ka tēvam ir jāmīl dēls. Par ētiskumu tikumības nozīmē vispār nevar būt ne runas. Ciktāl vispārīgais bija klātesošs, tas bija noglabāts īzākā, ieslēpts, tāsakot, īzāka gurnos, un tam būtu bijis jāsauc ar īzāka muti: "Nedari to, tu iznīcināsi visu!"

Tad kādēļ gan Ābrahāms to dara? Dieva labad un kas būtu visnotaļ tas pats sevis paša labad. Dieva labad viņš to dara tāpēc, ka Dievs pieprasa šo viņa ticības pierādījumu, sevis paša labad viņš to dara tāpēc, lai sniegtu šādu pierādījumu. To abu vienotība ir gluži pareizi izteikta vārdā, ar kuru šīs attiecības vienmēr ir apzīmētas: tas ir pārbaudījums, kārdinājums. Kārdinājums; bet ko tas nozīmē? Kas citkārt kārdina cilvēku, taču ir tas, kas grib atturēt viņu no sava pienākuma pildīšanas; bet te kārdinājums ir pats ētiskais, kas grib atturēt viņu no Dieva gribas pildīšanas. Bet kas tad ir pienākums? Pienākums taču tieši ir Dieva gribas izpausme.

Lai saprastu Ābrahāmu, rodas nepieciešamība pēc jaunas kategorijas. Šādas attiecības ar dievību pagānismā nav zināmas. Traģiskajam varonim nav nekādu privātu attiecību ar dievību, bet ētiskais ir dievišķais, tāpēc tajā ietverto paradoksu ir iespējams pastarpināt vispārīgajā.

Ābrahāmu nevar pastarpināt, ko var izteikt arī šādi: viņš nespēj runāt. Tiklīdz es runāju, es izsaku vispārīgo, bet tad, ja es to nedaru, neviens mani nespēj saprast. Tiklīdz Ābrahāms gribētu izteikt sevi vispārīgajā, viņam ir jāsaka, ka viņa situācija ir kārdinājums, jo viņam nav nevienas augstākas izpausmes, lai apzīmētu to vispārīgo, kas stāv pāri vispārīgajam, kuru viņš pārkāpj.

Tāpēc Ābrahāms, kaut uzjundīdams manu apbrīnu, reizē iedveš man šausmas. Kurš noliedz pats sevi un uzupurējas pienākumam, tas atsakās no galīgā, lai satvertu bezgalīgo, viņš ir drošībā; traģiskais varonis atsakās no drošā vēl kaut kā drošāka labad, un vērotāja acs paļāvī62 gi kavējas pie viņa. Bet tas, kurš atsakās no vispārīgā, lai satvertu vēl ko augstāku, kas nav vispārīgais, ko dara tas? Vai ir iespējams, ka tas var būt kas cits nekā kārdinājums? Un ja tas ir iespējams, bet atsevišķais indivīds ir kļūdījies kāds viņam var būt glābiņš? Viņš pilnībā izcieš traģiskā varoņa sāpes, viņš iznīcina savu prieku šai pasaulē, viņš atsakās no visa, un varbūt tai pašā mirklī viņš laupa sev augsto prieku, kas bija viņam tik dārgs, ka viņš būtu to pircis, lai tas maksātu, ko maksādams. Viņu saprast vērotājs nepavisam nespēj, pie viņa arī nespēj paļāvīgi kavēties acs. Varbūt tas, ko ticīgais grasās darīt, nemaz nav iespējams, jo tas taču ir neiedomājami. Vai arī, ja tas būtu iespējams, ja atsevišķais indivīds būtu pārpratis dievību kāds glābiņš iespējams viņam? Traģiskajam varonim ir vajadzīgas asaras, un viņš tās pieprasa, un kur gan ir skaudīgā acs, tik neauglīga, ka nespētu raudāt līdzi Agamemnonam; bet kur ir tā dvēsele, tik nomaldījusies, ka uzdrošinātos raudāt par Ābrahāmu? Traģiskais varonis īsteno savu darāmo noteiktā brīdī, bet līdz ar laiku viņš izdara ne mazāk būtisku lietu; viņš apciemo to, kura dvēseli apjož bēdas, kuram apspiestas nopūtas neļauj ievilkt gaisu krūtis, kura domas, asaru pilnas, smagi gulst viņam virsū, viņš parādās šim cilvēkam, viņš noņem bēdu burvestību, viņš atraisa korseti, viņš izvilina asaras, un cietējs aizmirst savas ciešanas viņējās. Par Ābrahāmu nevar rau2Moz 19: dāt. Cilvēks tuvojas viņam ar horror religiosus [svētām I2"13 šausamām], kā Israēls tuvojās Sinaja kalnam… Un ja nu vientuļais vīrs, kurš kāpj Morija kalnā, kas ar savu smaili slejas augstu debesīs virs Aulīdas līdzenumiem, ja viņš nav mēnessērdzīgais, kas droši dodas pāri bezdibenim, kamēr tas, kurš stāv kalna pakājē un uz to noskatās, 63 dreb bailēs, aiz godbijības un šausmāmij neuzdrošinoties viņu pasaukt; ja nu viņš nav pie pilna prāta, ja nu viņš būtu kļūdījies?!… Paldies, un vēlreiz paldies vīram, kurš tam, kam uzbrukušas dzīves bēdas un kas atstāts kails, pasniedz vārdus, valodas lapu, ar ko tas var piesegt p* savu nožēlojamību; paldies tev, lielais Sekspīr, tev, kas spēj izteikt visu, visu. visu taisni tā, kā tas ir; un tomēr kāpēc tu nekad šīs mokas neietērpi vārdos? Varbūt tu tās paturēji sev kā mīļoto, kuras vārda izrunāšana ļaudīs pat nav paciešama; jo šo vārda spēku, kas ļauj izteikt visu citu smagos noslēpumus, dzejnieks pērk par mazu noslēpumu, ko viņš nespēj izteikt, un dzejnieks nav apustulis, Mk3:14-15; viņš izdzen ļaunos garus tikai ar sātana spēku.

Bet, kad nu ētiskais ir šādi teleoloģiski atcelts, kā gan pastāv atsevišķais indivīds, kurā tas ir atcelts? Viņš pastāv kā atsevišķais pretstatā vispārīgajam. Vai tad viņš grēko? jo pēc idejas tā ir grēka forma; gluži tāpat bērns, pat ja negrēko, jo neapzinās savu eksistenci kā tādu, viņa eksistence tomēr pēc idejas ir grēks un ētiskais ik mirkli prasa no tā savu. Ja noliedz, ka šī forma ir atkārtojama tādā veidā, ka tā nav grēks, tad Ābrahāmam ir pasludināts spriedums. Kā tad Ābrahāms pastāvēja? Viņš ticēja. Tas ir paradokss, kura dēļ viņš paliek pašā smailē un kuru viņš nespēj izskaidrot nevienam citam, jo para-dokss ir tas, ka viņš kā atsevišķais nostāda sevi absolūtās attiecībās ar absolūto. Vai viņš ir tiesīgs tā darīt? Viņa attaisnojums atkal ir paradokss; jo tad, ja viņš ir tiesīgs, viņš tāds ir, nevis būdams kas vispārīgs, bet gan būdams atsevišķais.

Kā gan lai atsevišķais pārliecinās, ka viņam ir tiesības tā darīt? Ir itin viegli nonivelēt visu esībulīdz 64 valsts vai sabiedrības idejai. Ja tā izdara, tad var arī itin >p viegli pastarpināt; jo tad cilvēks nemaz nenonāk līdz paradoksam, ka atsevišķais kā atsevišķs ir augstāks par vispārīgo, ko es arī varu izteikt ar Pitagora apgalvojumu, ka nepāra skaitlis ir pilnīgāks nekā pāra skaitlis. Ja reizumis mūsu laikos dzirdama kāda atbilde, kas norāda uz paradoksu, tad visdrīzāk tā skan šādi: "Par to spriedīs pēc iznākuma." Varonis, kurš ir kļuvis par ok6cv6(x\ov [apgrēcību] saviem laikabiedriem, apzinādamies, ka viņš ir paradokss, kas nespēj sevi izskaidrot, izaicinoši uzsauc laikabiedriem: "Gan jau iznākums pierādīs, ka man bija tādas tiesības!" Mūsu laikos šāds sauciens dzirdams visai reti; gluži kā mūsu laikmets un tas ir tā trūkums lai gan mūsu laikmets nerada varoņus, kas uzskatāms par trūkumu, labums tomēr ir tas, ka šis laikmets arī rada maz karikatūru. Kad nu mūsu laikos gadās dzirdēt šos vārdus: "Par to varēs spriest pēc iznākuma," tūdaļ top skaidrs, ar ko ir tas gods runāt. To, kuri šādi runā, ir prāvs pulks, kam es piemērotu kopēju apzīmējumu "docenti". Viņi dzīvo savās domās, dzīvē nodrošināti; viņiem ir pastāvīgs amats un drošas nākotnes izredzes labi organizētā valstī; starp viņiem un dzīves satricinājumiem stāv gadu simteņi vai vēl pat tūkstoši, viņi nebaidās, ka kaut kas tāds varētu atkārtoties jo ko tad sacītu policija un avīzes?! Viņu mūža darbs ir spriest par dižajiem vīriem un spriest par viņiem pēc iznākuma. Šāda izturēšanās pret diženo izpauž savādu iedomības un nožēlojamības sajaukumu; iedomības tāpēc ka viņi uzskata sevi par aicinātiem izteikt spriedumu, nožēlojamības tāpēc ka viņi nejūt, ka viņu dzīve kaut visniecīgākā mērā būtu rada diženo dzīvei. Ikviens, kuram piemīt kaut drusciņ erectioris ingenii [augstāka domāšanas veida], taču nekļūst par caurcaurēm aukstu un miklu mīkstmiesi, un, tuvojoties diženajam, viņam nekad nevar izkrist no prāta,ka kopš pasaules radīšanas ir tā iegājies, ka iznākums ir pašās beigās, un, ja ir patiesa vē-lēšanās mācīties kaut ko no dižā, tad uzmanība jāpievērš taisni sākumam. Ja tas, kurš grasās rīkoties, spriedīs par sevi pēc iznākuma, tad viņš tā arī nekad neiesāks. Pat ja iznākums spētu iepriecēt visu pasauli, varonim tas nevar palīdzēt; jo iznākumu viņš uzzināja tikai tad, kad viss jau bija beidzies, un nevis pateicoties tam viņš kļuva par varoni, bet gan pateicoties tam, ka iesāka.

Turklāt savā dialektikā iznākums (ciktāl tas ir galīguma atbilde uz bezgalīgo jautājumu) ir visnotaļ nesaderīgs ar varoņa pastāvēšanu. Vai arī tam, ka Ābrahāms par brīnumu dabūja Izāku, būtu jāpierāda, ka viņš bija tiesīgs attiekties kā atsevišķais pret vispārīgo? Ja Ābrahāms patiesi būtu upurējis Izāku, vai tad viņš būtu bijis mazāk tiesīgs?

Bet iznākumu uzzināt mums kārojas, tāpat kā grā-matas beigas; par bailēm, ciešanām, paradoksu gan negribas zināt neko. Ar iznākumu mēs estētiski kaitē-jamies, tas nāk tikpat negaidīti, bet arī tikpat viegli kā laimests loterijā; un, kad iznākums ir dzirdēts, mēs jū-tamies pacilāti. Un tomēr neviens baznīcas aplaupītājs, kas strādā, važās kalts, nav tik nicināms noziedznieks kā tas, kurš šādi izlaupa svētumu; un tomēr Jūdass, kas pārdeva savu Kungu par trīsdesmit grašiem, nav nicināMt 26:is māks par to, kurš šādi pārdod dižo.

Mana dvēsele pretojas tam, lai necilvēcīgi runātu par dižo, lai ļautu tam tumsnēt pa lielu gabalu neskaidrā veidolā, lai ļautu tam būt dižam, neparādoties tajā cil-vēciskajam, jo tādējādi tas pārstāj būt dižs; jo ne jau 66 tas, kas ar mani notiek, padara mani dižu, bet tas, ko es daru; un nebūs jau neviena, kas uzskatīs, ka cilvēks ir dižs tāpēc, ka laimējis lielo vinnestu loterijā. Lai arī cilvēks būtu dzimis trūcīgos apstākļos, es tomēr pieprasu no viņa, lai viņš nebūtu tik necilvēcīgs pret sevi, ka nevarētu iedomāt par karaļa pili citādi, kā vien pa gabalu un nenoteikti sapņodams par tās dižumu, to reizē paaugstinādams un sagraudams, paaugstinot tik prastā veidā; es pieprasu no viņa, lai viņā būtu tik daudz no cilvēka, lai viņš pašapzinīgi un cienīgi iznāktu priekšā arī tur. Viņam neklājas būt tādam necilvēkam, lai bezkaunīgi apgānītu visu, taisnā ceļā no ielas iebrāžoties karaļa zālēs, tā viņš zaudēs vairāk nekā karalis; gluži pretēji, viņam būs prieks, vērojot ikkatru labas uzvedības priekšrakstu ar līksmu un paļāvīgu sirdskaismi, kas taisni padarītu viņu garā brīvu. Šī ir tikai līdzība; jo viņējā atšķirība tikai gaužām nepilnīgi ataino garīgo atstatumu. Ks pieprasu no ikviena cilvēka, lai viņš nedomā par sevi tik necilvēcīgi, ka neuzdrošinātos spert savu kāju tajās pilīs, kur mājo ne vien atmiņas par izredzētajiem, bet arī viņi paši. Viņam nav bezkaunīgi jāspraucas priekšā un jāpiedēvē tiem radniecība ar sevi, viņam jābūt laimīgam par ik reizi, kad viņš tiem paklanās, tomēr viņam jābūt garā brīvam un pašapzinīgam un vienmēr jābūt kam vairāk par apkopēju; jo tad, ja viņš negribēs būt kas vairāk, viņš nekad netiks tur iekšā. Un tas, kas viņam palīdzēs, ir tieši bailes un ciešanas, kurās dižie tiek pārbaudīti, jo pretējā gadījumā, ja vien viņam ir kaut mazumiņš iekšēja kodola, tie viņā izraisītu tikai taisnīgu skaudību. Un to, kas var būt dižs tikai no atstatuma, ko kāds grib padarīt par dižu ar tukšām un seklām frāzēm, to šis cilvēks pats iznīcina.

Kurš pasaulē vēl bija tik dižs kā tā apžēlotā sieviete, Dieva māte, jaunava Marija? Un tomēr kā cilvēki Lk 1:28-31 runā par viņu? Tas, ka viņa bija apžēlota starp sievietēm, nepadaraviņu dižu; un, ja nebūtu tik savādi, ka tie, 67 kas klausās, spētu nodomāt tikpat necilvēcīgi kā tic, kas runā, tad taču ikviena jauna meitene varētu jautāt: "Kāpēc es arī nekļuvu par apžēloto?" Un, ja man nebūtu nekā cita, ko atbildēt, es nekādi nevarētu noraidīt šādu jautājumu kā muļķīgu; jo, abstrakti raugoties, attiecībā uz labvēlību ikvienam cilvēkam ir vienlīdz lielas tiesības. Cilvēki atstāj bez ievērības ciešanas, baismas, paradoksu. Mana doma ir tikpat tīra kā jebkuram citam, un tam, kurš spēj šādi domāt, doma noteikti kļūs tīra, un, ja nekļūs, viņš arī var gaidīt, ka notiks šausmīgais; jo tas, kuram reiz ir rādījušās šīs ainas, vairs nevar tikt no tām vaļā, un, ja viņš pret tām apgrēkojas, tās klusās dusmās atriebjas briesmīgāk nekā desmit āmrijīgu kritiķu skaļās balsis. Marija gan piedzemdēja bērnu brīnumainā kārtā, tomēr dzemdības viņai norisinājās, kā sievām mēdz būt, īMoz ]H:i i un šis laiks ir baiļu, ciešanu un paradoksa laiks. Eņģelis gan bija kalpotājs gars, bet viņš nebija pakalpīgs gars, kas apstaigātu citas jaunās meitenes Israēlā, sacīdams: "Neniciniet Mariju, ar viņu notiek kaut kas ārkārtējs."

Bet eņģelis atnāca tikai pie Marijas, un neviens Mariju nesaprata. Kura vēl sieviete ir bijusi tā nopulgota kā Marija, un vai arī te nav tiesa, ka to, kuru Dievs svētī, iMoz32: Viņš tajā pašā elpas vilcienā nolād? Tā Mariju uztver gars, un viņa nekādā ziņā nav tā sakot, manī uzbango sašutums, taču tas uzbango vēl vairāk, apzinoties, ka tā viņu ir bezdomīgi un aušīgi uztvēruši cilvēki, viņa nekādā ziņā nav cienīgmāte, kas sēž greznībā un rotaļājas ar Dieva bērnu. Tik un tā, kad viņa saka: "Redzi, es esmu Lk 1:38 Kunga kalpone," viņa ir diža, un, manuprāt, nebūs grūti izskaidrot, kāpēc viņa kļuva par Dieva māti. Pasaulīgs apbrīns viņai vajadzīgs tikpat maz kā Ābrahāmam asaras, jo viņa nebija varone, un viņš nebija varonis, bet 68 viņi abi neparko nebūtu kļuvušidižāki par jebkādiem varoņiem, ja būtu atbrīvoti no ciešanām un mokām, un paradoksa, taču diži viņi kļuva tieši šais ciešanās.

Tas ir diži, kad dzejnieks, izvirzīdams savu traģisko varoni cilvēku apbrīnai, uzdrošinās sacīt: "Raudiet par viņu, jo viņš to ir pelnījis!" Jo ir diži būt pelnījušam tādu cilvēku asaras, kuri ir pelnījuši, ka viņu dēļ lej asaras. Tas ir diži, ka dzejnieks uzdrošinās turēt pūli grožos, uzdrošinās nostrostēt ļaudis, pieprasot, lai ikviens pārbauda sevi, vai viņš ir cienīgs raudāt par varoni, jo pinkšķu notekūdeņi ir svētuma pazemošana. Tomēr dižāk par to visu ir tas, ka ticības bruņinieks uzdrošinās pat cildenajam cilvēkam, kas grasās raudāt par viņu, pai.k 23:28 sacīt: "Neraudi par mani, bet raudi pats par sevi!"

Mēs ļaujamies aizkustinājumam, mēs atskatāmies pagātnē uz tiem brīnišķīgajiem laikiem; saldas, mīļas ilgas ved mūs pretim vēlmju piepildījumam redzēt, kā Kristus staigā pa apsolīto zemi. Mēs aizmirstam bailes, ciešanas, paradoksu. Vai tiešām bija tik viegli nekļū-dīties? Vai nebija šausmīgi, ka šis cilvēks, kurš staigāja starp citiem, bija Dievs; vai nebija šausmīgi sēdēt ar viņu pie viena galda? Vai tiešām bija tik viegli kļūt par apustuli? Bet iznākums, astoņpadsmit gadsimti, palīdz, tas palīdz šim nelietīgajam apmānam, ar kuru mēs mānām sevi un citus. Es nejūtos tik drosmīgs, lai vēlētos būt par šādu notikumu laikabiedru, bet tādēļ vēl es bargi netiesāju tos, kuri kļūdījās, un nenoniecinu tos, kuri redzēja, kas ir pareizs.

Tomēr es atgriežos pie Ābrahāma. Laikā līdz iznākumam vai nu Ābrahāms ik mirkli bija slepkava, vai arī mums ir darīšana ar paradoksu, kas augstāks par jebkādu pastarpināju mu.

Tā nu stāsts par Ābrahāmu ietver ētiskā teleoloģisku atcēlumu. Viņš kā atsevišķais ir kļuvis augstāks par vispārīgo. Tas ir paradokss, ko nav iespējams pastarpināt. Tikpat neizskaidrojami kā tas, kā viņš šajā paradoksā iekļuva, ir tas, kā viņš tajā paliek. Ja ar Ābrahāmu tas tā nav, tad viņš nav pat traģiskais varonis, viņš ir slepkava. Gribēt turpināt viņu saukt par ticības tēvu, runāt par to ar cilvēkiem, kuriem nerūp nekas cits, kā vien vārdi, ir neapdomīgi. Par traģisko varoni cilvēks var kļūt pats saviem spēkiem, bet par ticības bruņinieku ne. Kad cilvēks kāpj uz traģiskā varoņa ceļa, kas savā ziņā patiešām ir smags, viņam padomu var dot Mt7:13-14 daudzi; tam, kurš staigā ticības šauro ceļu, neviens nespēj dot padomu, viņu neviens nespēj saprast. Ticība ir brīnums, un tomēr neviens cilvēks nav izslēgts no tās; jo tas, kas vieno visu cilvēka dzīvi, ir kaislība,* un ticība ir kaislība.

- " Lesings kādā vietā ir izteicis līdzīgu domu no tīri estētiska skatu punkta. Patiesībā viņš tajā rakstīt vietā grib parādīt, ka arī sērām var būt asprātīga izteiksme. Sai nolūkā viņš min vārdus, ko noteiktā situācijā sacījis nelaimīgais Anglijas karalis Edvards II. Kā pretstatu viņš, atsaucoties uz Didro, min stāstu par kādu zemnieci un viņas izteikumu. Tad viņš turpina: Auch das luar IVitz, und noch dažu fVitz einer Bāuerin; aber die Umstdnde rnacbten ihn unvermeidlich. Und folglich auch mufi man die Entschuldigung der ivitzigen Ausdrūcke des Schmerzes und der BetriibniJŠnicht darin suchen, dafidie Person, tvelche sie sagt, eine vornehme, ivohlerzogene, verstandige, und auch sonsl witzige Person sey; denn die Leidenschaften machen aile Menschen tvieder gleich: sorulern darin, daji wah rscheinlicher IVeise ein jeder Mensch ohne Unterschied in den nāmlichen Umstanden das Ndmliche sagen ivūrdc. Den Gedanken der Bduerin halle eine Konigin haben konnen unilhaben mūssen: so wie das, was dorl der Kiinig sagt, auch ein Bauer hdtle sagen konnen und ohne Ztveifel tvūrdegesagt haben Ari tas bija joks. turklāt zemnieces joks, bet apstākļu dēļ tas bija neizbēgams. Tādēļ šo sāpju un skumju dzēlīgās izpausmes iemesls nav vis meklējams runātāja izsmalcinātībā, audzināšanā, gudrībā vai cita veida atjautībā jo kaislība visus padara vienādus -, bet gan tajā, ka šajos apstākļos ikviens, iespējams, teiktu tieši to pašu; zemnieces domu būtu varējusi nodomāt karaliene, un viņai būtu nācies to nodomāt, tāpat kā karaļa sacīto būtu varējis pateikt zemnieks, un viņš bez šaubām to būtu pateicis]. Skat. Kopotie raksti, 30. gr., 223. lpp.

II problēma Vai pastāv absolūts pienākums pret Dievu ?

Ētiskais ir vispārīgais, un kā tāds tas ir dievišķais. Tāpēc patiess ir apgalvojums, ka ikviens pienākums būtībā ir pienākums pret Dievu; bet, ja nevar pateikt neko vairāk, tad vienlaikus tiek pasacīts, ka patiesībā nav nekāda pienākuma pret Dievu. Pienākums kļūst par pienākumu, kad tas ir atvedināts no Dieva, tomēr pašā pienākumā es nestājos attiecībās ar Dievu. Piemēram, pienākums ir mīlēt savu tuvāko. Tas ir pienākums tādējādi, ka tas ir atvedināms uz Dievu, taču pienākumā es stājos attiecībās nevis ar Dievu, bet gan ar tuvāko, ko es mīlu. Sai sakarā pasakot, ka mīlēt Dievu ir mans pienākums, es patiesībā pasaku tikai tautoloģiju, jo "Dievs" šeit lietots visnotaļ abstraktā izpratnē kā dievišķais, proti, vispārīgais, proti, pienākums. Tā nu visa cilvēku dzimuma esība noapaļojas pati sevī pilnestīgā lodē, un ētiskais reizē veido tās satvaru un to piepilda. Dievs kļūst par neredzamu, gaistošu punktu, bezspēcīgu domu, Viņa vara ir tikai ētiskajā, kas piepilda esību. Ja nu kādam iegribētos mīlēt Dievu kādā citā, nevis šeit minētajā nozīmē, tad viņš ir jūsmotājs, viņš mīl fantomu, kurš, ja vien tam būtu tik daudz spēka, ka tas spētu runāt, viņam sacītu:  "Es neprasu tavumīlestību; paliec vien tur, kur ir tava vieta." Ja nu kādam iegribētos mīlēt Dievu citādi, tad šī mīlestība būtu aizdomīga, gluži tāpat kā tā mīlestība, par kuru runā Ruso, ar kuru cilvēks mīl kāfirus tā vietā, lai mīlētu savu tuvāko.

Ja nu te izvērstā doma ir pareiza, ja cilvēka dzīvē nav nekā nesamērojama, bet tā nesamērojamība, kas ir, tāda ir tikai nejaušības pēc, no kuras nekas neizriet, ciktāl esību uzlūko idejas gaismā, tad Hēgelim ir taisnība; turpretī viņam nav taisnība, runājot par ticību vai pieļaujot, ka Ābrahāms tiek uzskatīts par tās tēvu; jo otrajā gadījumā viņš ir pasludinājis spriedumu tiklab Ābrahāmam, kā ticībai. Hēgeļa filozofijā das Auļšere (dieEntduļšerung) [ārējais (eksternalizācija)] ir augstāks p*nekā das Innere [iekšējais]. Bieži vien to mēdz padarīt uzskatāmāku ar piemēru. Bērns ir das Innere [iekšējais], pieaugušais das Aujkre [ārējais]; no tā izriet, ka bērnu tieši nosaka ārējais, un otrādi pieaugušo kā das Auļšere [ārējo] tieši nosaka das Innere [iekšējais]. Turpretī ticība ir tas paradokss, ka iekšējība ir augstāka par ārējību vai vēlreiz atgādinot pirmīt sacīto ka nepāra skaitlis ir augstāks par pāra skaitli.

Palūkojoties uz dzīvi no ētiskā viedokļa, atsevišķā uzdevums ir noģērbt iekšējības noteiksmi un izpaust to ārējībā. Ikreiz, kad tas liek atsevišķajam sarauties čokurā, ikreiz, kad viņš grasās aizkavēties vai ielīst atpakaļ tādā iekšējības noteiksmē kā jūtas, noskaņojums utt., viņš apgrēkojas, viņš piedzīvo kārdinājumu. Ticības paradokss ir tas, ka pastāv iekšējība, kas ir nesamērojama ar ārējo, iekšējība, kas, gan jāpiezīmē, ir identiska nevis ar pirmo, bet gan ar jauno iekšējību. To nedrīkst atstāt bez ievērības. Jaunlaiku filozofija ir atļāvusies "ticību" tā vienkāršiaizstāt ar nepastarpinātību. Kad tā izdara, 72 ir smieklīgi noliegt, ka ticība ir pastāvējusi visos laikos. Tādējādi ticība nonāk diezgan prastā sabiedrībā kopā ar jūtām, noskaņojumiem, rakstura iezīmēm, vapeurs [garaiņi] utt. Zināmā mērā filozofijai varbūt ir taisnība, ka nevajag pie tā apstāties. Tomēr itin nekas filozofijai nedod tiesības šādi izrunāties. Ticībai pa priekšu iet bezgalības kustība, tikai tad nec opinate [negaidīti], pamatojoties uz absurdu, iestājas ticība. Es gan to spēju saprast, bet tādēļ vēl neapgalvošu, ka man ir ticība. Ja ticība nav nekas cits kā vien tas, par ko to uzdod filozofija, tad jau pat Sokrāts gājis tālāk, daudz tālāk, lai gan ir tieši otrādi viņš nav līdz tai nonācis. Intelektuālā ziņā viņš ir izdarījis bezgalības kustību. Viņa nezināšana ir bezgalīgā pašatteikšanās. Jau šis uzdevums ir piemērots cilvēka spēkiem, kaut arī mūsu dienās to noniecina; bet tikai tad, kad tas ir veikts, tikai tad, kad atsevišķais indivīds ir izsmēlis sevi bezgalīgajā, tikai tad ir pienācis brīdis, kad var izlauzties ticība.

Tad nu ticības paradokss ir tas, ka atsevišķais ir augstāks nekā vispārīgais, ka atsevišķais atsaucot atmiņā nu jau paretu dogmatisko nošķīrumu nosaka savas attiecības ar vispārīgo savās attiecībās ar absolūto, nevis savas attiecības ar absolūto savās attiecībās ar vispārīgo. Šo paradoksu var izteikt arī tādējādi, ka pastāv absolūts pienākums pret Dievu; jo šajās pienākuma attiecībās atsevišķais attiecas kā absolūti atsevišķs pret absolūto. Ja nu šai sakarā pasaka, ka mīlēt Dievu ir pienākums, tādējādi pasakot ko citu nekā iepriekš; jo tad, ja šis pienākums ir absolūts, tad ētiskais ir pazemināts līdz rela-tīvajam. No tā gan neizriet, ka ētiskais būtu anulējams, bet tas iegūst pilnīgi citādu izteiksmi paradoksālo iz73 teiksmi, un tādējādi, piemēram,ticība Dievam var panākt, ka ticības bruņinieks piešķir savai mīlestībai pret tuvāko teju vai pretēju izteiksmi tam, kas, ētikas valodā runājot, ir pienākums.

Ja tas tā nav, tad ticībai esībā nav vietas, tad ticība ir kārdinājums un Ābrahāms, tai pakļaudamies, ir zudis.

Šo paradoksu nav iespējams pastarpināt; jo tas balstās tieši uz to, ka atsevišķais ir tikai atsevišķais. Tiklīdz šis atsevišķais indivīds grib izpaust savu absolūto pienākumu vispārīgajā, apzināties šo pienākumu vispārīgajā, viņš atzīst, ka pats piedzīvo kārdinājumu, un tādā gadījumā viņam, ja vien viņš šim kārdinājumam pretojas, neizdodas izpildīt tā dēvēto absolūto pienākumu, un, ja

viņš to nepilda, tad viņš grēko pat tad, ja viņa darbība realiter [patiesībā] top par to, kas bija viņa absolūtais pienākums. Ko gan Ābrahāmam bija darīt? Ja viņš būtu teicis kādam cilvēkam: "īzāku es mīlu kvēlāk par visu pasaulē, un tāpēc man ir tik smagi viņu upurēt," tad tas otrs noteikti būtu nogrozījis galvu un sacījis: "Kāpēc tad tu grasies viņu upurēt?" Vai arī, ja tas otrs bijis izveicīgu prātu, iespējams, viņš būtu pat vēl saredzējis Ābrahāmam cauri ka viņš izliek apskatīšanai jūtas, kas ir kliedzošā pretrunā ar paša darbiem.

Stāstā par Ābrahāmu mēs sastopamies ar šādu paradoksu. Viņa attiecības ar īzāku ētiskā izteiksmē ir tas, ka tēvam ir jāmīl dēls. Šīs ētiskās attiecības tiek reducētas līdz relatīvajam pretstatā absolūtajām attiecībām ar Dievu. Uz jautājumu "kāpēc?" Ābrahāmam nav citas atbildes kā vien tā, ka tas ir pārbaudījums, kārdinājums, kurš, kā iepriekš norādīts, tāds reizē ir Dieva dēļ un viņa paša dēļ. Šīm abām noteiksmēm ir savstarpēja atbilsme arī ikdienas valodā. Kad mēs redzam kādu cilvēku darām ko tādu, kas nesaskan ar vispārīgo, mēs mēdzam sacīt,ka diezin vai viņš to darīja Dieva dēļ, ar to saprotot, ka viņš to darījis sevis paša labad. Ticības paradoksam ir zudis vidējais jēdziens, proti, vispārīgais. No vienas puses, tam ir visaugstākā egoisma izpausme (darīt to šausmīgo, ko viņš izdara, sevis paša labad); no otras puses absolūtās padevības izpausme (darīt to Dieva labad). Ticību pašu nav iespējams pastarpināt vispārīgajā; jo tādējādi tā tiek atcelta. Ticība ir šis paradokss, un atsevišķais nekādi nespēj sevi jel vienam izskaidrot. Mēs gan iestāstām sev, ka atsevišķais var sevi izskaidrot citam atsevišķajam, kas ir tādā pašā stāvoklī. Šāds skatījums būtu neiedomājams, ja mēs tik daudzos veidos mūsdienās necenstos blēdīgi iemanīties iekšā dižajā. Viens ticības bruņinieks nekādi nevar palīdzēt otram. Vai nu atsevišķais pats kļūst par ticības bruņinieku tādā veidā, ka viņš pieņem tās paradoksu, vai arī viņš nekad par tādu nekļūst. Ceļabiedri šajās sfērās ir gaužām neiedomājami. Jebkādu izsmeļošāku paskaidrojumu par to, kas būtu saprotams ar Izāku, atsevišķais arvien var dot tikai pats sev. Un pat tad, ja būtu iespējams, vispārīgi runājot, pietiekami precīzi pateikt, kas būtu saprotams ar Izāku (kas, starp citu, būtu pati smieklīgākā iekšējā pretruna atsevišķo, kurš tieši atrodas ārpus vispārīgā, pakļaut vispārīgām noteiksmēm, jo viņam taču jārīkojas tieši kā atsevišķajam, kas ir ārpus vispārīgā), tad atsevišķais tikpat nekad nevarētu pārliecināties par to citos, vien sevi kā atsevišķajā. Tāpēc pat tad, ja kāds cilvēks būtu tik gļēvs un nožēlojams, ka gribētu kļūt par ticības bruņinieku uz cita atbildību, viņš par tādu tomēr nekļūs; jo atsevišķais kļūst par tādu tikai kā atsevišķs indivīds, un tas ir tas diženais, ko es gan spēju saprast, tajā neietikdams, jo man trūkst drosmes, bet tas ir arī briesmīgais, ko es spēju aptvert vēl labāk,

Kā zināms, Lūkas 14:26 tiek sludināta dīvaina mācība par absolūto pienākumu pret Dievu: "Ja kāds nāk pie Manis un neienīst savu tēvu un māti, un sievu, un bērnus, un brāļus, un māsas, un pat savu paša dvēseli, tas nevar būt Mans māceklis." Šie vārdi ir smagi; Jņ6:60 kurš tajos var klausīties? Šī iemesla pēc tos arī reti var dzirdēt. Tomēr šāda klusēšana ir tikai bēgšana, kas neko nelīdz. Tikmēr teoloģijas studentam māca, ka šie vārdi parādās Jaunajā Derībā, un kādā ekseģētu palīglīdzeklī ^p viņš atrod norādi, ka ļiiaeīv [ienīst] šajā un pāris citās vietās per Ļitiiooiv [pamīkstinājumā] nozīmē: rninus diligo, postbabeo, non colo, nibili facio [mīlu mazāk, >p uzskatu par mazāk svarīgu, negodāju, ne par ko neuzskatu]. Sakarība, kurā šie vārdi tiek sacīti, gan, šķiet, neapstiprina šo gaumīgo skaidrojumu. Rau, aiznākamajā pantā ir stāsts par to, kā cilvēks, kurš grib celt torni, vispirms aprēķina, vai viņš to spēs, lai pēcāk ļaudis par Lk 14:28-29 viņu nezobotos. Šī stāsta ciešā saikne ar citēto pantu, šķiet, taisni norāda, ka šie vārdi ir uztverami pēc iespējas šausminošāk, lai ikviens cilvēks pārbaudītu sevi, vai viņš var uzcelt ēku.

Ja viņējam dievbijīgajam un pieglaudīgajam ekseģētam, kas iedomājas ieblēdīt kristietību pasaulē šādi kaulējoties, būtu izdevies pārliecināt kādu cilvēku, ka tiklab gramatiski, kā lingvistiski un Kar' āva\oyiav [pēc analoģijas] šīs rakstu vietas nozīme ir tāda, tad viņam, cerams, tai pašā brīdī būtu izdevies pārliecināt to pašu cilvēku, ka kristietība ir viena no visnožēlojamākām lietām pasaulē. Jo tādas mācības dēļ, kam vienā no saviem visliriskākajiem izplūdumiem, kurā tās mūžīgās pastāvēšanas apziņa sasniedz pašu pilnbriedu, nav sakāms nekas cits, kā vien skaļi vārdi, kas neko nenozīmē, bet tikai liek noprast, ka cilvēkam jābūt mazāk labvēlī-gam,mazāk uzmanīgam, vairāk vienaldzīgam; tādas mācības dēļ, kas brīdī, kad tā izrāda vēlmi pateikt briesmīgo, beigu galā sāk slienāties, nevis šausmināt tādas mācības dēļ gan nav vērts pūlēties, lai celtos kājās.

Šie vārdi ir šaušalīgi, tomēr es gan ticu, ka tos ir iespējams saprast, kaut arī no tā neizriet, ka tam, kurš tos ir sapratis, pietiek drosmes tā izdarīt. Tik godprātīgam jau nu jābūt, lai atzītu to, kas tur rakstīts, lai atzītu, ka tas ir dižais, pat ja pašam nepietiek tam drosmes. Tam, kurš šādi rīkojas, nevajadzētu sevi izslēgt no līdzdalības skaistajā stāstā, jo tas savā ziņā satur mierinājumu mazdūšīgajam, kuram pietrūkst drosmes, lai sāktu celt torni. Bet godīgam gan viņam jābūt, un viņš nedrīkst skaidrot šo drosmes trūkumu kā pazemību, jo tā, gluži pretēji, ir lepnība, savukārt ticības drosme ir vienīgā pazemīgā drosme.

Ir viegli redzams lai šai rakstu vietai būtu kāda jēga, tā jāsaprot burtiski. Dievs ir tas, kurš pieprasa absolūtu mīlestību. Tas, kurš, pieprasīdams kāda cilvēka mīlestību, uzskatītu, ka tā ir pierādāma tādējādi, ka šis cilvēks atsalst pret visu, kas tam citkārt bijis mīļš, tas ir ne vien egoists, bet arī muļķis, un tas, kurš grib

pieprasīt šādu mīlestību, tai pašā brīdī paraksta sev nāves spriedumu, pieņemot, ka kārotajā mīlestībā ir visa viņa dzīve. Tā vīrs pieprasa, lai viņa sieva atstāj tēvu un māti, bet tad, ja viņš par pierādījumu tās pārmērīgajai mīlestībai uz viņu grib uzlūkot to, ka viņa dēļ tā kļuvusi par atsalušu un nevīžīgu meitu utt., tad viņš ir muļķāks par vislielāko muļķi. Ja viņam būtu priekšstats par to, kas ir mīlestība, tad viņš vēlētos atskārst, ka viņa savā mīlestībā ir pilnīga kā meita un māsa, un, to atklādams, viņš saskatītu drošību tajā, ka viņa sieva mīlēs viņu kā 77 neviena cita šai valstī. Tas, kas cilvēkā būtu uzskatāms par egoisma un muļķības pazīmi, ar ekseģēta palīdzību ir uzskatāms par cienīgu priekšstatu par dievišķo.

Bet kā lai viņus ienīst? Es te neatgādināšu par cil-vēcisko nošķīrumu vai nu mīlēt, vai ienīst; ne tāpēc, ka man būtu pret to kas īpaši iebilstams, jo tas vismaz ir kaislīgs, bet tāpēc, ka tas ir egoistisks un šeit neiederas. Turpretī tad, ja es uzlūkoju šo uzdevumu kā paradoksu, es to saprotu tas ir, es saprotu to tā, kā var saprast paradoksu. Absolūtais pienākums var panākt, ka cilvēks izdara to, ko ētika aizliegtu, bet tas nekādi nevar panākt, ka ticības bruņinieks pārstātu mīlēt. To parāda Ābrahāms. Brīdī, kad viņš grasās upurēt īzāku, viņa rīcības ētiskā izteiksme ir šāda: viņš ienīst Izāku. Bet tad, ja viņš patiesi ienīst īzāku, viņš var būt mierīgs, ka Dievs to no viņa nepieprasīs; jo Kains un Ābrahāms nav iMoz4: identiski. īzāks viņam jāmīl no visas sirds un dvēseles; tādēļ, ka Dievs prasa īzāku, viņam tas jāmīl, ja vien iespējams, vēl kvēlāk, un tikai tad viņš var to upurēt; jo tieši šī mīlestība uz īzāku ir tā, kas ar savu paradoksālo pretstatu Ābrahāma mīlestībai uz Dievu padara viņa rīcību par upuri. Bet paradoksā ietvertās ciešanas un bailes ir tās, ka viņš, cilvēciski runājot, itin nekādi nespēj sevi izskaidrot. Tikai tajā brīdī, kad viņa rīcība ir absolūtā pretrunā ar viņa jūtām, tikai tad viņš upurē īzāku, bet viņa rīcības realitāte ir tā, caur kuru viņš pieder pie vispārīgā, un tajā viņš ir un paliek slepkava.

Turklāt šī Lūkas evaņģēlija vieta saprotama arī tā, ka cilvēks apjauš ticības bruņiniekam nav it nekādas augstākas vispārīgā (kā ētiskā) izpausmes, kurāviņš varētu rast glābiņu. Ja nu baznīca pieprasītu šādu upuri no tās locekļa, tad mums būtu tikai traģiskais varonis. Baznīcas ideja nebūt nav kvalitatīvi atšķirīga no valsts idejas; tiklīdz atsevišķais ar vienkāršu pastarpinājumu var tajā iekļūt un tiklīdz atsevišķais ir iekļuvis paradoksā, viņš nenonāk pie baznīcas idejas; viņš neizkļūst laukā no paradoksa, bet ir spiests tajā atrast vai nu savu svētlaimi, vai savu pazušanu. Šāds baznīcas varonis izpauž savā rīcībā vispārīgo, un baznīcā nebūs neviena, pat ne viņa tēva un mātes utt., kas viņu nesaprastu. Turpretī ticības bruņinieks viņš nav, un viņam ir arī cita atbilde nekā Ābrahāmam; viņš nesaka, ka tas ir pārbaudījums vai kārdinājums, ar kuru viņš tiek pārbaudīts.

Mēs lielākoties atturamies citēt tādas vietas kā šī no Lūkas evaņģēlija. Mēs baidāmies dot cilvēkiem vaļu, mēs baidāmies, ka notiks tas ļaunākais, tiklīdz atsevišķajam iepatiksies izturēties kā atsevišķajam. Tāpat valda uzskats, ka pastāvēt kā atsevišķajam ir vieglāk par vieglu, tāpēc cilvēkiem tieši jāpiespiež kļūt par vispārīgo. Es nespēju pievienoties nedz tādām bailēm, nedz tādam uzskatam, turklāt viena un tā paša iemesla pēc. Tam, kurš ir iemācījies, ka pastāvēt kā atsevišķajam ir briesmīgāk par briesmīgu, nav jābaidās atzīt, ka tas ir pats dižākais, tomēr viņam tas arī jāizsaka tā, lai viņa vārdi nekļūtu par lamatām tādam, kas ir apmaldījies, bet drīzāk palīdzētu tam ietikt vispārīgajā; kaut viņa vārdi izbrīvētu mazliet vietas dižajam. Tas, kurš neuzdrīkstas pieminēt šādas rakstu vietas, neuzdrīkstas pieminēt arī Ābrahāmu, un uzskats, ka pastāvēt kā atsevišķajam ir pietiekami viegli, satur ļoti apšaubāmu netiešu atzinumu attiecībā pašam pret sevi; jo tas, kurš patiesi ciena pats sevi un rūpējas par savu dvēseli, ir pārliecināts, ka tas, kurš dzīvo pats savā uzraudzībā, viens pats visā pasaulē, dzīvo stingrāku un noslēgtāku dzīvi nekā meitene savā jaunavas tornī. Ir jau tiesa, ka mēdz būt tādi, kam vajadzīgi spaidi, tādi, kas, palaisti brīvā vaļā, kā nevaldāmi lopi nodotos savtīgām kārcstībām, bet cilvēkam taisni ir jāparāda, ka viņš nepieder pie tiem un jāprotas runāt ar bailēm un trīsām, un runāt ir jārunā aiz godbijības pret dižo, lai tas neaizmirstos bailēs no kaitējuma, kas noteikti negadītos, ja tiktu runāts tā, ka cilvēks apzinās to kā dižo, apzinās šīs šausmas,jo neapzinoties šausmas, cilvēks neapzinās arī tā diženumu.

Tad nu aplūkosim rūpīgāk ciešanas un bailes ticības paradoksā! Traģiskais varonis atsakās no sevis, lai izteiktu vispārīgo, ticības bruņinieks atsakās no vispārīgā, lai kļūtu par atsevišķo. Kā jau teikts, viss atkarīgs no tā, kāda ir viņa situācija. Tas, kurš domā, ka būt atsevišķam indivīdam ir pietiekami viegli, var aizvien būt drošs, ka viņš nav ticības bruņinieks; jo brīvie putni un klaiņojošie ģēniji tie nav ticības vīri. Toties ticības bruņinieks zina, ka ir brīnišķīgi piederēt vispārīgajam. Viņš zina, ka ir jauki un labdarīgi būt atsevišķajam, kas pārcēlis sevi vispārīgajā, tam, kurš, tā sakot, pats gādā par tīru un kārtīgu, un pēc iespējas nevainojamu sevis izdevumu, lasāmu visiem; viņš zina, ka ir atspirdzinoši kļūt pašam sev saprotamam vispārīgajā, tā, lai viņš to saprastu un lai ikviens atsevišķais indivīds, kas saprot viņu, viņā savukārt saprastu vispārīgo, un lai abi līksmotu par drošību, kas piemīt vispārīgajam. Viņš zina, ka ir jauki būt dzimušam kā atsevišķam indivīdam, kuram vispārīgajā ir mājas, draudzīgs patvērums, kas tūdaļ uzņem viņu atplestām rokām, kad viņš grib tajā palikt. Bet viņš tāpat zina, ka augstāk par to vijas vientuļa taka, šaura un stāva; viņš zina ir briesmīgi būt dzimušam vientuļam 80 ārā no vispārīgā, iet,nesastopot it nevienu ceļinieku. Viņš lieliski zina, kur viņš ir un kā viņš izturas pret cilvēkiem. Cilvēciski runājot, viņš ir ārprātīgs un nespēj sevi izskaidrot nevienam. Un tomēr "ārprātīgs" ir pats maigākais apzīmējums. Ja viņš netiek uzlūkots šādi, tad viņš izrādās liekulis, un, jo augstāk viņš pa taku kāpj, jo briesmīgāks liekulis ir.

Ticības bruņinieks zina, cik tas ir pacilājoši atteikties no sevis paša vispārīgā labad, ka tam vajadzīga drosme, bet tajā ir arī drošības sajūta tieši tāpēc, ka tas ir vispārīgā labad; viņš zina, ka ir brīnišķīgi, ja tevi saprot ikviens cildens cilvēks, turklāt tā, ka šis vērotājs pats tādējādi top cildenāks. To viņš zina, un viņš jūtas gluži kā sasaistīts, viņš varētu vēlēties, kaut tas būtu viņam uzliktais pienākums. Tā Ābrahāms ik pa reizei būtu varējis vēlēties, lai viņa uzdevums būtu mīlēt Izāku tā, kā tēvam klājas, visiem saprotami, mūžam neaizmirstami; viņš būtu varējis vēlēties, lai uzdevums būtu upurēt Izāku vispārīgajam, lai viņš varētu iedvesmot tēvus uz cildenu varoņdarbu un viņu teju vai šausmina doma, ka šādas vēlēšanās ir tikai kārdinājums un pret tām jāizturas kā pret kārdinājumu; jo viņš zina, ka viņam nāksies staigāt vientuļu ceļu un ka viņš neko neveiks vispārīgā labad, bet vienīgi tiks pārbaudīts un kārdināts pats. Vai arī ko Ābrahāms paveica vispārīgā labad? Parunāsim par to cilvēciski, tīri cilvēciski! Viņam vajadzīgi septiņdesmit gadi, lai tiktu pie vecumdienu dēla. Lai tiktu pie tā, ko citi iegūst visai agri un var ilgi baudīt, viņam vajadzīgi septiņdesmit gadi; un kāpēc? tāpēc ka viņš tiek pārbaudīts un kārdināts. Vai tas nav neprāts?! Bet Ābrahāms ticēja, un tikai Sāra šaui.vioz 16 bijās un pierunāja viņu ņemt Hagaru par blakussievu; iMoz2i: bet tāpēc viņam arī Hagara bija jāpadzen. Viņš dabū 9 21 īzāku tad viņam atkal lemts tikt pārbaudītam. Viņš zināja, ir brīnišķīgi izpaust vispārīgo, ir brīnišķīgi dzīvot kopā ar īzāku. Bet tāds nav viņa uzdevums. Viņš zi81 nāja,ir karaliski upurēt tādu dēlu vispārīgā labad, viņš pats būtu tādējādi atradis mieru, un visi būtu varējuši rast mieru, cildinot viņa varoņdarbu, kā patskanis rod mieru savā mēmajā burtā; bet tāds nav uzdevums viņš tiek pārbaudīts. Romiešu karavadonis, kas ir slavens ar savu pievārdu "Kunktators", apturēja ienaidnieku ar savu vilcināšanos bet kāds novilcinātājs salīdzinājumā ar viņu ir Ābrahāms!… taču viņš neizglābj valsti. Tāds ir simt trīsdesmit gadu saturs. Kurš to var paciest? Vai viņa laikabiedri, ja varētu tādus iztēloties, nesacītu: "Ābrahāmam viss ir viena mūžīga vilcināšanās; beidzot viņš dabūja dēlu, jau tas prasīja ilgu laiku, tagad viņš grasās to upurēt vai viņš nav prātā vājš? Un ja vēl viņš varētu paskaidrot, kāpēc viņš to grib darīt, bet vienmēr tikai "tas ir pārbaudījums"." Vairāk neko Ābrahāms arī nevarēja paskaidrot; jo viņa dzīve ir kā grāmata, kas nonākusi dievišķā atsavinājumā un nekļūst par publici juris (publisku īpašumu].

Tās ir tās šausmas. Tas, kurš to neredz, var aizvien būt drošs, ka viņš nav nekāds ticības bruņinieks, bet tas, kurš to redz, negribēs noliegt, ka pat vislielākajiem pārbaudījumiem pakļautais traģiskais varonis staigā kā diedams salīdzinājumā ar ticības bruņinieku, kas tiek uz priekšu, tikai lēnām rāpojot. Un, kad viņš ir to aptvēris un pārliecinājies, ka viņam nepietiek drosmes, lai to saprastu, tad viņš noteikti samanīs brīnišķīgo izcilību, kādu viņējais bruņinieks iegūst, kļūdams par Dievam uzticamo kalpu, Kunga draugu; ja es drīkstu runāt paJcs4i:8; visam cilvēciski uzrunādams Dievu debesīs uz "tu", kamēr pat traģiskais varonis Viņu uzrunā tikai trešajā personā.

Traģiskais varonis drīz būs beidzis, drīz būs izcīnījis savu cīņu, viņš izdara bezgalīgo kustību un rod drošību vispārīgajā. Turpretī ticības bruņinieks tiek turēts miega badā; jo viņš tiek nemitīgi pārbaudīts, un ikkatru mirkli pastāv iespējanožēlojot atgriezties vispārīgajā, 82 un šī iespēja vienlīdz labi var būt kā kārdinājums, tā arī patiesība. Vai tas ir viens, vai otrs to viņš nevar uzzināt ne no viena cilvēka; jo tad viņš būtu ārpus paradoksa.

Pirmkārt, ticības bruņiniekam ir tik daudz kaislības, lai vienā vienīgā momentā koncentrētu visu ētisku mu, ko viņš pārkāpj, lai varētu pārliecināties, ka viņš patiesi mīl īzāku no visas sirds un dvēseles. Es gribētu vēl reizi izgaismot atšķirību starp sadursmēm, kādās nonāk traģiskais varonis un ticības bruņinieks. Traģiskais varonis pārliecinās par to, ka ētiskais pienākums viņam piemīt pilnā mērā tādējādi, ka viņš to ir pārvērtis par vēlēšanos. Tāpēc Agamemnons var sacīt: "Pierādījums tam, ka es nenoziedzos pret savu tēva pienākumu,ir tas, ka mans pienākums ir mana vienīgā vēlēšanās." Mums tātad vēlēšanās un pienākums te ir nostatīti viens pret otru. Dzīves laime ir tajā, ka tie sakrīt, ka mana vēlēšanās ir mans pienākums un otrādi. un lielākajai da|ai cilvēku dzīves uzdevums ir tieši palikt pie sava pienākuma un ar sajūsmu pārvērst to par savu vēlēšanos. Traģiskais varonis atsakās no savas vēlēšanās, lai izpildītu savu pienākumu. Arī ticības bruņiniekam vēlēšanās un pienākums ir identiski, taču no viņa tiek prasīts, lai viņš atsakās no tiem abiem. Kad 11u viņš grib nonākt līdz pašatteikšanās darbībai, atsakoties no savas vēlēšanās, viņš nerod mieru, jo tas taču ir viņa pienākums. Ja viņš grib palikt pie sava pienākuma un savas vēlēšanās, viņš nekļūst par ticības bruņinieku, jo absolūtais pienākums tieši prasīja, lai viņš no tā atteiktos. Traģiskais varonis tika pie augstākas pienākuma izpausmes, bet ne pie absolūtā pienākuma.Ja viņš to nevar, tad viņš piedzīvo kārdinājumu. Otrkārt, viņam pietiek kaislības, lai vienā mirklī visu šo pārliecību celtu priekšā, turklāt tādā veidā, ka tā ir tikpat pilnestīga kā pirmajā brīdī. Ja viņš to nevar, tad viņš netiek ne no vietas; jo tad viņam nemitīgi jāsāk no sākuma. Arī traģiskais varonis ētisko, kuram viņš teleoloģiski pārkāpa pāri, koncentrē vienā mirklī, taču šajā ziņā viņš balstās vispārīgajā. Ticības bruņiniekam ir tikai un vienīgi viņš pats, un tieši tajā slēpjas briesmīgums. Lielākā daļa cilvēku dzīvo 83 ētiskā pienākumā tādējādi, ka viņi ļauj, lai ikvienai dieMt 6:34 nai ir savas bēdas, taču viņi nekad nenonāk līdz šai kaislīgajai koncentrācijai, šai enerģiskajai apziņai. Lai tādu iegūtu, vispārīgais var zināmā mērā nākt talkā traģiskajam varonim, bet ticības bruņinieks ir viens pats it visā. Traģiskais varonis to izdara un rod mieru vispārīgajā, ticības bruņinieks pastāvīgi tiek turēts sasprindzinājumā.

Agamemnons atsakās no Ifigenijas un tādējādi rod mieru vispārīgajā, un nu viņš ķeras pie viņas upurēšanas. Ja Agamemnons nebūtu izdarījis šo kustību, viņa dvēsele izšķirošajā brīdī tā vietā, lai kaislīgi koncentrētos, būtu icslīgusi parastajās pļāpās par to, ka viņam ir vairākas meitas un ka vēl jau vielleicht [varbūt] var notikt das Auļšerordentliche [ārkārtējais], tad viņš, dabiski, būtu nevis varonis, bet gan plikadīda. Varoņa koncentrētība piemīt arī Ābrahāmam, kaut arī viņam tā ir sarežģītāka, jo viņam nav nekāda balsta vispārīgajā, bet viņš izdara vēl vienu kustību, ar kuru viņš savu dvēseli sakopo atpakaļ uz brīnumu. Ja Ābrahāms nebūtu to izdarījis, viņš būtu tikai Agamemnons, ja vien vispār ir iespējams izskaidrot, kā var attaisnot grasīšanos upurēt Izāku, ja ar to netiek sagādāts labums vispārīgajam.

To, vai konkrēts atsevišķais indivīds patiesi piedzīvo kārdinājumu, vai arī viņš ir ticības bruņinieks, var izšķirt tikai atsevišķais indivīds pats. Lai nu kā, no paradoksa ir iespējams atvedināt vairākas pazīmes, ko var saprast arī tas, kurš tajā neatrodas. īstenais ticības bruņinieks vienmēr atrodas absolūtā izolācijā, neīstais ir sektantisks. Tas ir mēģinājums nolēkt nost no paradoksa šaurās takas un kļūt par traģisko varoni par lētu naudu. Traģiskais varonis izsaka vispārīgo un upurējas tam. Tā vietā sektantiskajam ākstam ir privāts teātris, daži labi draugi un biedri, kas vispārīgo pārstāv aptuveni tikpat labi,kā tiesas piesēdētāji "Zelta tabakdozē" pārstāv taisnīgumu. Turpretī ticības bruņinieks ir paradokss, viņš ir atsevišķais indivīds, absolūti tikai atsevišķais indivīds bez jebkādiem sakariem un plātības. Tas ir tas šausmīgums, ko sektantiskais nīkulis nespēj izturēt. Tā vietā, lai gūtu mācību, ka viņš nav spējīgs veikt dižo, un tad to skaidri un gaiši atzītu un to es, dabiski, varu tikai atbalstīt, jo tā daru es pats -, šis bēdulis uzskata, ka spēs to veikt, apvienodamies ar citiem bēdu brāļiem. Bet tas nekādi neiet cauri; gara pasaule nepacieš nekādas blēdības. Ducis sektantu paņem cits citu pie rokas, viņiem nepavisam nav pazīstamas vientuļā kārdināšanas, kas gaida ticības bruņinieku un no kā viņš neuzdrīkstas bēgt taisni tāpēc, ka būtu vēl briesmīgāk, ja viņš nekaunīgi sprauktos priekšā. Sektanti pārspēj cits citu troksnī un skaļumā, ar saviem brēcieniem nelaiž bailes sev klāt, un šāda klaigājoša izpriecu parka varza uzskata, ka viņi iekaro debesis un iet to pašu ceļu, ko ticības bruņinieks, kurš Visuma vientulībā nekad nedzird nevienu cilvēka balsi, bet iet viens pats ar savu šausmīgo atbildību.

Ticības bruņinieks ir atstāts tikai paša ziņā, viņš izjūt sāpes, ka nespēj izskaidrot sevi citiem, bet viņš nejūt patmīlīgu kāri vadīt citus. Sāpes viņam ir pārliecība, patmīlīgo kārestību viņš nepazīst, tai viņa dvēsele ir pārāk nopietna. Neīsto bruņinieku itin viegli nodod lietišķā prasme, ko viņš ir apguvis vienā acumirklī. Viņš nemaz neaptver, par ko ir runa: ka tad, ja citam atseviš-ķajam indivīdam lemts iet to pašu ceļu, tam taisni tādā pašā veidā jākļūst par atsevišķo un tad tam neviena padomi nav vajadzīgi, vismazāk jau tāda, kurš mācas virsū. Te atkal cilvēks nolec no šīs takas, nespēdams izturēt neizprotamības mocības, un tā vietā nu visai parocīgi 85 izvēlas pasaules apbrīnoto lietpratību. īstenais ticības bruņinieks ir liecinieks, nekad ne skolotājs, un tajā slēpjas dziļais cilvēciskums, kas ir krietni iederīgāks nekā šī neldzīgā gādība par citu cilvēku labklājību, kas tiek cildināta, saucot to par līdzcietību, kaut arī tā nav nekas cits kā vien patmīlība. Tas, kurš grib būt tikai liecinieks, tādējādi atzīst, ka nevienam cilvēkam, pat ne visnecilākajam, nav vajadzīga cita cilvēka līdzjūtība, un ka neviens ar to nav jāpazemo, līdz ar to ļaujot otram celties augstāk. Bet tā kā to, ko viņš ieguva, viņš neieguva par lētu naudu, viņš to arī nepārdod tālāk par lētu naudu, viņš nav tik nekrietns, lai pieņemtu cilvēku apbrīnu un par atlīdzinājumu sniegtu tiem savas mēmās nievas; viņš zina, ka patiesi dižais ir vienlīdz pieejams visiem.

Tādēļ vai nu pastāv absolūts pienākums pret Dievu, un, ja tāds pastāv, tad tas ir tikko aprakstītais paradokss, ka atsevišķais kā atsevišķs ir augstāks par vispārīgo un kā atsevišķs atrodas absolūtās attiecībās ar absolūto, vai arī ticība nekad nav pastāvējusi, jo tā ir pastāvējusi vienmēr, vai ari Ābrahāms ir zudis, vai arī apskatītā Lūkas evaņģēlija 14. nodaļas vieta ir skaidrojama tā, kā to skaidroja tas ar labu gaumi apveltītais ekseģēts, un tāpat skaidrojamas arī atbilstīgās un līdzīgās vietas. -»p

III problēma Vai ir ētiski attaisnojams tas, ka Ābrahāms noklusēja savu darāmo no Sāras, no Eliēzera, no īzāka?

Ētiskais kā tāds ir vispārīgais, un kā vispārīgais tas savukārt ir atklātais. Atsevišķais nepastarpināti jutekliskā un dvēseliskā izpratnē ir apslēptais. Tā nu viņa ētiskais uzdevums ir izvīstīties laukā no savas apslēptības un atklāties vispārīgajā. Ikreiz, gribēdams palikt apslēptībā, viņš grēko un piedzīvo kārdinājumu, no kura viņš tiek laukā, tikai atklājoties.

Te mēs atkal nonākam pie tā paša. Ja nav tādas apslēptības, kas sakņojas tajā, ka atsevišķais kā atsevišķs ir augstāks par vispārīgo, tad Ābrahāma uzvedība nav attaisnojama; jo viņš neievēroja ētiskās starpinstances. Turpretī tad, ja šāda apslēptība ir, tad mums ir darīšana ar paradoksu, kuru nav iespējams pastarpināt, jo tas tieši balstās apstāklī, ka atsevišķais kā atsevišķs ir augstāks par vispārīgo, bet vispārīgais tieši ir pastarpinājums. Hēgeļa filozofija nepieņem nekādu dibinātu  apslēptību, nekādu dibinātu nesamērojamību. Tādējādi tā, pieprasot atklāšanos, ir saskaņā ar sevi, bet mazliet saputrojas, kad uzlūko Ābrahāmu kā ticības tēvu un runā par ticību. Jo ticība ir nevis pirmā, bet vēlākā 87 nepastarpinātība. Pirmā nepastarpinātība ir estētiskais, un šajā ziņā Hēgeļa filozofijai visnotaļ var būt taisnība. Bet ticība nav estētiskais, vai arī ticība nekad nav pastāvējusi, jo tā ir pastāvējusi vienmēr.

Vislabāk būs, ja aplūkosim visu šo lietu no tīri estētiska viedokļa un šai nolūkā nodosimies estētiskam pārspriedumam, kuram es lūgšu lasītāju uz brīdi pievērsties pilnībā, kamēr es no savas puses pielāgošu iztirzājumu apskatāmajiem objektiem. Kategorija, kuru es vēlos apskatīt tuvāk, ir interesantais, kategorija, kura it sevišķi mūsu laikos tieši tāpēc, ka mūsu paaudze dzīvo in discrimine rerum [izšķirošā punktā] ieguvusi lielu nozīmi; jo tā patiesībā ir pavērsiena punkta kategorija. Tāpēc nevajadzētu, kā dažbrīd gadās, pēc tam, kad pats esi pro virili [pēc labākajām spējām] mīlējis šo kategoriju, to noniecināt, jo tā pāraugusi tevi, tomēr nevajadzētu arī pārmērīgi pēc tās tīkot; jo nav noliedzams, ka būt interesantam vai dzīvot interesantu dzīvi ir nevis daiļamatniecības uzdevums, bet gan liktenīga privilēģija, kas, tāpat kā ikviena gara pasaules privilēģija, ir nopērkama tikai ar dziļām sāpēm. Piemēram, Sokrāts bija pats interesantākais cilvēks, kāds vien dzīvojis, viņa dzīve bija pati interesantākā, kāda vien dzīvota, taču šādu eksistenci viņam bija piešķīris Dievs, un, tajā mērā, kā viņam pašam bija tā jāiegūst, arī viņam nebija svešas pūles un sāpes. Uztvert šādu eksistenci vīzdegunīgi neklājas nevienam, kurš nopietni domā par dzīvi, un tomēr mūsu laikos šādus centienus var redzēt itin bieži. Starp citu, interesantais ir robežkategorija, estētikas un ētikas robežjosla. Tādējādi šim pārspriedumam būtu nemitīgi jāietiecas ētikas jomā, savukārt, lai iegūtu jēgu, 88 tam jāaptverproblēma ar estētisku iekšējību un kārību. Kaut kāmī tādā ētika mūsu laikos ielaižas pareti. Šķiet, iemesls ir, ka tam neatliek vietas sistēmā. Tad varētu to darīt vismaz monogrāfijās; turklāt, ja nav vēlmes par to izplūst, to var izdarīt īsi, un tomēr panākt to pašu, ja vien cilvēka varā ir predikāts; jo viens vai divi predikāti var nodot veselu pasauli. Vai sistēmā nebūtu vietas arī šādiem maziem vārdiņiem?

Savā nemirstīgajā "Poētikā" Aristotelis saka: Svo fjev ovv TOV fw6ov ļjčpf], nepi ravr cari, nEpineraa K<xi āvayvwpiaiq [Tātad tās būtu divas sižeta sastāvdaļas peripetija un atpazīšanas skati] (skat. 11. nod.). Dabiski, mani nodarbina tikai otrais elements: avayvwpiou atpazīšana. Visur, kur var būt runa par atpazīšanu, eo ipso [tieši tāpēc] ir ietverta iepriekšēja apslēptība. Gluži kā atpazīšana kļūst par atrisinošo, atsvabinošo faktoru, tāpat apslēptība ir dramatiskās dzīves aizraujošais elements. To, ko Aristotelis iepriekš tajā pašā nodaļā saka gan par traģēdijas dažādo vērtību atkarībā no attiecības, kādā saplūst nepinereia [peripetija] un avayvu>pioic; [atpazīšana], gan ari par vienkāršo un divkāršo atpazīšanu, es te nevaru aplūkot, lai ari tas ar savu iekšējibu un rāmo iedziļināšanos kārdina it sevišķi to, kurš jau ir pietiekami ilgi nogurdināts no aprakstnieku virspusējā visziniguma. Te vietā ir vispārīgāka piezīme. Grieķu traģēdijā apslēptība (un no tās izrietošā atpazīšana) ir episkuma palieka, kas pamatojama ar likteni, kurā izzūd dramatiskā darbība un kurā meklējama tās tumšā, mīklainā izcelsme. No tā secināms, ka grieķu traģēdijas izraisītā iedarbība ir līdzīga iespaidam, ko atstāj marmora statuja, kurai pietrūkst acu spēka. Grieķu traģēdija ir akla. Tāpēc vajadzīga zināma abstrahēšanās, lai pienācīgi ļautos tās iedarbībai. Dēls noslepkavosavu 89 tēvu, bet tikai pēc tam uzzina, ka tas ir viņa tēvs. Māsa grasās upurēt savu brāli, bet uzzina to izšķirošajā brīdī. Mūsu reflektējošajam laikmetam ne pārāk rūp šāds traģiskums. Mūsdienu drāma ir atteikusies no likteņa, tā ir dramatiski emancipēta, tā ir redzīga, lūkojas pati sevī, iekļauj likteni savā dramatiskuma apziņā. Tā nu apslēptība un atklātība ir varoņa brīvā rīcība, par kuru viņš ir atbildīgs.

Arī mūsdienu drāmai būtisks elements ir atpazīšana un apslēptība. Minēt tam piemērus būtu pārāk daudzvārdīgi. F.s esmu pietiekami pieklājīgs, lai pieņemtu, ka ikviens mūsu laikmetā kas ir tik estētiski saldkaisls, tik spējīgs un uzbudināts, ka apaugļojas tikpat viegli kā irbe, kurai, kā apgalvo Aristotelis, pietiek vien izdzirdēt tēviņa balsi vai lidojumu tai virs galvas es pieņemu, ka ikviens, padzirdējis jau vārdu "apslēptība" vien, itin viegli varēs uzcept savu duci romānu un komēdiju. Tādēļ es varu izteikties īsi un tūdaļ pat piemetināt kādu vispārīgāku piezīmi. Ja tas, kurš spēlē paslēpes un tādējādi ienes lugā dramatiskuma ieraugu, slēpj kādu muļķību, mēs iegūstam komēdiju; turpretī tad, ja viņš atrodas saskaņā ar ideju, viņš var pietuvoties tam, lai taptu par traģisko varoni. Minēšu tikai vienu komiskā piemēru. Vīrietis uzliek grimu un staigā parūkā. Tas pats vīrietis grib gūt panākumus pie daiļā dzimuma, viņš ir itin pārliecināts par savām sekmēm, pateicoties krāšļiem un parūkai, kas padara viņu pilnīgi neatvairāmu. Viņš notver kādu meiteni un ir laimes kalngalos. Tagad mēs nonākam pie galvenā vai viņš var tajā atzīties, vai viņš nezaudēs visu savu pievilcību, parādīdamies kā parasts, piedevām vēl plikpaurains vīrietis, vai tādējādi viņš nezaudēs savu mīļoto?… Apslēptība ir viņa brīva rīcība, par ko viņu 90 sauc pieatbildības arī estētika. Šī zinātne nav draugos ar plikpaurainiem divkošiem, tā atstāj viņu smiekliem. Ar šo vajadzētu būt diezgan, lai tikai ļautu noprast, ko es domāju; komiskais nevar būt šī pētījuma objekts.

Man ejamais ceļš ir dialektiski izsekot apslēptībai ar estētikas un ētikas starpniecību; jo ir svarīgi, lai estētiskā apslēptība un paradoksālais izpaužas savā absolūtajā dažādībā.

Pāris piemēru. Meitene ir slepus iemīlējusies kādā puisī, kaut arī viņi nav līdz galam atzinušies viens otram mīlestībā. Vecāki piespiež meiteni apprecēt kādu citu (viņa turklāt var tā rīkoties aiz bijības pret vecākiem), viņa paklausa vecākus, noslēpj savu mīlestību, "lai ne-darītu otru nelaimīgu un lai neviens nekad neuzzinātu, ko viņa cieš". Jaunam puisim atliktu bilst vienu pašu vārdiņu, un viņš iegūtu savu ilgu un trauksmaino sapņu objektu. Tomēr šis mazais vārdiņš kompromitēs, varbūt pat (kas gan zin?!) pazudinās veselu ģimeni, un viņš augstsirdīgi nolemj palikt savā slēpnī, "lai meitene nekad to neuzzinātu, lai viņa varbūt kļūtu laimīga ar citu". Žēl, ka šie divi cilvēki, abi katrs par sevi slēpdamies no mīļotajiem, ir apslēpti arī viens otram, jo te varētu izveidoties ievērības cienīga augstāka vienotība… Viņu apslēptība ir brīva rīcība, par kuru tie ir atbildīgi arī estētikas priekšā. Tomēr estētika ir pieklājīga un jūtīga zinātne, kurai zināms vairāk izeju nekā nabagmājas direktoram. Ko gan tā dara? Mīlētāju labā tā dara visu iespējamo. Ar nejaušības starpniecību iecerētās laulības pārinieki saņem mājienu par otras puses augstsirdīgo lēmumu, notiek izskaidrošanās, viņi dabū viens otru, un turklāt tiek ierindoti pie īsteniem varoņiem; par spīti tam, ka viņiem nav pat bijis laika, lai ar savu varonīgo lēmumu nogaidītu, kamēr pienāks par vakaru gudrāks rīts, estētika tomēr to uzlūko tā, itin kā viņi daudzus gadus drosmīgi būtu cīnījušies par savu nodomu. Raugi, estētikai sevišķi nerūp laiks; vai tas būtu joks vai nopietnība, laiks tai paskrien vienlīdz ātri.

Savukārt ētika nepazīst nedz šādu nejaušību, nedz šādu jūtīgumu; tai arī nav tik ātra nojēguma par laiku. Tādējādi šī lieta iegūst citādu izskatu. Ar ētiku strīdēties lāga nesanāk, jo tai ir tīras kategorijas. Tā neatsaucas uz pieredzi, kas no visām smieklīgajām būšanām arī ir teju vai vissmieklīgākā un tik tāla no tā, lai padarītu cilvēku gudru, ka drīzāk padara viņu traku, ja viņam nekas augstāks par pieredzi nav zināms. Ētikā nav vietas nejaušībai, tādējādi nekāda izskaidrošanās nenotiek. Tā nejokojas ar goda lietām, tā uzkrauj milzīgu atbildību vārgā varoņa plecos, tā nosoda kā uzpūtību to, ja kāds ar savu rīcību grib tēlot providenci, bet nosoda arī to, ja kāds grib to tēlot ar savām ciešanām. Tā piedāvā ticēt īstenībai un uzturēt drosmi cīnīties ar visām īstenības likstām tā vietā, lai ciestu šīs bezasinīgās mokas, ko cilvēks uzņēmies pats uz savu galvu; tā brīdina neticēt viltīgajiem prāta aprēķiniem, kas ir neuzticamāki par sendienu orākuliem. Tā brīdina no jebkādas nelaikā izrādītas augstsirdības lai tas paliek īstenības ziņā -; nu ir īstais brīdis izrādīt drosmi, bet tad arī ētika pati piedāvā visu iespējamo atbalstu. Turpretī tad, ja šajos abos viļņotu kas dziļāks, ja viņos būtu nopietnība saskatīt uzdevumu, nopietnība ķerties tam klāt, tad gan no viņiem kaut kas iznāktu, bet ētika nevar viņiem palīdzēt, tā ir aizvainota; jo viņiem ir noslēpums, ko viņi tai neatklāj, noslēpums, ko paši ir uzņēmušies uz savu galvu.

Tā nu estētika prasīja apslēptību un to apbalvoja, ētika pieprasīja atklāšanos un sodīja apslēptību.

Tomēr reizumis estētika pati pieprasa atklāšanos. Kad varonis, iepinies estētiskajā ilūzijā, domā, ka ar savu klusēšanu glābj citu cilvēku, estētika pieprasa klusēšanu un to apbalvo. Turpretī tad, ja varonis ar savu rīcību ielaužas cita cilvēka dzīvē, tā pieprasa atklātību. Te nu esmu nonācis pie traģiskā varoņa. Es gribu kādu brīdi aplūkot Eiripīda "Ifigeniju Aulīdā". Agamemnonam ir jāupurē Ifigenija. Estētika nu pieprasa no Agamemnona klusēšanu, ņemot vērā, ka nebūtu varoņa cienīgi meklēt mierinājumu pie cita cilvēka un ka rūpēs par sievietēm viņam tas būtu jāslēpj no viņām pēc iespējas ilgāk. No otras puses, varonim tieši tāpēc, lai viņš būtu varonis, ir jātiek pārbaudītam šausmīgajā kārdinājumā, ko viņam sagādās Klitaimnestras un Ifigenijas asaras. Ko dara estētika? Tai ir izeja, tai ir padomā vecs kalps, kurš atklāj visu Klitaimnestrai. Nu viss ir kārtībā. ^P

Savukārt ētikai nav pa rokai nedz nejaušības, nedz veca kalpa. Estētikas ideja nonāk pretrunā ar sevi, tiklīdz tā jāīsteno. Tāpēc ētika pieprasa atklātību. Traģiskais varonis parāda savu ētisko drosmi tieši caur to, ka viņš, neiepinķerējics nekādās estētiskās ilūzijās, pats ir tas, kurš pavēsta Ifigenijai viņas likteni. Ja traģiskais varonis tā izdara, tad viņš ir ētikas mīļais dēls, uz kuru tai ir labs prāts. Ja viņš klusē, tas var gadīties tāpēc, ka viņš domā Mk l:ll tā atvieglot dzīvi citiem, bet var gadīties arī tāpēc, ka tā viņš atvieglo dzīvi sev pašam. Taču viņš apzinās, ka ir 93 brīvs no tā. Ja viņš klusē, kā atsevišķais viņš uzņemas atbildību, nelikdamies ne zinis par argumentu, kas var nākt no ārpuses. Būdams traģiskais varonis, viņš tā nevar darīt, jo ētika mīl viņu tieši tāpēc, ka viņš nemitīgi izsaka vispārīgo. Viņa varoņdarbs pieprasa drosmi, bet pie šīs drosmes piederas arī tas, ka viņš neizvairās ne no kādas argumentācijas. Tā nu patiesi ir, ka asaras ir briesmīgs argumentum ad hominem [uz cilvēku vērsts arguments], un tādu, ko neaizkustina nekas, tomēr var saviļņot asaras. Lugā Ifigenijai ir brīv raudāt; īstenībā viņai būtu jādod vaļa, tāpat' kā Jeftas meitai, divus mēnešus raudāt nevis vientulībā, bet pie tēva kājām, un likt lietā visu savu gudrību "liet asaras", un olīvzara vietā apvīt savu augumu ap viņa ceļiem (skat. 1224. r.).

Estētika pieprasīja apslēptību, bet ņēma talkā nejaušību, ētika pieprasīja atklāšanu un guva apmierinājumu traģiskajā varonī.

Par spīti stingrībai, ar kādu ētika pieprasa atklātību, tomēr nav noliedzams, ka noslēpums un klusēšana patiesībā dara cilvēku diženu, jo tieši tie iemieso iekšējības noteiksmi. Kad Amors pamet Psīhi, viņš tai saka: "Tev piedzims bērns, kas būs dieva bērns, ja tu klusēsi, bet cilvēks, ja izpļāpāsi noslēpumu." Traģiskais varonis, kas ir ētikas mīlulis, ir tīrais cilvēks, arī viņu es varu saprast, un viss viņa veikums arī ir celts atklātībā. Ja es eju tālāk, tad pastāvīgi atdūros pret paradoksu, dievišķo un dēmonisko; jo klusēšana ir gan viens, gan otrs. Klusēšana ir dēmona lamatas, un, jo vairāk tiek klusēts, jo briesmīgāks kļūst dēmons; bet klusēšana ir arī Dieva un vienpaša savstarpējā saprašanās. |

Tomēr, pirms pāreju pie stāsta par Ābrahāmu, es gri94 bētu piesaukt pāris poētisku personību. Ar dialektikas spēku es novedu viņas līdz galējībai, un, vicinādams pār viņām izmisuma pletni, gan jau es panākšu, ka viņas nestāv mierā, lai savās bailēs viņas, iespējams, atklātu šo vai to." Šīs kustības un stāvokļi droši vien tikpat varētu kļūt par estētiskā traktējuma objektu; bet vai par tādu varētu kļūt ticība un visa ticības dzīve to es atstāšu neizlemtu. F,s tikai gribētu jo man vienmēr ir prieks pateikties tiem, kam esmu parādā, pateikt paldies Lesingam par atsevišķiem mājieniem par kristīgo drāmu, kuri lasāmi viņa "Hamburgas dramaturģijā". Tas, pie kā kavējās viņa skatiens, gan bija šīs dzīves tīri dievišķā puse (pilnestīgā uzvara), tāpēc viņu māca šaubas; varbūt viņš spriestu citādi, ja būtu pievērsies tīri cilvēciskajai pusei (Theologia viatorum [ceļinieka teoloģija]). Nenoliedzami, viņa ">p sacītais ir ļoti īss, diezgan izvairīgs, bet, tā kā man allaž ir liels prieks, ja man gadās iespēja kaut kur atsaukties uz Lesingu, tad es tūdaļ tā ari daru. Lesings bija ne tikai viens no pašiem vispusīgākajiem prātiem, kādi vien bijuši Vācijā; viņam bija raksturīga ne tikai visnotaļ reti sastopama skaidrība zināšanās, kura ļauj droši uzticēties viņam un viņa autopsijai, nebaidoties, ka tiksi piemuļķots ar nez no kurienes izrautiem citātiem un pussaprastām frāzēm, kas ņemtas no neuzticamiem kompendijiem, vai ka tiksi dezorientēts ar stulbi izbazūnētiem jaunumiem, ko antīkie prāti izteikuši krietni labāk bet viņam piemita arī visnotaļ neparastas dāvanas izskaidrot to, ko viņš pats bija sapratis.Pie tā viņš palika; mūsu dienās cilvēki iet tālāk un izskaidro vairāk, nekā paši ir sapratuši.

Aristotelis savā "Politikā" stāsta stāstu par politiskajiem nemieriem Delfos, kurus izraisīja kāda precību lieta. Līgavainis, kuram auguri pareģo nelaimi, kam par iemeslu būs viņa precības, piepeši izmaina savu plānu izšķirošajā brīdī, kad ir ieradies pēc līgavas viņš atsakās 95 precēties. Vairāk man nekas nav vajadzīgs. ' Kā vēsta Aristotelis, vēsturiskā katastrofa bija tāda: lai atriebtos, līgavas ģimene noliek starp viņa mājsaimniecības piederumiem tempļa trauku, un viņš tiek notiesāts kā tempļa aplaupītājs. Tomēr tas nav būtiski; jo jautājums ir nevis par to, vai līgavas ģimene atrieb-damās ir apķērīga vai dumja, ģimene iegūst ideālu nozīmi tikai tiktāl, cik tā tiek ievilkta varoņa dialektikā. Vispār jau tas ir pietiekami liktenīgi, ka viņš iekļūst briesmās, gribēdams neapprecoties izvairīties no tām, un ka viņa dzīve divējādi nonāk saskarē ar dievišķo, vis-pirms caur auguru paziņojumu un vēlāk, tiekot notiesātam kā tempļa aplaupītājam.

Dclfos šis notikums diezin vai iztiktu bez asarām; ja kāds dzejnieks gribētu to apdziedāt, viņš noteikti varētu rēķināties ar līdzjūtību. Vai tas nav briesmīgi, ka mīlestībai, kas jau pietiekami bieži cilvēku dzīvē bijusi trimdiniccc, nu ir laupīts arī debesu atspaids? Vai senais teiciens, ka laulība tiek slēgta debesīs, te nepaliek kaunā? Citkārt visas galīguma likstas un grūtības ir tās, kas kā ļauni gari grib šķirt mīlētājus, bet mīlestības pusē ir debesis, tāpēc šī svētā savienība gūst uzvaru pār visiem ienaidniekiem. Te debesis pašas ir tās, kas šķir to, ko debesis pašas taču ir savienojušas. Kas gan būtu ko tādu nojauMt 19:4-6 tis? Vismazāk jau nu jaunā līgava. Vēl pirms brīža viņa bija sēdējusi savā istabā visā savā daiļumā un piemīlīgas meitenes bija godprātīgi rotājušas viņu tā, lai savu padarīto varētu aizstāvēt visas pasaules priekšā, lai viņām tas sagādātu ne vien prieku, bet arī skaudību jā, prieku par to, ka viņām nav iespējams izjust vēl lielāku skaudību, jo viņai nav iespējams būt daiļākai. Viņa sēdēja viena pati savā istabā un pārtapa no daiļavas par daiļavu; jo viss, kas bija pa spēkam sievišķajai mākslai, bija likts lietā, lai cienīgi izgreznotu cienīgo, bet vēl kaut kā trūka, par ko jaunās meitenes nebija ne sapņojušas, trūka plīvura, smalkāka, vieglāka un tomēr daudz apslēpjošāka nekā tas,kurā jaunās meitenes viņu ietinušas; līgavas ģērba, 96 par ko neviena jauna meitene neko nezināja un ar ko nevarēja viņai izlīdzēt; nudien, pat līgavai nebija padoma, kā palīdzēt pašai sev. Tā bija neredzama, taču vēlīga vara, kura gūst prieku, izrotājot līgavu, un kura ievīstīja viņu tajā, viņai pašai par to nenojaušot; jo viņa redzēja tikai to, kā līgavainis aiziet garām un dodas uz templi. Viņa redzēja, kā aiz viņa aizveras durvis, un viņa kļuva vēl mierīgāka un svētlaimīgāka; jo viņa zināja, ka tagad viņš tai pieder vairāk nekā jebkad iepriekš. Tempļa durvis atdarījās, viņš iznāca laukā, bet viņa jaunavīgi nolaida acis un tādēļ neredzēja, ka viņa vaigs ir satraukts, bet viņš redzēja, ka debesīm noteikti skauž līgavas jaukums un viņa laime. Tempļa durvis atdarījās, jaunās meitas redzēja līgavaini iznākam; bet viņas neredzēja, ka viņa vaigs ir satraukts; jo viņas steidza pakaļ līgavai. Tad viņa iznāca priekšā visā savā jaunavīgajā pazemībā un tomēr kā pavēlniece, ko ieskauj viņas jauno meiteņu saime, kuras pietupās reveransā viņas priekšā, kā jaunas meitenes allaž dara līgavas priekšā. Tā nu viņa stāvēja daiļā pulciņa priekšgalā un gaidīja… tas bija tikai viens brīdis; jo templis atradās turpat līdzās… un līgavainis nāca… bet viņas durvīm viņš pagāja garām.

Tomēr te es beigšu; es neesmu dzejnieks un pieeju lietām tikai dialektiski. Pirmkārt, ir jāatzīmē, ka varonis saņem šo ziņu izšķirošajā brīdī, viņš ir tīrs un neaptraipīts, un bez nožēlas, viņš nav vieglprātīgi saistījies ar mīļoto. Otrkārt, dievu paziņojums ir viņam priekšā vai, pareizāk sakot, pret viņu, tāpēc viņu nevada pašgudrība kā tos nīkulīgos mīlētājus un mīlētājas. Turklāt, pats par sevi saprotams, šis paziņojums dara viņu tikpat nelaimīgu kā līgavu, jā, pat drusku nelaimīgāku, jo viņš taču ir viņas nelaimīguma cēlonis. Ir jau gan tiesa, ka auguri pareģoja nelaimi tikai viņam,bet jautājums ir, vai šī nelaime nav tāda, ka, piemeklējot viņu, tā nepiemeklēs arī viņu ģimenes laimi. Ko lai viņš tagad iesāk? 1) Vai lai viņš klusē un apprecas, un domā nelaime varbūt nenāks uzreiz, es vismaz būšu apliecinājis mīlestību un nebūšu baidījies padarīt sevi nelaimīgu; bet klusēt man jāklusē, jo citādi būs izniekots pat šis īsais laika sprīdis. Tas šķiet pieņemami, bet tas tā tomēr nav; jo šādā gadījumā viņš ir aizvainojis meiteni. Ar savu klusēšanu viņš ir savā ziņā padarījis meiteni vainīgu; jo, zinādama to, viņa taču nekad nebūtu devusi piekrišanu šādai savienībai. Grūtā brīdī viņam tad būtu jāpanes ne vien nelaime, bet arī atbildība par to, ka viņš ir klusējis, meitenes taisnīgās dusmas, ka viņš ir klusējis. 2) Vai lai viņš klusē un neprecas? Tādā gadījumā viņam jāiesaistās mistifikācijā, ar kuru viņš iznīcina sevi attiecībā pret līgavu. Varbūt estētika to atzītu par labu. Tad katastrofa varētu izveidoties līdzīga tai, kas notika īstenībā, tikai ar to starpību, ka pēdējā brīdī notiktu izskaidrošanās kas tomēr nāktu pēc tam, jo, no estētikas viedokļa raugoties, ir nepieciešams, lai viņš mirst, ja vien šī zinātne nepamanītos atcelt to liktenīgo pravietojumu. Tomēr šāda uzvedība, lai vai cik augstsirdīga būdama, ir apvainojums meitenei un viņas mīlestības būtībai. 3) Vai lai viņš runā? Protams, nedrīkst aizmirst, ka mūsu varonis ir mazliet par poētisku, lai atsacīšanās no savas mīlestības viņam būtu tas pats, kas neizdevies spekulatīvs darījums. Ja viņš runās, tad no tā visa iznāks nelaimīgas mīlas stāsts "Aksela un Valborgas"*' Vispār jau no šīs vietas varētu izdarīt dialektiskas kustības citā virzienā. Debesis pareģo viņam nelaimi no laulībām, tad nu viņš varētu neprecēties, tomēr neatteikties no meitenes, bet dzīvot ar viņu romantiskā sakarā, kas abiem mīlētājiem būtu vairāk nekā apmierinošs. Tas gan ietver sevi apvainojumu meitenei, jo viņš savā mīlestībā pret viņu nepauž vispārīgo. I.ai nu kā, tas būtu uzdevums gan dzejniekamgan etiķim, kas gribētu aizstāvēt laulību. Pievērsdama uzmanību reliģiskajam un individualitātes iekšējībai, poēzija vispār iegūtu daudz jēgpilnākus uzdevums par tiem, ar kuriem tā nodarbojas tagad. Atkal un atkal poēzijā dzirdams šis stāsts: vīrietis ir saistīts ar vienu meiteni, ko viņš reiz ir mīlējis vai varbūt nekad nav mīlējis pa īstam, jo nu viņš ir saticis cicu meiteni, kura ir pats ideāls. Vīrietim dzīvē gadās kļūme, iela bija pareizā, bet nams nepareizs, jo taisni pretī trešajā stāvā dzīvo ideālā meitene tas esot poēzijas uzdevums. Mīlētājam gadī-jusies kļūme, viņš ir redzējis mīļoto lampas gaismā, un viņam šķitis, ka viņai ir tumši mati, bet, rau, palūkojoties labāk, viņa izrādās gaišmate toties māsa, tā ir pats ideāls. Tas esot poēzijas uzdevums. Pēc manām domām, ikviens šāds vīrietis ir neģēlis, kas jau dzīvē var būt pietiekami neciešams, bet ko vajadzētu nekavējoties izsvilpt, kad viņš grasās dižoties poēzijā. Tikai kaislība pret kaislību rada poētisku kolīziju, nevis šī niecību ņemšanās vienas un tās pašas kaislības ietvaros. Ja kāda meitene, piemēram, viduslaikos pēc iemīlēšanās pārliecinās, ka pasaulīga mīlestība ir grēks, un izvēlas debesu mīlestību, tad te ir poētiska kolīzija, un meitene ir poētiska; jo viņas dzīve ir ideja., stilā. Viņi ir pāris, ko izšķir pašas debesis. Tomēr apskatāmajā gadījumā šī šķiršanās ir jāuztver mazliet citādi, jo reizē tā ir indivīdu brīvās rīcības rezultāts. Šīs lietas dialektikā lielās grūtības ir tās, ka nelaimei lemts piemeklēt tikai līgavaini. Atšķirībā no Aksela un Valborgas viņi negūst kopēju ciešanu izteiksmi, turpretim Akselu un Valborgu debesis šķir vienādā mērā, jo viņi ir vienlīdz tuvi viens otram. Ja tā būtu šajā gadījumā, tad būtu izdomājama kāda izeja. Tā kā debesis neizmanto nekādu redzamu spēku, lai izšķirtu viņus, bet atstāj to viņu pašu ziņā, tad arī ir iedomājams, ka viņi varētu nolemt kopīgi spītēt debesīm un līdz ar to arī nelaimei.

Turpretī ētika no viņa prasītu, lai viņš runā. Viņa varonība būtībā jau ir meklējama tajā, ka viņš atsakās no estētiskās augstsirdības, kurai gan in casti [šajā gadījumā] nav viegli iedomājams tās uzpūtības piejaukums, kura pastāv apslēptībā, jo viņam noteikti ir skaidrs, ka viņš dara meiteni nelaimīgu. Tomēr šīs varonības būtība balstās uz to, ka tai ir bijis savs priekšnosacījums un tas ir atcelts; jo pretējā gadījumā varoņu netrūktu it īpaši mūsu laikmetā, kad iegūta nepārspējama virtuozitāte tajā viltošanas mākā, kura sasniedz savus augstumus, pārlecot pāri tam, kas atrodas pa vidu.

Bet kam gan šī skice, ja reiz es netieku tālāk par traģisko varoni? Tāpēc, ka varētu taču gadīties, ka tā palīdzētu izskaidrot paradoksu. Viss nu ir atkarīgs no tā, kādās attiecībās viņš atrodas ar auguru paziņojumu, kurš tā vai citādi izlems viņa dzīvi. Vai šis paziņojums irpublicijuris [publiska lieta], vai arīprivatissimum (tīri privāta lieta]? Aina norisinās Grieķijā; augura sacītais ir saprotams visiem; es gribu teikt, ka atsevišķais ne vien leksiski saprot tā saturu, bet arī saprot, ka augurs pavēsta atsevišķajam indivīdam debesu lēmumu. Tā nu augura paziņojums ir saprotams ne vien varonim, bet visiem, un no tā neizriet nekādas privātas attiecības ar dievišķo. Viņš var darīt, ko grib; kas ir pareģots, tas notiks, un nedz darīdams, nedz nedarīdams viņš nenonāks ciešākās attiecībās ar dievišķo, nekļūs nedz par tā žēlastības, nedz dusmu objektu. Ikvienam iznākums būs tikpat labi saprotams kā varonim, un nebūs nekāda slepcnraks100 ta,kas izlasāms vienīgi varonim. Ja nu viņš grib runāt, viņš var to itin lieliski darīt, jo viņš var sevi izskaidrot; ja viņš grib klusēt, tas ir tāpēc, ka viņš, būdams atsevišķais, grib būt augstāks par vispārīgo, grib pats sev laist miglu acīs ar visādiem fantastiskiem izdomājumiem par to, kā līgava drīz aizmirsīs šo lietu utt. Turpretī tad, ja debesu gribu viņam nebūtu pavēstījis augurs, ja viņš to būtu uzzinājis gluži privāti, ja tā būtu nostājusies gluži privātās attiecībās ar viņu, tad mēs nonākam pie paradoksa, ja vien tāds pastāv (jo mans pārspriedums ir dilemma), tad viņš nevarētu runāt, lai cik ļoti to gribētu. Tad viņš neizbaudītu savu klusumu, bet ciestu sāpes, bet tieši tās viņam radītu pārliecību, ka viņam ir tādas tiesības. Tad viņa klusēšanas iemesls būtu nevis tas, ka viņš kā atsevišķais grib nostāties absolūtās attiecībās ar vispārīgo, bet gan tas, ka viņš kā atsevišķais ir nostādīts absolūtās attiecībās ar absolūto. Tad, kā es to varu iztēloties, viņš arī varētu rast tajā mieru, turpretī viņa cēlsirdīgo klusēšanu nemitīgi iztraucētu ētiskā prasības. Vispār varētu vēlēties, lai estētika reiz censtos sākt tur, kur tik daudzus gadus ir beigusi, ar iluzoro cēlsirdību. Šādi darot, tā darbotos rokrokā ar reliģisko; jo šis spēks ir vienīgais, kas var glābt estētisko no cīņas ar ētisko. Karaliene Elizabete upurēja valstij savu mīlestību uz Eseksu, parakstīdama viņam nāves spriedumu. Tas bija varoņdarbs, kaut arī klāt bija mazliet personiska aizvainojuma, ka viņš nebija atsūtijis tai gredzenu. Kā zināms, viņš bija gan to izdarījis, taču kāda galma dāma bija gredzenu ļaunprātīgi paturējusi sev. Runā, nifallor [ja nekļūdos], ka Elizabete, to uzzinājusi, desmit dienu nosēdēja ar vienu pirkstu mutē, kozdama tajā un nebilzdama ne vārda; un pēc tam viņa nomira. Šis būtu uz101 devums dzejniekam, kurš māk atlauzt savu muti; citādi tas vislabāk noderētu baletmeistaram, ar ko mūsu laikos dzejnieks diezgan bieži sajauc sevi.

Tagad es turpināšu ar metu dēmoniskuma virzienā. Šai nolūkā es varu izmantot teiku par Agnesi un ūdensvīru. Ūdensvīrs ir pavedējs, kas iznirst no dzelmainas slēptuves, negantā kārē paķer un nolauž nevainīgo puķi, kas visā savā dailē stāvējusi piekrastē domīgi noliekusi galvu, klausīdamās jūras šalkās. Tādu jēgu tam dzejnieki piešķīruši līdz šim. Pārgrozīsim to! Ūdensvīrs bija pavedējs. Viņš sauca Agnesi, ar savām lišķīgajām runām izvilināja no meitenes apslēpto, viņa atrada ūdensvīrā to, ko meklējusi, un pēc tam viņa vērās jūras dzelmē. Agnese grib viņam sekot. Ūdensvīrs ir uzsēdinājis viņu sev uz rokas, Agnese apķeras tam ap kaklu; viņa paļāvīgi, ar visu sirdi un dvēseli atdodas stiprākajam; viņš jau stāv jūras krastā, viņš noliecas pār jūru, lai brāztos lejup ar savu laupījumu tad Agnese vēlreiz palūkojas uz viņu, ne bailīga, ne šaubu mākta, ne lepna aiz laimes, ne apreibusi aiz iekāres; bet absolūti ticīga, absolūti pazemīga kā tā necilā puķe, par kādu viņa sevi uzskata, absolūti paļāvīga viņa ar šo skatienu uztic viņam visu savu likteni. Un, rau! Jūra vairs nešalko, tās mežonīgā balss apklust, dabas kaisle, kas ir ūdensvīra spēks, pamet viņu, iegāž viņu, iestājas pilnīgs bezvējš un Agnese vēl arvien tāpat lūkojas uz viņu. Tad ūdensvīrs sagumst, viņš nespēj pretoties nevainības varai, viņa stihija kļūst viņam neuzticīga, viņš nevar pavest Agnesi. Viņš pārved meiteni mājās, paskaidro viņai, ka ir gribējis tikai parādīt viņai, cik skaista ir jūra, kad tā rāma, un Agnese viņam tic. Tadviņš vienatnē atgriežas atpakaļ un jūrā plosās vētra, bet vēl negantāk ūdensvīrā plosās izmisums. Viņš var pavest Agnesi, viņš var pavest simtiem Agnešu, viņš var savaldzināt ikvienu meiteni bet Agnese ir uzvarējusi, un ūdensvīrs ir viņu zaudējis. Agnese var būt viņējā vienīgi kā laupījums; viņš nevar uzticīgi piederēt nevienai meitenei; jo viņš taču ir tikai ūdensvīrs. Es esmu atļāvies ūdensvīrā veikt zināmas izmaiņas, Šo teiku varētu pārstāstīt arī citādi. Ūdensvīrs negrib pavest Agnesi, kaut ari agrāk ir pavedis daudzas. Viņš vairs nav nekāds ūdensvīrs, vai arī, ja nu vēlamies, viņš ir nabaga ūdensvīrs, kas jau ilgu laiku sēdējis jūras dibenā un bēdājies. Tomēr viņš zina kā jau teika māca -, ka viņu var atpestīt nevainīgas meitenes mīlestība. Taču viņam ir netīra sirdsapziņa attiecībā pret meitenēm, un viņš neiedrošinās tām tuvoties. Tad viņš ierauga Agnesi. Jau daudz reižu viņš, paslēpies meldrājā, ir redzējis Agnesi klīstam pa piekrasti. Viņas daiļums, viņas klusā pārņemtība ar sevi piekaļ viņa uzmanību meitenei; bet viņa dvēselē ir vienas vienīgas skumjas, tajā neuzvirmo nekāda pirmatnīga iekāre. Un, kad nu ūdensvīrs iejauc savas nopūtas meldru čukstos, viņa pagriež turp savu ausi, viņa stāv klusu un iegrimst sapņos, pievilcīgāka par jebkuru sievieti un tomēr jauka kā eņģelis glābējs, iedvešot ūdensvīram paļāvību. Ūdensvīrs saņemas dūšu, viņš tuvojas Agnesei, viņš iegūst tās mīlestību, viņš cer uz savu glābšanu. Bet Agnese nebija nekāda klusā meitene, viņai ļoti patika jūras šalkas, un skumjā nopūta jūras krastā viņai gāja pie sirds tikai tāpēc, ka tad bangas viņā pašā bija jo stiprākas. Viņa grib projām, prom; viņa grib vētraini brāzties bezgalīgajā kopā ar ūdensvīru, kuru viņa mīl, tā viņa iekvēlina ūdensvīru. Viņa noniecināja viņa pazemību, nu ūdensvīrā atmostas lepnums. Un jūra šalko, un viļņi puto, un ūdensvīrs apskauj Agnesi un traucas ar viņu dzelmē. Nekad vēl viņš nebija bijis tik zvērīgs, nekad tik kaisli alkstošs; jo caur šo meiteni viņš bija cerējis uz glābšanu. Drīz viņam Agnese apnika, tomēr viņas līķis tā arī nekad netika atrasts; jo viņa kļuva par nāru, kas vilināja vīriešus ar savām dziesmām.

būtībā arī Agnesi es esmu mazliet pārveidojis; jo teikā Agnese nav gluži bez vainas, un vispār attiecībā uz sieviešu 103 dzimumu tas būtu apvainojums, blēņas un koķetērija iztēloties pavedināšanu, kurā meitene ir pilnīgi, pilnīgi, pilnīgi bez vainas. Teikā Agnese es mazliet modernizēšu savu izteiksmi ir sieviete, kas pieprasa interesanto, un ikviena šāda sieviete var allaž būt pārliecināta, ka tuvumā atradīsies kāds ūdensvīrs; jo ko tādu ūdensvīri pamana pa lielu gabalu un metas uz to kā haizivs uz medījumu. Tāpēc ir liela muļķība vai arī tās ir baumas, ko izplatījis ūdensvīrs -, ka tā dēvētais kulturālums pasargā meiteni no pavedināšanas. Nē, dzīve ir taisnīgāka un godīgāka, pastāv tikai viens aizsarglīdzeklis, un tā ir nevainība.

Mēs tagad piešķirsim ūdensvīram cilvēka apziņu un ļausim, lai tas, ka viņš ir ūdensvīrs, norāda uz viņa kādreizējo būšanu par cilvēku, kā dēļ sapinusies viņa dzīve. Nav nekāda šķēršļa tam, lai viņš kļūtu par varoni; jo solis, ko viņš sper, ir izlīguma solis. Agneses glābts, pavedējs ir satriekts pīšļos, viņš ir piekāpies nevainības varai, viņš vairs nekad nevarēs pavest. Bet tai pašā mirklī par viņu cīnās divas varas: nožēla un Agnese un nožēla. Ja viņu pārņem viena pati nožēla, viņš ir apslēpts; ja viņu pārņem Agnese un nožēla, viņš ir atklāts.

Ja nu ūdensvīru pārņem nožēla un viņš paliek apslēpts, viņš noteikti ir padarījis Agnesi nelaimīgu; jo Agnese mīlēja viņu visā savā nevainībā, viņa ticēja, ka tā ir tiesa, ka brīdī, kad viņš pat viņai šķita pārvērties lai cik arī labi to slēpdams viņš tikai gribēja parādīt viņai jūras brīnišķīgo klusumu. Tikmēr ūdensvīrs pats kaislības ziņā kļuva vēl nelaimīgāks; jo viņš Agnesi mīlēja kaislību daudzveidībā, un turklāt uz viņa pleciem gūlās jauna vaina. Nožēlai piemītošais dēmoniskumsnu viņam izskaidros, ka tieši tāds ir viņa sods, un jo vairāk tas viņu mocīs, jo labāk.

Ja viņš ļaujas šim dēmoniskumam, iespējams, viņš izdara vēl vienu mēģinājumu izglābt Agnesi kā zināmā mērā var izglābt cilvēku, ņemot palīgā ļaunumu. Viņš zina, ka Agnese viņu mīl. Ja izdotos izraut un atņemt Agnesei šo mīlestību, viņa savā ziņā būtu glābta. Bet kā? Ūdensvīrs ir pārāk prātīgs, lai paļautos uz to, ka vaļsirdīga atzīšanās uzjundīs Agnesē riebumu. Tā nu viņš varbūt lūkos saviļņot viņā visas tumšās kaislības, nopulgot viņu, izzobot viņu, pataisīt viņas mīlestību par izsmieklu, ja iespējams, aizskart viņas lepnumu. Viņš neaiztaupīs sev nekādas ciešanas; jo tā ir dēmoniskuma dziļā pretruna, un savā ziņā dēmoniskajā mīt bezgala vairāk labā, nekā triviālos cilvēkos. Jo savtīgāka ir Agnese, jo vieglāk viņu apkrāpt; (jo tikai ļoti nepieredzējuši cilvēki uzskata, ka nevainību apkrāpt ir viegli, eksistence ir ļoti dziļdomīga, un gudrajam pats vieglākais ir apmuļķot gudros) bet vēl jo šausmīgākas kļūtu ūdensvīra ciešanas. Jo viltīgāk viņš iecerējis savu apmānu, jo mazāk Agnese no viņa bikli slēps savas ciešanas; viņa liks lietā ikvienu līdzekli, un tas arī nepaliktu bez iedarbības proti, nevis lai viņu satricinātu, bet gan nomocītu.

Tādējādi ar dēmoniskuma palīdzību ūdensvīrs būtu atsevišķais, kas kā atsevišķs ir augstāks par vispārīgo. Dēmoniskumam piemīt tā pati īpašība, kas dievišķumam, proti, atsevišķais var ar to stāties absolūtās attiecībās. Tā ir analoģija, dubultniece tam paradoksam, par kuru mēs runājam. Tāpēc tai piemīt zināma līdzība, kas var būt mānīga. Tādējādi ūdensvīra pierādījums tam,ka viņa klusēšana ir attaisnojama, acīmredzot ir tas, ka viņš tajā izcieš visas savas sāpes. Tomēr nav ne mazāko šaubu, ka viņš var runāt. Ja viņš runās, viņš var kļūt par traģisko varoni pēc manām domām, grandiozu traģisko varoni. Varbūt tikai retais apjaustu, kur šis grandiozums slēpjas. Estētika pret tamlīdzīgu situāciju lāgiem izturas ar sev ierasto koķetību. Ūdensvīru atpestī Agnese, un viss beidzas ar laimīgām laulībām. Laimīgas laulības! tas jau itin vienkārši. Turpretī tad, ja ētikai būtu lemts sacīt runu laulību ceremonijā, manuprāt, būtu pavisam citādi. Estētika uzmet ūdensvīram mīlestības apmetni, un viss ir aizmirsts. Tā ir arī tieši tik nevērīga, lai uzskatītu, ka laulībā notiek tāpat kā izsolē, kurā visu pārdod tādā stāvoklī, kādā tas atrodas brīdī, kad noklaudz āmurs. Tā gādā tikai par to, lai mīlētāji dabūtu viens otru, pārējais tai nerūp. Ja vien tā redzētu, kas notiek pēc tam bet estētikai nav laika, tā tūdaļ pat pilnā sparā nododas tam, lai sadzenātu kopā jaunu mīlētāju pāri. Estētika ir visneuzticīgākā no visam zinātnēm. Ikviens, kurš to ir neviltoti mīlējis, savā ziņā top nelaimīgs; bet tas, kurš to nekad nav mīlējis, ir un paliekpecus [truls lopsļ.

Tad viņam būs drosme atsvabināties no jebkāda pašapmāna par to, ka viņš ar savu mākslu spēj padarīt Agnesi laimīgu, viņam būs drosme, cilvēciski runājot, sagraut Agnesi. Starp citu, te es gribu minēt kādu psiholoģisku piezīmi. Jo savtīgāk ir attīstījusies Agnese, jo žilbinošāks būs pašapmāns; nudien, nav neiedomājami, ka kaut kas tāds gadītos īstenībā ka ūdensvīrs ar savu dēmonisko atjautību, cilvēciski runājot, ne vien būtu izglābis Agnesi, bet arī izdabūjis no viņas ko ārkārtēju; jo dēmons prot izdabūt spēkus pat no visvājākā cilvēka, un savā ziņā viņam pret cilvēku var būt vislabākie nodomi.

Ūdensvīrs stāv dialektikas krustcelēs. Ja viņš tiek izglābts no nožēlas dēmoniskuma, tad ir iespējami divi ceļi. Viņš var palikt malā, palikt apslēptajā, neuzticoties savai atjautībai. Tā nu viņš kā atsevišķais nenonāk vis absolūtās attiecībās ar dēmoniskumu, bet gan rod mieru pretparadoksā, ka dievišķais izglābs Agnesi. (Tādā veidā kustību noteikti izdarītu viduslaiki; jo saskaņā ar tālaika izpratni ūdensvīrs acīmredzami ir atgriežams klosteri). Vai arī viņš var tikt izglābts ar Agneses palīdzību. Šo tomēr nedrīkstētu saprast tā, ka viņš ar Agneses mīlestību tiktu izglābts no turpmākas kļūšanas par pavedēju (šis ir estētisks glābšanas mēģinājums, kas allaž apiet galveno lietu, proti, ūdensvīra dzīves nepārtrauktību); jo šajā ziņā viņš ir glābts; viņš tiek glābts, kļūstot atklāts. Tad viņš apprec Agnesi. Tomēr viņš ir spiests tverties pie paradoksa. Tātad kad atsevišķais savas vainas dēļ ir izgājis ārpus vispārīgā, viņš tajā var atgriezties tikai pamatojoties uz to, ka viņš kā atsevišķais ir nonācis absolūtās attiecībās ar absolūto. Te nu es gribu piemetināt piezīmi, ar kuru es pateikšu vairāk, nekā ir pateikts jebkurā vietā iepriekš.*Iepriekš rakstītajā esmu cītīgi izvairījies jebkādā veidā ņemt vērā jautājumu par grēku un tā reālo esamību. Viss darbs ir pievērsts Ābrahāmam, un viņam es vēl varu tikt klāt nepastarpinātās kategorijās, proti, tiktāl, cik es spēju viņu saprast. Tiklīdz parādās grēks, ētika sabrūk tieši nožēlas dēļ; jo nožēla ir visaugstākā ētikas izpausme, bet tieši kā tāda arī visdziļākā ētikas iekšējā pretruna.

Grēks nav vis pirmais nepastarpinājums; grēks ir vēlāks nepastarpinājums. Grēkā būdams, atsevišķais indivīds dēmoniskā paradoksa virzienā jau ir augstāks nekā vispārīgais, jo no vispārīgā puses tā ir pretruna pieprasīt sevi no tāda, kuram trūkst conditio sine cļua non [nepieciešamais apstāklis]. Ja filozofija cita starpā iedomātu par to, ka cilvēkam varētu ienākt prātā rīkoties saskaņā ar tās mācību, no tā sanāktu savāda komēdija. Ētika, kas ignorē grēku, ir visnotaļ neauglīga zinātne, bet, ja tā apliecina grēka esamību, tad tā ir eo ipso [tieši tāpēc] izgājusi ārpus sevis. Filozofija māca, ka ncpastarpinājums ir jāatceļ. Tas nudien ir tiesa; bet nav tiesa tas, ka grēks tiešā veidā ir nepastarpinājums, tikpat mazā mērā tiesa kā tas, ka ticība tiešā veidā ir ncpastarpinājums.

T iklīdz es apgrozos šajās sfērās, viss iet gludi, bet arī tas, kas sacīts šeit, neizskaidro Ābrahāmu; jo Ābrahāms bija kļuvis par atsevišķo ne jau grēka dēļ, gluži pretēji, viņš bija taisnais vīrs, viņš bija Dieva izredzētais. Tā nu analoģija ar Ābrahāmu parādīsies tikai pēc tam, kad atsevišķais būs ieguvis spēju veikt vispārīgo, un nu paradokss atkārtojas.

Tāpēc ūdensvīra kustības es varu saprast, bet es nevaru saprast Ābrahāmu; jo ūdensvīrs tieši paradoksā nonāk pie tā, ka grib īstenot vispārīgo. Ja nu viņš paliek apslēpts un iepazīst visas nožēlas mokas, tad viņš top par dēmonu un kā tāds ir iznīcināts. Ja viņš paliek apslēpts, bet saprātīgi nodomā, ka, ne jau pašam vārgstot nožēlas jūgā, izdosies atsvabināt Agnesi, viņš gan rod mieru, bet ir zudis šai pasaulei. Ja viņš kļūst atklāts, ja viņš ļauj, lai Agnese viņu izglābj, tad viņš ir visdižākais cilvēks, kādu es varu iztēloties; jo tikai estētika ir tā, kas vieglprātīgi iedomājas slavinām mīlestības varu, ļaudama, lai nevainīga meitene mīl zudušo, kas tā tiek glābts; tikai estētika ir tā, kas redz aplam un domā, ka meitene ir varone, kaut arī varonis ir ūdensvīrs. Ūdensvīrs taču nevar piederēt Agnesei, ja viņš pēc tam, kad ir izdarījis nožēlas bezgalīgo kustību, neizdara vēl vienu kustību kustību, pamatojoties uz absurdu. Paša spēkiem viņš var izdarīt nožēlas kustību, bet viņš arī iztērē tam visus savus spēkus, un tāpēc viņamnav iespējams paša spēkiem 108 tikt atpakaļ un satvert īstenību. Ja kādam nepietiek kais-lības, lai izdarītu vienu vai otru kustību, ja viņš slaistās caur dzīvi, drusku nožēlo un domā, ka gan jau pārējais nokārtosies, tad viņš vienu reizi par visām ir atteicies no dzīvošanas idejā, un tad jau var itin viegli sasniegt visaugstāko un palīdzēt to sasniegt citiem, proti, apmuļķot pašam sevi un citus ar ieskatu, ka gara pasaulē notiek kā kāršu spēlē, kur visu nosaka nejaušība. Ir jau arī uzjautrinoši iedomāties, cik tomēr tas ir savādi, ka tieši šajā laikmetā, kad ikviens taču var sasnigt visaugstāko, tik izplatītas ir šaubas par dvēseles nemirstību; jo tas, kurš patiesi ir izdarījis kaut vai bezgalības kustību, diezin vai šaubās. Kaislības slēdzieni ir vienīgie uzticamie, proti, vienīgie pārliecinošie. Par laimi, esība te ir sirsnīgāka, uzticīgāka nekā tā, par kādu to uzskata gudrie, jo tā neizslēdz nevienu cilvēku, pat visnecilāko ne, tā nevienu nemuļķo, jo gara pasaulē apmuļķots ir tikai tas, kurš apmuļķo pats sevi. Visi uzskata un, cik un uzdrīkstos atļauties par to spriest, tā domāju ari es -, ka iet klosteri nav pats augstākais, bet tāpēc es neuzskatu, ka mūsu laikos, kad neviens cilvēks neiet klosteri, ikviens ir dižāks par tām dziļajām un nopietnajām dvēselēm, kas rada mieru kādā klosteri. Cik daudziem mūsu laikos pietiek kaislības, lai tā domātu un tad spriestu par sevi godīgi? Jau pati doma šādi uzņemties laiku uz savas sirdsapziņas, atvēlēt laiku tam, lai savā bezmiega nenogurdināmībā izpētītu ikvienu slepenu domu, lai tad, ja cilvēks ikkatru brīdi neizdara kustību, pamatojoties uz to cēlāko un svētāko, kas viņā mīt, viņš varētu ar baismām un šausmām atklāt*" Mūsu nopietnajā laikmetā tam netic, un tomēr ir visnotaļ savādi, ka pat pēc savas būtības krietni bezrūpīgākajā un ne tik apcerīgajā pagānismā abi domātāji, kas pa īstam pārstāv grieķu skatījumu uz esību yvū3i javrov [izzini pats sevi], katrs savā veidā ir likusi noprast, ka, iedziļinoties sevī, cilvēks vispirms atklāj noslieci uz ļauno. To, ka cs domāju par Pitagoru un Sokrātu, laikam nav vajadzības sacīt. un ja ne citādi, vismaz caur baismām izvilināt laukā tumšās jūtas, kas taču slēpjas ikviena cilvēka dzīvē; kad turpretī, dzīvojot saskarsmē ar citiem, viņš tik viegli aizmirst, tik viegli tiek vaļā, tik daudzos veidos tiek balstīts, gūst iespēju sākt no gala jau pati šī doma, atskārsta ar pienācīgu godbijību, manuprāt, varētu nostrostēt ne vienu vien mūsu laikabiedru, kas uzskata, ka jau tagad ir nonācis līdz visaugstākajam. Tomēr mūsu laikmetā, kas esot nonācis līdz visaugstākajam, kaut ari ne pār vienu laikmetu komiskajam nav bijusi

tāda teikšana kā pār šo, tas rūp tik maz. Un ir prātam neaptverami, ka tas jau nav noticis, ka šis laikmets pats caur generatio <nquivoca [pašdarīšana] nav radījis savu varoni, to dēmonu, kas nežēlīgi uzvestu šausmīgo izrādi, liekot visam laikmetam smieties un liekot tam aizmirst, ka tas smejas pats par sevi. Vai ar ko gan vairāk par izsmieklu ir vērta eksistence, ja cilvēks jau savos divdesmit gados ir nonācis līdz pašam augstākajam? Un kādu gan augstāku kustību laiks ir izgudrojis kopš brīža, kad cilvēki pārstāja iet klosterī? Vai tā nav nožēlojama dzīves gudrība, prātošana, mazdūšība, kas sēž galda galā, kas gļēvi iestāsta cilvēkiem, ka viņi ir paveikuši visaugstāko, un blēdīgi attur viņus pat no mēģinājuma veikt jel ko nenozīmīgāku? Tam, kurš ir izdarījis kustību, dodoties klosterī, ir atlikusi tikai viena kustība absurda kustība. Cik daudzi mūsu laikā saprot, kas ir absurds? Cik daudzi mūsu laikā dzīvo tā, ka ir atteikušies no visa vai ir dabūjuši visu? Cik daudzi ir vismaz tik godīgi, ka zina, ko viņi spēj unko nespēj? Un vai nav tiesa, ka tad, no ja šādi cilvēki ir atrodami, tie visdrīzāk atrodami starp mazāk izglītotiem ļaudīm un pa daļai starp sievietēm? Sava veida gaišredzībā kā dēmoniskais allaž atklāj sevi, pats sevi nesaprazdams šis laikmets atklāj, kas tam vainas; jo tas atkal un atkal pieprasa komisko. Vai tas patiesi būtu tas, kas šim laikmetam vajadzīgs, varbūt teātrim vajadzīga jauna luga, kurā par smieklīgu būtu pataisīts tas, ka no mīlestības kāds mirst, vai arī drīzāk laikmetam būtu veselīgi, ja tas notiktu starp mums, ja šis laikmets kļūtu par tāda notikuma aculiecinieku, lai tam reiz rastos drosme noticēt gara spēkam, drosme pārstāt gļēvi smacēt to labāko, kas tam piemīt, pārstāt skaudīgi smacēt to citos… ar smiekliem. Vai šim laikmetam patiesi būtu vajadzīga kāda garīgi atmodinātā smieklīga Erscheinung [parādība], lai atrastu, par ko smieties, vai arī tam drīzāk vajadzētu, lai šāds apgarots tēls tam atgādinātu, kas ir aizmirsts?

Ja vēlamies līdzīgu sižetu, kas gan būtu vēl aizkustinošāks, jo netiktu iekustināta nožēlas kaislība, tad šai nolūkā varētu izmantot stāstu, kas aprakstīts Tobita grāmatā. Jaunais Tobijs grasās precēt Raguēla un Ednas meitu Sāru. Bet ar šo meiteni saistās bēdīgas lietas. Viņa ir bijusi izdota septiņiem vīriem, un viņi visi nomira līgavas kambarī. Mana sižeta gadījumā šis ir stāsta kauna traips; jo komiskā iedarbība ir gandrīz neizbēgama, kad iedomājamies par kādas meitenes septiņiem veltīgiem mēģinājumiem apprecēties, kaut arī viņa tam bijusi pavisam tuvu tikpat tuvu kā students, kas septiņas reizes izkritis gala pārbaudījumā. Tobita grāmatā uzsvars likts citur, tāpēc lielais skaits ir svarīgs un savā ziņā pat sekmē traģiskumu; jo tas pastiprina jaunā Tobija drošsirdī111 bu, gan tāpēc, ka viņš ir vecākuvienīgais dēls (6:15), gan tāpēc, ka virsū arvien vairāk mācas biedējošais. Tas nu būtu jāmet laukā. Tad Sāra būs meitene, kas nekad nav mīlējusi, kas vēl glabā jaunas meitenes svētlaimību, viņas milzīgo pirmās prioritātes hipotēku eksistencē, viņas "Vollrnachtbrief zum Glūcke [vēstuli ar pilnvaru uz laimi]" mīlēt vīrieti no visas sirds un dvēseles. Un tomēr viņa ir nelaimīgāka par nelaimīgu, jo viņa zina, ka ļaunais dēmons, kurš viņu mīl, nogalinās līgavaini kāzu naktī. Es esmu lasījis par daudzām bēdām, bet es šaubos, vai jebkur sastopamas tik dziļas bēdas kā tās, kas ir šīs meitenes dzīvē. Ja nelaime nāk no ārpuses, tad tomēr ir rodams mierinājums. Ja esība cilvēkam neatnes to, kas būtu varējis darīt viņu laimīgu, tad tomēr ir mierinājums, ka viņš būtu varējis to saņemt. Bet šīs neizmērojamās bēdas, ko nekāds laiks nespēj kliedēt, nekāds laiks nespēj dziedēt, zināt, ka neko nelīdzētu pat tas, ja esība darītu visu! Grieķu rakstnieks savā vienkāršajā naivumā noslēpj tik bezgala daudz, kad viņš saka: TīāvTtot; yap OVSEIC, "EpcoTa E(pvyev >] (pevfcTai, ļiЈXPl KaAAoq fl Kai dfOaAjJoi fiAinioatv [Nevienam vēl nav izdevies un arī neizdosies pilnīgi izvairitics no mīlas, kamēr vien pastāvēs skaistums un būs acis, kas to skata] (skat. Longa Pastoralia [Pastorāle]). Ne viena vien meitene kļuva nelaimīga mīlestībā, tomēr viņa tāda kļuva; Sāra tāda bija vēl pirms tam, kad tāda kļuva. Ir smagi neatrast to, kam var atdoties, bet ir ne-izsakāmi smagi nespēt atdoties. Jauna meitene atdodas, un tad mēdz sacīt: "Nu viņa vairs nav brīva." Bet Sāra nekad nebija brīva, un tomēr viņa nekad nebija atdevusies. Ir smagi, ja meitene atdodas un tiek piekrāpta, bet Sāra bija piekrāpta vēl pirms tam, kad atdevās. Kādas gan pasaules sāpes ir tajā, kas seko pēc tam, kad Tobijs pēdīgi grib viņu precēt! Kādas kāzu ceremonijas, kāda gatavošanās! Neviena meitene nav tā piekrāpta kā Sāra; 112 jo viņai tikanokrāpta visaugstākā svētlaime, absolūtā bagātība, kas pieder pat vistrūcīgākajai meitenei, viņai tika nokrāpta drošā, nesaistītā, neierobežotā, neiegrožotā aizmiršanās, ko sniedz atdošanās; jo vispirms jau bija jāveic kvēpināšana, zivs sirdi un aknas uzliekot uz kvēlošām oglēm. Un kā gan lai māte atvadās no meitas, kurai nokrāpts viss un kura tāpēc ir spiesta nokrāpt mātei to skaistāko. Vienkārši palasīsim stāstu! Edna uzklāja gultu kāzu kambarī un aizveda tur Sāru. Viņa raudāja par meitu, bet noslaucījusi meitas asaras, sacīja tai: "Esi droša, mans bērns! Debesu un zemes Kungs tev dos prieku p^ bēdu vietā! Esi droša, meit!" Un nu laulību brīdis. Te var lasīt, ja vien asaras ļauj: viņi izgāja un aizslēdza kāzu kambara durvis. Un Tobijs piecēlās no zviļņa un sacīja: "Māsa, piecelies, lūgsim un izlūgsimies no mūsu Kunga, lai Viņš par mums apžēlojas un mūs izglābj." (8:4)

Ja šo stāstu lasītu dzejnieks, ja viņš gribētu to izmantot, es deru simts pret vienu, ka viņš liktu visu uz jauno Tobiju. Šī varonība uzdrīkstēties likt uz spēles savu dzīvību tik acīmredzamās briesmās, par ko stāsts vēl reizi atgādina; jo Raguēls nākamajā rītā pēc kāzām saka Ednai: "Aizsūti kādu no kalponēm, lai tā iegājusi apskatās, vai viņš vēl ir dzīvs, un, ja miris, lai mēs viņu apglabājam, kamēr neviens to vēl nezina" (skat. 8:13) -, šī varonība kļūtu par dzejnieka tēmu. Es atļaušos piedāvāt citu. Tobijs ir rīkojies braši, apņēmīgi un bruņnieciski, bet ikviens vīrietis, kuram nepietiek tam drosmes, ir memmesdēliņš, kas nezina nedz mīlestības, nedz to, ko nozīmē būt vīram, nedz to, kā dēļ ir vērts dzīvot; viņš pat nav sapratis nelielo mistēriju, ka labāk ir dot nekā ņemt, un viņam nav ne mazākās jausmas par dižo: ka ir krietni grūtāk ņemt nekā dot; proti, ja ir pieticis Apd 20:35 drosmes bez kaut kā iztikt un grūtā brīdī nekļūt pargļēvuli. Nē, Sāra viņa ir varone. Viņai es gribu tuvo113 ries tā, kā vēl nekad neesmu tuvojies nevienai meitenei vai juties kārdināts domās tuvoties kādai, par kuru esmu lasījis. Jo kāda gan ir vajadzīga mīlestība uz Dievu, lai ļautos sevi izdziedēt, kad šādi jau no paša sākuma esi bez vainas izkropļota, jau no paša sākuma esi neizdevies cilvēka eksemplārs! Kāds ētisks briedums, lai uzņemtos atbildību, pieļaujot, ka mīļotais veic tādu pārgalvību! Kāda pazemība pret otru cilvēku! Kāda ticība Dievam, ka viņa nākamajā mirklī neienīdīs to vīru, kuram viņa ir par visu parādā!

Iedomāsimies, ka Sāra ir vīrietis, un dēmoniskais tūdaļ ir pavisam tuvu. Lepnais, cēlais raksturs var paciest visu, bet vienu viņš nevar paciest, viņš nevar paciest līdzjūtību, kura sevī ietver pazemojumu, ko viņam var mest tikai augstāks spēks; jo viņš pats no savas gribas nekad nevar kļūt par šī spēka objektu. Ja viņš ir grēkojis, viņš var panest sodu, nekrītot izmisumā, bet to, ka viņš no mātes klēpja bez vainas ir izraudzīts par līdzjūtības upuri, par salkanu smaku tās nāsīs, to viņš nespēj izturēt. Līdzjūtībai piemīt savāda dialektika, vienā brīdī tā pieprasa vainu, nākamajā to atraida, tāpēc tas, ka esi icpriekšnolemts līdzjūtībai, kļūst jo bries-mīgāk, jo vairāk indivīda nelaime ir vērsta uz garīgo. Bet Sāra nav pie vainas, viņa ir kā medījums pasviesta visām ciešanām, un piedevām vēl viņai jāpacieš cilvēku līdzjūtība; jo pat es, kurš apbrīno viņu vairāk, nekā Tobijs viņu mīlēja, pat es nespēju pieminēt viņas vārdu nepicbildis: nabaga meitene! Iedomāsimies, ka Sāras vietā ir vīrietis; iedomāsimies, ka viņš zina, ka tad, ja viņš mīlēs kādu meiteni, ieradīsies elles gars un nogalinās mīļoto kāzu naktī; tad būtu visnotaļ iespējams, ka viņš 114 izvēlētos dēmonisko;viņš noslēgtos sevī un sacītu tā, kā dēmonisks radījums slepus mēdz teikt; "Nu paldies, es neesmu draugos ar ceremonijām un liekvārdību, es nepavisam nepieprasu mīlas priekus, es taču varu kļūt f><par Zilbārdi un gūt savu prieciņu, redzot, kā meitenes mirst kāzu naktī." Parasti par dēmonisko mēs uzzinām ļoti maz, neraugoties uz to, ka šai tēmai tieši mūsu laikos ir visas tiesības tapt atklātai, un neraugoties uz to, ka novērotājs, ja vien viņš vispār prot daudzmaz nonākt saskarē ar dēmonu, var izmantot gandrīz ikvienu cilvēku, vismaz brīžiem. Sai ziņā Šekspīrs ir un allaž paliks varonis. Tis briesmīgais dēmons, visdēmoniskākais tēls, kādu notēlojis Šekspīrs, bet arī notēlojis nepārspējami Glosters (vēlāk Ričards III); kas padarīja viņu par dēmonu? Acīmredzami tas, ka viņš nespēja panest līdzjūtību, kuras varā viņš bija pamests kopš bērnības. Viņa monologs "Ričarda III" pirmajā cēlienā ir vairāk vērts nekā veselas morāles sistēmas, kurām nav ne jausmas par esības šausmām vai par to skaidrojumu.

… Ich, roh geprdgt, undaller Reize baar, Vor leicht sich dreb 'nden Nymphen rnich zu brūsten; Jeb, so verkūrzt um sehones Ebenmajš, Geschandet von der tiickischen Natur, Entstellt, verivahrlost, vor der Zeitgesandt In diese IVelt des Atbmens, halb kaum fertig Gemacht, und zivar so lahm und ungeziernend DaJŠHundebellen, hink'ich wo vorbei.

[F.s, rupji izveidots un neaptēsts, Un mīlestības dieves nicināts, Pie lidojošām laumām nespiežos; Mans augums greizs, bez daiļa samēra; Es, dabas izķēmots un ļauni piekrāpts, Priekš laika, pusgatavs laists pasaulē, Tik neglīts esmu, ka uz mani rej Ikkatrs suns, kad garām kliboju.]

Tādus īpatņus kā Glosters nevar glābt, pastarpinot viņus sabiedrības idejā. Ētika patiesībā tikai zobojas par viņiem, tāpat kā tā būtu ņirgāšanās par Sāru, ja viņai sacītu: "Kāpēc tu neļauj izpausties vispārīgajam un neapprecies?" Šādi īpatņi būtībā ir iekšā paradoksā, un viņi nekādā ziņā nav nepilnīgāki par citiem cilvēkiem, atskaitot to, ka viņi ir vai nu zuduši dēmoniskajāpa115 radoksā, vai arī glābti dievišķajā paradoksā. Laiku lokos cilvēki ir priecājušies par to, ka raganas, rūķi, troļļi u.c. ir kropli radījumi, un nav noliedzams, ka ikvienam cilvēkam, ieraugot kroplu radījumu, ir tieksme tūdaļ to domās saistīt ar morālu izvirtību. Kas par milzīgu netaisnību! Jo šo sakarību drīzāk būtu jāapgriež otrādi ka esība pati ir viņus samaitājusi, gluži kā pamāte padara negantus pabērnus. Būt jau sākotnēji dabas vai vēsturisku apstākļu izstumtam no vispārīgā tas ir sākums dēmoniskajam, kurā indivīds pats tomēr nav pie vainas. Tādējādi Kamberlenda Zīds arī ir dēmons, kaut arī viņš dara labu. Tā nu dēmoniskums var izpausties arī kā nicinājums pret cilvēkiem, nicinājums, kas, gan jāatzīmē, neliek dēmoniskajam cilvēkam pašam rīkoties nicināmi, gluži pretēji, viņa spēks slēpjas apziņā, ka viņš ir labāks par visiem tiem, kuri viņu nosoda. Par kaut ko tādu dzejniekiem pienāktos būt teju vai pirmajiem, kas saceļ trauksmi. Dievs vien zina, kādas grāmatas lasa mūsdienu jaunie dzejdari! Laikam gan viņu studijas ir pantiņu iekalšana no galvas. Dievs zina, kāda ir šo dzejdaru nozīme dzīvē! Pašlaik man nav zināms, ka no viņiem būtu vēl kāda jēga, kā vien tas, ka viņi sniedz pa-mācošu pierādījumu dvēseles nemirstībai, jo par viņiem var sev mierīgi sacīt to pašu, ko Bagesens saka par vietējo dzejnieku Kildevalli: "Ja viņš kļūs nemirstīgs, tad tādi kļūsim mēs visi."… Tas, kas šeit ir pateikts sakarā ar Sāru turpat vai sava veida dzejisks darinājums un tāpēc ar fantastisku priekšnosacījumu -, iegūst savu pilno nozīmi, kad cilvēks ar psiholoģisku interesi vēlas iedziļināties jēgā, kāda ir senajam teicienam: nullum unauam exstitit magnurn ingenium sine aliqua dementia [nekad nav bijis neviena liela ģēnija, kuram nepiemistu sava druska plānprātības]. Jo šī dementia [plānprātība] ir ģēnija ciešanas eksistencē, tā ir, es uzdrīkstos sacīt, dievišķās skaudības izpausme, turpretī ģeniālais ir īpa-šas labvēlības izpausme. Tādējādi ģēnijs jau no paša 116 sākuma ir dezorientēts attiecībā pret vispārīgo un nostādīts attiecībās ar paradoksu vai viņš izmisumā par savu robežu, kas viņa skatījumā pārvērš viņa visvarenību par bezspēcību, meklē dēmonisku mierinājumu un tāpēc negrib to atzīt ne Dieva, ne cilvēku priekšā, vai arī viņš meklē reliģisku mierinājumu mīlestībā uz dievišķo. Te atrodami psiholoģijas uzdevumi, kuriem, man šķiet, cilvēks ar prieku varētu upurēt veselu dzīvi, un tomēr par to tik reti dzirdams kaut vārds. Kāda ir sakarība starp plānprātību un ģenialitāti; vai vienu ir iespējams uzkonstruēt no otras? Kādā ziņā un ciktāl ģēnijs ir noteicējs pār savu plānprātību? Pats par sevi saprotams, ka viņš zināmā mērā ir pār to noteicējs, jo pretējā gadījumā viņš taču patiesi būtu plānprātīgs. Tomēr šādiem novērojumiem vajadzīga augsta līmeņa attapība un mīlestība; jo novērot to, kurš ir pārāks, ir aplam grūti. Ja cilvēks, pievēršot tam uzmanību, pārlasītu dažu labu ģeniālu rakstnieku, varbūt pat būtu iespējams, lai arī ar milzīgām pūlēm, atklāt kādu mazumiņu, kaut vienu vienīgu reizi. Man ir padomā vēl viens gadījums, kad atsevišķais ar savu apslēptību un klusēšanu glābj vispārīgo. Sai nolūkā es varu izmantot teiku par Faustu. Fausts ir r neticīgais,** Ja nav vēlēšanās izmantot neticīgo, var izvēlēties līdzīgu tēlu, piemēram, ironiķi, kura asais skatiens ir līdz pašiem dzi|umicm atklājis eksistences smieklīgumu un kuru viņa slēptā saskaņa ar dzīves spēkiem pārliecina par to, ko pacients vēlas. Viņš zina, ka viņam pieder smieklu vara; ja viņš liks to lietā, viņš ir drošs par savu uzvaru, jā, pat vēl vairāk par savu laimi. Viņš zina, ka ierunāsies kāda balss, kas gribēs viņu atturēt, bet viņš zina, ka ir stiprāks; viņš zina, ka vēl uz bridi var panākt, lai vīrieši izliekas nopietni, bet viņš arī zina, ka klusībā viņi ilgojas smieties kopā ar viņu; viņš zina, ka vēl uz brīdi var panākt, lai sieviete tur vēdekli priekšā acīm, kad viņš runā, bet viņš zina, ka otrpus vēdeklim viņa smej; viņš zina, ka vēdeklis nav absolūti necaurredzams; viņš zina, ka uz tā var uzrakstīt neredzamus vēstījumus; viņš zina, ka tad, ja sieviete novicinās viņam pakaļ ar vēdekli, tas tiks darīts tāpēc, ka viņa ir viņu sapratusi; viņš nekļūdīgi zina, kā smiekli iezogas un paslepus mājo cilvēkā, un, reiz apmetušies tur uz dzīvi, tup slēpnī un gaida. Iedomāsimies šādu, mazliet izmainītu Aristofānu, šādu Voltēru; jo viņam ir arī līdzjūtīga daba, viņš mīl eksistenci, viņš mīl cilvēkus, un viņš zina kaut arī smieklu nosodījumsvarbūt izaudzinās jaunu, izglābtu paaudzi, tomēr daudzi laikabiedri noies dibenā. Tā nu viņš klusē, un, cik tas iespējams, pats aizmirst par smiešanos. Bet vai viņš uzdrīkstas ciest klusu? Varbūt ir tādi, kas vispār nesaprot grūtības, par kurām es runāju. Viņi noteikti domā, ka klusēt ir apbrīnas cienīga cēlsirdība. Tam es nekādi nevaru piekrist, jo uzskatu, ka ikviens, kam dota šāda ironiķa daba ja viņam nav bijis cēlsirdības klusēt -, ir nodevējs pret eksistenci. Tādējādi es pieprasu no viņa šādu cēlsirdību; bet, kad nu viņam tā ir, vai viņš uzdrīkstas ciest klusu? Ētika ir bīstama zinātne, un ir jau iespējams, ka Aristofāns, tīri ētisku apsvērumu vadīts, nolēma ar smiekliem izlabot savu noklīdušo laiku. Estētiskā cēlsirdība nevar palīdzēt; jo uz šāda rēķina neviens neko tādu neuzdrīkstas. Ja viņam lemts klusēt, tad viņam būtu jāiekļūst paradoksā. Kā vēl vienu sižetu es varu ierosināt, ka, piemēram, kādam cilvēkam ir zināms varoņa dzīves skaidrojums un šis skaidrojums ir skumjš, un tikpat vesela paaudze absolūti droši paļaujas uz šo varoni, neko tādu nenojauzdama.

gara atkritējs, kurš iet miesas ceļu. Tādu jēgu viņam piešķir dzejnieki, un, kaut arī vēl un vēlreiz  tiek atkārtots, ka ikkatram laikam ir savs Fausts, tikpat viens dzejnieks pēc otra nenoguris iet pa iemīto taku. Izdarīsim nelielu pārgrozījumu. Fausts ir neticīgais KUT' ii,o\r]V [ārkārtīgi lielā mērā]; bet viņa daba ir līdzjūtīga. Pat tajā, kā Gēte izprot Faustu, man pietrūkst dziļāka psiholoģiskā ieskata neticības slepenajās sarunās pašām ar sevi. Mūsu laikā, kad taču visi ir piedzīvojuši neticību un šaubas, vēl neviens dzejnieks nav spēris ne soli šai virzienā. Tā nu es domāju, ka mīļuprāt varētu piedāvāt  viņiem valsts obligācijas, uz kurām uzrakstīt visu to pieredzes daudzumu, ko viņi šai ziņā guvuši diez vai viņi uzrakstītu ko vairāk, nekā tas ietilpināms augšējā malā.

Tikai šādi, iclokot Faustu sevī, šaubas liksies poētiskas, tikai tad viņš ari pats īstenībā atklāj visas ciešanas, ko izraisījušas šaubas. Tad viņš zina, ka tieši gars uztur eksistenci, bet viņš arī zina, ka drošības sajūta un prieks, ar kuru cilvēki dzīvo, nesakņojas vis gara spēkā, bet ir viegli izskaidrojami kā nereflektēta svētlaime. Būdams šaubu mākts, būdams neticīgais, viņš ir augstāks par visu šo, un, ja kāds grib viņu piemuļķot, iegalvodams, ka piedzīvojis visas šaubas, viņš to viegli atmasko; jo tas, kurš ir izdarījis kustību gara pasaulē, proti, bezgalīgu kustību, var tūdaļ atbildē saklausīt, vai runātājs ir pārbaudījumos norūdīts vīrs vai Minhauzens. Ko Tamerlans iespēj ar saviem huņņiem, to Fausts prot panākt ar savām šaubām, iedzīt cilvēkus šausmās, likt, lai pasaule sagrīļojas viņiem zem kājām, sašķelt cilvēkus, likt, lai visur skan baiļu kliedzieni. Un, ja viņš tā dara, tad viņš tikpat nav nekāds Tamerlans; savā ziņā viņam ir uz to tiesības un domas pilnvara. Bet Fausts ir līdzcietīgs, viņš mīl eksistenci, viņa dvēselei skaudība ir sveša, viņš apzinās, ka nevar apturēt to neprātu, ko pats it viegli var izsaukt; viņš netīko pēc Herostrāta goda viņš klusē, viņš noslēpj šaubas savā dvēselē rūpīgāk nekā meitene, kas slēpj zem sirds grēcīgas mīlas augli, viņš cenšas, cik vien labi iespējams, iet vienā solī ar citiem cil-vēkiem, bet to, kas norisinās viņā pašā, viņš patur sevī, tādējādi atdodams sevi par upuri vispārīgajam,119 Dažbrīd gadās dzirdēt cilvēkus žēlojamies, kad kāds ekscentrisks prāts saceļ šaubu virpuli; viņi tad saka: "Kaut viņš būtu paklusējis!" Šo ideju realizē Fausts. Tas, kuram ir priekšstats, ko nozīmē pārtikt no gara, zina arī, ko nozīmē šaubu bads, un to, ka neticīgais ir tikpat izsalcis pēc dzīves dienišķās maizes, kā pēc gara barības. Neskatoties uz to, ka visas Fausta izciestās sāpes var būt itin labs arguments par labu tam, ka viņu apsēdusi ne jau lepnība, es tomēr likšu lietā nelielu piesardzības līdzekli, kuru es viegli izgudrošu; jo, kā Gregorijs no Rimini tika saukts par tortor infantium [mazo bērnu bende], jo viņš pieļāva mazu bērnu nolādēšanu, tādā pašā garā man ir vilinājums nosaukt sevi par tortor herourn [varoņu bende]; jo es esmu ļoti atjautīgs, kad runa ir par varoņu mocīšanu. Fausts ierauga Margarietu ne jau pēc tam, kad ir izvēlējies kārestību; jo mans Fausts nemaz neizvēlas kārību, viņš ierauga Margarietu nevis Mefistofeļa greizajā spogulī bet visā viņas piemīlīgajā nevainībā, un, tā kā viņa dvēselē ir saglabājusies mīlestība pret cilvēkiem, viņš var arī itin viegli iemīlēties viņā. Bet viņš ir neticīgais, viņam šaubas ir iznīcinājušas īstenību; jo mans Fausts ir tik ideāls, ka viņš nepieder pie tiem zinātnes neticīgajiem, kas šaubās vienu stundu semestrī, stāvēdami katedrā, bet vispār var darīt jebko citu, tāpat kā viņi dara arī šo, bez gara palīdzības vai gara spēka. Viņš šaubās, un neticīgais ir tikpat izsalcis pēc līksmes dienišķās maizes, kā pēc gara barības. Tomēr viņš paliek uzticīgs savam lēmumam un klusē, un nestāsta nevienam par savām šaubām, un Margarietai ari par savu mīlestību ne.

Pats par sevi saprotams, ka Fausts ir pārāk ideāls tēls, lai būtu mierā ar tādām blēņām, ka tad, ja viņš runātu, viņš ierosinātu vispārīgu diskusiju, vai ka viss paliktu bez kādām sekām, vai varbūt tā, vai varbūt šitā.(Te, kā ikviens dzejnieks viegli pamanīs, sižetā snauž komiskais elements, liekot Faustam stāties ironiskās attiecībās ar šiem burleskajiem ģeķiem, kas mūsu laikos dzenas pēc šaubām, piesaucot ārēju argumentu tam, ka viņi ir šau-bījušies par visu, piemēram, doktora diplomu, vai apzvērot, ka ir šaubījušies par visu, vai kā pierādījumu minot, ka savā ceļojumā ir satikuši neticīgo, ironiskās attiecībās ar šiem gara pasaules izsūtāmajiem un ātrskrējējiem, kas vislielākajā steigā no viena cilvēka dabū šķipsniņu šaubu, no otra šķipsniņu ticības, un nu wirtschaften [saimnieko], cik labi mācēdami, atkarībā no tā, vai draudze grib smalkas vai rupjas smiltis). Fausts ir pārāk ideāls tēls, lai staigātu novalkātās rītakurpēs. Tas, kuram nav bezgalīgas kaislības, nav ideāls, un tas, kuram ir bezgalīga kaislība, jau sen ir izglābis savu dvēseli no tādām blēņām. Viņš cieš klusu, lai upurētu sevi, vai arī viņš runā, apzinādamies, ka visu saputros.

Ja viņš klusē, viņu nosoda ētika, teikdama: "Tev ir jāatzīst vispārīgais, un tu to atzīsti tieši runādams, un neiedrošinies just līdzi vispārīgajam!" Šis novērojums ir jāpatur prātā, kad reizumis neticīgais par to, ka viņš runā, tiek pārāk bargi tiesāts. Es negrasos šādu uzvedību tiesāt saudzīgi; bet te, tāpat kā visur, ir svarīgi, lai kustība notiktu normāli. Visļaunākajā gadījumā neticīgajam pat tad, ja viņš ar savu runāšanu sagādātu pasaulei visas iespējamās nelaimes, tomēr ir dodama priekšroka salīdzinājumā ar šiem nožēlojamajiem kārumniekiem, kuri nogaršo pa drusciņai no visa, un kas grib izdziedēt šaubas, tās nepazīdami, un kuri tāpēc lielākoties ir vistiešākais iegansts tam, ka šaubas izlaužas neganti un nevaldāmi. Ja viņš runā, tad viņš visu saputro; jo pat tad, ja tas nenotiek, viņš to uzzina tikai pēc tam, un iznākums nevar palīdzēt cilvēkam ne rīcības brīdī, ne 121 arī attiecībā uz atbildību.

Ja viņš pats uz savu galvu klusē, viņš gan var rīkoties cēlsirdīgi, tomēr pie pārējām sāpēm viņš pievienos nelielu kārdinājumu; jo vispārīgais nemitīgi viņu mocīs, sacīdams: "Tev vajadzēja runāt. Kur tu radīsi pārliecību, ka tavu lēmumu tomēr neietekmēja slepena augstprātība?"

Turpretī tad, ja neticīgais var kļūt par atsevišķo, kas kā atsevišķais atrodas absolūtās attiecībās ar absolūto, viņš var iegūt pilnvaru klusēt. Tādā gadījumā viņam savas šaubas jāpadara par vainu. Tādā gadījumā viņš ir paradoksa iekšpusē, bet tādā gadījumā viņa šaubas ir dziedētas pat tad, ja viņam rodas citas šaubas. Mt 8:4;

Pat Jaunā derība atzītu šādu klusēšanu. Bez tam

Mk 1:3

Jaunajā derībā ir sastopamas vietas, kas cildina ironi,.44 ju tikai tad, ja to izmanto, lai apslēptu labāko. Tomēr šī kustība ir tiklab ironijas, kā jebkā cita kustība, kas sakņojas tajā, ka subjektivitāte ir augstāka par īstenību. Par to mūsu laikos cilvēki negrib neko zināt, viņi vispār negrib zināt par ironiju neko vairāk kā to, ko sacījis Hēgelis, kurš savādā kārtā necik daudz no tās nesaprata un turēja uz to ļaunu prātu un mūsu laikmetam ir dibināts iemesls darīt tāpat, jo tam vienkārši no ironijas ir jāpiesargājas. Kalna sprediķī sacīts: "Kad tu gavē, svaidi savu galvu ar eļļu un mazgā savu seju, ka tu nerādies kā Mt 6:17-18 gavētājs cilvēkiem." Šī vieta nepārprotami liecina, ka subjektivitāte ir nesamērojama ar realitāti, ka tai pat ir tiesības krāpt. Ja vien tie ļaudis, kas mūsu dienās slaistās riņķī ar tukšām runām par draudzes ideju, izlasītu Jauno derību, varbūt viņiem galvā ienāktu citas domas.

Bet nu par Ābrahāmu kā rīkojās viņš? Jo viņu es neesmu aizmirsis, un lasītājam varbūt nu labpatiksies atsaukt atmiņā, ka tieši ar nolūku virzīties turp es iesaistījos visā iepriekšējā pārspriedumā ne tādēļ, ka Ābrahāms tādā veidā kļūtu saprotamāks, bet tādēļ, lai nesaprotamība kļūtu vēl saraustītāka; jo, kā jau sacīts, Ābrahāmu es nespēju saprast, viņu es varu tikai apbrīnot. l ika arī minēts, ka nevienā no aprakstītajām stadijām nav analoģijas ar Ābrahāmu; tās izvērstas tikai tādēļ, lai, parādītas pašas savā sfērā, tās dažādošanās brīdī varētu itin kā iezīmēt nezināmās zemes aprises. Ja varētu būt runa par kādu analoģiju, tam vajadzētu būt grēka paradoksam, bet tas atkal atrodas citā sfērā un nespēj izskaidrot Ābrahāmu, un pats ir daudz vieglāk izskaidrojams par Ābrahāmu.

Tātad Ābrahāms nerunāja, viņš nerunāja ar Sāru, ar Ēliēzeru ne, ar Izāku ne, viņš izlaida šīs trīs ētiskās instances; jo Ābrahāma skatījumā ētiskajam nebija augstākas izpausmes kā ģimenes dzīve.

Estētika pieļāva, pat pieprasīja no atsevišķā klusēšanu, ja viņš klusējot spēja glābt kādu citu. Jau tas ir pietiekams pierādījums, ka Ābrahāms neatrodas estētikas jomā. Viņa klusēšana nekādā ziņā nav vērsta uz to, lai glābtu Izāku, tāpat kā viss viņa uzdevums upurēt īzāku sevis paša un Dieva labad ir aizvainojums estētikai; jo tai ir labi saprotams tas, ka es upurējos pats, bet ne tas, ka es upurēju kādu citu sevis labad. Estētikas varonis cieta klusu. Turpretī ētika viņu nosodīja, jo viņš klusēja sava nejaušā atsevišķuma dēļ. Tas, kas lika viņam klusēt, bija viņa cilvēciskais paredzējums. Ētika to nevar piedot, ikviena šāda cilvēciska zināšana ir tikai ilūzija, ētika pieprasa bezgalīgu kustību, tā pieprasa atklātību. Estētikas varonis gan var runāt, taču negrib.

īsts traģiskais varonis upurē sevi un visu, kas tam pieder, vispārīgā labad; viņa rīcība, ikviena viņa izjūta pieder vispārīgajam, viņš ir atklāts un šajā atklātībā ētikas mīļais dēls. Tas nav piemērojams Ābrahāmam, viņš nedara neko vispārīgā labad un viņš ir apslēpts. Nu mēs esam nonākuši pie paradoksa. Vai nu atsevišķais kā atsevišķs var atrasties absolūtās attiecībās ar absolūto, un tādā gadījumā ētiskais nav pats augstākais, vai arī Ābrahāms ir zudis viņš nav ne traģiskais, ne estētikas varonis.

Te nu atkal varētu likties, ka šis paradokss ir pats vieglākais un vienkāršākais no visa. Tomēr es esmu spiests atkārtot, ka cilvēks, kurš šķiet par to pārliecināts, nav ticības bruņinieks, jo ciešanas un bailes ir vienīgais iedomājamais attaisnojums, pat ja to nevar iedomāties vispārīgi, jo tad paradokss tiek atcelts.

Ābrahāms klusē bet viņš nevar runāt; tieši tur arī ir ciešanas un bailes. Raugi, ja es runājot nespēju sevi izskaidrot, tad es nerunāju, pat tad, ja nepārtraukti runātu augu nakti un dienu. Tas ir Ābrahāma gadījums. Viņš var pasacīt visu; bet vienu viņš nevar izteikt, un tomēr, ja viņš nevar to izteikt, proti, izteikt to tā, lai kāds cits to saprastu, tad viņš nerunā. Runāšana remdina tādējādi, ka tā pārtulko mani vispārīgajā. Ābrahāms var sacīt pašu skaistāko, kas vien ietērpjams kādas valodas vārdos, par to, kā viņš mīl Izāku. Tomēr ne jau tas viņam ir prātā; viņam prātā ir dziļāka doma ka viņš grasās Izāku upurēt, jo tas ir pārbaudījums. Pēdējo nevar saprast neviens, un tā nu ikviens var tikai pārprast pirmo. Šādas grūtības traģiskais varonis nepazīst. Pirmām kārtām, viņumierina tas, ka ikviens pretarguments

ir uzklausīts, ka Klitaimnestrai, Ifigenijai, Ahillejam, korim, ikkatrai dzīvai būtnei, ikkatrai balsij no cilvēces sirds, ikkatrai viltīgai, ikkatrai bažīgai, ikkatrai apsūdzošai, ikkatrai līdzcietīgai domai viņš ir varējis sniegt iespēju nostāties pret viņu. Viņš var būt pārliecināts, ka viss, ko vien iespējams pateikt pret viņu, ir pasacīts, nesaudzīgi, cietsirdīgi, un cīnīties ar visu pasauli ir mierinājums, cīnīties pašam ar sevi ir šausmīgi; viņam nav jābaidās, ka būs palaidis ko garām neievērotu, ka varbūt reiz vēlāk būs jākliedz kā karalim Edvardam IV, saņemot vēsti par Klerensa noslepkavošanu:

fVer bat ftir ibn? Wer kniet'in meinem Grimm

Zu Fūfien mir und bat mich ūberlegen?

Wer spracb von Bruderpflicht? IVer sprach von Liebe?'

[Kas lūdzās viņa dēļ? Kas krita ceļos

Un lika pārsteigumu pārdomāt?

Kas runāja par brāļa pienākumu

Un mīlestību?]

Traģiskais varonis nepazīst vientulības šausmīgo atbildību. Otrkārt, viņam ir tas mierinājums, ka viņš var raudāt un vaimanāt kopā ar Klitaimnestru un Ifigeniju un asaras un gaudas remdē, bet bezvārdu nopūtas Rom8:26

" Skar. II cēliens, 1. aina.

bendē. Agamemnons var ātri savākt savu dvēseli apziņā, ka viņš rīkosies, un tad viņam vēl atliek laiks, lai sniegtu mierinājumu un uzmundrinājumu. Ābrahāms to nevar. Kad viņa sirds ir saviļņota, kad viņa vārdos būtu ietilpināms svētlaimīgs mierinājums visai pasaulei, viņš neuzdrīkstas mierināt, jo vai tad Sāra, vai tad Ēliēzers, vai tad īzāks viņam nesacītu: "Kādēļ gan tu grasies to darīt, tu taču vari arī nedarīt." Un, ja nu viņš savās ciešanās gribētu dot jūtām vaļu, gribētu apskaut visus, kas viņam mīļi, iekams viņš ķertos klāt beidzamajai lietai, tad viņš varbūt izraisītu tās briesmīgās sekas, ka Sāra, Ēliēzers un 125 īzāks saskaistos uz viņu un domātu, ka viņš ir liekulis. Runāt viņš nevar, viņš nerunā nevienā cilvēku valodā. Pat tad, ja viņš pats saprastu visas pasaules valodas, pat tad, ja arī viņa mīļotie saprastu tās, viņš tikpat nevar iKor 14:2 runāt viņš runā dievišķā valodā, viņš runā mēlēs.

Šīs ciešanas es varu labi saprast, es apbrīnoju Ābrahāmu, es nebaidos, ka šis stāsts kādu kārdinās vieglprātīgi vēlēties būt par atsevišķo, bet es arī atzīstos, ka man nav tam drosmes un ka es ar prieku atsakos no jebkādām izredzēm tikt tālāk, ja vien vispār iespējams, ka es jebkad, kaut arī vēlu, tiktāl tiktu. Ikkatru brīdi Ābrahāms var atkāpties, viņš var visu nožēlot kā kārp«dinājumu; tad viņš varēs runāt, tad visi varēs viņu sa-prast bet tad viņš vairs nebūs Ābrahāms.

Ābrahāms nevar runāt; jo viņš nespēj izteikt vārdus, kas visu izskaidrotu (proti, tā, lai tas būtu saprotams),

viņš nevar pateikt, ka tas ir pārbaudījums, gan jāatzīmē, tāds, kurā ētiskais ir kārdinājums. Tas, kurš nonācis šādā stāvoklī, ir izceļotājs no vispārīgā sfēras. Bet tālāko viņš var izteikt vēl mazāk. Ābrahāms, kā jau iepriekš pietiekami iztirzāts, veic divas kustības. Viņš izdara paš-atteikšanās bezgalīgo kustību un atsakās no īzāka, neviens to nevar saprast, jo tā ir privāta darīšana; bet vēlāk viņš ikkatru mirkli izdara ticības kustību. Tas ir viņa mierinājums. Raugi, viņš saka: tas tomēr nenotiks, vai arī ja tas notiks, Kungs dos man jaunu Izāku absurda spēkā. Traģiskais varonis viņa stāstam tomēr pienāk beigas. Ifigenija pakļaujas tēva lēmumam, viņa pati izdara pašatteikšanās bezgalīgo kustību, un nu viņi saprot viens otru. Viņa var saprast Agamemnonu, jo viņa rīcība izsaka vispārīgo. Turpretī tad, ja Agamemnons viņai teiktu: "Kaut arīDievs pieprasa tevi par upuri, tomēr ir vēl iespējams, ka viņš to nepieprasīs, proti, pamatojoties uz absurdu," viņš šajā pašā brīdī kļūtu Ifigenijai nesaprotams. Ja viņš to varētu sacīt, pamatojoties uz cilvēcisku aprēķinu, Ifigenija noteikti saprastu viņu; bet tad no tā izrietētu, ka Agamemnons nav izdarījis pašatteikšanās bezgalīgo kustību, un tad viņš nebūtu nekāds varonis, tad reģa paziņojums būtu tik vien kā jūrnieka stāsts un viss notikums vodeviļa.

Tā nu Ābrahāms nerunāja. No viņa ir saglabājies tikai viens vārds, viena replika īzākam, kas ari pietiekamā mērā pierāda, ka viņš iepriekš nebija runājis. īzāks

uzdod Ābrahāmam jautājumu, kur ir upurējamais jērs. "Un Ābrahāms sacīja: "Gan Dievs pats izraudzīs sev ĪMoz22:8 jēru upurim, mans dēls!""

So pēdējo Ābrahāma vārdu es te aplūkošu plašāk. Ja šī vārda nebūtu bijis, visam notikumam kaut kā trūktu; ja tas būtu bijis citāds, viss varbūt izirtu sajukumā.

Esmu bieži prātojis par jautājumu, vai traģiskajam varonim, lai viņš ciešanās vai rīcībā piedzīvotu kulmi-nāciju, ir vajadzīga pēdējā replika. Cik varu spriest, tas ir atkarīgs no tā, kādai dzīves sfērai viņš pieder, vai viņa dzīvei ir intelektuāla nozīme, vai viņa ciešanas vai rīcība ir saistītas ar garu.

Pats par sevi saprotams, ka kulminācijas brīdī traģis-kais varonis, gluži kā ikviens cits cilvēks, kam nav laupīta valoda, var pateikt pāris vārdu, varbūt pāris trāpīgu vārdu, bet jautājums ir vai viņam piedien tos sacīt. Ja viņa dzīves jēga slēpjas ārējā darbībā, tad viņam nav nekā, ko teikt, tad viss, ko viņš saka, būtībā ir pļāpas, 127 ar ko viņš tikai pavājina sevis atstātoiespaidu, turpretī traģiskais ceremoniāls liek, lai viņš klusējot izpilda savu pienākumu vai tā būtu rīcība, vai ciešanas. Lai neaizmalditos par tālu, es paņemšu piemēru, kas ir vistuvāk apskatāmajai tēmai. Ja Agamemnonam pašam, nevis Kalhantam, būtu bijis jāpaceļ nazis pret Ifigeniju, viņš būtu tikai pazemojis sevi, beidzamajā brīdī gribēdams pasacīt pāris vārdu; jo viņa rīcības nozīme taču bija visiem skaidri redzama, godbijības, līdzcietības, jūtu un asaru procedūra bija izpildīta, un viņa dzīvei vēl turklāt nebija nekāda sakara ar garu, proti, viņš nebija nedz skolotājs, nedz gara liecinieks. Turpretī tad, ja varoņa dzīves jēga ir vērsta gara virzienā, replikas trūkums pavājina viņa atstāto iespaidu. Tas, kas viņam sakāms, ir nevis pāris piemērotu vārdu, nevis deklamējams gabaliņš viņa replikas nozīme ir tajā, ka izšķirošajā brīdī viņš īsteno sevi. Šādam intelektuālam traģiskajam varonim ir jāsaka un jāpatur pēdējais vārds. No viņa tiek prasīta tāda pati apskaidrota attieksme, kāda piedienas ikvienam traģiskajam varonim, taču tiek prasīts vēl viens vārds. Ja nu šāds intelektuāls traģiskais varonis piedzīvo kulmināciju ciešanās (nāvē), tad viņš šajā pēdējā vārdā kļūst nemirstīgs, pirms nomirst, turpretī parastais traģiskais varonis kļūst nemirstīgs tikai pēc savas nāves.

Kā piemēru var ņemt Sokrātu. Viņš bija intelektuāls traģiskais varonis. Viņam tiek pasludināts nāves spriedums. Tajā mirklī viņš mirst, jo tas, kurš nesaprot, ka ir vajadzīgs viss gara spēks, lai nomirtu, un ka varonis allaž mirst pirms tam, kad viņš nomirst, tas netiks sevišķi tālu savā dzīves izpratnē. No Sokrātā kā no varoņa 11u tiek prasīts, lai viņš būtu mierīgs un nosvērts, bet kā no intelektuāla traģiskā varoņa tiek prasīts, lai viņam šajā pēdējā brīdī pietiktu gara spēka īstenot sevi. Tā nu 128 viņš nevar kā parasts traģiskais varonis koncentrēties, lai noturētos nāves priekšā, bet viņam ir mudīgi jāizdara šī kustība, lai viņš acumirklī ar savu apziņu būtu paveicis šo cīņu un apliecinātu sevi. Ja nu Sokrāts nāves krīzē būtu cietis klusu, viņš būtu pavājinājis savas dzīves iedarbību, uzjundījis aizdomas, ka ironijas elastīgums viņā ir nevis stihisks spēks, bet gan spēle, kuras lokanums izšķirošajā brīdī būtu jālieto pēc apgrieztas mērauklas, lai noturētu viņu emocionālā pacēlumā.*" Kura Sokrātā replika uzskatāma par izšķirošo par to domas var dalīties, jo Platons ir tik daudzējādā ziņā poētiski padarījis Sokrātu gaisīgu. Mans priekšlikums ir šāds viņam pasludina nāves spriedumu, tai pašā mirklī viņš mirst, tai pašā mirklī viņš pārvar nāvi un īsteno sevi slavenajā atbildē: ka viņu esot izbrīnījis, ka viņš ir notiesāts ar trīs balsu vairākumu. Ne par kādām dīkām tirgus laukuma valodām, ne par vienu muļķīgu idiota piezīmi viņš nebūtu varējis pazoboties ironiskāk kā par nāves spriedumu, kas piespriež nāvi viņam pašam.

Šeit īsumā iezīmētais nekādi nav attiecināms uz Ābrahāmu ja kāds iedomājas, ka ar analoģijas palīdzību varētu Ābrahāmam izgudrot piemērotus vārdus, ar ko pabeigtināms, ja tiek atzīta nepieciešamība pēc tā, lai Ābrahāms beidzamajā brīdī īstenotu sevi, lai viņš nevis klusējot satvertu nazi, bet viņam būtu pasakāms kāds vārds, jo viņam kā ticības tēvam garīgajā ziņā ir absolūta nozīme. Kas viņam būtu sakāms par to man iepriekš nav nekāda priekšstata; pēc tam kad viņš būs to pateicis, gan es viņu sapratīšu, gan es kaut kādā ziņā klusībā sapratīšu Ābrahāmu, kaut arī nebūšu piekļuvis 129 viņam tuvāk kā iepriekšējāpārspriedumā. Ja Sokrātā pēdējās replikas nebūtu bijis, es varētu iedomāties sevi viņa vietā un tādus vārdus sacerēt; ja es nevarētu tikt ar to galā, to iespētu dzejnieks; bet Ābrahāmam nevar tikt klāt neviens dzejnieks.

Iekams es pievēršos rūpīgākai Ābrahāma pēdējo vārdu aplūkošanai, man vispirms jānorāda uz tām grūtībām, kādas ir Ābrahāmam vispār kaut ko pateikt. Ciešanas un bailes paradoksā, kā iepriekš iztirzāts, ir tieši klusēšanā Ābrahāms nespēj runāt.*' Ja vispār var būt runa par kādu analoģiju, tādu sagādā Pitagora nāves situācija, jo viņš savā pēdējā mirklī bija spiests īstenot paša allaž sludināto klusēšanu, un tāpēc viņš sacīja-, "Ir labāk tikt nogalinātam nekā runāt." Skat. Diogēna 8. grāmata, 39. nodaļa. ~>P

Tādējādi prasībā, lai viņš runā, ir iekšēja pretruna, ja vien nav vēlēšanās izdabūt viņu no paradoksa ārā tā, ka viņš izšķirīgajā brīdī atceļ paradoksu, reizē arī pārstādams būt Ābrahāms un anulēdams visu, kas bijis pirms tam. Ja nu Ābrahāms izšķirīgajā brīdī teiktu īzākam: "Tu esi upurējamais" tad tas būtu tikai vājums. Jo tad, ja viņš vispār varētu parunāt, viņam būtu bijis jārunā labu laiku iepriekš, un viņa vājums slēptos tajā, ka viņam nebūtu pieticis gara brieduma un koncentrēšanās, lai jau iepriekš pārdomātu visas sāpes, bet viņš būtu daļu sāpju atbīdījis malā, tāpēc patiesās sāpes pārspētu iztēlotās. Turklāt ar šādu sakāmo viņš izkristu laukā no paradoksa, un, ja viņš patiesi gribētu runāt ar īzāku, viņam vajadzētu pārvērst savu stāvokli par kārdinājumu; jo citādi taču viņš nevarētu neko pateikt, un, ja viņš to darītu, tad viņš nebūtu pat nekāds traģiskais varonis.

Tomēr Ābrahāma pēdējais vārds ir saglabājies, un, 130 cik nu es spēju aptvert šo paradoksu, es spēju arī saprast Ābrahāma pilnīgo klātbūtni šajos vārdos. Pirmām kārtām, viņš neko nepasaka, un šajā formā viņš pasaka to, kas viņam sakāms. Viņa atbilde īzākam ir ietērpta ironijas formā, jo tā vienmēr ir ironija, ja es kaut ko saku un tomēr neko nepasaku. īzāks uzdod jautājumu Ābrahāmam, pieņemdams, ka Ābrahāms zina. Ja Ābrahāms nu būtu atbildējis: "Es neko nezinu," viņš būtu sacījis nepatiesību. Pateikt kaut ko viņš nevar; jo to, ko zina, viņš pateikt nevar. Tā nu viņš atbild: "Gan iMoz22:8 Dievs pats izraudzīs sev jēru upurim, mans dēls!" Te redzama Ābrahāma dvēseles divkāršā kustība, kāda tā ir aprakstīta iepriekš. Ja Ābrahāms būtu tikai atteicies no īzāka un nebūtu darījis neko vairāk, viņš būtu pateicis nepatiesību; jo viņš taču zina, ka Dievs pieprasa īzāku par upuri, un viņš zina, ka pats šajā brīdī ir gatavs upurēt dēlu. Viņš tātad ik bridi, izdarījis šo kustību, izdara nākamo, izdara ticības kustību, pamatojoties uz absurdu. Tādējādi viņš nesaka nepatiesību; jo, pamatojoties uz absurdu, ir taču iespējams, ka Dievs varētu izdarīt pilnīgi ko citu. Tā nu viņš nesaka nepatiesību, bet viņš tā arī nepasaka neko; jo viņš runā svešā mēlē. Tas kļūst vēl acīmredzamāks, kad iedomājamies, ka Ābrahāms pats bija tas, kuram vajadzēja upurēt īzāku. Ja uzdevums būtu cits, ja Kungs būtu pavēlējis Ābrahāmam nogādāt Izāku Morija kalnā, un Viņš pats liktu, lai Viņa zibens iesper īzākam, tādējādi pieņemot viņu par upuri, tad Ābrahāmam vistiešākajā nozīmē būtu tiesības runāt tik mīklaini; jo tad taču viņš arī pats nevarētu zināt, kas notiks. Bet atbilstoši tam, kā uzdevums ir dots Ābrahāmam, viņam jārīkojas pašam, tātad viņam izšķirošajā brīdī ir jāzina, kas viņam pašam darāms, un tātad viņam jāzina, ka īzāks ir jāupurē. Ja viņš nebūtu to zinājis noteikti, viņš nebūtu izdarījispašatteikšanās bezgalīgo kustību; tātad viņa vārdi gan nav nepatiesība, bet viņš ir arī ļoti tālu no tā, lai būtu Ābrahāms, viņš ir nenozīmīgāks par traģisko varoni jā, viņš ir neizlēmīgs vīrs, kurš nespēj izšķirties nedz par labu vienam, nedz otram, un kurš šā iemesla dēļ vienmēr runā mīklās. Taču šāds svārsteklis ir tik vien kā parodija par ticības bruņinieku.

Tā nu te atkal izrādās, ka Ābrahāmu gan var saprast, bet tikai tādā veidā, kā saprot paradoksu. Es pats gan varu saprast Ābrahāmu, bet reizē aptveru, ka man trūkst drosmes tā runāt, tāpat kā man trūkst drosmes rīkoties kā Ābrahāmam; lidz ar to es nekādā gadījumā nesaku, ka tas, ko viņš izdarīja, ir kas niecīgs, jo tas, gluži pretēji, ir vienīgais brīnišķīgais.

Un ko tad laikabiedri sprieda par traģisko varoni? Tie nosprieda, ka viņš ir dižs un apbrīnoja viņu. Un tā augsti godājamā dižciltīgo sapulce, tā zvērināto tiesa, ko ikviena paaudze sastāda, lai izvērtētu aizgājušo paaudzi, arī tā nosprieda tāpat. Bet Ābrahāmu nespēja saprast neviens. Un patiesi ko viņš sasniedza? Viņš palika uzticīgs savai mīlestībai. Bet tam, kurš mīl Dievu, nav vajadzīgas ne asaras, ne apbrīns, viņš mīlestībā aizmirst ciešanas, jā, tik pilnīgi viņš tās aizmirsis, ka pēc tam nebūtu bijis ij ne miņas no viņa sāpēm, ja Dievs pats tās neatminētos; jo viņš redz apslēptībā un pazīst ciešanas, un skaita asaras, un neaizmirst neko.

Tāpēc vai nu pastāv paradokss, ka atsevišķais kā atsevišķs atrodas absolūtās attiecībās ar absolūto, vai arī Ābrahāms ir zudis.

EPILOGS

Reiz, kad garšvielu cenas Holandē bija visai nokritušās, tirgotāji pāris kravu noslīcināja jūrā, lai uzskrūvētu cenu. Tā bija piedodama, varbūt pat nepieciešama krāpšanās. Vai mums kas tamlīdzīgs ir vajadzīgs gara pasaulē, vai mēs esam tādā mērā pārliecināti, ka esam nonākuši līdz pašam augstākajam un mums neatliek vairs nekas cits, kā vien svētulīgi iegalvot sev, ka neesam tikuši tik tālu, lai būtu vismaz kaut kas, ar ko aizpildīt laiku? Vai šāds pašapmāns vajadzīgs tagadējai paaudzei? Vai tai būtu jāapgūst tāda virtuozitāte? Vai gan drīzāk nav tā, ka māku mānīt sevi tā jau izkopusi līdz pilnībai? Vai arī tas, kas tai vajadzīgs, drīzāk ir godīga nopietnība, kas bezbailīgi un neuzpērkami norāda uz uzdevumiem, godīga nopietnība, kas sirsnīgi glabā uzdevumus, kas nebaida cilvēkus, lai tie steigšus sasniegtu pašu augstāko, bet glabā šos uzdevumus jaunus un daiļus, un patīkamus uzlūkot, un vilinošus visiem, un tomēr arī grūtus un iedvesmojošus cēlajiem; jo cēlu dabu iedvesmo vienīgi grūtais? Lai ko ari viena paaudze mācītos no otras, īsteni  humāno neviena paaudze nemācās no iepriekšējās. Šai ziņā ikkatra paaudze sāk ar pirmsākumiem, tai nav ne viena cita uzdevuma kā ikvienai iepriekšējai paaudzei, tā arī netiek tālāk, ja vien iepriekšējā nav kļuvusi neuzticīga šim uzdevumam un piekrāpusi pati sevi. Šis īsteni humānais ir kaislība, kurā arī viena paaudze pilnībā saprot otru un saprot pati sevi. Tādējādi mīlēt neviena paaudze nav iemācījusies no citas, neviena paaudze nesāk citā vietā, kā vien sākumā, nevienai vēlākai paaudzei uzdevums nav īsāks kā iepriekšējai, un, ja kāds šeit grib iet tālāk, nevis palikt pie mīlestības, kā to darījušas iepriekšējās paaudzes, tad tās ir tikai tukšas un muļķīgas runas.

Tomēr visaugstākā kaislība cilvēkā ir ticība, un te neviena paaudze nesāk citā vietā kā iepriekšējā, ikviena paaudze sāk no sākuma, nākamā paaudze netiek tālāk par iepriekšējo, ja vien tā palikusi uzticīga savam uzdevumam un nav pametusi to likteņa varā. Ka tas būtu nogurdinoši, dabiski, neviena paaudze nevar sacīt, jo katrai paaudzei taču ir uzdevums un tai nav nekāda sakara ar to, ka iepriekšējai paaudzei bijis tas pats uzdevums, ja vien konkrētā paaudze vai atsevišķi tās īpatņi nekaunīgi negrib ieņemt vietu, kas pienākas tikai tam garam, kurš valda pār pasauli un kuram pietiek pacietības nenogurt. Ja šī paaudze iesāk ko tādu, tas ir nepareizi, un kāds gan tad brīnums, ka tai šķiet nepareiza visa eksistence; jo laikam nebūs neviena, kuram eksistence rādījusies nepareizāka kā tam skroderim, kurš, kā vēsta pasaka, dzīvs būdams, nonāca debesīs un no šī skatu punkta aplūkoja pasauli. Kamēr vien paaudzei rūp tikai savs uzdevums, kas ir pats augstākais, tā nevar nogurt; jo ar šo uzdevumu vienmēr pietiek cilvēka mūžam. Kad bērni brīvdienā jau pirms pulksten divpadsmitiem ir izspēlējuši visas rotaļas un nu nepacietīgi saka: vai tad nav neviena, kas var izgudrot jaunu rotaļu, vai gan tas pierāda,ka šie bērni ir labāk attīstīti un tālāk ti134 kuši nekā tās pašas vai iepriekšējās paaudzes bērni, kas prot spēlēties tā, ka ar zināmajām rotaļām pietiek visai dienai? Vai tas drīzāk nepierāda, ka tiem pirmajiem bērniem pietrūkst tā, ko es sauktu par sirsnīgo nopietnību, kāda piedien pie rotaļāšanās?

Ticība ir visaugstākā kaislība cilvēkā. Varbūt ikvienā paaudzē ir daudz tādu, kas netiek ij ne līdz ticībai, bet neviens netiek tālāk. Vai arī mūsu laikos ir daudzi, kuri neatklāj ticību ne man to spriest; es uzdrīkstos atsaukties tikai uz sevi pašu, kas neslēpj, ka viņam vēl tāls ceļš priekšā, gan tādēļ nevēlēdamies mānīt sevi vai diženo, padarot to par sīkumu, par bērnu slimību, ko gribas pārlaist pēc iespējas ātrāk. Bet arī tam, kurš netiek ij ne līdz ticībai, dzīve uzliek pietiekami daudz uzdevumu, un, ja viņš tos neviltoti mīl, arī viņa dzīve nebūs zemē nomesta, kaut arī nemūžam nebūs pielīdzināma to dzīvēm, kuri apjautuši un apjēguši visaugstāko. Bet tas, kurš nonācis līdz ticībai (viņš var būt izcili apdāvinātais vai vientiesis, tas ir gluži vienalga), tas nepaliks mierā pie ticības, nudien, viņš sašustu, ja viņam kāds tā sacītu, gluži kā mīlētājs ņemtu ļaunā, ja tam teiktu, ka viņš paliek mierā pie mīlestības; viņš atbildētu es nekādā ziņā nepalieku mierā, jo tajā ir visa mana dzīve. Tomēr viņš neiet arī tālāk, neiet ne pie kā cita; jo, to atklājušam, viņam ir cits skaidrojums.

"Ir jāiet tālāk; ir jāiet tālāk." Šī dziņa iet tālāk irpasaulē sena. Tumšais Heraklīts, kas noglabāja domas savos rakstos un savus rakstus Diānas templī (jo viņa domas bijušas viņa bruņojums dzīvē, tāpēc viņš tos uzkāra dieves templī), Tumšais Heraklīts ir sacījis: "Vienā 135 un tajā pašā upēnevar iekāpt divreiz."* Tumšajam Heraklītam bija māceklis, kas nepalika pie tā, bet gāja p«tālāk, piebilzdams: "To nevar izdarīt pat vienu reizi."** Nabaga Heraklīts, ka tam bija tāds māceklis! Heraklīta izteikums ar šo pilnveidojumu tika uzlabots par eleātisku izteikumu, kas noliedz kustību, un tomēr šis māceklis tikai vēlējās būt Heraklīta māceklis, kurš iet tālāk, nevis atpakaļ pie tā, ko Heraklīts bija pametis.

" Kal TTOTUUCŪ bofj &nux6Xfi>v ra ovra l$yst diļ Sic i; rov «Ori* Tsrauovoix[avjiu^aitļļ. Skat. Platons, Kratils, 402a, III, 158. lpp. ** Skat. Tenemans, Filozofijai vēsturi■ I, 220. lpp.

PIELIKUMS

...

PIEZĪMES

Johanness dc silentio atsauces uz Bībeles tekstiem ievietotas atbilstošās vietās tulkojuma malās.

Simbols -*p teksta malā norāda uz piezīmi pielikumā.

Sajās piezīmēs Kirkcgora dienasgrāmatu fragmenti tulkoti no dāņu valodas, izmantojot internetā (http://www.sks.dk) atrodamos Seren Kierkegaards Skrifter sērijas izdevumus.

Visas piezīmēs sniegtās norādes uz Kirkcgora lietotajiem izdevumiem ņemtas no Kirkcgora bibliotēkas izsoles kataloga: AUKTIONSPROTOKOL OVER S0REN KIERKEGAARDS BOGSAMLING, rcd. H.P. Rohde (Copenhagen: Ihe Roval Librarv, 1967). Pie izdevumiem norādīti ieraksta numuri šajā katalogā (atzīmēti ar "SK Bibl. Katal. Nr.").

Bailes un trīsas Fil. 2:12. Latviešu Bībeles tulkojumā "rpiļiou" (tromū) tulkots kā "drebēšana." Labskanībai šeit izvēlēts "trīsas".

JOHANNESS DE SILENTIO Darbs publicēts ar pseidonīmu Johanness dc silentio, kas tulkojumā no latīņu valodas varētu nozīmēt "Klusuma Jānis".

19. gadsimtā Kopenhāgenā pseidonīmus plaši izmantoja gan grāmatu, gan avīžrakstu, gan dažāda veida recenziju autori. Kirkegora darbos pseidonīmu lietošanai bija liela loma viņa piekoptajā "netiešajā komunikācijā", ar kuras palīdzību viņš centās pateikt tieši neizsakāmas lietas. Kirkegors izmantoja vairākus pseidonīmus (bez šī, piemēram, Victor Eremita, Vai rtu/ vai ari redaktors; Vigilius Haufniensis, Bai(u jēdziena autors; Nicolaus Notabene, Priekšvārdu autors, u.c.), un ikviens no tiem pauda atšķirīgas pieņemtās pozīcijas un uzskatus. Katrs no pseidonīmiem runāja saskaņā ar saviem uzskatiem, kas ne vienmēr piedēvējami arī pašam Kirkcgoram. Kā Kirkegors norādījis Noslēdzošajā nezinātniskajā pēcvārdā filozofiskajām drumslām (Afsluttende uvidenskabelig Efterskriji iii de pbilosophiske Smuler), katrs viņa pseidonīms runā saviem vārdiem, un, lasot šos darbus, nedrīkst jaukt pseidonīmus ar Kirkegoru. Tomēr jāatceras arī visu pseidonīmu kopējā iezīme tie rakstīja ar Kirkegora roku. Lai arī tiešām nepieciešams ievērot Kirkcgora lūgumu nejaukt viņu ar viņa pseidonīmiem, vēlams tomēr atcerēties, ka pašam Kirkegoram, visticamāk, arī bija kas sakāms ar savu pseidonīmu palīdzību. Tādēļ attiecībā uz darba autorību lasītājs ir atstāts samērā sarežģītā situācijā jāatceras, ka šī darba autors ir de silentio, tai pat laikā apzinoties, ka diezin vai ir iespējams saprast Kirkegoru, ja pilnībā visu darbā sacīto piedēvē tikai de silentio.

Kirkegora pētnieki un komentētāji veltījuši daudz laika

centieniem atšifrēt pseidonīmu savstarpējās sakarības un to attiecības ar pašu Kirkegoru. Plašu pārskatu par problēmām Kirkegora autorības un pseidonīmu sakarā var gūt no rakstu krājuma Seren Kierkegaard: Critical Assessments of Leading Philosopbers. Volume /, Authorship and Authenticity: Kierkegaard and His Pseudonyms, red. Daniel W. Conway un K. E. Gover (London, New York: Routledge, 2002).

8. lpp.

Wds Tarquinius… nicht der liote. Epigrāfs ņemts nojohana Georga Hāmaņa vēstules (Rīga, 1763. gada 29. marts) Johanam Gothelfam Lindneram (Johann Georg Hamann, Hamann's Scbrifien, I VIII12, red. Fridrihs Rots (Berlīne: 1821 1843), SKBibl. Katal. Nr. 536544\ III, 190. lpp.). Hāmanis šeit atsaucas uz mūsu ēras sākumā dzīvojušā vēstures komentētāja Valērija Maksima stāstu par Tarkvīniju Lepno un viņa dēlu Sekstu Tarkvīniju. Neapmierināts, ka viņa tēvs nespēja ieņemt Gabijas ar militāru spēku, Seksts Tarkvīnijs izlikās bēgam no sava tēva nežēlības un apmetās Gabijās. Liekot lietā izveicīgus un glaimojošus melus, viņš veiksmīgi izpelnījās pilsētas iedzīvotāju labvēlību, tādējādi nodrošinot savu stāvokli pilsētā. K|uvis par armijas ģenerāli, kas kara laikā Gabijās viņam nodrošināja teju neierobežotu varu, Seksts Tarkvīnijs pie tēva nosūtīja ziņnesi, jautādams, kā turpmāk rīkoties, īpaši neuzticoties ziņnesim,Tarkvīnijs Lepnais klusējot ieveda viņu savā dārzā, kur pastaigas laikā ar nūju nocirta lielāko un garāko magoņu galviņas. Seksts Tarkvīnijs, uzklausot ziņneša atstāstu par tēva klusēšanu un rīcību, saprata, ka viņam ir jānonāvē vai jāizraida Gabiju ievērojamākie ļaudis. Šī viltība ļāva Sekstam Tarkvīnijam nodot Gabijas Romas karalistes pakļautībā bez jebkādas pretestības. (Valerius Maximus, VII, 4, 2; Valerius Maximus Sammlungmerkwūrdiger Reden und Thaten, I V (Štutgarte: 1829), SKBibl. Katal. Nr. 1296;

111,455.-456. lpp.).

Plašāka šī stāsta versija atrodama arī Tīta Līvija 1. grāmatā, 53.4 54.10 (T. Livii, Patavini Historiarum libri quae supersunt omnes, 1 V sēj., SK Bibl. Katal. Nr. 1251 1255). Līdzīgs stāsts atrodams Aristoteļa Politikā, 1284a27 35. Šajā stāstā Pcriandrs, lietojot kukurūzas stādus, nosūta ziņojumu Frasibulam (Aristoteles graece, I IV, red. Imanuēls Bekers (Berlīne: 1831), SK Bibl. Katal. Nr. 1074 1075; II, 1284. lpp.). Haiuann Johans Georgs Hāmanis (1730 1788) vācu filozofs.

Plašāk par Hāmaņa ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Hay, Sergia Karen, "Sharing Stvle and Thesis: Kierkegaard's Appropriation of Hamman's work", Kierkegaard and His German Contemporaries, Tome 111: Literature and Aesthetics, red. Jon Stewart (Aldershot, Burlington: Ashgate, 2008).

9. lpp.

…marķieris Profesionāls biljarda pārzinātājs. Biljarda salonos uzskaita punktus, kā arī uzrauga spēles gaitu un noteikumu ievērošanu.

Kartēzietis [oriģinālā Cartesius]Renē Dekarts (15% 1650) franču filozofs. Dāņu tekstā lietots Dekarta latinizētais vārds.

Dienasgrāmatā 1842. vai 1843. gadā Kirkegors raksta: "Ir brīnišķi redzēt neviltoto dedzību, ar kādu Kartēzietis ir sapratis ideju par visa apšaubīšanu, kā viņš nevēlas pārkāpt esošo kārtību, nevēlas ieraut citus šajās šaubās. Pietiekami daudz šādu piemēru ir atrodami viņa Pārrunā par metodi. Savā eksemplārā esmu tos atzīmējis. Patiešām, pašam lasot Kartēzieti, rodas pavisam citādāks priekšstats. Viņš uzskata, ka dievišķai atklāsmei ir jātic pat tad, ja tā māca quodnaturāli lurnini contrarium [pretrunā dabiskai gaismai]." (l'ap. IVC 14).

Dekarta dzīves un darbu hronoloģiju skatiet: Dekarts, Renē,

Meditācijas par pirmo filozofiju, tulk. Arnis Rītups (Rīga:

Liepnieks un Rītups, 2008), 671. 700. lpp.; tālākai lasīšanai

šī izdevuma 625. 669. lpp. atrodama arī lieliska analītiska

bibliogrāfija.

Plašāk par Dekarta ietekmi uz Kirkegoru, kā ari bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Rasmussen, Anders Moe, "Kierkegaard s Understanding of Doubt and Certaintv", Kierkegaard and Ibe Renaissance and Modern Traditions, Torne I: Philosopby, red. Jon Stewart (Farnham, Burlington: Ashgate, 2009).

10. lpp.

Memores tamen, … esse adhibendam.Citēts no Renē Dekarta Filozofijas pirmpamati (Descartes, Renāti, Opera philosophica. Editio ultima. (Amsterdama, 1678), SKBibl. Katal. Nr. 473).

11. lpp.

Nequisigiturputēt,… (sc.juventutis)… magisquedetexissem \ Dekarta tekstam iekavās dc silentio ir pievienojis (sc. juventutis) (resp. jaunatnes). De silentio tekstā izmantots Pārruna par metodi tulkojums latīņu valodā (Descartes, Renāti, Opera pbilosopbica. Editio ultima. (Amsterdama, 1678), SK Bibl. Katal. Nr. 473). Šī citāta Viļņa Zariņa tulkojumu no franču valodas, kurā darbs sarakstīts, skatiet: Dekarts, Renē, Pārruna par metodi, tulk. Vilnis Zariņš, 2., labotais izdevums (Rīga: Zvaigzne ABC, b.g.), 27. lpp.

…izdienējušais strīdnieks [ Visticamāk, domāts Sokrāts (469 399 p.m.ē.). Sokrāts dienēja Atēnu armijā un piedalījās kaujās Dēlās, Potidajā un Amfipolē. Par Sokrātu armijā skatiet smagi iereibušā Alkibiada runas fragmentu Platona Dzīrēs, 220a 221c.; skatiet ari Harmids, 153b c; Lahēts, 181b; Sokrātā aizstāvēšanās, 28c.

13. lpp.

dārznieka māceklim reklāmavīzē [oriģinālā Adresseavisen] Oriģināltekstā lietots konkrētas avīzes nosaukums Adresseavisen. Līdz 1854. gadam Adresseavisen bija vienīgā reklāmas un sludinājumu avīze Kopenhāgenā. No 1800. gada Adresseavisen iznāca sešas dienas nedēļā, un 1841. gadā avīzes metiens sasniedza 7000 eksemplāru. Dc silentio šeit atsaucas uz kādu sludinājumu šajā avīzē, kas ievietots 1843. gada 6. un 11. februārī. Sludinājumā attēlots salīcis dārznieks ar ūdens kannu rokā, aplaistot augus. Turpat ir šāds teksts: "Dārzniekam, vēlams neprecētam, kurš prot savu amatu un pats uzņemas visus sezonas darbus, un kurš arīdzan var iesniegt apliecinājumu savai mērenībai dzeršanā un labai uzvedībai, no 1. maija ir pieejama amata vieta Herbīgordas saimniecībā pie Holbckas." Kirkcgora laikā Kopenhāgenā nedzīvoja vairāk kā 150 000 cilvēku, un iespaidīgā avīzes tirāža palielināja iespēju, ka gandrīz visiem grāmatas lasītājiem šo reklāmu bija iespēja vismaz pamanīt.

… labo gaumiAutors atsaucas uz Johanna Ludviga Heiberga vodeviļu Recenzents un briesmonis (Recensenten og Dyret) (1826). Septītajā ainā traģēdijas Cilvēku dzimtas sagraušana autors, mūžīgais students Trops, saplēš sava darba manuskriptu divās vienādās daļās, sakot: "Ja glābt labo gaumi tik vien maksā, kamdēļ lai mēs to nedarītu?" JAHeibergs Samlede Skrijter, Skuespil, 1. 7. sēj. (Kopenhāgena, 1833 1841), SK. Bibl. Katal. Nr. 1553 1559-, 3. sēj. (1834), 221. lpp.).

14. lpp.

… omnibusā Apmēram 1840. gadā Kopenhāgenā parādījās pirmie zirgu omnibusi, kļūstot par sava veida modernās dzīves zīmi. Ar analoģiju par sistēmu un "dāņu akcionāriem šajā omnibusā" dc silentio padomā ir Kopenhāgenas filozofi, kuri ļoti lielā mērā paļāvās uz Hēgeļa visaptverošo filozofijas sistēmu, tādējādi piedaloties šīs sistēmas attīstīšanā un izplatīšanā. Starp šiem filozofiem pamanāmākie bija Johans Ludvigs Hcibergs (1791 1860) un Hanss Lasens Martensens (18081884).

Plašāk par Heiberga ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Stcvvart, Jon, "Kierkcgaard's Criticism of Hegcl's Danish Apologist", Kierkegaard and His Danish Contemporaries, Tome I: Pbilosophy, Politics and Social Theory, red. Jon Stevvart (Farnham, Burlington: Ashgate, 2009). Plašāk par Martensena ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Thompson, Curtis L„ "A Spcculativc Theologian Determining the Agenda of thc Day", Kierkegaard and His Danish Contemporaries, Tome II: lheology, red. Jon Stevvart (Farnham, Burlington: Ashgate, 2009).

Skat. arī otro piezīmi 47. lappusei.

Es vēlu laimi un svētību [oriģinālā til Lvkke og Velsignclsc]Dāņi lieto kā vispārpieņemtu apsveikuma formulu jaunlaulātajiem.

15. lpp.

Ieskaņa Manuskripta tīrrakstā pie šī virsraksta pievienots grieķu vārds Ttpocluiov (prooimion) sākums, ievads, prelūdija (mūzikā). Retorikas studijās šo vārdu lietoja, lai apzīmētu runas sākuma daļu. Skat. Aristotelis, Retorika-. "Ieskaņa [-pcoipov] ir runas sākums, līdzīgi kā prologs dzejā un prelūdija flautas spēlē; visi šie ir sākšanas veidi un, tā teikt, norāda ceļu uz to, kas sekos." (1414bl9 21; skat. arī tālāk). … izturēja pārbaudījumu [oriģinālā bestod i Fristelsen] ļ

Bailēs un trīsās ir izmantoti trīs termini ar ļoti līdzīgu nozīmi Jriste, Fristelse (kārdināt, kārdinājums); prove, Prove, Prevelse (pārbaudīt, pārbaudījums);^ž>r.<0ge (pārbaudīt). Ievērojot terminu lietošanu Kirkegora laika Bībeles valodā, Jriste, Fristelse tulkots kā "pārbaudīt, pārbaudījums" tajās vietās, kurās ir atsauce uz Bībeles tekstiem (kas arī atbilst lietojumam mūsdienu latviešu Bībelē). Tomēr jāatzīmē, ka tekstā vietām Fristelse un Provelse izmantoti kā sinonīmi (86. lpp. un 101. lpp.), kas liek domāt, ka autors abus šos terminus lietojis labskanībai, bet saturiski tie lietoti vienādā nozīmē. Forsēņe tulkots ar "pārbaudīt", kaut nozīme zināmā mērā tuvojas vārdam "izmēģināt", "pārbaudīt" (piemēram, eksāmenā). Svarīgi šos terminus nejaukt ar Anfegtelse, kura lietojums norādīts piezīmēs katrā atsevišķā gadījumā. Par Anfegtelse skatiet piezīmi 45. lappusei.

17. lpp.

Un Dievs pārbaudīja … kuru Es tev norādīšu,Šeit un turpmāk dc silentio vairāk vai mazāk brīvā formā izmanto tekstu no l.Moz. 22:1 19. Šeit pamatā ir l.Moz. 22:1 2. … līdz vairs tos nevarēja saskatīt Kirkegora dienasgrāmatā 1842. gada maijā atrodams šāds ieraksts: "Visnotaļ pilnīgu romantisma piemēru es saskatu Vecajā Derībā, Judītes grāmatā 10:11: "Un Judīte izgāja, viņa pati un kalpone ar viņu, un pilsētas vīri viņu pavadīja ar skatienu, tiekams viņa nokāpa no kalna, līdz izgāja cauri ielejai un vairs nebija redzama. Viņas gāja pa ieleju taisni uz priekšu […]" (Pap. III A 197). Citāts atrodams Jud. 10:1011 Deiterokanoniskāsgrāmatas, tulk. Aleksandrs Bite un citi (Rīga: Latvijas Bībeles biedrība, 2005). Plašāk par Deitcrokanonisko grāmatu ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Kirkconnell, W. Glenn, "Is It Scripture' or 'Good for Reading'?", Kierkegaard and the Bible, Tome I: The Old Testament, red.

Lee. C. Barrett un Jon Stevvart (Farnham, Burlington: Ashgate, 2010).

18. lpp.

… nometies tam pie kājām Sal. Odiseja, 6. dziesma, 141 147:

"Apstājās viņa tā priekšā; tad Odisejs domāja brīdi, Vai tam šo skaistuli lūgt, tai sirsnīgi apkampjot ceļus, Jeb vai ar, attālāk stāvot, bilst glaimīgu vārdu, lai viņa Tūdaļ tam pilsētu rāda un dāvina drēbes, ko ģērbties. Apsverot prātā it visu, tam beidzot par labāku šķita, Attālāk stāties no viņas un lūgties to sirsnīgiem vārdiem. Lai jel, tai apkampjot ceļus, sirds jaunavai nekaistu dusmās." (Homērs, Odiseja, tulk. Augusts Ģiezens (Rīga: Liesma, 1967)).

Plašāk par Homēra ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Jensen, Finn Grēdai, "Kierkegaard's Use of thc Homeric Poems", Kierkegaard and the Greek IVorld, Tume II: Aristotle and Otber Greek Authors, red. Jon Stewart un Katalin Nun (Farnham, Burlington: Ashgate, 2010).

25. lpp.

… kā lapas mežā Sal. lliāda, 6. dziesma, 146 149: "Itin kā lapas aug mežā, tā vairojas cilvēku dzimums. Vienas rauj rudeni vētra, bet otras drīz meži jo biezie. Pumpurus atraisot, audzē, kad ziedonis atnāk no jauna. Gluži tā cilvēku dzimums: te dzīvo, te iznīkst jo drīzi." (Homērs, īliada, tulk. Augusts Ģiezens (Rīga: Izglītības Ministrija, 1936(?)).

26. lpp.

… atminēšanās ģēnijs No latīņugenius vietas vai personas sargājošais gars.

Pasaulē … ko viņš mīlēja. Iespējams, de silentio šeit padomā romiešu dzejnieks Ovldijs (43 p.m.ē. 17(?)), kuru 8. gadā no Romas izraidīja imperators Augusts, izsūtot uz Tomisu (mūsdienu Konstanca, Rumānija). Ovīdijs dedzīgi vēlējās atgriezties Romā. Gan savos rakstos (Tristia), gan vēstulēs (Epistulae ex Ponto), kurās vērsās pēc palīdzības pie saviem draugiem, Ovīdijs centās pārliecināt imperatoru Augustu ļaut viņam atgriezties. Ovīdijs mira Tomisā apmēram 10 gadus pēc izraidīšanas.

Plašāk par Ovīdija ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Sondrup, Steven P., "Of Lovc and Exile: Kierkegaard's Appropriation of Ovid", Kierkegaard and the Roman IVorld, red. Jon Stewart (Farnham, Burlington: Ashgate, 2009).

31. lpp.

… Ābrahāms nesmējās par to kā Sāral.Moz. 18:12, de silentio gan nekur nepiemin Ābrahāma smieklus l.Moz. 17:17.

Septiņdesmit uzticīgas gaidīšanas gaduTc pieņemts, ka Ābrahāmam bija 30 gadu, kad viņi ar Sāru apprecējās. Saskaņā ar l.Moz. 21:5 Ābrahāmam bija simts gadu, kad piedzima īzāks. Tādējādi līdz īzāka piedzimšanai Ābrahāmam bija jā-gaida 70 gadi.

Šim brīnišķajam dārgumam"Brīnišķīgais dārgums" te sasaucas ar iepriekšējā teikumā minētajām "brīnišķīgajām atmiņām" un "apsolījumu par Ābrahāma pēcnācējiem", kas bez īzāka kļūst tik vien kā Dieva "untums, gaistoša doma". De silentio te varētu būt padomā apsolījums Ābrahāmam l.Moz. 12:2.

32. lpp.

… divpadsmit dēlu … viens, kuru viņš mīlēja Jēkabam bija divpadsmit dēli (skat. l.Moz. 35:23 26) un viena meita (skat. l.Moz. 30:21). Dēls, kuru viņš mīlēja, bija Jāzeps, skat. l.Moz. 37:3.

33. lpp.

Mēs lasām… "…kur tu esi?"De silentio šeit un tālāk brīvā formā pārstāsta l.Moz. 22. Jautājums "…kur tu esi?" ņemts no l.Moz. 3:9, kur Dievs sauc kaunā par savu kailumu paslēpušos Ādamu pēc tam, kad cilvēks ir ēdis aizliegto augli.

34. lpp.

… agri no rīta posās ceļaml.Moz 22:3. Latvijas Bībeles biedrības VD izdevumā latviešu valodā ieviesusies kļūda izlaists apstākļa vārds "agri."

36. lpp.

… citā dzīvē… svētlaimīgu savā klēpī Visticamāk, de silentio padomā ir Lācars. Dzīvē Lācars cieta lielas mokas, bet pēc nāves eņģeļi viņu aiznes "Ābrahāma klēpī". Skat. Lk. 16:19 25.

… dievišķā ārprātaSkat. Platons, Faidrs, 244a 249c, kur apskatīti četri ārprāta veidi un tiem atbilstīgās dvēseles. Runājot par augstāko veidu, dievišķo ārprātu, Sokrāts saka (249c d): "Bet tā kā viņš atsakās no cilvēkiem raksturīgajiem centieniem un pievēršas dievišķajam, pūlis viņu peļ kā jukušu, jo pūlis nemana, ka viņu pārņēmusi dievišķā jūsma." (Tulkojums no Platons, Dialogi un vēstules: Protagors, Hipijs lielākais, Faidrs, Septītā vēstule. Astotā vēstule, tulk. Ābrams Feldhūns (Rīga: Zinātne, 1999)). Skat. arī 265a 265b, kur Sokrāts katram dievišķā ārprāta veidam norāda tam atbilstīgās dievības.

Plašāk par Faidra ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Possen, Dāvid D., "Kierkegaard on Socrates' Self-Knowledge and Sin", Kierkegaard and tbe Greek VVorld, Tome I: Socrates and Plato, red. Jon Stewart un Katalin Nun (Farnham, Burlington: Ashgate, 2010). … ka tu simt trīsdesmit gadosŠeit de silentio pieņem, ka 1. Mozus grāmatas 22. nodaļas stāstā īzāks ir 30 gadus vecs. Šim pieņēmumam gan nav nekāda tekstuāla pamata. Interesanti atzīmēt, ka Bailes un trīsas Kirkegors sarakstīja 30 gadu vecumā.

… netiki tālāk par ticību Grāmatas tīrrakstā šajā vietā atrodams paskaidrojums:

"[… ticību*] '[ticība] nevis kā jēdziena saturs, bet kā gribas formai/V IVB 87:2).

Šis paskaidrojums var būt palīdzīgs, jo atgādina, ka de silentio neapskata ticību no "filozofiska", jēdziena skaidrošanas vai izprašanas viedokļa, bet gan iedziļinās reāli eksistējoša cilvēka (pat ja šis cilvēks ir iedomāts) gribas izpausmē.

37. lpp.

Problēmas [oriģinālā Problemata] Dāņu tekstā izmantots daudzskaitlis no grieķu ?:p6SArļ^a (problēma) nosviest priekšā, šķērslis, problēma (teorētiska); noTtpi [pro) iepriekš, priekšā, uz priekšu un $/ā\y.a (blēma) sviediens, metiens.

39. lpp.

Pagaidu ekspektorācija [oriģinālā Expectoration]Dc silentio virsrakstā izmanto salikumu no latiņu ex un pectus no un sirds, t.i. expectoro izmest no sirds, no krūtīm. Mūsdienās "ekspektorācija" izmanto medicīnas terminoloģijā kā analogu vārdam "atkrēpošanās". Klasiskajā pasaulē vārds nekad nav bijis populārā lietošanā. Skat. Ciccrons, Par oratoru, 3. grāmata, 154: "Novantur autem verba tļuae ab eo qui dicit ipsogignuntur acfiunt, vel coniungendis verbis, ut haec:

Tum pavor sapientiam omnem mihi exanimato expectorat.

et

Nurn non vis httis me versutilocļuas malitias… ?

- Videtis enim … et 'expectorat'ex coniunctionefacta esse verba, non nata…"

[New coinages are words invented and created by the actual spcaker, eichcr by combining words togcther, likc chc instances:

Thcn fear from out my fainting consciousncss Outbosoms all wisdom:

and

Surclv thou would'st not have

This fellows twisty-speakingartfulness …

- for yon all ofyou notice that thc words *twisty-speaking' and 'outbosoms' [expectorat] arc artificial combinations and not a natūrai growth-…] (Ciccro, De Oratore, III grāmata (Thc I.oeb Classical Librarv), tulk. H. Rackham (London: William Hcincmann, Cambridge: Harvard Univcrsitv Press, 1968, pirmizdevums 1942), 120. lpp.).

Plašāk par Cicerona ietekmi uz Kirkcgoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Rasmusscn, Thomas Eske, "A Handv Roman Companion: Marcus Tullius Ciccro's Appearance in Kierkegaard's \Vorks", Kierkegaard and the Roman IVor/d, red. Jon Stevvart (Farnham, Burlington: Ashgate, 2009). … kuram ir gredzens … vai Aladins Atsauce uz Tūkstoš un vienas nakts pasaku Aladins un burvju lampa. Šī pasaka arī ņemta par pamatu Ādama Elenšlēgera komēdijai Aladins jeb brīnumainā lampa (Adam Oehlenschlāgcr, Poetiske Skrifter, I II sēj. (Kopenhāgena: 1805), SK Bibl. Katal. Nr. 15971598-, II sēj., 75. 436. lpp.).

Plašāk par Elenšlēgera ietekmi uz Kirkcgoru, kā ari bibliogrāfiju

tālākai lasīšanai, skatiet Troelsen, Bjarne, "Kierkegaard and the Treasure Hunter of Immediacy", Kierkegaard and His Danish Contemporaries, Tome III: Literature, Drama and Aesthetics, red. Jon Stevvart (Farnham, Burlington: Ashgate,

2009). 40. lpp.

… jo viņš bija mīkstčaulīgs … nevis vīrs Skat. Faidra runu Platona Dzīrēs, 179d e, kur pieminēts Orteja gļēvais cītaras spēlmaņa raksturs. Orfcjs, vēl dzīvs būdams, nokāpa Hēdās, lai uzmeklētu savu mirušo sievu Eiridīki. Dievi Orfejam sievu neatdeva; tās vietā viņam parādīja vien viņas rēgu. Te izpaudās Orfeja mīkstčaulīgums viņš nebija gatavs mirt mīlestības uz Eiridīki dēļ.

Plašāk par Dzīres ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Furtak, Rick Anthony, "Kierkegaard and I'latonic F.ros", Kierkegaard and the Greek IVor/d, Tome I: Socrates and Plato, red. Jon Stcwart un Katalin Nun (Farnham, Burlington: Ashgate, 2010).

… tev ir septiņpadsmit ciltstēvu T.i., tu nāc no dižciltīgas dzimtas.

… tās iznīkst… viss pārvēršas zeltāAtsauce uz karali Midu. Saskaņā ar leģendu, auglības un vīna dieva Bakha (grieķiem Dionīss) pavadoni un skolotāju Silēnu viņa kārtējā dzeršanas klejojumā sagūstīja frīģieši un aizveda pie karaļa Mida. Mids, atpazinis šo dzīrotāju, kura mācībai sekoja arī pats, viņam par godu sarīkoja desmit diennaktis ilgas dzīres. Vienpadsmitajā dienā Mids atdeva vīna dievam viņa mīļoto pavadoni. Lai atlīdzinātu Mida laipnību, Bakhs apsolīja izpildīt vienu Mida vēlēšanos. Viņš vēlējās, lai viss, kam viņš pieskaras, pārvēršas zeltā. Apbēdināts par Mida muļķīgo izvēli, Bakhs tomēr to izpildīja. Izmēģinājis un izpriecājies par savu jauniegūto spēju, zeltā pārvēršot kokus, augļus, utt., Mids sēdās pie galda, bet visi ēdieni un dzērieni, kas pieskārās viņa ķermenim, arī pārvērtās zeltā. Apzinājies savu muļķīgo un fatālo izvēli, Mids lūdza Bakhu atbrīvot viņu no šī lāsta. Bakhs, piekrizdams Mida vēlmei, nosūtīja viņu uz upi pie Sardikas pilsētas, pa kuras straumi Midam bija jākāpj augšup līdz pat avotam upes sākumā. Mazgājoties zem šī avota, Mida pārkāpums tika aizskalots un lāsts noņemts. Skat. Ovīdijs, Pārvērtības, 11. grāmata, 85 145.

… Miltiāda triumfusMiltiāds (550(?) 489(?) p.m.ē.), kuru 490. gadā p.m.ē. ievēlēja par vienu no Atēnu armijas desmit ģenerāļiem. Tajā pašā gadā Maratonas kaujā Miltiāds sakāva persiešu armiju.

… viens, kuram tie laupīja miegu De silentio padomā ir Temistokls (524(?) 459(?) p.m.ē.). Pēc Miltiāda uzvaras Maratonas kaujā vairums atēniešu uzskatīja, ka karš ir beidzies. Turpretim Temistokls nespēja vairs gulēt, uzskatīdams, ka šī uzvara ir tikai pirmā starp daudzām izcilām uzvarām nākotnē, un ka atēniešiem nekavējoties jāsāk gatavoties nākošajām kaujām. Skat. Plūtarhs, Paralēlās dzīves, "Temistokls", 111. Plašāk par Plūtarha ietekmi uz Kirkcgoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Irina, Nicolae, "A Constant Cultural Reference", Kieikegaard and the Greek VVorld, Tome II: Aristotle and Otber Greek Autbors, red. Jon Stevvart un Katalin Nun (Farnham, Burlington: Ashgate, 2010).

41. lpp.

… kas palicis neievērots stāstā par Ābrahāmu, ir bailesŠeit darbā pirmo reizi parādās vārds "bailes" Angest). Visticamāk, dc silentio ir padomā tās īpašā veida bailes, kas apskatītas vēlāka Kirkegora pseidonīma Vigi lins Haufnicnsis darbā Par baiļu jēdzienu (Begrebet Angest) (1844). Šīs bailes cilvēks piedzīvo mirklī, kad patiesi apzinās savu teju neierobežoto izvēles brīvību.

45. lpp.

… būtu kārdinājums [Anfa:gtelse] Anjkgtelse apzīmē kārdinājumu (vai pārbaudījumu), kurš ir īpaši smags, jo indivīdam tā pārvarēšanai jāveic necilvēcīgs darbs, kas saistīts ar dvēseles mokām, un ietver bailes, šaubas un sirdsapziņas ēdas. Šī vārda atveidošanai izmantojam "kārdinājums", lai izvairītos no mākslīgu konstrukciju veidošanas, tai pat laikā vismaz daļēji saglabājot oriģināla jēgas intensitāti. Turpmāk šī vārda lietošana norādīta tulkojuma piezīmēs.

Apmēram gadu pēc Baiļu un trīsu sarakstīšanas, Kirkegors savā dienasgrāmatā raksta: "Ja atceros pareizi, tad tieši Minnā fon Barnhelmā Lesings liek vienam no personāžiem sacīt, ka nopūta bez vārdiem ir vislabākais veids, kā lūgt Dievu. Tas izklausās gluži labi, bet patiesībā gan nozīmē, ka cilvēks īsti neuzdrošinās vai negrib saistīties ar reliģisko, bet tikai reizi pa reizei nolūkoties uz to kā uz eksistences robežu zilajiem kalniem. Ja cilvēks tērpjas reliģiskajā ikdienas lietošanai, neiztikt bez kārdinājumiem [Anfegtelser\." (Pap. VI A 2). Kirkegors atsaucas uz 1767. gadā pabeigto Lesinga komēdiju Minna fon Barnbelma vai zaldātu laime (Mitina von Barnhelrn oder das Soldatengliick).

47. lpp.

Filozofija iet tālākPēc Hēgcļa nāves 1831. gadā radās dažādi centieni "iet tālāk par" Hēgeli, skat., piemēram, H.I.. Martensena recenziju par J.L. Hciberga Ievadlekciju 1834. gada novembrī aizsāktajam loģikas kursam Karaliskajā militārajā augstskolā (ItidledtiingsForedrag til det i November 1834 begyndte logiske Cursus paa den kongelige militaire Hoiskole) (Kopenhāgena, 1835),

publicētu mēnešrakstā Maanedsskrift for Litteratur (16. sēj., (Kopenhāgena, 1836), 515. lpp. un tālāk), kurā Martensens apgalvo, ka Heibergs ir "ticis tālāk" par Hēgcļa filozofiju. Skat. ari F.C. Siberna recenziju par laikrakstu Perseus, ko izdeva J.L. Heibergs (Nr. 1 (Kopenhāgena, 1837)), publicētu mēneš-rakstā Maanedsskrift for Litteratur (19. sēj. (Kopenhāgena, 1838), 291. lpp. un tālāk), kur Siberns pauž savu atzinibu tam, ka Heibergs: "…spēj gan puslīdz brīvi operēt ar Hēgeļa uzskatiem, gan arī pamazām iet tālāk par Hēgeli." Hēgcli saprast esot grūti … Georgs Vilhelms Fridrihs Hēgelis (1770 1831) vācu filozofs.

Apskatot Hēgeļa filozofijas lomu Kirkegora darbos, dažkārt ir aizmirsts vēsturiskais konteksts, kādā Kirkegors dzīvoja un rakstīja. Jau minētie Heibergs un Martensens uzskatāmi par galvenajiem Hēgeļa filozofijas popularizētājiem Dānijā. Tomēr šo vīru attiecības ar Hēgeli nebija vienkāršas formas 'skolotājs sekotāji' attiecības. Abi autori, kaut arī strādāja Hēgeļa filozofijas ietvaros, daudzējādā ziņā novērsās no Hēgeļa filo-zofijas, veica tajā izmaiņas vai pat vērsās pret Hēgeļa sistēmu, vai tās pielietojumu. Ņemot vērā, ka Kirkegors kādu brīdi studēja gan pie Hciberga, gan Martensena, kā arī šo abu autoru popularitāti, jaunā Kirkegora uzskati un sapratne par Hēgeļa filozofiju diezin vai bija pilnīgi neatkarīga no tā laika Dānijas hēgeliešu viedokļiem un rakstiem. Tādēļ, lasot dc silentio tekstu (un Kirkcgoru vispār), jāpatur prātā, ka, runājot par Hēgeli, autoram nereti varētu būt padomā kāda no Hēgeļa sistēmas interpretācijām, kas bija izplatītas 19. gadsimta Kopenhāgenā. Plašāk par Kopenhāgenas hēgeliešiem skatiet Stcwart, Jon, Kierkegaard's Relations to Hegel Reconsidered (Cambridge: Cambridge Univcrsity Press, 2003), 50. 69. lpp. Citu pieeju, kurā Kirkegora un Hēgeļa attiecības ir apskatītas, īpaši nepie-vēršot vērību Dānijas hēgeliešu un Hēgeļa atšķirībām, skatiet

Thulstrup, Nicls, Kierkegaard's Relation to Hegel, tulk. George L. Stengrcn (Princeton: Princcton Universitv Press, 1980); vācu izdevumā Thulstrup, Niels, Kierkegaards Verbdltnis zu Hegel und zum spekulativen Idealismus 18351846 (Stuttgart: Verlag W. Kohlhammer, 1972). Skatiet arī Kangas, Sergia Dāvid J., "Kierkegaards Readingand Use of Hegel's Primary Texts", Kierkegaard and His German Contemporaries, Tome I: Philosophy, red. Jon Stcvvart (Aldershot, Burlington: Ashgate, 2007). īsu pārskatu par Hēgeļa un Kirkegora ideju kopīgajām un atšķirīgajām iezīmēm skatiet Kūle, Maija, "Doma un esamība: tēmas risinājums Hēgeļa un Kirkegora filozofijā", Eksistence un komunikācija, 2., papild. izd., red. Velga Vēvere (Rīga: LU FSI, 2008).

48. lpp.

…jam tua res agitur Horācijs, Vēstules, 1. grāmata, XVIII, 8485:

"nam tua res agitur, pāries cttm proximus ardet, et neglecta solent incendia sumere vires

['Tis you r own safetv that's at stak le, whcn you r neighbou r s wal 1 is in flames, and fircs neglected are vvont to gathcr strength]." De silentio citējot, nam ("jo") vietā rakstajam ("tagad"). Angļu tulkojums no Horace, Satires, Epistles and Ars I'oetica (Loeb Classical Librarv), tulk. H. Rushton Fairclough (Cambridge: Harvard Universitv Press, London: Heinemann, 1942, pirmizdevums 1926), 374. lpp. Kirkegoram pieejamais izdevums Q. Horatii Flacci opera (Leipciga, 1828), SK. Bibl. Katal. Nr. 1248-, 254. lpp.

Plašāk par Horācija ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Miles, Thomas, "The Art of Poetrv and the Search for the Good Lite", Kierkegaard and the Roman tVorld, red. Jon Ste\vart (Farnham, Burlington: Ashgate, 2009).

… ar sākotnēja lirisma spčkuProti, spontānu, gaisotnes noteiktu pārliecības spēku. J.L. Heibergs uzskatīja liriku par pirmo un gaK'eno literāro žanru un priekšnoteikumu visiem turpmākajiem. Tādējādi traktātā Liriskā poēzija (Lyrisk Poesiē), kas publicēts žurnālā Intelligensblade (izdevējs J.L. Heibergs, Nr. 26 27, 1843. gada 15. aprīlis, SK Bibl. Katal. Nr. U56\ 29. lpp.), rakstīts: "…liriskais ir nepastarpināti poētiskais, kam pastāvīgi jābūt klāt pat tajos rakstniecības paveidos, kuros tas ir atcelts. Tas, kuram nav lirikas, nemaz nav rakstnieks."

56. lpp.

… optiskā telegramma Dažādus optiskās telegrafēšanas veidus izmantoja jau kopš senās Grieķijas laikiem (piemēram, lāpu izmantošana un dūmu signālu sūtīšana). 18. 19. gadsimtā F.iropā optiskās telegrafēšanas sistēmas plaši ieviesa, noteiktā attālumā vienu no otra izvietojot savstarpēji saskatāmus saziņu torņus, no kuriem ar kustīgu lāpstiņu (semaforu) palīdzību starp torņiem sūtīja ziņojumus. Šādas torņu sistēmas bija izplatītas Francijā, Anglijā, Zviedrijā, Portugālē un citur. Vēlāk optisko telegrāfu aizstāja elektriskais telegrāfs.

… Frcsbergu Fredcriksbergu. Tagad Kopenhāgenas pilsētas daļa. Līdz 1852. gadam Fredcriksberga bija idillisks lauku ciemats ar izkliedētu apbūvi. Fredcriksbcrgas parks un apkārtējie restorāni bija kopenhāgeniešu iecienīta izbraukumu vieta. … itāļu grāmatvedībā T.i., divkāršā ieraksta grāmatvedība. Eiropā strauji izplatījās pēc 1494. gada, kad Venēcijā tika publicēts Lūkas Pačioli (I446(?) 1517) darbs Viss par aritmētiku, ģeometriju, proporcijām un proporcionalitāti (Summa de aritbmetica, geometria, proportioni et proportionalita)-, nodaļā Par rēķiniem un rakstiem (Particularis de computis et seripturis) izklāstīti šīs grāmatvedības metodes pamatprincipi.

… Ērezundu [Sundetļ Sundet ir Kopenhāgenā lietots Erczunda jūras šauruma apzīmējums.

… StrandvejenāCeļš gar jūru no Kopenhāgenas līdz Helsingērai, atsevišķos posmos iemīļota promenāde.

57. lpp.

… Austrumu vārtiem [0sterport]Pirmo Kopenhāgenas pilsētas vārtu nosaukums.

60. lpp.

… kurš iztukšojis indes biķeri Netieša norāde uz Sokrātā nāvessoda izpildi. Skat. Platons, Faidons, 117a 118.

61. lpp.

… sokratisko nošķīrumu starp to, ko cilvēks saprot un ko nesaprot Skat. Platons, Sokrātā aizstāvēšanās, 21a 22e.

… ein seliger Sprung in die F.ivigkeit. \ Šīs frāzes avots nav noskaidrots.

62. lpp.

… ka varētu kļūt par zivi Sal. Platons, Timejs, 92a c. "Ūdens dzīvnieki," ieskaitot zivis, šeit apskatīti kā viszemākā veida radības un to izcelšanās skaidrota tādējādi, ka tajos iemājo to cilvēku dvēseles, kuri savas dzīves laikā bijuši īpaši stulbi. Šādi cilvēki tiek nolemti dzīvei ūdeni, jo dievi uzskata, ka tic nav pelnījuši elpot tīru un svaigu gaisu.

64. lpp.

… pārcietusi savas mokas… pie sava kunga sāniem Dāņu tautas balāde Bruņinieks Stigs un Findāls (Ridder Stig og Findal), Nr. 5, ciklā Rūnu vara (Runernes Magt) beidzas ar rindām, kurās jaunava, pārcietusi savas mokas, ik nakti guļ pie sava bruņinieka Stīga Hvīdes sāniem (Udvalgte

Danskt Viser fra Middelalderen; efter A.S. Vedels og P. Syvs trykte Udgaver og efter huandskrevne Samlinger, izdevējs W. Abrahamson, R. Nvcrup un K.L. Rahbek, 1.-5. sēj. (Kopenhāgena, 1812 mA), SKBibl. Katal. Nr. 14771481;

1. sēj., 301. lpp.).

… harmonia pr<estabilitaGotfrīda Vilhelma Leibnica (1646 1716) filozofijā "iepriekšnolcmta harmonija" ir viens no pamatprincipiem. Starp atsevišķām substancēm pastāv Dieva noteikta harmonija, kas nosaka šo substanču mijiedarbību. Pašas par sevi šīs substances nespēj viena otru ietekmēt, un jebkāda veida iespaids par cēloņiem un to sekām ir maldīgs. Piemēram, uz grīdas nokritusi glāze saplīst nevis tādēļ, ka pastāv kāda cēlonības sakarība starp atsišanos pret grīdu un saplīšanu, bet gan tādēļ, ka glāze, saskaņā ar icpriekšnolemto harmoniju, "zina", ka tai tieši šajā mirklī jāsaplīst. Plašāk par Leibnica ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Lokke, Hāvard un Waaler, Arild, "Traces of Kierkegaard's Reading of the Thcodicv", Kierkegaard and the Renaissance and Modern Traditiom, Tome 1: Philosophy, red. Jon Stewart (Farnham, Burlington: Ashgate, 2009).

65. lpp.

Diegi ir vērpti … dzelzs un tērauds,Nežēlīgs krustnesis nolaupa jaunavu un ieslodzījumā liek aust kreklu, kas viņu padarītu neievainojamu: "Kad viņa to caur asarām vērpj, caur asarām audeklu auž, caur asarām balina, no tā caur asarām kreklu šūdina, tad tas mani sargā labāk kā dzelzs, tad tas ir nesatriecams." (Vērpēja Eržī (Erzsi die Spinnerin), Ungāru sāgas, pasakas un stāsti (Magyarische Sagen, Mdhrchen und Erzdhlungen), izdevējs Johann Grafen Mailāth, 1. -

2. sēj, (Brno, 1825), SK Bibl. Katal. Nr. 1411; 2. sēj, 18. lpp.).

… dira necessitas \ Šie vārdi ņemti no Horācija Dziesmām III grāmata, 24. dziesma, 5. rinda.

68. lpp.

… veselu gadu gājusi mācībā De silentio šeit padomā iesvētes mācība, kas parasti ilga sešus mēnešus. Jaunā meitene, attiecīgi, mācībās pavadījusi divtik ilgu laiku. … saraudināt pat akmeņusAtsauce uz Orfcja nāves epizodi. Orfeja brīnišķīgā balss un liras spēle spēja viņu pasargāt no mestajiem akmeņiem un šķēpiem, kamēr menāžu (Dionīsa pavadoņu) saceltais troksnis nenomāca viņa mūziku. Tiklīdz viņa balss un liras spēle vairs nebija dzirdami, menādas viņu nogalināja. Pēc asiņainās Orfeja noslaktēšanas putni, dzīvnieki, akmeņi, koki, upes, nimfas un driādas, kas klausījās viņa spēlē, apraudāja Orfeju. Skat., Ovīdijs, Pārvērtības, 11. grāmata, 1 60.

… skraidelēt kā pie Poncija, tā pie Pilāta [oriģinālā lobe til Herodes som til Pilatus] Apspēlē idiomu "iet no Poncija pie Pilāta" (dāņu valodā kā pie Hēroda, tā pie Pilāta), kas raksturo grūtus vai pilnīgi veltīgus centienus kaut ko panākt.

70. lpp.

… ģenerālcenzoru visā Romas republikā Romas republikas cenzors bija ietekmīgs administratīvs amats, kura pienākumos ietilpa tautas un īpašumu uzskaite un pārraudzīšana, kā arī pilsoņu morālās stājas uzturēšana.

72. lpp.

… zobenu karājamies virs mīļotā cilvēka galvasGlaimojot Dionīsijam II, Dēmokls apgalvoja, ka nav neviena, kas būtu laimīgāks par šo tirānu. Piedāvādams to pārbaudīt, Dionīsijs sniedza Dēmoklam iespēju izbaudīt šādas dzīves šķietamo laimi un ieņemt viņa vietu. Viņš nosēdināja Dēmoklu skaistā, zeltā austā zvilni pie bagātigi klāta galda ipaši skaistu cilvēku sabiedrībā. Visā šajā krāšņumā Dēmokls jutās laimīgs. Tomēr, Dionīsijs zirga sara galā piesēja spīdošu zobenu, kura asmens karājās tieši virs Dēmokla kakla. Bailēs par savu dzīvību Dēmokls nespēja nedz kustēties, nedz izbaudīt viņam sarīkotās krāšņās dzīres. Tādējādi Dionīsijs parādīja, ka varas cilvēks, kuram draud pastāvīgas briesmas, nekad nevar būt laimīgs. Skat. Cicerons, Tuskulānas disputi, V grāmata, 61 62. … Daubam Karls Daubs (1765 1836) vācu teologs. Plašāk par Dauba ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Stewart, Jon, "Kierkegaards Paradoxical Appropriation of a Hegelian Sentry", Kierkegaard and His German Contemporaries, Tome II: 1heology, red. Jon Stewart (Aldershot, Burlington: Ashgate, 2007).

73. lpp.

… ka karavīram, kas… dīvainas domasAtsauce uz Dauba izteikumu kādā sarunā ar Kārlu Rozenkrancu, ko pēdējais atstāstījis savā atmiņu grāmatāErinnerungen an Kar!Daub (Berlīne, 1837) (SKBibl. Katal. Nr. 743). Kad Rozenkrancs sūdzējies, ka viņam jāatgriežas Prūsijā un jādodas karadienestā, Dauba padoms bija (24. lpp.): "Visam praktiskajam ir reālās piepildīšanās puse, viņš mani pamācīja. Un ticiet man gluži kā sargkareivim nakts melnumā vientuļā postenī pie pulvcrpagraba, ikvienam prātā nāk arī gaužām neiespējamas domas. Tāpēc nebēdājiet par to."

… runā par ironiju un humoru Jau no 1841. gadā aizstāvētās disertācijas laika (Par ironijas jēdzienu, ar pastāvīgām atsaucēm uz Sokrātu (Om Begrebet troni med stadigt Hensjn til Socrates)), "ironija" un "humors" Kirkcgoram ir vieni no centrālajiem jēdzieniem. I.abs sākums, lai aptvertu šo jēdzienu nozīmi Kirkegora rakstos, ir Lippitt, John, Humour and lrony in Kierkegaard's Tbought (London: Macmillan Press, New York: St. Martin s Press, 2000).

77. lpp.

problēmu ļproblemata|Skat. piezīmi 37. lappusei.

78. lpp.

Ētiskais kā tāds ir vispārīgais…Skat. Hēgelis, Tiesību filozofija Baselineder Philosophie des Rechts), 152. paragrāfs, kurā Hēgelis nonāk pie slēdziena, ka ētiskas personas mērķis gulst vispārīgajā. Padziļinātai I problēmas pirmās rindkopas izpratnei ieteicams izlasīt Tiesību filozofijas 142. 157. paragrāfu. … atsevišķais indivīds, kura tЈXoi; atrodas vispārīgajāSkat. Hēgelis, Tiesību filozofija, 142. paragrāfs. … kā atsevišķu indivīdu, viņš piedzīvo kārdinājumuŠeit lietots jau apskatītais jēdziens Anfiegtelse. Skat. piezīmi 45. lappusei.

79. lpp.

"Par labo un sirdsapziņu"Hēgeļa Tiesību filozofijas (Baseline der Philosophie des Rechts) II daļas Morāle), 3. sadaļa (129. 140. paragrāfs).

"morālu ļaunuma formu"Skat. Hēgeļa Tiesību filozofijas 139. 140. paragrāfu.

… vai nu grēko, vai arī piedzīvo kārdinājumu Šeit lietots jau apskatītais jēdziens Anfiegtelse. Skat. piezīmi 45. lappusei. Hēgelim nav taisnība, runājot par ticībuHēgeļa pārdomas par ticību skatiet, piemēram, Tiesību filozofija, 270. paragrāfs; Gara fenomenoloģija Phanomenologie des Geistes), 527. 537. paragrāfs.

…viņš tomēr bija studējis grieķu filozofiju Šeit vērts pieminēt Hēgeļas ētikas sistēmas pamatuzbūvi. Ētiskais izpaužas trīs sfērās ģimenē, sabiedrībā un valstī. Katra nākošā kaut kādā mēra ietver iepriekšējās, tādējādi augstākā, vispārīgā sfēra ir valsts, kura ietver gan privātās ģimenes lietas, gan sabiedrību. De silentio iebilst, jo, ja indvīda rīcība nevar tik vērtēta nekā savādāk kā tikai attiecībā pret valsts ideju (ētiskā ideju), tad šāda doma nebūt nav jauna, un Hēgelim to vajadzētu pieminēt.

BualoFranču dzejnieks, tulkotājs, literatūras teorētiķis un kritiķis Nikolā Bualo (1636 1711).

… tin sot trouve toujours un plus sot, t/ui l'admireVārdi ņemti no Nikolā Bualo 1674. gada Dzejas māksla (LlArt poetitļue) pirmā panta.

81. lpp.

… sajaukt šo paradoksu ar kārdinājumuŠeit lietots jau apskatītais jēdziens Anfiegtelse. Skat. piezīmi 45. lappusei. … kas ļautu paradoksu atšķirt no kārdinājumaSkat. iepriekšējo piezīmi.

82. lpp.

… jāatzīst, ka viņš piedzīvojis kārdinājumu Seit lietots jau apskatītais jēdziens Anfiegtelse. Skat. piezīmi 45. lappusei. …vidējā jēdzienaSiloģismā vidējais jēdziens (latīņu medius terminus) ir abām premisām kopējs jēdziens, kas neparādās slēdzienā.

82. 83. lpp.

Kad kādam pasākumam … tēvam ir varonīgi jānes šis upurisDe silentio šeit atstāsta Eiripīda Ijigenija Aulidā sižetu.

Grieķu flote atrodas Aulidā un ir sagatavota ce|am uz Troju. Diemžēl valda pilnīgs bezvējš. Pareģis Kalhants ir paziņojis Agamemnonam, ka viņam jāupurē sava meita Ifigenija, lai dieviete Artemīda sūtītu labvēlīgu ceļavēju. Skatiet Henrika Novacka un Ābrama Feldhūna Ifigenija Aulidā tulkojumu, Eiripids, Traģēdijas (Rīga: Liesma, 1984), 261. 296. lpp.; turpat arī visi turpmākie citāti.

Plašāk par Eiripīda ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Irīna, Nicolae, "Kierkegaard and the Ancient tragic Heroes", Kierkegaard and tbe Greek World, Tome II: Aristotle and Other Greek Authors, red. Jon Stevvart un Katalin Nun (Farnham, Burlington: Ashgate, 2010).

83. lpp.

… kam ļauts izraudāties Ifigenija Aulidā, 446 447: Agamemnons: "Cik laimīgs gan var justies gluži vienkāršs vīrs,

Jo izraudāties viņam ļauts no visas sirds." …tikai tris līdzzinātāji Ifigenija Aulidā, 106 107: Agamemnons: "No grieķiem vienīgie, kas patiesību zin, Ir reģis Kalhants, Odisejs un Menelājs." Ai, krūtis, mīļie vaigi, gaišās cirtas jūs (687. r.).Latviešu tulkojumā, 681. rinda. Ifigenija Aulidā, 681 684: Agamemnons: "Ai, krūtis, mīļie vaigi, gaišās cirtas jūs, Cik lielas sāpes nes jums frīģu pilsēta Un I lelena! Ne vārda vairs, jo asaras Plūst straumēm man no acīm, tevi apskaujot!"

… bet varonis pacels nazi… Upurēšana notiek kareivju klātbūtnē, bet upurēšanas brīdī visi ir nodūruši acis, nevēlēdamies redzēt Ifigeniju mirstam. Pareģis Kalhants, kurš veic upurēšanas rituālu, triec nazi Ifigēnijas kaklā. Bet kad klātesošie ir pacēluši acis, Ifigēnijas vietā viņi redz guļam mirstošu briežumāti. Par Ifigēnijas upurēšanu skatiet Eiripids, Ifigenija Aulidā 15451612.

Kad dēls aizmirst savu pienākumu… neviens ne dižāk kā Bruts. Tarkvīniju Lepno gāza un izraidīja no Romas 509. gadā p.m.ē. Viens no sacelšanās vadoņiem bija Lūcijs Jūnijs Bruts (nejaukt ar Marku Jūniju Brutu, vienu no Cēzara slepkavām). Pēc Tarkvīnija gāšanas izveidoja Romas republiku, un Bruts kļuva par vienu no pirmajiem Romas konsuliem. Jauniegūtā Romas neatkarība nebija pieņemama dažiem jauniešiem, bagātu ģimeņu atvasēm, kuri vēlējās atjaunot Tarkvīnija režīmu. Starp šiem jauniešiem bija arī Bruta dēli Titijs un Tibērijs. Kopā ar Tarkvīnija sūtņiem, kuru oficiālais vizītes iemesls Romā bija Tarkvīnija mantības atgūšana, šie jaunieši kala Tarkvīnija varas atjaunošanas plānus. Viņu sazvērestību atklāja un jauniešus notiesāja uz nāvi. Prāvai īpašu uzmanību pievērsa tieši tādēļ, ka Brutam bija jāpiedalās savu dēlu tiesāšanā. Šī prāva un Bruta rakstura stingrība kalpoja kā piemērs jaunās Romas republikas likumu spēkam. Skat. Tits I.īvijs, No pilsētas dibināšanas, II grāmata, 3-5. Plašāk par Līvija ietekmi uz Kirkcgoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Vorobvova, Nataliya, "The History oļ Rome in Kicrkegaard's Works", Kierkegaanl and the Roman VVorld, red. Jon Ste\vart (Farnham, Burlington: Ashgate, 2009).

… liktorus Senajā Romā liktori kalpoja par amatpersonu miesassargiem. Dažkārt liktori pildīja arī bendes funkcijas, piemēram, Bruta dēlu Titija un Tibērija nāvessoda izpildē.

85. lpp.

… apliecinātu valsts ideju Skat. Hēgelis, Tiesību filozojija, 257. 258. paragrāfs.

…tikumisko rīcību…personisko rīcībuSkat. Hēgelis, Tiesību filozojija, 260. 262. paragrāfs.

… kas cits nekā kārdinājums?Šeit lietots jau apskatītais jēdziens Anfitgtelse. Skat. piezimi 45. lappusei.

88. lpp.

… lielais ŠckspīrViljams Šekspīrs (1564 1616) angļu dzejnieks un rakstnieks.

Plašāk par Šekspīra ietekmi uz Kirkegoru, kā ari bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Rasmussen, Joel D.S., "Kierkegaards Post-Romantic Reception of'the Poet's Poet'", Kierkegaard and the Renaissance and Modern Traditions, Tome III: Literature, Drama and Music, red. Jon Stcwart (Farnham, Burlington: Ashgate, 2009).

89. lpp.

… nonivelēt visu esību līdz valsts vai sabiedrības idejai Skat. pirmo piezīmi 80. lappusei.

…nepāra skaitlis ir pilnīgāks nekā pāra skaitlis Grieķu filozofa Pitagora (570(?) 497(?) p.m.ē.) skolā bija izstrādātas ļoti komplicētas teorijas par skaitļu attiecībām. Vienā no teorijām nepāra skaitlis ir saistīts ar skaitli viens, vīrišķo, labo, nekustīgo u.c. (pretstatā pāra skaitlim, kas saistīts ar daudzskaitlību, sievišķo, slikto, kustīgo u.c.) Skat. Aristotelis, Metafizika, 986a23 986a26. Kirkegora avots šeit ir W.G. Tennemann, Geschichteder Philosophie, 1. 11. sēj. (Leipciga, 1798 1819), SK Bibl. Katal. Nr. SIS-826-, l.sēj., 105.-no. lpp. <7icavSaXovSkat. Mt. 16:23 un l.Kor. 1:23. l.Kor. 1:23 aicavSaAcv (skandalon) nozīme ir "piedauzība" (kaut kas tāds, kas kaitina, sadusmo).

96. lpp.

I.csings(i. F.. I.essings (1729 1781) vācu filozofs, rakstnieks un dramaturgs.

Plašāk par Lcsinga ietekmi uz Kirkcgoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Thompson, Curtis L., "Appropriating the Testimonv of a Theological Naturalist", Kierkegaard and the Renaissance and Modern Traditions, Tome I: Philosophy, red. Jon Stewart (Farnham, Burlington: Ashgate, 2009). DidroDenī Didro (1713 1784) franču filozofs un rakstnieks.

98. lpp.

… mīlestība, par kuru runā Ruso … mīlētu savu tuvāko, ļ

Iespējams, de silentio padomā ir novērojums attiecībā uz "mīlestību", kas atrodams Žana Zaķa Ruso (1712 1778) darbā Emīls vai par audzināšanu (Ir.mile, ou De l'ēducation): "Dēfiezvous de ces cosmopolitcs qui vont chercher loin dans leurs livres des dcvoirs cju'ils dēdaignent de remplir autour d'eux. Tel philosophe aime Ies Tartarcs, pour etre dispensē d'aimer ses voisins [Neticiet kosmopolītiem, kuri savās grāmatās meklē pienākumus, ko paši nepilda. Šāds filozols mīl tatārus tādēļ, lai viņam nebūtu jāmīl savi tuvākie]."

(Šeit citēts no Rousseau, Jean-Jacques, ceuvres cornpletes, IV sēj. (Paris: Gallimard, 1969), 249. lpp.)

(Rousseau, J.J., Emile, ou De l'ēducation, 4 sēj. (1792), SK. Rībi Katal. Nr. 939 940) Dc silentio tatāru vietā min kāfirus.

Plašāk par Ruso ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet McCarthv, Vincent A„ "Prescnce and Absence", Kierkegaard and The Renaissance and Modern Traditions, I'ome I: Philosophy, red. Jon Stewart (Farnham, Burlington: Ashgate, 2009).

… das Aujšere (die l'.ntāujierung) ir augstāks nekā das lnnere \ Skat. Hēgelis, Filozofijas zinātņu enciklopēdija F.nzyclopādie der philosophischen IVissenschafien im Grundrisse), 140. paragrāfs.

… viņš apgrēkojas, viņš piedzīvo kārdinājumu. Šeit lietots jau apskatītais jēdziens Anfiegtelse. Skat. piezīmi 45. lappusei. vapeurs Kopš Hipokratisko rakstu laika uzskatīja, ka garaiņi (franču vapeurs) izraisa prāta aptumšošanos. Garaiņi, kas rodas, izgarojot melnajai žultij (viens no četriem žults veidiem pārējie trīs ir dzeltenā žults, flcgma un asinis), rada nomāktu garastāvokli un pasliktina prāta spējas. 19. gadsimtā Dānijā vārdu vapeurs lietoja, lai aprakstītu sievietes nomāktību vai untumainu noskaņojumu.

Viņa nezināšana … Skat., piemēram, Platons, Taitēts, 150c-d.

Plašāk par Taitēta ietekmi uz Kirkegoru, kā ari bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Mjaaland, Marius Tiīnmann, "Giving Birth, or Kierkegaards Socratic Maicutics", Kierkegaard and the Greek \Yorld, Tome I: Socrates and Plato, red. Jon Stcwart un Katalin Nun (Farnham, Burlington: Ashgate, 2010).

100. lpp.

… nav vietas, tad ticība ir kārdinājumsŠeit lietots jau apskatītais jēdziens Anjxgtelse. Skat. piezīmi 45. lappusei. … atzīst, ka pats piedzīvo kārdinājumu Skat. iepriekšējo piezīmi.

101. lpp.

… ir zudis vidējais jēdziens Skat. otro piezīmi 82. lappusei. 103. lpp.

Ja kāds… Mans māceklis,Autors šo pantu no grieķu valodas ir vai nu tulkojis pats, vai arī veicis viņam pieejamā tulkojumā izmaiņas. Kirkcgora bibliotēkā atradās vairāki Bībeles, kā arī atsevišķi JD un VD izdevumi SK Bibl. Katal. Nr. I 33,

86-91, 2193).

…kādā ckseģētu palīglīdzeklī De silentio šeit padomā konkrēts grieķu latīņu leksikons C.G. Bretschneider, Lextcon manualegraeco-latinum in libros Novi Testamenti, I II sēj, 2. izd. (Leipciga, 1829 [pirmizdevums 1824]), SKBibl. Katal. Nr. 73 74-, II sēj.

… perpeitotrtv Šeit dc silentio min Bretšnaidera (skat. iepriekšējo piezīmi) leksikonā lietoto salikumu no latīņu prievārda per un grieķu ļteluorv (meiosin) mazāk, mazāks. Tulkojumā šis salikums varētu nozīmēt "pamīkstinājumā", t.i. "pamīkstinot nozīmi".

… minus diligo, posthabeo, noti colo, nihilifacioŠis [^ictēīv (ienīst) skaidrojums atrodams Bretšnaidera leksikona II sējuma 87. lpp.

109. lpp.

… šādas vēlēšanās ir tikai kārdinājumsŠeit lietots jau apskatītais jēdziens Anfagtelse. Skat. piezīmi 45. lappusei. …septiņdesmit gadi Skat. otro piezīmi 31. lappusei.

110. lpp.

… kā patskanis rod mieru savā mēmajā burtā De silentio šeit, visticamāk, atsaucas uz ebreju valodas rakstības īpatnībām. Kirkegors lasīja tekstus tā sauktajā punktētajā versijā, kurā zem līdzskaņu burtiem kā mazus punktiņus pieraksta arī patskaņus. F.breju valodā šādu sistēmu lieto tikai dažos reliģiskos tekstos, dzejā un valodas mācīšanai. Tiem, kas tikai mācās sakrālos tekstus, burti ir "mēmi", kamēr tiem apakšā nav punktuācijas jeb patskaņu. Patskanis savā "mēmajā burtā" "rod mieru" tādējādi, ka to ar punktuācijas palīdzību iespējams ieraudzīt un izrunāt.

Kunktators [oriģinālā Cunctator]Romiešu amatpersona un karavadonis Kvints Fābijs Maksims (280(?) 203.(?) p.m.ē.) izpelnījās iesauku Cunctator (Novilcinātājs) militārās stratēģijas izvēles dēļ Otrajā Pūniešu karā. Viņš izvairījās un novilcināja kaujas, ccrot uz Hanibāla armijas novājināšanu. Skat. Plūtarhs, Paralēlās dzīves, "Fābijs Maksims", V daļa. … simt trīsdesmit gadu saturs Skat. trešo piezīmi 36. lappusei.

111. lpp.

… vienlīdz labi var būt kā kārdinājumsŠeit lietots jau apskatītais jēdziens Anfiegtelse. Skat. piezīmi 45. lappusei.

111.112. lpp.

… to nevar, tad viņš piedzīvo kārdinājumu Šeit lietots jau apskatītais jēdziens Anfiegtelse. Skat. piezīmi 45. lappusei.

113. lpp.

… indivīds patiesi piedzīvo kārdinājumuŠeit lietots jau apskatītais jēdziens Anfiegtelse. Skat. piezīmi 45. lappusei.

113. -114. lpp.

"Zelta tabakdozē" pārstāv taisnīgumu Tiesas piesēdētāji bija tie četri (agrāk astoņi) tiesas liecinieki, kuru pienākums bija uzraudzīt, lai tiesas process noritētu godīgi. Šeit ir atsauce uz diviem neuzticamiem lieciniekiem Kr. Olufsena komēdijas Zelta tabakdozē (1793) II cēliena 10. 14. ainā. Šie liecinieki ir uzpirkti un gatavi liecināt pret nevainīgo Landsvīga kungu. Apšaubāmos lieciniekus stāda priekšā ar vārdiem: "Ar pāris šādiem zeļļiem pietiek, lai taisnīgumu iedzītu peles alā." (iGulddaasen, izdevējs E. Rordam (Kopenhāgena, 1899), 40. lpp.).

114. lpp.

… nav pazīstamas vientuļā kārdināšanasŠeit lietots jau apskatītais jēdziens Anfegtelse. Skat. piezīmi 45. lappusei.

115. lpp.

… atbilstīgās un līdzīgās vietasSkat. 5-Moz. 13:6 -11; 33:9; Mt. 10 37; 19:29; l.Kor. 7:32 33. Grāmatas tīrrakstā de silentio iekavās pēc "līdzīgās vietas" norāda arī l.Kor. 7:11.

116. lpp.

… viņš grēko un piedzīvo kārdinājumuŠeit lietots jau apskatītais jēdziens Anjiegtelse. Skat. piezīmi 45. lappusei.

117. lpp.

interesantais Sal. Fridrihs Šlēgelis, Grieķu dzejas studijas (Ubcr das Studium der griechiscben Poesie) (1795 1796): "Publika […] ir pietiekami naiva, lai atteiktos no visa veida dzejas, kas tiecas uz ko augstāku, uzskatīdama šādu dzeju par piemērotu vien pētniekiem, neparastiem cilvēkiem vai retiem svinīgiem brīžiem. Turklāt, visā modernajā dzejā, īpaši vēlā-kos laikos, ir novērojams absolūts iezīmīgā, individuālā un interesantā pārsvars. Visbeidzot, tai raksturīga nemitīga, neremdināma tiekšanās pēc jaunā, pikantā un pārsteidzošā, kas tomēr nespēj piepildīt šīs ilgas." (Scblegel sāmmtliche IVerke, 1. 10. sēj. (Vīne, 1822 1825), SK Bibl. Katal. Nr. 1816 1825-, 5. sēj. (1823), 228. lpp.).

Plašāk par Šlēgcļa ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Soderquist, K. Brian, "On Ironic Communication, Subjectivitv and Selfliood", Kierkegaard and His German Contemporaries, Tome III: Literature and Aestbetics, red. Jon Stewart (Aldershot, Burlington: Ashgate, 2008).

118. lpp.

5uo ušv ouv toū ļri9ov ušpv], vep\ tciūt' dori, 7:epi7:eTeia icai I Poētika, 1452b9 10. Šeit un tālāk citēts no

Aristotelis, Poētika, tulk. Augusts Ģiezens, red. Ināra Ķemere un Ojārs Lāms (Rīga: Jāņa Rozes apgāds, 2008). Plašāk par Poētikas ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Greenspan, Daniel, "The Rebirth of Tragedy at the F.nd of Modernity", Kierkegaard and the Greek World, Tome II: Aristotle and Other Greek Authors, red. Jon Stewart un Katalin Nun (Farnham, Burlington: Ashgate, 2010).

nepmiTeia \ Poētika, 1452a22 23: "Peripetija … ir piepešs notikumu pagrieziens pretējā virzienā."

119. lpp.

… kādā saplūst īrepnreTeia un &vayvi)pin<; \ Poētika, 1452a33 34: "Vislabākie ir tādi atpazīšanas skati, kas savienoti ar peripetiju, kā tas notiek "Oidipā"."

… vienkāršo un divkāršo atpazīšanu Poētika, 1452bl 7: "Tā kā atpazīšana ir zināmu personu atpazīšana, tad stāvoklis var būt tāds, ka tikai viens atpazīst otru, kuram pats jau ir zināms; bet dažreiz atpazīšanai jānotiek abpusēji. Piemēram, Orests pazina Ifigeniju viņas nosūtītās vēstules dēļ, bet, lai Ifigenija pazītu savu brāli, vajadzēja citus atpazīšanas līdzekļus." Stāstu par to, kā Ifigenija un Orests viens otru atpazīst, skatiet Ifigenija tauru zemē, 759 830 (Eiripids, Traģēdijas, 140. 142. lpp.).

Dēls noslepkavo … ka tas ir viņa tēvs. F.dips Sofokla (497/496(?) 406/405(?) p.m.ē.) traģēdijā Karalis Edips (Sophokles Tragoedien (Heidclberga, 1839), SK Bibl. Katal. Nr. 1202; Sophoclis Tragoediae, 1 2 sēj. (Leipciga, 1841), SK Bibl. Katal. Nr. 1201).

Māsa grasās upurēt … izšķirošajā brīdī. Ifigenija Eiripīda Ifigenija tauru zemē (Eiripids, Traģēdijas, 123.156. lpp.).

… izdzirdēt tēviņa balsi vai lidojumu tai virs galvas Skat.

Aristotelis, Dzīvnieku vēsture, 541a29 32, 560bl2 17. Kirkegora avots (saskaņā ar Pap. IV A 36) Hieronymus Cardanus, De rerum varietate libri XVII (Bāzele, 1581), SK Bibl. Katal. Nr. 137; 375. lpp.

123. lpp.

Eiripīda"Ifigeniju Aulidā"Skat piezīmi 82. 83. lappusei.

… jātiek pārbaudītam šausmīgajā kārdinājumāŠeit lietots jau apskatītais jēdziens Anļiegtelse. Skat. piezīmi 45. lappusei. … kurš atklāj visu KlitaimncstraiVecā verga sarunu ar Klitaimnestru un Ahilleju, kurā viņš atklāj Agamemnona nodomu, skatiet Ifigenija Aulidā, 855 895.

124. lpp.

argumentum adhominem Loģikā nekorekts arguments, kas vērsts pret pašu runātāju, nevis viņa sacītā saturu.

… pie tēva kājām … ap viņa ceļiem Ifigenija Aulidā, 1211 1219:

Ifigenija: "Ja būtu man tāds burvju spēks kā Orfejam,

Ja varētu es akmeņiem likt sekot man Un saviem vārdiem valdzināt, ko gribētu, Šo līdzekli es labprāt lietotu, mans tēvs. Bet gudrība tik viena man liet asaras, Un tagad olīvzara vietā augums mans, Ko viņa dzemdēja, pie tavām kājām. Tēvs! Man, jaunai, atstāj dzīvību, jo saldum salds Ir saules stars! Jel neliec skatīt Aīdu!" De silentio minētais rindas numurs atšķiras no rindas numura latviešu tulkojumā.

Kad Amors pamet Psihi … ja izpļāpāsi noslēpumu. |

Runa ir par Lūcija Apulēja 2. gadsimta romānā Pārvērtības (Metamorpboseon) jeb Zelta ēzelis (Asinus Aureus) atrodamo stāstu par Amoru un Psihi. V grāmatā lasāms: " …vismaz neielaidies nekādās sarunās par savu vīru un neļauj par to iztaujāties. Drīz vien taču mūsu ģimene pavairosies; šai bērna klēpī tu nes mums citu bērnu. Ja tu pratīsi klusēt par mūsu noslēpumu, tas būs nemirstīgs, ja izpļāpāsi, mirstīgs." (Apulējs, Zelta ēzelis jeb pārvērtības, tulk. Augusts Ģiezens (Rīga: Latvijas Valsts izdevniecība, 1959), 115. lpp.). Plašāk par Apulēja ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Ake, Stacev E., "Direct and Possible Indirect Influences on the Thought of Kierkegaard", Kierkegaard and tbe Roman IVorld, red. Jon Stcvvart (Farnham, Burlington: Ashgate, 2009).

125. lpp. (zemsvītras piezīme)

Iheologia viatorurn"Ceļinieka teoloģija" pretstatā tbeologia beatorum (laimīgo teoloģija). Pirmā attiecas uz kristiešiem šajā dzīvē, kas nav vēl sasnieguši debesis. Otrā, pilnīgākā laimīgo teoloģija, uz tiem, kuri sasnieguši debesis un "Dieva vērojumu" (visio Dei) skat. Mt. 5:8, l.Kor. 13:12. Kirkegora avots šeit ir K.G. Bretscbneider Handbuch der Dogmatik, 1. 2. sēj, 4. izd. (Leipciga, 1838 [pirmizdevums 1813]), SK Bibl. Katal. Nr. 437-438-, 1. sēj., 12. lpp.

126. lpp.

Aristotelis savā "Politikā" … ieradies pēc līgavas Skat. Aristotelis, Politika, 1303b38 1304a4. auguri Auguri priesteri senajā Romā, kas pareģoja nākotni. Aristoteļa tekstā, protams, auguri nav minēti. Līgavainis pats saprot, ka kāda viņam parādījusies zīme nesīs nelaimi (skat. Aristotelis, Politika, 1304al 2) (Die Politik des Aristoteles,

tulk. Chr. Garve, izdevējs G.G. Fūlleborn (Vrodava, 1799), SKBibl. Katal. Nr. 1088 1089-, 407. lpp. un tālāk), svētā savienībaDe silentio apspēlē Svēto savienību, kuru

1815. gadā noslēdza Krievija, Prūsija un Austrija, un kurai vēlāk pievienojās vēl citas Eiropas valstis, tostarp Dānija

1816. gadā. Svētā savienība, kas darbojās to līgumu ietvaros, kuri regulēja Eiropas lietas pēc Napoleona krišanas, tapa pēc ļoti reliģiozā Krievijas cara Aleksandra I iniciatīvas. Tā tika noslēgta "Svētās un nedalāmās Trīsvienības vārdā", no kā arī tās nosaukums. Svētā savienība izira 1830. gadā.

129. lpp.

… "Aksela un Valborgas" stilāĀdama Ēlenšlēgera traģēdija "Aksels un Valborga" (1810) norisinās viduslaiku Norvēģijā. Karalis Hākons tīko pēc Valborgas, kura savukārt mīl Akselu tikpat stipri, kā Aksels mīl Valborgu. Traģiskā situācija rodas tāpēc, ka abi mīlētāji ir tuvi radinieki un vienā reizē kristīti, bet pret šiem faktiem abas puses izturas atšķirīgi. Akselam izdodas iegūt pāvesta svētību tuvradniecīgajai savienībai, kurai viņš jaunībā zvērējis uzticību. Turpretī karaļa pa-domnieki intriganti, ņem talkā baznīcas jurisprudenci, un Nīdarosas katedrālē karalis isteno baznīcas noliegumu aizliegtajai mīlai ar vārdiem, ka Akselu un Valborgu izšķir debesis. (Oeblenschldgcrs Tragadier, 1. 9. sēj. (Kopenhāgena, 1841 1844), SKBibl. Katal. Nr. 1601 160S-, 5. sēj. (1842), 58. lpp.).

132. lpp.

Karaliene Elizabete… nāves spriedumu. Elizabete 1 (1558 1603), Anglijas karaliene. G.E. Lesings Hamburgas dramaturģijas (Hamburgiscbe Dramaturgie) (1767) 22. un 23. nodaļā, apskatīdams taktu un iztēles attiecības vēsturiskajā drāmā, citēja Kornela traģēdiju Eseksas grāfs (Der Graf von

Essex) (1678), vēsturisku stāstījumu par karalienes Elizabetes I attiecībām ar Eseksas grāfu. Politisku apsvērumu dēļ Elizabete bija spiesta likt viņas mīļoto grāfu sodīt ar nāvi, kas arī notika 1601. gadā. Pēc kāda laika Notingcmas grāfiene, pie savas nāves gultas ataicinājusi karalieni Elizabeti, atklāja, ka viņa bijusi īstenais iemesls, kāpēc nenotika apžēlošana. Eseksas grāfs esot centies caur galma dāmu lēdiju Skrūpu no cietuma nosūtīt karalienei Elizabetei gredzenu, kam saskaņā ar norunu bijis jāpauž viņa vēlme pēc apžēlošanas. Nejaušības dēļ gredzens nonāca pie Notingemas grāfienes, un Notingemas grāfs, zvērīgs Eseksas grāfa ienaidnieks, aizliedza savai sievai gādāt, lai gredzens nokļūtu pie īstā adresāta un panāktu apžēlošanu. Uzklausījusi šo atzīšanos, karaliene esot sacījusi: "Lai Dievs jums piedod, es to nekad nespēšu." Un viņas reakcija attēlota ar vārdiem: "Viņa atstāja istabu šausmu pārņemta, un no šī brīža viņas gars pavisam sakritās. Viņa ne ēda, ne dzēra, atteicās no zālēm un neredzēja miega, bet desmit dienas un desmit naktis aizvadīja, sēžot dīvānā, iegrimusi domās, nesakot ne vārda, vienu pirkstu mutē, atvērtām acīm, skatienu piekaltu grīdai, līdz visbeidzot dziļo dvēseles baiļu un mokošā gavēņa dēļ gars viņu pameta" (Lessing's sdmmtliche Scbriften, 24. sēj. (1827); 163. lpp. un tālāk).

133. lpp.

…teiku par Agnesi un ūdensvīru Tautas balādes motīvs, kas pazīstams no tāda paša nosaukuma balādes Agnete og Havmanden, bija kļuvis par iedvesmas avotu arī jaunākiem literāriem sacerējumiem, kuru autori bija Jenss Bagesens un Hanss Kristiāns Anderscns. Bagesena dzejojums Holmegordas Agnese Agnetefra Holmegaard) (1808) tika publicēts Jensa Bagesena rakstos: Jens Baggesens danske V<erker, izdevēji autora dēli un C.J. Bove, 1.-12. sēj (Kopenhāgena, 1827 1832), SK Bibl. Katal. Nr. 15091520. H. K. Andersena uzvedums Agnete og

Havmanden (1834) cieta neveiksmi to tikai divreiz izrādīja Karaliskajā teātrī, proti, 1843. gada 20. aprilī un 2. maijā. Plašāk par Bagesena ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Blicher, Henrik, "Kierkegaard and His Master's Voice", Kierkegaard and His Danisb Contemporaries, Tome III: Literature, Drarna and Aesthetics, red. Jon Stewart (Farnham, Burlington: Ashgate, 2009); par Andersenu Koldtoft, Lone, "Andersen was Just an Excuse", tai pašā izdevumā.

135. lpp.

… kas pieprasa interesanto Skat. piezīmi 117. lappusei.

141. lpp.

…kāršu spēlē [oriģinālā Gnavspil] Oriģinālā izmantots dāņu galda spēles nosaukums Gnavspil. Šajā spēlē spēlētāji pēc kārtas velk no maisiņa kauliņus ar dažādiem tēliem (dzeguze, pūķis, kaķis zirgs, māja, pods, pūce un āksts) un skaitļus (no 12 līdz 0), kas pēc zināmiem noteikumiem spēlē cits pret citu.

142. lpp. (zemsvītras piezīme)

yvū9i caurov Skat., piemēram, Platons, Alkibiads pirmais, 128b 129a, 124a, vai Faidrs, 230a.

143. lpp.

generatio <tquivoca Latīņu vai. pašdarīšana, organisko būtņu tieša izcelšanās no neorganiska materiāla. Dzīvo būtņu izcelšanās teorija, ko pierādija kā aplamu 19. gadsimta otrā pusē. Teoriju min, piemēram, Aristotelis Dzīvnieku vēsture, 539al6 539a25.

144. lpp.

… Tobita grāmatāDc silentio īsi atstāsta Tobita grāmatas 6. 8. nodaļu (Skat. Deiterokanoniskās grāmatas, tulk. Aleksandrs Bite un citi (Rīga: Latvijas Bibclcs biedrība, 2005).

… (6:15) "Bet es esmu tēvam vienīgais dēls un baidos, vai, iedams pie viņas, nemirstu tāpat kā iepriekšējie, jo viņu mīl dēmons, kurš nevienam ļaunu nedara kā tikai tiem, kurus mēģina ar viņu saprecināt. Un tagad es baidos, ka nemirstu un nenovedu savu tēvu un savu māti dzīvus kapā no bēdām par mani; cita dēla viņiem nav, kas varētu viņus apglabāt" (Tob. 6:15).

145. lpp.

"Vollmacbtbrief zum Gli'tcke" Vārdi ņemti no Fridriha Sillera (1759 1805) dzejoļa Atsacīšanās (Scbillers sāmmtliche IVerke, I. sēj. (Stutgarte un Tībingene, 1838), SK Bibl. Katal. Nr. 1804-, 95. lpp.).

Plašāk par Sillera ietekmi uz Kirkcgoru, kā ari bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Nagv, Andrās, "Kierkegaard's Use of a Paradoxical Poet", Kierkegaard and His German Contemporaries, Tome III: Literature and Aestbetics, red. Jon Stewart (Aldershot, Burlington: Ashgate, 2008). T:dvTccļ … xai 6f§a\poi ļHiircctrtv (Skat. Longa l'astoralia) Tulkojums no Longa Dafnids un Hloja ievada (Longs, Dafnids un Hloja, tulk. Ābrams Fcldhūns (Rīga: Zinātne, 1998, 5. lpp.) (Longi Pastoralia Graece & latine. Edit. Ernest. Eduard. Seiler. (Leipciga, 1843), SKBibl. Katal. Nr. 1128).

146. lpp.

… jo vispirms … kvēlošām oglēm Tobijs sadedzina zivs aknas un sirdi, kuru smarža aizbaida dēmonu no Sāras. Skat. Tob. 6:2 8; 8:2 3.

Viņa raudāja par meitu,… Esi droša, meit!Tob. 7:16 17.

147. lpp.

Aizsūti kādu no… to vēl nezinaLatviešu tulkojumā Tob. 8:12.

148. lpp.

… kļūt par Zilbārdi Pasaku tēls bruņinieks Zilbārdis pazīstams no Šarla Pero populārā krājuma 7.osu māmuļas pasakas (Les contes de ma mere l'Oye) (1697). Zilbārdis bija ļoti turīgs, bet kaunējās par savu lielo, zilo bārdu. Vairākkārtīgi palicis atraitņos, viņš apprecēja pavisam jaunu meiteni. īsi pēc kāzām viņš devās prom un atstāja sievai atslēgu uz slepenu istabu, kurā aizliedza viņai ieiet. Vīra prombūtnē viņa tomēr uzdrošinājās tajā ieiet un atrada tur sašķaidītus sieviešu līķus. Tās bija Zilbārža iepriekšējās sievas, ko viņš bija nogalinājis. Pēc neilga laika pārradies mājās, Zilbārdis atklāja sievas nepaklausību un grasījās viņu nogalināt. Pēdējā brīdī slepkavību novērsa meitenes brāļi, kas Zilbārdi atbruņoja un nogalināja. Kirkegora bibliotēkā šis Pero izdevums nav atrodams, bet no daudzajiem šīs pasakas variantiem viņa avots bija Ludviga Tīka sacerējums, kas tulkots dāņu valodā: Ludsvig Tieck, Ridder Blaaskiag. Et Eventyr, tulk. A. Oehlenschlāger, 1.-2. sēj (Kopenhāgena, 1839); 1. sēj., 1.-64. lpp.

149. lpp.

Ich, roh gepragt… hink'ich wo vorbei. Oriģinālā citēts no Viljama Šekspīra lugas Ričards III tulkojuma vācu valodā, I cēliena, 1. ainas Kiinig Richard der Dritte, Sbakspeare's dramatische IVerke, tulk. A.W. von Schlegel un L. Tieck, 1. 12. sēj. (Berlīne, 1839 1841), SK Bibl. Katal. Nr. 1883 1888-, 3. sēj. (1840), 235. lpp.

Šeit izmantojam Friča Adamoviča tulkojumu no angļu valodas Viljams Šekspīrs, Kopotie raksti, I, red. M. Ķempe, E. Smiļģis, J. Sudrabkalns (Rīga: Latvijas Valsts izdevniecība, 1963), 21.-22. lpp.

Sal. ar Lcsinga darbu Lāokoonts.jeb par glezniecības un poēzijas robežām, XXIII nodaļu, kurā apskatīts neglītums. Šis Glostera monologs izmantots kā piemērs tam, kas liek "[dzirdēt] sātanu un [redzēt] sātanu, turklāt tādā izskatā, kāds var būt tikai sātanam." Šo viņš pretnostata Edmundam no Šekspīra lugas Karalis Lirs, kura sacītajā I cēliena 2. ainā viņš "[dzird] sātanu, taču [redz] to Gaismas eņģeļa izskatā." (Gotholds Efraims Lesings, Ldokoonts, jeb par glezniecības un poēzijas robežām, tulk. Viktors Gammeršmidts (Rīga: Zvaignze ABC, 1986), 159. lpp.).

150. lpp.

Kamberlenda ŽīdsAngļu dramaturga Ričarda Kamberlenda (1732 1811) lugu Žīds (V)eJeu>) dāņu valodā iztulkoja 1796. gadā un karaliskajā teātrī izradīja laikposmā no 1795. līdz 1835. gadam. Visi uzskata žīdu Šcvu par skopuli un gnīdu, tomēr viņš klusībā nodarbojas ar labdarību un viņam gandarījumu sagādā tas, ka viņš var justies pārāks par citiem, apzinādamies, ka to spriedums par viņu ir netaisnīgs.

151. lpp.

Bagesens Jenss Immanucls Bagescns (1764 1826) dāņu dzejnieks.

"Ja viņš kļūs nemirstīgs, tad tādi kļūsim mēs visi." [ Bagesens dzejolī Sobradīzes kapsēta (Kirkegaarden i Sobradise) (1791). nullum untļuam exstitit magnum ingenium sine aliqua dementia Citāts brīvā formā no Seneka, Par dvēseles mieru, XVII, 10: "Vai nu mēs ticam grieķu dzejniekam "Dažkārt ir tīkami arī bez prāta būt", vai Platonam "Velti pie Poēzijas klaudzinājis, kas ir savā prātā", vai Aristotelim "Neviens liels gars nav bijis bez ārprāta piemaisījuma" tikai satraukts prāts spēj pateikt ko lielu, kas ir pārāks par citu sacīto." (Seneka,

Dialogi, tulk. Ābrams Feldhūns (Rīga: Zinātne, 2001), 131. lpp.) (/.. Annaei Seneca opera, 1. 5. sēj. (Leipciga, 1832), SK Bibl. Katal. Nr. 1275 1279-, 4. sēj, 102. lpp.). Minētais dzejnieks ir Menandrs, Platona citāts ir no Faidra 145a, Aristoteļa no Problēmām, 30, 1.

Plašāk par Senekas ietekmi uz Kirkcgoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Bruun, Niels W., "Disjecta Membra in Kierkegaard's \Vritings", Kierkegaard and the Roman IVorld, red. Jon Stewart (Farnham, Burlington: Ashgate, 2009).

152. lpp.

Fausts ir neticīgais Dāņu valodā Tvivleren (šeit un turpmāk tulkots ar "neticīgais" atbilstoši latviešu Bībeles tulkojumu tradīcijām) nozīmē "šaubu māktais". Sal. ar neticīgo Tomu Jņ. 20:24 29.

152. 153. lpp. (zemsvitras piezīme)

… mazliet izmainītu Aristofanu Aristofāns (445 388 p.m.ē.), komēdiju rakstnieks Atēnās (Aristophanes IVerke, tulk. J.G. Droysen, 1.-3. sēj., (Berlīne, 1835 38), SK Bibl. Katal. Nr. 10521054\ dāņu valodā Aristopbanes's Komedier, tulk. J. Krag (Odense, 1825), SK Bibl. Katal. 1055) … šādu Voltēru Voltērs (1694 1778) franču rakstnieks. … Aristofāns … ar smiekliem izlabot savu noklīdušo laiku Piemēram, komēdijā Mākoņi Aristofāns izsmej Atēnu sofistus. Starp sofistiem viņš ierindo arī Sokrātu. Skat. Aristofāns, Komēdijas, tulk. Augusts Ģiezens (Rīga: Latvijas Valsts izdevniecība, 1960), 147. 261. lpp.

153. lpp.

… kā Gēte izprot Faustu Johans Volfgangs fon Gēte (1749 1832), vācu dzejnieks, dramaturgs, esejists, jurists, valstsvīrs un dabaszinātnieks. Gēte pievērsās Faustam no 18. gadsimta 70. gadu vidus līdz pat savai nāvei. Kirkegors izmantoja šādus izdevumus: Faust. Eine Tragodie grāmatā Goethe's IVerke. Vollstandige Ausgabe letzter Hand, 1. 55. sēj (Štutgartc un Tībingene, 1828 1833), SK Bibl. Katal. Nr. 1641 1668; 12. sēj. (1828), 1. 313. lpp.; 41. sēj (1832), 1. 344. lpp., un Faust. Eine Tragodie (Štutgartc un Tibingene, 1834), SK Bibl. Katal. Nr. 1669. Darba pirmo daļu, kurā atrodams zināmais stāsts par vienošanos ar velnu un attiecībām ar Margarietu, Gēte pabeidza 1808. gadā. Otrā daļa tapa vēlāk. Goethe's IVerke 12. sējumā ir ne vien otrās daļas pirmā puse, kas pabeigta 1828. gadā, bet arī traģēdijas pirmā daļa. Šī sējuma noslēdzošie vārdi ir: "…turpinājums sekos." Traģēdija pabeigta 1831. gadā, un Goethe's IVerke 41. sējumā publicēta visa traģēdija. Plašāk par Gētes ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Stevvart, Jon un Nun, Katalin, "A German Classic Through the Filter of the Danish Golden Age", Kierkegaard and His German Contemporaries, Tome III: Literature and Aesthetics, red. Jon Stcvvart (Aldershot, Burlington: Ashgate, 2008).

154. lpp.

… vai Minhauzens Vācu barons Hieronīms Kārlis Fridrihs fon Minhauzens (1720 1797) kļuva par pārspīlēto, fantastisko, bet reizē omulīgo melu iemiesojumu. Barona fon Minhauzena brīnišķīgie ceļojumi vācu valodā pirmo reizi iznāca 1786. gadā (G.A. Birgera tulkojumā no angļu valodas), un vēlāk šo darbu paplašināja.

Dāņu tulkojumā: Baron von Muncbbausens vidunderlige Reiser, Feldttog og ILendelser, fortalte af ham selv, izdevējs A.C. Hanson (Roskildc, 1834); latviešu tulkojumā: Birgers, Gotfrīds Augusts, Minhauzens, tulk. Ērika Lūse (Rīga: Zvaigzne ABC, b.g.).

Tamerlans ļTimurs Klibais vai Tamerlans (1320/30(?)1405),

Tinuirīdu impērijas izveidotājs. Viens no visu laiku veiksmīgākajiem iekarotājiem. Laikā no 1382. gada līdz 1405. gadam iekaroja milzīgas Eirāzijas teritorijas. Timurs bija pazīstams ar savu ārkārtējo nežēlību.

… netīko pēc Herostrāta godaCilvēks, kurš tiecas pēc "Herostrāta goda", sava vārda apliecināšanai ir gatavs uz ļaunām un nicināmām darbībām. Cenšoties iemūžināt savu vārdu, 356. gadā p.m.ē. Herostrāts nodedzināja vienu no septiņiem pasaules brīnumiem Artemīdas templi Efezā.

155. lpp.

… un to, ka neticīgais Skat. pirmo piezīmi 152. lpp. Gregorijs no Rimini tika saukts par tortor injantium \ Gregorijs no Rimini (1300(?) 1358), viduslaiku sholasts, augustīniešu mūks. Apzīmējumu tortor infantium (mazo bērnu bende) Gregorijs no Rimini ieguva tāpēc, ka viņa mācībā par prcdcstināciju nekristīti bērni nolemti elles mokām. Spriežot pēc Kirkegora dienasgrāmatām (Pap. IV A 14), par Gregorija no Rimini apzīmējumu Kirkegors izlasīja Leibnica Teodicejā. Fausts ierauga MargarietuPirmo reizi ieraugot Margarietu, Fausts piedāvā viņu pavadīt līdz mājām, bet piedāvājums tiek noraidīts. Tad Fausts:

"Tu debess tēvs! Šo skaistumu! To savu mūžu redzēj's neesmu. Tā ir tik tikla, tikumīga, Un tomēr tā kā paskabrīga [»r]. Šie vaidziņi, šīs sārtlūpiņas, Man mūžu dienu būs prātā viņas! Kā kaunīgi tā skatījās Man sirdī dziļi tas iespiedās; Un kā tā vēl strupi atcirta, Tas mani burtin apbūra!"

(Gēte, Fausts, tulk. Rainis (Riga: Daiļliteratūras apgādniecība, 1941), 115. lpp.).

Pēc šis tikšanās Fausts iekāro Margarietu un pieprasa viņu Mefistofelim.

Mefistofeļa greizajā spogulī Pirms satikt Margarietu, Fausts viņu ierauga kādā spogulī raganas ķēķī un saka: "Ko redzu?

Kādu ainu brinumjauku, Kas pretī mirdz šai burvju spogulī! Ak mīlestība, mani spārniem apveltī, Nes mani turp uz viņas debesslauku! Ak, ja es še uz vietas nestāvu Un iedrošinos viņai tuvināties, Pār ainu iesāk it kā migla klāties! Šo visumaigo sievas skaistumu! Vai tas ir iespējams? Vai sieviete tik skaista? Man liekas, ka šīs miesas gulošās Vai visas debess dailes sevī saista! Vai tiešām tā virs zemes atrodas? (Gēte, Fausts, tulk. Rainis (Rīga: Daiļliteratūras apgādniecība, 1941), 106. lpp.).

Mefistofelis apsola, ka pēc burvju dzēriena izdzeršanas Fausts drīz šo sievieti redzēs vaigā.

156. lpp.

… smalkas vai rupjas smiltisLudviga Holberga komēdijas Erasmus Montanus jeb Rasmuss Kalns (Erasmus Montanus eller Rasrnus Berg) (1731) I cēliena 3. ainā Pērs Degns uzsver, ka Slāgelses skolā (4-5 klašu pamatskola) iegūtās zinības viņam nodrošinājušas iespēju gūt papildu ienākumus, piedāvājot cilvēkiem izvēlēties uz aizgājēja zārka bērt vai nu "smalkas smiltis", vai "parastu zemi." (I)en danskeSkue-Plads, 1.-7. sēj.

(Kopenhāgena, 1758 1788); .YA 1567); 5. sēj.).

157. lpp

… viņš pievienos nelielu kārdinājumuŠeit lietots jau apskatītais jēdziens Anfegtelse. Skat. piezīmi 45. lappusei. Be/. tam Jaunajā derībā… lai apslēptu labāko,Darba tīrrakstā Kirkegors raksta: "Vienā no evaņģēlijiem ir stāstīta līdzība par diviem dēliem viens pastāvīgi solīja pildīt tēva gribu, bet to nepildīja, savukārt otrs pastāvīgi atteicās, bet pildīja to. Pēdējais arī ir ironijas paveids, tomēr evaņģēlijs cildina šo dēlu. Evaņģēlijs ari neļauj nožēlai iespraukties pa vidu ka dēls būtu nožēlojis savu atteikšanos. Nē, nekādā ziņā; evaņģēlijs liek manīt, ka tas, kas dēlam liedz sacīt, ka viņš to izdarīs, ir sava veida biklums. Šāds biklums nevar būt svešs nevienam dziļākam cilvēkam, tas daļēji balstās cēlprātīgā neuzticībā sev, jo līdz brīdim, kamēr prasītais nav izdarīts, ir taču iespējams, ka cilvēks izrādās pietiekami vājš, lai to nepaveiktu, tāpēc viņš negrib neko solīt" (Pap. IV B 96,13). Te domāta Jēzus līdzība par diviem dēliem vīna dārzā, Mt. 21:28 32.

158. lpp.

… vairāk kā to, ko sacījis HēgelisHēgelis apskata ironiju, piemēram, sadaļā Ironija, Lekcijas par estētiku (Vorlesung iiber Asthctik) ievadā; Filozofijas vēstures lekcijas (Vorlesungen iiber die Philosopbie der H'eltgeschichte) II nodaļas sadaļā par sokratisko metodi, kā arī Tiesību filozofijas (Grundlinien der Philosopbie des Rechts) 140. paragrāfā.

161. lpp.

Klitaimncstrai, Ifigenijai, Ahillejam, korimSkat. piezīmi 82. 83. lappusei. Minētais koris ir "Halkldas sieviešu koris", kurš skaidro traģēdijas notikumus.

… Klcrcnsa noslepkavošanu Klerenss karaļa Edvarda IV brālis Džordžs, Klerensas hercogs.

Wer bat … von l.iebei Izmantojam Friča Adamoviča tulkojumu no angļu valodas Viljams Šekspīrs, Kopotie raksti, I sēj., red. M. Ķempe, E. Smiļģis, J. Sudrabkalns (Rīga: Latvijas Valsts izdevniecība, 1963), 74. lpp.).

… raudāt un vaimanāt kopā ar Klitaimnestru un Ifigcniju ļ

Ifigenija Aulidā, 12761284: Klitaimnestra:" Ai, meita! Ai, sievas!

Tava nāve mans gals! Steidz projām tavs tēvs, Tevi Aīdām dod. Ifigenija: Ai, māte! Ai, māte!

Viens paiāns mums lemts. Man neredzēt gaismas Nekad vairs, nekad! Ak vai! Ak vai!"

162. lpp.

… viņš var visu nožēlot kā kārdinājumuŠeit lietots jau apskatītais jēdziens Anjkgtelse. Skat. piezīmi 45. lappusei.

165. lpp.

Viņam tiek pasludināts nāves spriedums,Skat. Platons,

Sokrātā aizstāvēšanās, 38b.

166. lpp.

krīzē "Krīze" cēlies no grieķu Kpiaii; [krists] nošķiršana, lēmums, izvēle; no Kpivw (krino) nošķirt, izvēlēties, nolemt. … Sokrātā pēdējās replikas …Sokrātā pēdējie vārdi, saskaņā ar Faidonu 118a, bija: "Kriton, mēs Asklēpijam esam parādā gaili. Atdodiet viņam to, tikai neaizmirstiet!" (Platons, Eutifrons, Sokrātā aizstāvēšanās, Kritons, Faidons, tulk.

Ābrams Fcldhūns (Rīga: Zinātne, 1997). Senajā Grieķijā dziedniecības dievam Asklēpijam gaili ziedoja pateicībā par izveseļošanos.

Kura Sokrātā replika uzskatāma par izšķirošo …Sokrātā runas pēc viņa vainas atzīšanas un nāvessoda piespriešanas skatiet Sokrātā aizstāvēšanās 35e 41d (Platons, Eutifrons, Sokrātā aizstāvēšanās, Kritons, Faidons, tulk. Ābrams Feldhūns (Rīga: Zinātne, 1997)).

Plašāk par Sokrātā aizstāvēšanās ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Muench, Paul, "Kierkegaards Socratic Point of View", Kierkegaard and the Greek VVorld, Tome I: Socrates and Plato, red. Jon Stewart un Katalin Nun (Farnham, Burlington: Ashgate, 2010). … notiesāts ar trīs balsu vairākumuSkat. Sokrātā aizstāvēšanās, 36a. Platona tekstā ir minēts trīsdesmit balsu vairākums. Kirkegors lasīja Sokrātā aizstāvēšanās grieķu/latīņu izdevumu, kurā gan grieķu, gan latīņu tekstā trīsdesmit balsu vietā minētas trīs (Platonis opera quae exstant, 1. 11. sēj. (Leipciga, 1819-32), SKBibl. Katal. Nr. 11441154-, 8. sēj. (1825), 142. lpp.).

167. lpp.

… pārvērst savu stāvokli par kārdinājumuŠeit lietots jau apskatītais jēdziens Anfkgtelse. Skat. piezīmi 45. lappusei. … labāk tikt nogalinātam nekā runāt,Dc Silentio atsaucas uz vienu no trīs Diogēna I.āertieša sniegtajiem stāstiem par Pitagora nāvi, kas atrodams viņa Pazīstamu filozofu dzīves un uzskati desmit grāmatās, VIII grāmata, 39. Kopā ar paziņām Pitagors viesojās slavenā Krotonas cīkstoņa Milona namā. Neielūgtie ļaudis, kuriem nebija ļauts tikties ar Pītagoru, vai ari Krotonas iedzīvotāji, baidīdamies, ka viņu pilsētā varētu tikt ieviesta tirānija, aizdedzināja Milona māju. Pitagors mēģināja bēgt, bet bēgot viņš nokļuva līdz pupu laukam, kur tad arī vajātāji viņu noķēra. Apstājies pie pupu lauka viņš teica, ka labāk padosies vajātājiem nekā izbradās pupas, un labprātāk mirs nekā runās. Vajātāji viņu un lielāko daļu viņa sekotāju noslepkavoja. (Diogeti Laertsesfilosofiske Historie, eller: navnkundige Filosofers Levnet, Meninger og sindrige Udsagn, i ti Bager, tulk. B. Riisbrigh, izdevējs B. Thorlacius, 1. 2. sēj. (Kopenhāgena, 1812), SK Bibl. Katal Nr. 1noun; 1. sēj., 379. lpp.).

172. lpp.

… grib iet tālākSkat. pirmo piezīmi 47. lappusē.

173. lpp.

… kā tam skroderim … no šī skatu punkta aplūkoja pasauliSkat. Brāļu Grimmu pasaku Skroderis debesīs (Brāļi Grimmi, Pasakas, tulk. Anna Bauga, Ernests Birznieks-Upītis (Rīga: Latvijas Valsts izdevniecība, 1956), 233. 235. lpp.). (Der Scbneider irn Hirnrnel, Kinderund Haus-Mdrchen, tulk. J.L.K. un W.K. Grimm, I. 3., 2. izd. (Berlīne, 1819 1822 [pirmizdevums 1812]), SK Bibl. Kal. Nr. 1425 1427-, I. sēj., 177. 179. lpp.).

174. lpp.

Tumšais Heraklīts Pirmsokratiskā perioda grieķu filozofs Efezas Heraklīts (535(?) 475(?) p.m.ē.), saukts "tumšais" (aiviKTr,; ainiktēs), jo darbs Par dabu (kura iespējamais autors bija Heraklīts) uzrakstīts apzināti neskaidrā veidā, lai to spētu saprast vienīgi viņa mācības adepti. Skat. Diogēns Lāertietis, IX grāmata, 6, "Heraklits".

Plašāk par Heraklita ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Jensen, Finn Grēdai, "Presocratic Ideas of Motion, Change and Oppositcs in Kierkegaard's

Thought", Kierkegaard and the Greek World, Tome 11: Aristolle and Otber Greek Aulbors, red. Jon Stewart un Katalin Nun (Farnham, Burlington: Ashgate, 2010).

Diānas templīPar dabu esot bijis novietots medību dievietes Artemīdas (romiešiem Diāna) templī. … nevar izdarīt pat vienu reiziPar Heraklīta mācekli Kratilu, Platona skolotāju, stāsta, ka beigās viņš nav gribējis vairs runāt, tikai pakustinājis vienu pirkstu, jo, pēc viņa domām, nebija iespējams nc par ko neko pateikt ne apstiprinošu, ne noliedzošu. Uz līdzīgu skepsi balstījās ari viņa radikalizētais Heraklīta teiciens par to, ka nevar vienā un tajā pašā upē iekāpt divreiz un palikt tam pašam. Grāmatas Senās filozofijas vēstures priekšlasījumu uzmetumi (Udkast til ForeLesninger over den aldre Philosopbies Historie) nodaļā par Heraklītu, Pols Martins Mcllers raksta: "Priekšstats par visa esošā nepārtraukto pāreju uz kaut ko citu Hēraklītam bija visnotaļ dzīvs, un viņš to padarīja uzskatāmu ar dažādiem izteicieniem. Viņš teica, piemēram, ka vienā un tajā pašā upē nevar iekāpt divreiz, jo tekošs ūdens vienmēr ir cits. Kratils, viens no viņa mācekļiem, to pauda vēl spēcīgāk, sacīdams, ka vienā un tajā pašā upē nevar iekāpt pat vienu reizi, jo ikviena lieta mainās pat vissīkākajā laika vienībā. Tāpēc par kādu lietu nav iespējams patiesīgi pateikt neko, jo tā kļūst par citu pašā runāšanas brīdī iespējams vienīgi klusējot norādīt uz objektiem ar pirkstu. Ar to bija domāts, ka neviena lieta nevienā brīdī nesaglabā nemainīgu un nemazinātu savas noteiksmes kopumu: "visas lietas reizē ir un nav"." (Efierladte Skrifier aj PoulM. Meller, 1. 3. sēj. (Kopenhāgena, 1839 1843), SK Bibl. Katal. Nr. 1574 1S76-, 2. sēj. (1842), 304. lpp.).

eleātisku izteikumu, kas noliedz kustību Pirmssokratiskajā periodā Elejas filozofijas skola (jeb eleāti), kas aizguva savu nosaukumu no grieķu kolonijas Elejas Itālijā.

Šeit dzīvoja un domāja šīs skolas ievērojamākie pārstāvji Parmenīds (5. gs. p.m.ē.) un Zenons (490(?) 430(?) p.m.ē.). Dc silentio pieminētā kustības noliegšana ir norāde uz slavenajiem Zenona paradoksiem. Ar šo domas eksperimentu palīdzību Zenons centās pierādīt kustības neiespējamību un tās iluzoro dabu.

Plašāk par eleātu ietekmi uz Kirkegoru, kā arī bibliogrāfiju tālākai lasīšanai, skatiet Ste\vart, Jon, "Kierkegaard's Mctaphvsical Considerations of Being and Motion", Kierkegaard and the Greek IVorld, Tome II: Aristotle and Other Greek Authors, red. Jon Ste\vart un Katalin Nun (Farnham, Burlington: Ashgate, 2010).

KIRKEGORA DZĪVES UN DARBU HRONOLOĢIJA

1813

5. maijā Kopenhāgenā, Nītorvs 2, piedzimst Sērens Obi Kirkegors. Tēvs Mikaels Pedersens Kirkegors (piecdesmit sešu gadu vecumā), māte Ane Sērensdatcra Lunda Kirkegora (četrdesmit piecu gadu vecumā).

3. jūnijā Sērens tiek kristīts Svētā Gara baznīcā Kopenhāgenā. 1821

Iestājas skolā Kopenhāgenā. 1828

20. aprīlī J.P. Minstcrs iesvēta Kirkegoru Svētās Dievmātes baznīcā.

1830

30. oktobrī sāk teoloģijas studijas Kopenhāgenas universitātē. 1834

15. aprīlī Kirkegora dienasgrāmatā veikts pirmais ieraksts.

31. jūlijā māte Ane mirst.

Maija sākumā pirmo reizi satiek tolaik piecpadsmitgadīgo Regīnu Olsenu.

1838

9. augustā 82 gadu vecumā mirst tēvs Mikaels.

7. septembrī izdod No izdzīvojušā piezīmēm (Af en endnu Levendes Papirer).

1840

3. jūlijā nokārto universitātes eksāmenus, magna cum laude. No 19. jūlija līdz 6. augustam dodas ceļojumā uz savas dzimtas mājām Jitlandē.

8. septembrī bildina un 10. septembrī saderinās ar Regīnu Olsenu.

17. novembrī sāk studijas Teoloģijas seminārā.

1841

16. jūlijā aizstāv savu disertāciju Par ironijas jēdzienu; ar pa-stāvīgām atsaucēm uz Sokrātu (Om Begrebet Ironi med stadigt Hensyn til Socrates). Izņēmuma kārtā disertāciju atļauj iesniegt dāņu valodā. Aizstāvēšana notiek latīņu valodā un ilgst septiņas ar pusi stundas, ieskaitot pārtraukumu. 16. septembrī disertāciju izdod. 11. oktobrī lauž saderināšanos ar Regīnu. 25. oktobri dodas studēt uz Berlīni.

1842

6. martā atgriežas Kopenhāgenā.

1843

20. februāri izdod Vai nu/vai arī (Enten-Eller). Dodas ceļojumā uz Berlīni, bet jūnija beigās atgriežas. 16. maijā ar savu vārdu publicē Divas izglītojošās runas (To opbyggelige Tālei).

16. oktobrī izdod darbus Bailes un trīsas (Frygt og Bxven), Atkārtošanās (Gjentagelsen) un, lietojot savu vārdu, Trīs izglītojošās runas (Tre opbyggelige Taler).

6. decembrī ar savu vārdu publicē Četras izglītojošās runas (Fire opbyggelige Taler).

1844

5. martā ar savu vārdu publicē Divas izglītojošās runas (To opbyggelige Taler).

8. jūnijā ar savu vārdu publicē Trīs izglītojošās runas (Tre opbyggelige Taler).

13. jūnijā publicē darbu Filozofiskās drumslas (Pbilosophiske Smuler).

17. jūnijā publicē darbus Bai[u jēdziens (Begrebet Angest) un Priekšvārdi (Forord).

31. augustā ar savu vārdu publicē Četras izglītojošās runas (Fīre opbyggelige Taler).

1845

29. aprīlī ar savu vārdu publicē Iris runas iztēlotu gadījumu sakarā (Tre Taler ved tienkte Leiligbeder).

30. aprīlī publicē darbu Dzīves gājuma stadijas (Stadier paa Livets Vei).

No 13. līdz 24. maijam dodas trešajā braucienā uz Berlīni. 29. maijā ar savu vārdu publicē Astoņpadsmit izglītojošās runas (Atten opbyggelige Taler).

1846

2. janvārī žurnālā Korsārs (Corsaren) ievietots pirmais pret Kirkcgoru vērstais raksts.

10. janvārī Kirkegors atbild šim rakstam, žurnālā Faedrelandet publicējot rakstu ar pseidonīmu Frater Taciturnus. Sākas Kirkegora un Corsaren cīņa; žurnālā Corsaren Kirkegors tiek publiski izsmiets. Uzbrukumu Kirkegoram galvenokārt izvērš Corsaren redaktors M.A. Goldšmits.

27. februārī izdod darbus Noslēdzošs nezinātnisks pēcvārds

(Afsluttende uvidetiskabelig Ejierskrift).

30. martā ar savu vārdu izdod darbu Divi laikmeti (To

Tidsaldre).

No 2. līdz 16. maijam ceturto reizi viesojas Berlīnē. 2. oktobrī M.A. Goldšmits atstāj Corsaren redaktora amatu.

1847

13. martā ar savu vārdu izdod Izglītojošas runas dažādās no-skaņās (Opbyggelige Taler iforskjellig And).

29. septembrī ar savu vārdu izdod darbu Mīlas darbi (Kjerligbedens Gjerninger).

9. novembrī Regīna Olsena apprecas ar Frici Šlēgeli.

1848

26. aprīlī ar savu vārdu publicē Kristīgās runas (Christelige Taler).

No 24. līdz 27. jūlijam publicē darbu Krīze un aktrises dzīves krīze (Krisen og en Krise i en Skuespillerindes Liv). 1. novembrī beidz rakstīt darbu Viedoklis par manu literāro darbību (Synspunktet for min Forfatter-Virksomhed), kas publicēts pēc Kirkegora nāves.

Gada nogalē saraksta darbu Bruņota neitralitāte (Den bevabnede Neutralitet), kas publicēts 1880. gadā.

14. maijā iznāk Vai nu/vai ari otrais izdevums.

19. maijā izdod Divi īsi ētiski reliģiski traktāti (Tvende etbiskreligieuse Smaa-AJhandlinger).

30. jūnijā izdod darbu Slimība uz nāvi (Sygdommen til D oderi).

19. novembrī ar savu vārdu izdod Trīs runas piektdienās pie dievgalda (Tre Taler ved Altergangen om Fredagen).

1850

25. septembrī izdod darbu Vingrināšanās kristietībā (Indevelse i C.bristendom).

12. decembrī ar savu vārdu izdod darbu Izglītojošā runa (En opbyggelig Tale).

1851

7. augustā ar savu vārdu izdod darbu Par manu literāro darbību (Om min Forfatter-Virksombed) un Divas runas piektdienās pie dievgalda (To Taler ved Altergangen om Fredagen). 10. septembrī ar savu vārdu izdod darbu Pašizpratnei (Til Selvprevelse).

Gada nogalē pabeidz rakstīt darbu Spriediet paši! (Dommer selv!), kas publicēts 1876. gadā.

1854

Pēc teju trīs gadu pārtraukuma Kirkegors atsāk publicēties,

izvēršot uzbrukumu oficiālajai baznīcai.

30. janvārī mirst bīskaps J.P. Minsters.

15. aprīlī par bīskapu kļūst H.L. Martensens.

18. decembrī žurnālā Tēvzeme (Fadrelandet) publicē rakstu pret bīskapu Martensenu Vai bīskaps Minsters bija "patiesības liecinieki" viens no "īstenajiem patiesības lieciniekiem" vai šī ir patiesība? (Var Biskop Mynster et "Sandbedsvidne", et af'de retie Sandbedsvidner", er dette Sandhedf). Vairāki pret oficiālo baznīcu vērsti raksti iznāk līdz pat nākoša gada septembrim. Vispirms Kirkegors publicē rakstus žurnālā Fadrelandet, pēc tam turpina publicēties paša izdotajā periodiskajā izdevumā Mirklis (Ojeblikket).

1855

16. jūnijā, izdod darbu Kristus spriedums par oficiālo kristietību (Hvad ('bristus dommer om ojficiel Cbristendom), kas pirms tam desmit daļās publicēts periodiskajā izdevumā Ojeblikket.

Augustā iznāk darbs Dieva nemainīgums (Guds Uforanderligbed).

25. septembri Kirkcgora dienasgrāmatā veikts pēdējais ieraksts.

2. oktobri Kirkegors nonāk slimnīcā. 11. novembri Kirkegors mirst.

Bēres notiek 18. novembrī. Kapsētā sākas studentu izraisīti nemieri. Viņi protestē, ka Sērenu Kirkegoru izvada oficiālās baznīcas ceremonijā.

Plašāku hronoloģiju skatiet šeit izmantotajos avotos: http://www.sorenkierkegaard.org/ un bibliogrāfijas izlasē minētās biogrāfijas.

BIBLIOGRĀFISKA IZLASE

Sērenam Kirkegoram veltītās literatūras apjoms ir visai iespaidigs. Darbi, kas sarakstīti 20. gadsimta sākumā, jāmeklē 1962. gadā izdotajā Jetis Himmelstrup starptautiskajā bibliogrāfijā. Pilns 20. gadsimta otrās puses un 21. gadsimta sākuma literatūras saraksts (kopumā vairāk kā 5600 ieraksti) atrodams Jorgensen, Aage, Seren Kierkegaard Literature 1956-2006: A Bibliograpby (Copenhagen: Sorcn Kierkegaard Research Centre, Museum Tusculanum Press, 2009). Diemžēl šajā izdevumā iekļautā literatūra nav šķirota nedz pa tēmām, nedz valodām, nedz hronoloģiski, nedz kā savādāk. Vienīgais šī saraksta izmantošanas palīglīdzeklis ir izdevumā iekļautais autoru indekss. Ņemot vērā lielo ierakstu skaitu, izdevuma lietošana būs apgrūtināta, izņemot gadījumus, kad lasītājam jau zināms konkrēta autora vārds, kura darbus viņš meklē.

Dažas bibliogrāfiskas atsauces ir sniegtas tulkojuma piezīmēs tur norādītie izdevumi un raksti var palīdzēt ar Kirkegoru saistītu jautājumu apskatē šaurākā nozīmē.

Tālāk sniegtā bibliogrāfija aptver ļoti niecīgu daļu no Bailēm un trīsām (turpmāk BT) tieši vai netieši veltītās literatūras.

Daži Sērena Kirkegora darbu izdevumi

Kierkegaard, Soren. Gjentagelsen, Frygt ogB<even, Philosopbiske Smuler, Begrebet Angest, Forord, "Sorcn Kierkegaards Skriftcr", 4. un 4K sējums. Copenhagen: Gads Eorlag, 1997.

Seren Kierkegaards Skrifter sērijas izdevums dāņu valodā, kas izmantots latviešu valodas tulkojumam. Šajā sērijā līdz 2011. gadam 55 sējumos (28 tekstu un 27 komentāru sējumi) ieplānots izdot visus Kirkegora rakstus, ieskaitot dienasgrāmatas, dokumentus un piezīmes. Visi šīs sērijas izdevumi ir brīvi pieejami internetā http://www.sks.dk. Plānots, ka projekta ietvaros šos sējumus tulkos arī angļu, vācu, franču, spāņu un ķīniešu valodās.

Kierkegaard, Seren. Fear and Frembling, Repetition, "Kierkegaard's Writings" VI sējums. Tulk. un red. Howard V. Hong un Edna H. Hong. Princcton: Princeton University Press, 1983.

Tulkojums, kas iznācis Prinstonas universitātes Kirkegora rakstu tulkojumu sērijā Kierkegaard's IVritings (1978 2000). Izdevumos iekļauti īsi vēsturiskie ievadi, kā arī palīdzoši komentāri. Šobrīd ieteicamais izdevums, jo šajā tulkojumu sērijā iznākuši teju visi Kirkegora raksti (kopā 26 sējumi, ari visu kopējais indekss), veidojot monumentālu pētniecības līdzekli angļu valodā.

Kierkegaard, Soren. Fear and Frembling. Tulk. Svlvia Walsh, red. C. Stcphcn Evans un Sylvia Walsh. Cambridge: Cambridge Universitv Press, 2006.

KbcpKerop, CēpeH. Cmpax u mpenem. Tulk. H.B.HcaeBa II C.A.McaeB. Maskava: Pecny6AHKa, 1993.

Kirkegora dienasgrāmatas

Kierkegaard, Sorcn. Kierkegaard's Journals and Notebooks. Red. Niels Jorgen Cappelorn un citi. Princeton, Oxford: Princcton Universitv Press, 2007 …

Seren Kierkegaards Skrijier sērijā iznākušo Kirkegora dienasgrāmatu tulkojumi angļu valodā. Līdz 2010. gadam pieejami I, II un III sējums. Kopumā dienasgrāmatu tulkojumus paredzēts izdot vienpadsmit sējumos.

Kierkegaard, Soren. Ihe Journals of Kierkegaard. Red. Alexander Dru. Oxford: Oxford Universitv Press, 1938.

Kirkegora dienasgrāmatu fragmentu tulkojums angļu valodā.

Kierkegaard, Soren. Kierkegaard's Journals and Papērs, Vol. IVII. Tulk. un red. Howard V. Hong, un Edna H. Hong, assist. G. Malantschuk, indekss N. Hong un C. Barker. Bloomington: Indiana Universitv Press, 1967 78.

Nepilnīgs, bet apjomīgs Kirkegora dienasgrāmatu izdevums 7 sējumos. Dienasgrāmatu ieraksti sadalīti tematiski. 7. sējumā atrodams visiem sējumiem kopīgs indekss.

Daži ar Bailēm UTI trīsām tieši un netieši saistīti izdevumi

Buber, Martin. "The Suspension of Ethics". Four Existential Theologians. Red. Will Herberg. Vf'estport: Grccnwood Press, 1975 (pirmpublicējums 1952).

Šī nepilnās 5 lappusēs ietilpstošā eseja ir izcils un vislabākais man zināmais pārskats par ētikas atcēlumu Absolūtā priekšā, kā tas apskatīts BT.

Carlislc, Clare. Kierkegaard's Fear and Frembling: a Reader's Guide. Ncw York: Continuum, 2010.

Jaunākais no BT lasīšanas ceļvežiem. Var palīdzēt teksta lasīšanai pirmajā reizē. Tomēr jāpatur prātā, ka šāda veida ceļveži savas formas un apskatāmā apjoma dēļ ir ļoti virspusīgi, ko labi ilustrē autores tēze, ka: "Baiļu un trīsu centrālā tēma ir indivīda attiecības ar Dievu un jautājumi, kā šīs attiecības ietekmē viņas dzīvi un būšanu pasaulē." (2. lpp.)

Conway, Danicl W. (red.) un Gover, K. E. (red.). Seren Kierkegaard: Critical Assessments of Leading Philosophers. Volume III, Pbilosophy of Re/igion: Kierkegaard Contra C.ontemporary Christendom. I.ondon, New York: Routledge, 2002.

Šajā krājumā pārpublicēti specializētajā periodikā vai citos rakstu krājumos (piemēram, Ree/Cbamberlain vai Hannay/ Marino saliktajos izdevumos) atrodamie raksti. Šis izdevums viennozīmīgi ir fundamentāls uzskatu un argumentu apkopojums, kas būs īpaši palīdzošs BT un Kirkegora pētniekiem. Sējuma apakšvirsraksts precīzi raksturo krājuma saistošo tēmu.

Hannay, Alastair (red.) un Marino, Gordon D. (red.). lbe Cambridge Companion to Kierkegaard. Cambridge: Cambridge Universitv Press, 1998.

Dažādo rakstu autori pārsvarā ir zināmākie Kirkegora darbu pētnieki. Šī iemesla dēļ daudzi no iekļautajiem rakstiem atkārto autoru monogrāfijās vai rakstos jau apskatītas tēmas. BT sakarā būtu jāizceļ "Developing Fear and Trembling" (Ronald M. Green), kur apskatītas gan BT interpretācijas, gan Green jau citviet analizētie jautājumi par apžēlošanu, grēku un soterioloģiju kā BT tēmām. Izdevumā iekļauta arī vispārēja Kirkegora bibliogrāfija.

Elrod, John W. Being and Existence in Kierkegaard's Pseudonymous Works. Newjersey: Princeton Universitv Press, 1975.

Galvenokārt šī monogrāfija ir interesanta ar pseidonīmu darbos saskatīto vienoto ontoloģijas shēmu, kurā apvienotas trīs esamības sfēras estētiskā, ētiskā un reliģiskā. Iespējams, autors iet pārāk tālu, cenšoties sistematizēt šo skatījumu, bet šis teksts varētu rosināt pārdomas par pseidonīmu darbiem kopumā.

I.ippitt, John. Kierkegaard and Fear and Trembling. London, Ncw York: Routledgc, 2003.

Vēl viens BT lasīšanas ceļvedis. Arī šis ceļvedis, protams, ir ļoti vispārīgs. Tomēr, bez pārskata par pseidonīmiem, Kirkegora dzīvi un tekstu, grāmatā pievērsta vērība 20. gs. izplatītākajām interpretācijām un no tām izrietošām idejām (Levinas, Derrida, Mooney, u.c.). Līdz ar to šī darba vērtība ir tā, ka šeit lasītājs atradīs īsu, bet izmantojamu BT interpretācijas vēsturi.

Malantschuk, Gregor. The Controversial Kierkegaard. Tulk. Hovvard V. Hong un Edna H. Hong, red. Alastair McKinnon. Waterloo: Wilfrid Laurier Universitv Press, 1980.

Grāmatā autors centies parādīt, ka Kirkegoru nevajadzētu uzskatīt par ārpasaulīgu domātāju, kuram nav ne mazākās intereses par reāliem notikumiem. Tā vietā Malantschuk cenšas analizēt gan BT, gan citus Kirkegora darbus kā tādus, kas nodarbojas arī ar sociālu un politisku problēmu risināšanu (piemēram, valsts un privātpersonas attiecības, sievietes vīrieša attiecības).

Mooncy, Edward F. Knights ofFaith and Resignation (SU N N Y series in philosophv). Albany: State Universitv of New York Press, 1991.

Viena no retajām tikai BT veltītajām monogrāfijām. Darbā sniegta gan /'/'analīze, gan dažādas BT saskatītās tēmas, kā arī to loma filozofijas vēsturē. Grāmatā arī atrodama laba ar BTsaistīta bibliogrāfija.

Moonev, Fduard Selves in Discord and Resolve: Kiekregaard's Moral-Religious Psycbology frotn Either / Or to Sickness Unto Death. New York, London: Routledge, 1996.

Iepretim centieniem Kirkegora tekstos saskatīt "vienu abstraktu teoriju par patību, sfērām vai pārejām starp sfērām", Mooney tajos cenšas meklēt "ētiski reliģisku psiholoģiju; ceļu kā caur stāstiem un attēliem pietuvoties patībai kustībā, tās identitātei un centieniem" (XII). Grāmatas 4. un 5. nodaļā apskatītas BT. Manuprāt, visinteresantākais Mooney tekstā ir viņa veiksmīgais mēģinājums salīdzināt Ābrahāmu ar BT minēto ticības bruņinieku (nodokļu iekasētāju), un mazināt šo tēlu atšķirības.

I'crkins, Robert L. Kierkegaard's Fear and Trembling: Critical Appraisals. Alabama: Ilic University of Alabama Press, 1981. Šajā vērtīgajā un bagātīgajā rakstu krājumā atrodami daudzi autoritatīvi raksti. Lai arī izdevums nav pārāk jauns, tas lieliski aptver ^/'pētniecības dažādos virzienus.

Perkins, Robert L. International Kierkegaard Commentary: Fear and TrcmblingrfWRepetition. Macon: Mercer Univcrsitv Press, 1993.

Rakstu krājums, kurā mēģināts analizēt gan BT, gan Atkārtošanos. Rezultātā vismaz /J'/ daļa atstāj iespaidu, ka rakstu izvēle aptver pārāk šauru apskatāmo ideju laukumu. Tomēr šis krājums varētu būt noderīgs estētikas studentiem, jo pieci no septiņiem rakstiem apskata dažādus estētikas jautājumus.

Rče, Jonathan (red.) un Chamberlain, Jane (red.). Kierkegaard: A Critical Reader. Oxford, Maldcn: Blackwcll Publishers, 1998.

Rakstu krājums, kurā iekļauti gan jauni, gan senāki raksti (Paul Ricoeur "Philosophv after Kierkegaard" (1963) un Emmanuel Levinas "Existence and Ethics" (1963)) un rakstu tulkojumi. BT sakarā jāizceļ George Steiner raksts "The Wound of Ncgativity: Two Kierkegaard Texts", kurā apskatītas Kirkegora dzīves un literatūras attiecības; Sylviane Agacinski "We Are Not Sublimē: Love and Sacrifice, Ābraham and Ourselves", kur skatītas ētikas un mīlestības tēmas; kā arī Jacques Derrida "Whom to Give to (Knowing Not to Know)" (The Gift of Deatb angļu izdevuma 3. nodaļa), kurā autors Ābrahāma absolūto pienākumu pret Dievu izvirza kā paraugu cilvēku pienākumam citam pret citu.

Rudd, Anthony. Kierkegaard and Ibe Limits of 'lbe Ethical. Oxford: Clarendon Press, 1993.

Kā autors norāda priekšvārdā, šis darbs ir mēģinājums "anglosakšu analītiskajiem filozofiem" padarīt interesantu Kirkegoru, un "Kirkegora skolniekiem" parādīt, ka Kirkcgora idejas var būt filozofiski interesantas (VII). Bez dažām saistītām atkāpēm, darbs galvenokārt apskata ētikas un reliģijas attiecības Kirkegora darbos, plaši atsaucoties uz tādiem vīriem kā Bernard iVilliams, Sartre, Bertand Russel, VVillard Quine, Charles Taylor, Donald Davidson, Derrida u.c.

Daži ar Bailēm un trīsām saistīti raksti

Crocker, Svlvia Fleming. "Sacrifice in Kierkegaard's Eear and TremblingIbe Harvard Theological Revieu>, 68, 2 (1975), 125.139.

Vispārējs raksts, kura nosaukums precīzi ataino tā saturu. Autore rakstā apskata arī dažus aspektus no Kirkegora Slimība uz nāvi un Filozofiskas drumslas. Raksts labi ilustrē Kirkegora pētniecībā dažkārt klātesošo tendenci saistīt Kirkcgora dzīvi ar viņa (un pseidonīmu) darbiem, pieņemot, ka šāda saistība pastāv un var palīdzēt izprast Kirkegora darbus.

Cross, Andrew A. "Fcar and Trembling's Unortbodo.v Ideal Philosopbical Topics 27, 2 (1999), 227. 253. lpp.

Rakstā galvenokārt pievērsta uzmanība BT sadaļai Pagaidu ekspektorācija. Cross apskata jautājumus par Ābrahāma ticību un to, kā izprast tās absurdo, paradoksālo dabu. Rakstā arī veiksmīgi norādītas dažas pārsteidzīgu interpretāciju kļūdas (piemēram, Ābrahāms esot ticējis, ka īzāks izdzīvos). Diemžēl rakstā ir iesākts, bet nav izvērsts pārskats par saikni starp ticības bruņinieku un bezgalīgās pašatteikšanās bruņinieku.

Gellman, Jerome I. "Kierkegaards Fear and Trembhng", Man and World 23 (1990), 295. 304. lpp.

Šajā īsajā rakstā iztirzāta problēma par to, kā Ābrahāms zināja, ka ar viņu runā Dievs, kā arī problēma, kas saistīta ar izvēli sekot Dieva pavēlei. Raksts lielā mērā paļaujas uz Mārtiņa Būbera darbā sniegtajām pārdomām (Bubcr, 1975).

Grecn, Ronald M. "Deciphering Fear and Trembling's Secrct Message", Religīous Studies, 22,1 (1986), 95. 111. lpp.

Autors cenšas parādīt, ka Kirkcgora personiskās attiecības ar viņa līgavu Regīnu diez vai ir pamatā BT slēptajam vēstījumam, un ka šīm attiecībām ir tikai virspusējs sakars ar dc silentio darbu. Turklāt, autors arī cenšas parādīt, ka darba centrālā tēma nav nedz atklāsme, nedz ētikas problēmas. Tā vietā Green kā grāmatas centrālo tēmu apskata grēku un apžēlošanu.

Green, Ronald M. "Enough Is Enough\ Fear and Trembling Is Not about Ethics", Journal of Religious Ethics, 21, 2 (1993), 191.-209. lpp.

Green šajā rakstā norāda uz problēmām, kādas rodas, ja RT uztver kā darbu par ētikas jautājumiem (īpaši normatīvās ētikas), un tā vietā piedāvā aplūkot soterioloģijas problēmas un risinājumus. Raksts būs īpaši palīdzošs jebkuram BT studentam, jo tajā arī apkopota samērā plaša, ar BT pētniecību tieši saistīta bibliogrāfija līdz 1990. gadam.

Jacksoti, Timothj P. "Is Isaac Kierkegaards Neighbor? Fear and Trembling in Light of NVilliam Blake and \Vorks of Love", Annual of the Society of Cbristian Ethics, 17, (1997), 97. 119. lpp.

Autors sniedz Bleika (gleznā Ābrahāms un Izāks), Kirkegora un de silentio Ābrahāma stāsta interpretācijas. Šajā rakstā autors arī izvirza tēzi, ka Dieva pavēle Ābrahāmam varbūt bijusi ironiska.

Mooney, Edward F. "Ābraham and Dilemma: Kierkegaards Tcleological Suspension Revisitcd", International Journal for Philosophy ofReligion, 19, 1/2 (1986), 23. 41. lpp.

Arī šī raksta nosaukums precīzi ataino tā tematu. Bez Ābrahāma un pašatceikšanās bruņinieka dilemmu apraksta, rakstā arī īsi apskatīti Sartra uzskati par dilemmu.

Williams, Linda I,. "Kierkegaard's Wcanings", Philosophy Today, 42,3 (1998), 310. 318. lpp.

Galvenokārt pievēršas /j'/'sadaļām Ieskaņa un Pagaidu ekspektorācija. Kaut lielā mērā autore paļaujas uz Mooney grāmatu (Moonev, 1996), IVilliams pati sniedz interesantu interpretāciju, kurā aplūko dažāda veida atsacīšanās kustības analoģiski mātes bērna attiecībām Ieskaņas sniegtajos scenārijos.

Cita literatūra

Fenger, Henning. Kierkegaard, the Myths and Ibeir Origins. Tulk. George C. Schoolfield. Ne\v Havcn, London: Yale Universitv Press, 1980.

Kirkegora pētniecībā reti atrodams piemērs, kurā autors radikāli vērstos pret ierastajiem uzskatiem par Kirkegoru. Galvenokārt paļaujoties uz Kirkegora dienasgrāmatu, dokumentu un vēstuļu datējuma trūkumu un nesakārtotību, Fenger šajā monogrāfijā cenšas parādīt, ka šie dokumenti lielā mērā ir Kirkegora radīta fikcija. Lai arī teju neiespējami piekrist daudziem autora secinājumiem un teorijām (visneticamākais piemērs, šķiet, būtu Fenger apgalvojums, ka Kirkegora tēvs jau jaunībā bija inficējies ar sifilisu), darbs tomēr var kalpot veselīga skatupunkta uzturēšanai attiecībā uz Kirkegora personas saikni ar viņa darbiem. Lai neiekristu otrā nepamatotu fantāziju grāvī, darbs, protams, jālasa rezervēti.

Hannay, Alastair. Kierkegaard. The Arguments ofPhilosophers. London, Boston, Mclbournc, Hcnlev: Routledge & Kegan Paul, 1982.

Vispārējs pārskats par Kirkcgora filozofiju. Pievērsta uzmanība gan viņa darbu iekšējām sakarībām, gan Kirkegora attiecībām ar viņa priekštečiem (piemēram, Kantu un Hēgeli).

Malantschuk, Gregor. Kierkegaard's Thought. Red. un tulk. Hovvard V. Hong un Edna H. Hong. Princeton, London: Princeton Universitv Press, 1971.

Grāmatas nosaukums precīzi ataino tās plašo pētijuma lauku.

Philips, D.Z. (red.) un Tessin, Timothy (red.). Kant and Kierkegaard on Religion (Claremont studics in the philosophv of religion). London: Macmillan Press, New York:

St. Martin's Press, 2000.

Claremont Graduate University 1998. gada reliģijas filozofijas konferences lasījumu izdevums. Kā jau var nojaust no izdevuma nosaukuma, pārsvarā lasījumos mēģināts noskaidrot, cik lielā mērā Kanta filozofija ir ietekmējusi Kirkegoru. Pateicoties lakonismam, patīkams pārskats atrodams izdevuma ievadā (D.Z. Philips). Atsvaidzinošs būs raksts "Kant and Kierkegaard on the Need for a Historical Faith: an Imaginary Dialogue", kurā Ronald M. Green sacerējis Kanta un Kirkegora sarunu pie glāzes Tuborg alus Dcnveras lidostas Delta Medallion Club 2027. gadā.

Stevvart, Jon. Kierkegaard's Relations to Hegel Reconsitlered. Cambridge: Cambridge University Press, 2003.

Pamatīgs pētījums par Hēgeļa (un daļēji arī citu vācu ideālistu) un Kirkegora attiecībām, kurā, starp citiem jautājumiem, Stewart pamatoti parāda, ka šo divu autoru saistība bieži ir nepieciešami saistīta ar Dānijas zelta laikmeta filozofiem, kā arī to, ka Kirkegora attieksme pret Hēgeli nebūt nav viennozīmīgi negatīva, kā tas bieži sacīts. Grāmatā iekļauta lieliska bibliogrāfija ar Kirkegora avotiem, kā arī vispārēju Kirkegoram veltītu literatūru.

Biogrāfijas

GarfF, Joakim. Seren Kierkegaard: A liiography. Tulk. Brūce H. Kirmmsc. Princeton, Oxford: Princeton Univcrsitv Press, 2005.

Biogrāfija sarakstīta saistoša romāna formā, nedaudz vairāk kā 800 lappusēs sniedzot pilnīgu pārskatu par Kirkegora dzīvi. Grāmatā iekļauta arī samērā plaša vēsturisko materiālu bibliogrāfija, lielākā daļa gan dāņu valodā.

Hannav, Alastair. Kierkegaard: A Biography. Cambridgc: Cambridge University Press, 2001.

So monogrāfiju varētu saukt par Kirkegora "intelektuālo biogrāfiju." Godprātīgi paveikts darbs, kas sniedz labu ieskatu vēsturiskajā kontekstā, kā arī Kirkegora dzīves un darbu attiecībās, pētītās ar patīkami niansētu jutību. Diemžēl izdevumā nav iekļauta bibliogrāfija.

Lowrie, Walter. A Short Life of Kierkegaard. Princeton: Princeton Universitv Press, 1942.

Pēc Prinstonas universitātes pasūtījuma sarakstīta īsa, bet ar interesi lasāma Kirkegora biogrāfija.

Kirmmse, Brūce H. Encounters tvith Kierkegaard: A Life as Seen by His Contemporaries. Tulk. Brūce H. Kirmmse un Virginia R. Laursen. Princeton: Princeton Universitv Press, 1996.

Laikabiedru liecības par Kirkegoru.

Grāmata iespiesta Jelgavai tipogrāfijā uz papīra Munken Print Cream 1.5 90g un Munken Pure 130g

Pērkot šo grāmatu, jūs atbalstāt ilgtspējīgu mežu apsaimniekošanu.

® Mixed Sources

Product gioup from well-m.iiiagcd forests and other controlled sources Produktu grupa no labi apsaimniekotiem mežiem un citām kontrolētam ieguves viet.im www.ftc.org Cert no. SW C0C 002823 O 199€ Forest Stew.»nlship CouiKil

Content

Kirkegors Sērens Bailes un trīsas

PRIEKŠVĀRDS

IESKAŅA

SLAVINĀJUMS ĀBRAHĀMAM

PROBLĒMAS PAGAIDU EKSPEKTORĀCIJA 21

I problēma Vai pastāv kaut kas tāds kā ētiskā teleoloģisks atcēlurns?

II problēma Vai pastāv absolūts pienākums pret Dievu ?

III problēma Vai ir ētiski attaisnojams tas, ka Ābrahāms noklusēja savu darāmo no Sāras, no Eliēzera, no īzāka?

EPILOGS

PIELIKUMS

PIEZĪMES

KIRKEGORA DZĪVES UN DARBU HRONOLOĢIJA

BIBLIOGRĀFISKA IZLASE

Cita literatūra