de Laklo Šoderlo

Bīstamie sakari

Šoderlo de Laklo

Bīstamie sakari

.

IZDEVĒJA BRĪDINĀJUMS

Uzskatām par savu pienākumu brīdināt lasītājus, ka, par spīti šā darba nosaukumam un tam, ko priekšvārdā raksta redaktors, mēs nevaram galvot par publicēto vēstuļu patiesumu un mums ir pilnīgs pamats pieņemt, ka tas ir tikai romāns.

Vēl vairāk — mūsuprāt, autors, kas, šķiet, ir pūlējies padarīt to ticamu, pašrocīgi un visai neveikli izdarījis gluži pretējo, izraudzīdamies laiku, kurā notikumi risinās. Bez šaubām, vairākas viņa attēlotās personas ir tik nekrietnas, ka nemaz nevar iedomāties tādas dzīvojam mūsu gadsimtā — filozofijas gadsimtā, kad gara gaisma, kas līst no visām pusēm, kā tas katram zināms, apveltījusi ik vīru ar cildenu godaprātu un ik sievieti — ar kautru atturību.

Pēc mūsu domām, ja šajā darbā attēlotajos piedzīvojumos ir kāds graudiņš patiesības, tie varēja atgadīties tikai kādā citā zemē vai citā laikā, un mēs izsakām rūgtus pārmetumus autoram, kurš acīmredzot ļoti cerējis jo vairāk ieinteresēt lasītājus, iespējami ciešāk tuvojoties savam gadu simtenim un savai zemei, un tāpēc iedrošinājies, tik svešus notikumus tēlojot, savus varoņus ietērpt mūsu drānās un apveltīt ar mūsu tikumiem.

Lai iespēju robežās vismaz pārlieku lētticīgu lasītāju pasargātu no izbrīna par šādām lietām, mēs pamatojam savu spriedumu ar domu, ko izsakām no tīras sirds, jo mums tā šķiet pārliecinoša un neapstrīdama: nav taču šaubu, ka vieni un tie paši cēloņi var izraisīt tikai vienas un tās pašas sekas un ka mēs nekādi nevaram iedomāties mūsdienās jaunavu, kura kļūtu par mūķeni, ja viņai būtu sešdesmit tūkstoš livru rentes, un jaunu, daiļu prezidenta kundzi, kas aiz iiclām bēdām nomirtu.

REDAKTORA PRIEKŠVĀRDS

Šajā darbā, ko drīzāk gan varēta nosaukt par izlasi un kas lasītājiem varbūt liksies pārāk plašs, īstenibā izraudzīta un sakopota tikai maza daļiņa vēstuļu no kādas sarakstes. Cilvēki, kuru rokās tā bija nonākusi un kuriem, kā man zināms, bija nodoms to publicēt, uzdeva man vēstules sakārtot, un es viņiem kā atalgojumu par savām pūlēm lūdzu vienīgi atļauju atmest visu, kas man šķita nevajadzīgs; es tiecos saglabāt tikai vēstules, kuras man likās nepieciešamas vai nu notikumu izpratnes labad, vai arī raksturu attīstības skaidras parādīšanas dēļ. Ja šim vieglajam darbiņam pievieno publicēšanai atlasīto vēstuļu salikšanu noteiktā kārtībā — es gandrīz vienmēr esmu vadījies pēc datumiem — un, beidzot, dažas retas un īsas piezīmes, kuru vienīgais uzdevums lielākoties ir norādīt kādu citātu avotus vai motivēt kādu saīsinājumu, ko esmu atļāvies, var skaidri novērtēt manu artavu šā darba tapšanā. Mani pienākumi tālāk nesniedzās.[1]

Es ieteicu arī lielākus grozījumus, gandrīz visi tie attiecās uz izteiksmes vai stila skaidrību, pret kuras likumiem te daudzkārt grēkots. Es būtu vēlējies ari saīsināt vairākas pārāk garas vēstules, jo dažās no tām gandrīz bez kādas saistības ir runa par pilnīgi atšķirīgām lietām. Šis darbs, kuram atļauju nesaņēmu, bez šaubām, gan nebūtu pietiekams, lai izlasi padarītu vērtīgāku, taču es būtu vismaz novērsis daudzas nepilnības.

Man iebilda, ka atklātībai vajag darīt zināmas pašas vēstules, nevis tikai pēc tām sacerētu darbu, ka nebūtu nedz ticami, nedz ari patiesīgi, ja astoņi vai desmit cilvēki, kuru vēstules ietilpst šajā izlasē, visi būtu rakstījuši vienādi pareizi. Un uz manu apgalvojumu, ka tā nemaz nav, ka, tieši pretēji, te nav neviena, kas nebūtu pieļāvis nopietnas kļūdas, un ka par to noteikti tiks izteikta kritika, saņēmu atbildi, ka jebkurš saprātīgs lasītājs nekādā ziņā nebrīnīsies par kļūdām dažu privātpersonu vēstuļu izlasē, j© arī cienījamu autoru un pat dažu akadēmiķu līdz šim publicētās vēstules nav pasargātas no tādiem pārmetumiem. Šie apgalvojumi mani nepārliecināja, es uzskatīju un joprojām uzskatu, ka tos vieglāk izteikt nekā atzīt; taču neesmu te noteicējs un tālab padevos. Atstāju sev vienīgi tiesības iebilst un apgalvot, ka tāda nav mana pārliecība; un to es šajā brīdī daru.

Runājot par to, kāda vērtība šim darbam piemīt, varbūt men nepiedien to izskaidrot, manas domas taču nedrīkst ietekmēt neviena lasītāja spriedumu, un tās to arī nespēj. Taču tie, kuri labprāt grib zināt, uz ko aptuveni var cerēt, iekams ķeras pie grāmatas, — tie, es saku, var turpināt priekšvārda lasīšanu; pārējie darīs pareizāk, ja tūlīt pievērsīsies pašam darbam; tie visu vajadzīgo jau ir uzzinājuši.

Vispirms gribu sacīt, ka, gatavodams šīs vēstules izdošanai, es nepavisam nebiju pārliecināts, ka tās gūs piekrišanu: lai neviens neiedomājas, ka šāda mana vaļsirdība ir autora viltus kautrība, jo es ar tādu pašu vaļsirdību paziņoju, ka nekad nebūtu stājies pie šās izlases kārtošanas, ja vēstules man nebūtu likušās publicēšanas vērtas. Mēģināšu samierināt šīs šķietamās pretrunas.

Literāra darba vērtība top vai nu no tā lietderības, vai dai|uma, vai arī no abiem kopā, kad tas iespējams, bet panākumi, kuri ne vienmēr liecina par darba vērtību, bieži pamatojas vairāk uz sižeta izvēli nekā uz tā risinājumu, vairāk uz aprakstīto lietu kopumu nekā uz to tēlojuma veidu. Tā kā šajā izlasē ietilpst — tas pateikts jau virsrakstā — veselas sabiedrības grupas vēstules, tajā valda interešu dažādība, kura lasītāja interesi vājina. Vēl vairāk — gandrīz visas jūtas, kas te paustas, ir liekuļotas vai melīgas, tās spēj modināt vienīgi tīru ziņkāri, kas nekad nesasniedz jūtu spēku, turklāt mazāk sliecas uz līdzjūtīgu izpratni un it sevišķi mudina saskatīt kļūdas katrā sīkumā, kas bez mitas nepatīkami apgrūtina lasīšanu.

Šīs kļūdas varbūt daļēji izlīdzina kāda īpatnība, kas izriet no paša darba dabas: tā ir stila daudzveidība; tā ir vērtība, ko viens autors sasniedz tikai ar pūlēm, bet te tā rodas pati no sevis un paglābj vismaz no garlaicības, ko izraisa vienmuļība. Dažs labs var uzskatīt arī par vērā ņemamu diezgan lielo skaitu jaunu vai maz pazīstamu vērojumu, kas šur tur izkaisīti šajās vēstulēs. Manuprāt, tie tad arī ir visi jaukumi, kādus, ja vien labi grib, te vaj atrast.

Darba lietderība, kuru varbūt apšaubīs vēl vairāk, man tomēr liekas vieglāk saskatāma. Man vismaz šķiet, ka var stiprināt tikumību, atmaskojot līdzekļus, ar kādiem nekrietni cilvēki cenšas samaitāt krietnos, un, manuprāt, šīs, vēstules var labi noderēt tādam mērķim. Te atrodams,arī, pierādījums un piemērs divām svarīgām patiesībām, kuras, varētu domāt, cilvēkiem nemaz nav zināmas — tik maz tās tiek liktas lietā: pirmā ir tāda, ka ikviena sieviete, kura pacieš savā tuvumā netikumīgu vīrieti, galu galā kļūst par tā upuri; otra — ka vismaz neapdomīga ir katra māte, kura pieļauj, ka meitas uzticību bauda nevis viņa, bet kāda cita. Gan viena, gan otra dzimuma jauni cilvēki te varētu vēl mācīties, ka draudzība, ko samaitāti ļaudis viņiem šķietami viegli dāvā, ir tikai bīstams slazds, kas apdraud tiklab tikumību, kā laimi. Tomēr viss labais tik bieži tiek nelietīgi un velti valkāts, ka es nebūt neiesaku šo grāmatu jaunatnei, man pat šķiet ļoti svarīgi jaunos ļaudis pasargāt no tamlīdzīgas lasāmvielas. Laiku, kad tā pārstāj būt bīstama un kļūst derīga, manuprāt, atbilstoši savam dzimumam lieliski ir nojautusi laba māte, kas apveltīta ne vien ar asprātību, bet arī ar veselo saprātu. «Esmu pārliecināta,» viņa sacīja, kad bija izlasījusi šīs sarakstes manuskriptu, «ka izdarīšu savai meitai krietnu pakalpojumu, ja iedošu viņai šo grāmatu viņas laulību dienā.» Ja tā domātu visas ģimenes mātes, es sarakstes publicēšanu mūžam uzskatītu par slavējamu darbu.

Taču, par spīti šiem labvēlīgajiem pieņēmumiem, man joprojām šķiet, ka izlase diezin vai visiem patiks. Samai-latie vīrieši un sievietes paši savās interesēs nogānīs grāmatu, kas viņiem var sagādāt nepatikšanas; un, tā kā tādiem netrūkst izveicības, viņi varbūt dabūs savā pusē ari nepiekāpīgi tikumīgos, kuri uztrauksies par klaji un bezbailīgi parādītajiem pagrimušajiem tikumiem.

Tos, kuri sevi uzskata par brīvdomātājiem, nepavisam neieinteresēs dievbijīga sieviete, kuru šīs īpašības dēļ vien tie uzskatīs par vārgu un bailīgu, turpretī dievbijīgie niknosies, redzēdami tikuma panīkumu, un sūdzēsies, ka reliģija parādīta pārāk nespēcīga.

No otras puses, cilvēkus ar izsmalcinātu gaumi atbaidīs dažu vēstuļu pārāk vienkāršais un kļūdainais stils, turpretī lielākā daļa lasītāju, kuri ir svēti pārliecināti, ka viss, ko iespiež, ir rakstnieka darba auglis, iedomāsies saskatām dažās citās vēstulēs autora samocīto izteiksmi un viņu pašu, kas, slēpdamies aiz varoņu muguras, liek tiem runāt savā vārdā.

Beidzot, varbūt diezgan vienprātīgi spriedīs, ka ik lietai, ir sava vieta; un, ja autoru pārlieku izkoptais stils patiešām laupa sabiedrības cilvēku vēstuļu valodas burvību, sarakstes paviršības pārvēršas par īstām kļūdām un padara to nebaudāmu, ja tā tiek nodota atklātībai.

Es no sirds atzīstu, ka visiem šiem pārmetumiem ir pamats, un esmu arī pārliecināts, ka man būtu iespējams tos atspēkot, pat nepārsniedzot parasta priekšvārda garumu. Bet jāsaprot arī — ja nepieciešams uz visu to atbildēt, tas nozīmē, ka pats darbs neizskaidro neko; un, ja es tā būtu domājis, es iznīcinātu priekšvārdu kopā ar grāmatu.

PIRMĀ DAĻA

.

I VĒSTULE

SESILA VOLANŽA SOFIJAI KARNĒ Ursuliešu klosterī

Redzi, mīļā draudzene, es turu vārdu, un aubes un pušķi neaizņem visu manu laiku; priekš Tevis man vienmēr tas atliks. Taču šajā vienā dienā esmu redzējusi vairāk tērpu un rotu nekā četros gados, ko pavadījām kopā; un man šķiet, ka greznīgajai Tanvilai^2 sagādāšu lielāku sarūgtinājumu, kad pirmo reizi viņu apmeklēšu — un to es domāju darīt —, nekā viņa iedomājās sagādājam mums ik reizi, kad ieradās mūs apmeklēt in fiocchi. Māte ar mani apspriežas visās lietās; viņa daudz mazāk nekā senāk izturas pret rnani kā pret klostera audzēkni. Man ir pašai sava istabene, manā rīcībā ir arī guļamistaba un kabinets, un es Tev rakstu, sēdēdama pie ļoti glīta sekretāra, kura atslēga nodota man un kurā varu ieslēgt visu, ko vien vēlos. Māte sacīja, ka redzēsimies ik rītu, kad viņa celsies, un pietikšot, ja uz pusdienlaiku man būšot sakārtoti mati, jo mēs pastāvīgi būšot vienas, un ka tad viņa man katrreiz pasacīšot, kurā pēcpusdienas stundā man pie viņas jāiet. Pārējā laikā varu darīt, ko gribu, un man ir arfa, zīmēšanas piederumi un grāmatas tāpat kā klosterī; trūkst vienīgi mātes Perpetī, kas rātos; un, ja vien man patiktu, es varētu visu augu dienu nedarīt neko: taču te nav manas mīļās Sofijas, ar kuru pļāpāt un kopā smieties, tāpēc labāk kaut ko daru.

Pulkstenis vēl nav pieci; pie mātes man jāiet tikai sep tiņos — redzi, cik daudz laika, ja vien man būtu, ko Tev pastāstīt! Taču man nekas vēl nav teikts; un, ja es neredzētu sagatavošanās darbus un daudzos drēbniekus, kuri ierodas tikai manis dēļ, varētu domāt, ka nevienam ne prātā nenāk izdot mani pie vīra un ka tās ir tikai vecās labās Žozefīnes^3 pļāpas. Taču māte man tik bieži ir sacījusi, ka jaunavai jāpaliek klosterī, līdz viņu izprecina, tāpēc citādi nevar būt: ja nu viņa mani no turienes izņēmusi, Zozefīnei tomēr būs taisnība.

Nupat pie durvīm apstājās kāda kariete, un māte likusi man pateikt, lai žigli eju pie viņas. Vai tas varētu būt tas kungs? Es neesmu saposusies, rokas man dreb un sirds sitas. Pajautāju istabenei, vai viņa zina, kas ieradies pie mātes. «Tas taču ir K... kungs!» viņa teica un smējās Ak, man šķiet, tas ir viņš! Es atgriezīšos un noteikti Tev pastāstīšu, kas noticis. Lūk, vismaz zinu viņa vārdu. Nedrīkstu kavēties. Paliec sveika — uz īsu brīdi.

Kā Tu zobosies par nabaga Sesilu! Ai, cik briesmīgu kaunu es piedzīvoju! Bet Tev būtu klājies tāpat kā man Iegājusi mātes istabā, ieraudzīju viņas priekšā stāvam kādu kungu melnās drēbēs. Es svešo sveicināju, cik smalki vien pratu, un paliku savā vietā, neuzdrīkstēdamās ne pakustēties. Vari iedomāties, kā es viņu pētīju! «Kundze,» viņš sacīja mātei, mani sveicinādams, «cik apburoša jau-nava, un nu es labāk kā jebkad spēju novērtēt jūsu laipnību!» Izdzirdusi tik nepārprotamus vārdus, es sāku tā drebēt, ka nespēju vairs noturēties kājās; es piegāju pie pirmā krēsla, kas man pagadījās ceļā, un, galīgi nosarkusi un apjukusi, atkritu tajā. Tiklīdz apsēdos, ieraudzīju svešo vīrieti nometušos ceļos manā priekšā. Tad nu Tava nabaga Sesila pavisam zaudēja galvu; es, kā sacīja māte, biju pagalam pārbijusies. Pielēcu no krēsla un spalgi iebrēcos ... zini, gluži kā tajā dienā, kad plosījās negaiss. Māte sāka skaļi smieties un teica: «Paklausieties — kas ar jums notiek? Apsēdieties un pasniedziet kungam kāju!» Iedomājies, mīļā draudzene, šis kungs bija kurpnieks! Es nespēju

Tev izteikt, kāds kauns mani pārņēma; par laimi, to redzēja tikai māte. Manuprāt, kad apprecēšos, nekad vairs neizmantošu šā kurpnieka pakalpojumus.

Redzi nu, cik mēs esam gudras! Paliec sveika! Pulkstenis ir gandrīz seši, un mana istabene saka — jāsākot ģērbties. Paliec sveika, dārgo Sofij! Es Tevi mīlu, it kā vēl dzīvotu klosterī.

P.S. Nezinu, kam lai lieku nosūtīt vēstuli, tāpēc pagaidīšu, kad atnāks Žozefīne.

Parīzē 17, ,, gada 3. augustā

II VĒSTULE

MARĶĪZE DE MERTEIJA VIKONTAM DE VALMONAM .. . pili

Atgriezieties, dārgo vikont, atgriezieties! Ko Jūs darāt, ko varat sadarīt pie vecas krustmātes, kura jau tāpat novēlējusi Jums visu savu mantu? Brauciet prom no turienes uz karstām pēdām! Jūs man esat vajadzīgs. Man prātā ir brīnišķīga doma, un tās izpildīšanu es gribu uzticēt Jums. Ar šiem dažiem vārdiem vajadzētu pietikt; un mana izvēle Jums būtu jāizjūt kā tāds pagodinājums, ka Jūs vēja spārniem drāztos šurp uzklausīt manas pavēles, ceļos metoties, taču Jūs manu laipnību izmantojat ļaunprātīgi pat tad, kad Jums tā vairs nav vajadzīga; un, atrodoties starp mūžīgu naidu un ārkārtēju žēlastību, Jums par laimi, uzvar mana laipnība. Tātad gribu darīt Jums zināmus savus plānus, taču dodiet man uzticama bruņinieka godavārdu, ka nemetīsieties nekādos piedzīvojumos, iekams nebūsiet sasniedzis mērķi šajā. Tas ir varoņa cienīgs — tajā gūsiet mīlu un atriebi, un, beidzot, tā būs viena mīļblēdība^4, ko varēsiet aprakstīt savos memuāros, jo es vēlos, lai tie kādreiz tiktu publicēti, es pati uzņemšos to rakstīšanu.

Taču lai tas pagaidām paliek, atgriezīsimies pie domas, kas nodarbina manus prātus.

De Volanža kundze izprecina savu meitu: pagaidām tas vēl ir noslēpums! Bet vakar viņa man to atklāja. Un vai varat iedomāties, ko viņa izraudzījusies par znotu? Grāfu de Žerkūru!... Lai nu saka viens cilvēks, ka es varētu saradoties ar de Žerkūru! Te var vai prātu zaudēt! Nu labi! Vai vēl nenojaušat, kas par lietu? Ak, cik Jums lēna domāšana! Vai tad Jūs esat piedevis sakaru ar intendantiem? Un vai man pašai nav vēl vairāk iemeslu būt nemierā ar grāfu, Jūs, briesmoni?[5] Taču es savaldos, un cerība atriebties vieš manā dvēselē rāmu mieru.

Jūs simtkārt būtu niknojies tāpat kā es, zinādams, cik lielu svaru Žerkūrs liek uz to, kādu sievu viņš apprecēs, un viņa muļķīgās iedomas izglābties no neizbēgamā lik-leņa. Jums taču zināmi viņa dumjie aizspriedumi par klosterī gūtas audzināšanas priekšrocībām un vēl smieklīgākie izdomājumi, ka gaišmates ir tiklākas par visām citām. Patiešām, esmu gatava derēt — par spīti mazās Volanžas sešdesmit tūkstošiem livru rentes, viņš nekad to neprecētu, ja viņa būtu tumšmate vai nebūtu uzaugusi klosterī. Tad pierādīsim jel viņam, ka viņš ir tikai muļķis; nav šaubu, ka viņš kādu dienu tāds kļūs, bet ne jau tas man dara raizes — īsti jauki būtu, ja to pierādītu pats sākums! Kā mēs uzjautrinātos otrā rītā, klausīdamies viņa lielīšanos! Jo viņš lielīsies! Turklāt, ja Jūs reiz iztaisīsiet sievieti no šās meitiņas, tā būtu nedzirdēta neveiksme, ja viņš, tāpat kā dažs cits, nenokļūtu Parīzē nevalodās!

Turklāt šī jaunā romāna varone ir visu Jūsu pūliņu cienīga: patiešām glīta! Viņai nav vairāk kā piecpadsmit gadu, maigs rozes pumpuriņš; tiesa gan, īsta neveikle, gluži bez manierēm, bet jūs, vīriešus, taču tas nebaida; turklāt tāds ilgpilns skatiens, kas īstenībā sola daudz; un pie visa tā — es Jums viņu iesaku: Jums atliek vienīgi pateikties un pakļauties.

Šo vēstuli saņemsiet rīt no rīta. Es prasu, lai rītvakar septiņos Jās būtu pie manis. Nevienu nepieņemšu agrāk par astoņiem, pat valdošo bruņinieku ne: viņš nav pietie-

kāmi gudrs, lai saprastu tādu darījumu. Kā redzat, miles-iība nav mani situsi ar aklumu. Pulksten astoņos varēsiet būt brīvs — un Jūs atgriezīsieties desmitos — uz vakariņām, kurās būs ari daiļais bērns, jo gan māte, gan meita ielūgtas pie manis. Palieciet sveiks, pusdienlaiks jau garām, drīz Jūs man vairs nebūsiet prātā.

Parīzē 17. gada 4. augustā

III VĒSTULE

SESILA VOLANŽA SOFIJAI KARNE

Es vēl neko nezinu, mīļā draudzene. Vakar māte rīkoja vakariņas un ieradās pulka viesu. Kaut arī visus, sevišķi vīriešus, vēroju ar lielu ziņkāri, man bija gaužām garlaicīgi. Gan vīrieši, gan sievietes — itin visi — uz mani daudz skatījās un pēc tam cits citam kaut ko teica pie auss, es skaidri redzēju, ka viņi runā par mani, tāpēc sarku; nekādi nespēju sevi pārvarēt. Es gan būtu gribējusi savaldīties, jo noskatījos, ka citas sievietes nesarkst, kad uz viņām lūkojas; vai varbūt vaigi viņām tā nosār-tināti, ka neko nevar manīt, ja viņas samulst, jo laikam taču ir ļoti grūti nesarkt, ja vīrietis neatlaidīgi raugās taisni virsū.

Visvairāk mani mocīja tas, ka nezināju, ko par mani domā. Man šķita — divas vai trīs reizes dzirdēju vārdu «glīta», bet es pilnīgi skaidri saklausīju arī vārdu «neveikla»; un tā gan laikam ir tīra patiesība, jo sieviete, kura to izrunāja, ir manas mātes radiniece un draudzene; liekas pat, ka viņa pret mani uzreiz izjuta draudzību. Viņa vienīgā pa visu vakaru ar mani parunājās. Rīt vakariņosim pie viņas.

Pēc vakariņām dzirdēju kādu vīrieti sakām otram — un esmu pārliecināta, ka tas zīmējās uz mani: «Jāļauj nobriest, šoziem jau redzēsim.» Varbūt viņš bija tas, kuram mani jāprec, bet tad taču tas nenotiks agrāk kā pēc četriem mēnešiem! Es patiešām gribētu zināt, kurš tas ir.

Zozefīne ir klāt un apgalvo, ka viņai neesot laika. Tomēr gribu Tev izstāstīt vēl vienu savu neveiklību. Ai, es jau saprotu, ka tai dāmai ir taisnība.

Pēc vakariņām sāka spēlēt kārtis, Es apsēdos blakus mātei; diez kā tas gadījās, bet gandrīz uzreiz aizmigu. Mani pamodināja skaļi smiekli. Skaidri nezinu, vai smējās par mani, bet šķiet, tā bija gan. Māte man atļāva atstāt sabiedrību un tā sagādāja man lielu prieku. Iedomājies, pulkstenis bija jau pāri vienpadsmitiem! Paliec sveika, dārgo Sofij; mīli joprojām savu Sesilu. Varu Tev apgalvot, ka sabiedrība nemaz nav tik interesanta, kā mēs iedomājāmies.

Parīzē 17,,. gada 4. augustā

IV VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEI.IAI Parīzē

Jūsu pavēles ir burvīgas; Jūsu maniere pavēlēt — vēl jaukāka; tā Jūs mudināt mīlēt despotismu. Šī, kā Jūs zināt, nav pirmā reize, kad nožēloju, ka vairs neesmu Jūsu vergs; un, lai kāds briesmonis, kā Jūs rakstāt, es esmu, nespēju bez tīksmes atcerēties laikus, kad Jūs mani pagodinājāt ar maigākiem vārdiem. Bieži es pat vēlos no jauna iemantot tiesības uz tiem un galu galā kopā ar Jums parādīt pasaulei pastāvības paraugu. Taču mūs sauc augstāki mērķi, mūsu liktenis ir iekarotāju liktenis, un mums tam jāpakļaujas — varbūt šī ceļa galā mēs atkal sastapsimies, jo jāteic, Jūs nesadusmojot, mana visdaiļā marķīze, mēs abi ejam vismaz soli solī; un kopš laika, kad sabiedrības laimes labad esam šķīrušies, mēs sludinām katrs savā novadā, un man šķiet, ka mīlestības sūtībā Jūs esat pievērsusi mūsu ticībai vairāk siržu nekā es. Pazīstu Jūsu centību, Jūsu dedzīgo neatlaidību; un, ja mīlas dievs spriedīs pār mums tiesu pēc mūsu darbiem, Jūs reiz būsiet lielas pilsētas aizgādne, turpretī Jūsu draugs — labi ja kāda ciema svētais. Jūs brīnāties par tādu valodu, vai ne? Bet jau astoņās dienas es neko citu nedzirdu un neko citu nerunāju; un tikai sevis pilnveidošanas labad jūtos spiests Jums nepaklausīt.

Nedusmojieties un uzklausiet mani! Jums, visu manas sirds noslēpumu glabātājai, es uzticēšu visdiženāko nodomu, kāds man jelkad bijis. Ko Jūs pati man ieteiktu? Iegūt jaunavu, kura neko nav redzējusi un neko nezina, kura, kā mēdz sacīt, man padosies bez pretošanās, kuru pirmie mīlestības apliecinājumi noteikti satrauks un kurai ziņkāre varbūt būs stiprāks dzinulis nekā mīlestība. Nezin cik vīriešu šajā novadā var gūt tādus pašus panākumus kā es. Pavisam citāda ir tā lieta, kura mani nodarbina pašlaik; panākumi tajā man sagādās tiklab slavu, kā baudu. Mīlestība, vijot man vainagu, pati nespēj izšķirties starp mirtēm un lauriem, visdrīzāk tā abus savienos, lai cildinātu manu uzvaru. Pat Jūs, daiļā draudzene, pārņems svēta bijība, un Jūs sajūsmā sacīsiet: «Lūk, vīrietis, kas priecē manu sirdi!»

Jūs pazīstat prezidenta de Turvela kundzi, viņas dievbijību, mīlestību uz laulāto draugu un stingros morāles principus. Lūk, viņu es cenšos iekarot, lūk, tā ir manis cienīga pretiniece, lūk, mērķis, ko vēlos sasniegt!

Un, kaut uzvaras balva netiktu gūta,

Es būtu godam cīņā gājis jo grūtā.

Drīkst taču citēt sliktu dzeju, ja tai ir slavens autors^6.

Tad ziniet jel, ka prezidents atrodas Burgoņā, iztiesā lielu prāvu (ceru, ka atstāšu viņu zaudētājos svarīgākā lietā). Viņa neremdināmi noskumušajai otrajai pusei viss nomācošais salmu atraitnības laiks jāpavada te. Mise katru dienu, dažas vizītes pie kantona trūkumcietējiem, lūgšanas rītos un vakaros, vientulīgas pastaigas, dievbijīgas sarunas ar manu krustmāti, reizēm kāda skumīga vista partija — tādas ir visas viņai atļautās izklaides. Es viņai gatavoju aizraujošākas. Mans sargeņģelis mani atvedis uz šejieni viņas un manas laimes labad. Neprātīgais! Es nožēloju tās divdesmit četras stundas, ko ziedoju parastajām laipnībām. Cik bargi es tiktu sodīts, ja mani piespiestu atgriezties Parīzē! Laimīgā kārtā vista spēlei vajadzīgi četri; un, tā kā te ir vienīgi vietējais kirē, mana nemirstīgā krustmāte mani ļoti lūdza ziedot viņai dažas dienas. Jūs, protams, nojaušat, ka es piekritu. Jūs nevarat iedomāties, cik mīlīgi viņa pret mani kopš tā brīža izturas un, galvenais, cik gandarīta jūtas, redzēdama mani savā tuvumā lūgsnu un

mises laikā. Viņai nav ne nojausmas, kādu dievību es īstenībā pielūdzu.

Tātad kopš četrām dienām esmu spēcīgas kaislības varā. Jūs gan zināt, kā ir, ja es kaut ko pa īstam vēlos, kā es pārvaru šķēršļus. Bet Jūs nevarat iedomāties, kādās liesmās kaisli uzpūš vientulība. Mani apsēdusi viena vienīga doma; tajā gremdējos dienā, par to sapņoju naktī. Man katrā ziņā jāiegūst šī sieviete, lai es nekļūtu par nerru, — iemīlēšanās taču mūs padara smieklīgus, jo kur gan var novest nedalītas vēlmes? Ak, dievišķā baudai Es tevi izlūdzos savas laimes un — jo vairāk — sava miera labad. Cik mēs esam laimīgi, ka sievietes tik vāji aizstāvas! Citādi viņām blakus mēs būtu tikai bikli vergi. Šobrīd izjūtu pateicību pret viegli iekarojamām sievietēm, kuras, gluži dabiski, mani noved pie Jūsu kājām. Es metos ceļos Jūsu priekšā un izlūdzos piedošanu un ar to beidzu šo pārlieku garo vēstuli. Palieciet sveika, daiļā draudzene, un nedusmojieties!

,.. pili 17 .. г gada 5. augustā

V VĒSTULE

MARĶĪZE de merteija vikontam de valmonam

Vai zināt, vikont, Jūsu vēstule ir nedzirdēta nekaunība, un man ir pilnīgas tiesības par to noskaisties. Taču tā arī skaidri pierāda, ka esat zaudējis galvu, un vienīgi tas Jūs glābj no mana sašutuma. Būdama augstsirdīga un iejūtīga draudzene, esmu izmetusi no prāta dusmas, lai pievērstos tikai briesmām, kādās esat nokļuvis; un, lai cik garlaicīga būtu prātīga runāšana, tā šobrīd ir tik nepieciešama, ka ķeros pie šī līdzekļa.

Jūs iedomājaties iekarot prezidentiem Turvelu! Smieklīgs untums! Te nu es skaidri redzu, cik stūra ir Jūsu galva, — tā spēj iekārot vienīgi to, ko nespēj dabūt. Kas tad šī sieviete tāda ir? Piekrītu, ka sejas panti viņai pareizi, taču galīgi neizteiksmīgi; diezgan labi noaugusi, bet bez pievilcības — mūžīgi viņai kaut kas smieklīgs mugurā! Vesels lērums mežģīņu un lakatiņu, kas apsedz kaklu līdz pat zodam! Es Jums saku kā draugs: pietiek ar vienu tādu

sievieti kā šī, lai Jūs zaudētu cieņu sabiedrības acīs! Jel atcerieties to dienu, kad viņa ieradās Svētā Roka baznīcā vākt ziedojumus un Jūs man sirsnīgi pateicāties, ka esmu Jums sagādājusi iespēju noskatīties tādu izrādi! Man vēl tagad acu priekšā, kā viņa turējās pie rokas tam garmatainajam šķeistam, gatava paklupt ik uz soja, un mūžīgi kādam aizķēra galvu ar savu četrolekšu grozu, kā sarka, tiklīdz vajadzēja taisīt reveransu. Kurš gan tajā dienā būtu varējis Jums iestāstīt, ka iekārosiet tādu sievieti? Gana, vikont, gana, nosarkstiet klusībā un atjēdzieties! Apsolu nevienam neizpaust Jūsu noslēpumu.

Un vēl — iedomājieties visas nepatikšanas, kas Jūs sagaida! Pret kādu sāncensi tad Jūs cīnīsieties? Pret laulātu draugu! Vai nejūtaties pazemots no šī vārda vien. Un milzīgs kauns, ja zaudēsiet! Un cik niecīga būs slava pat uzvaras gadījumā! Es teikšu vēl vairāk — neceriet ne uz kādiem priekiem! Vai tad tiem var nodoties ar tām nelokāmi tiklajām? Esmu dzirdējusi, ka šīs labticīgās pat baudā ir atturīgas, viņa Jums sniegs tikai puspriekus. Pilnīgu atdošanos, šo baudu neprātu, kurā prieks šķīstās savā galējībā, — tādu mīlas saldini viņas nemaz nepazīst. To es Jums pareģoju. Vislabākajā gadījumā Jūsu prezi-dentiene iedomāsies darām visu Jūsu labā, ja izturēsies pret Jums tāpat kā pret savu vīru, un pat vismaigākajā laulāto divtulībā jūs nekad nesaplūdīsiet par vienu. Šoreiz ir vēl ļaunāk: Jūsu tiklā mimoza ir arī dievbijīga, turklāt tādā veidā, ka dievticība viņu kā vienkāršo ļaužu sievu nolemj mūžīgai bērnībai. Varbūt Jūs tiksiet pāri šim šķērslim, bet nelolojiet veltas cerības, ka spēsiet to sagraut: ja arī uzvarēsiet dieva bijāšanu, Jūs nespēsiet uzveikt bailes no elles; un, kad turēsiet mīļāko savās skaujas un jutīsiet trīsam viņas sirdi, tā drebēs nevis aiz mīlestības, bet aiz bailēm. Ja Jūs šo sievieti būtu iepazinis agrāk, varbūt vēl iespētu kaut ko panākt, bet viņai ir divdesmit divi gadi, un jau divus gadus viņa ir precējusies. Ticiet man, vikont, ja kāda sieviete ir tā ierāvusies savā čaulā, atliek vienīgi atstāt viņu likteņa varā; viņa vienmēr būs tikai viduvējība.

Un tomēr tieši šīs daiļavas dēļ Jūs atsakāties man paklausīt, aprokaties savas krustmātes kapā un noraidāt visburvīgāko piedzīvojumu, tieši tādu, kāds spētu Jums sagādāt vislielāko slavu. Kas gan tā par nolemtību — kāpēc Zerkūrs vienmēr Jūs pārspēj? Saprotiet, es runāju bez kāda īgnuma, bet šobrīd sliecos domāt, ka neesat savas n reputācijas cienīgs; un jo sevišķi sliecos atraut Jums savu uzticēšanos. Es nekad nespētu pierast savus noslēpumus stāstīt de Turvela kundzes mīļākajam.

Tomēr daru Jums zināmu, ka mazā Volanža vienam jau ir sagrozījusi galvu. Jaunais Dansenī gluži zaudējis prātu. Viņš dziedāja kopā ar mazo; patiešām, viņa dzied labāk, nekā klostera audzēknēm parasts. Viņiem vajadzēja atkārtot daudzus duetus, un man šķiet, viņa labprāt nonāktu saskaņā ar jauno cilvēku, bet Dansenī ir tīrais puika, kurš tērēs laiku, jūsmodams par iemīļoto, un ne pie kāda gala netiks. Mazā jaunkundze ari ii gauži bikla; un, ja arī kas notiks, tas nemūžam nebūs tik patīkami kā ar Jūsu līdzdalību; un tā nu esmu saērcināta un droši vien saķildošos ar savu ševaljē, kad viņš atnāks. Es viņam ieteiktu būt sevišķi maigam, jo šobrīd man nemaz nebūtu grūti viņu padzīt. Esmu pārliecināta — ja man tagad ienāktu prātā viņu pamest, viņš kristu izmisumā, un mani nekas tā neiepriecina kā mīlētāju izmisums. Viņš mani sauc par neuzticīgu, un šis vārds — «neuzticīgā» — man vienmēr ir sagādājis patikšanu. Tam seko vārds «nežēlīgā», kas sievietes ausij skan saldi un ko iemantot ir daudz vieglāk. Patiešām, man būs jāpapūlas šo sakaru pārtraukt. Redziet nu, kam Jūs esat cēlonis! Arī šī šķiršanās gulsies uz Jūsu sirdsapziņas. Palieciet sveiks! Lai Jūsu prezidentiene lūdz par mani Dievu!

Parīzē 17 ..; gada 7. augustā

VI VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Acīmredzot pasaulē nav tādas sievietes, kura necenstos ļaunprātīgi izmantot varu, ko spējusi iemantot! Un pat Jūs, kuru es tik bieži esmu dēvējis par savu iecietīgo draudzeni, — pat Jūs galu galā pārstājat tāda būt un iedrošināties uzbrukt man, nopaļājot manu dievināto! Kādās krāsās Jūs uzdrošināties attēlot de Turvela kundzi! ... Vai gan ir iedomājams vīrietis, kurš par tādu nekaunīgu pārdrošību nebūtu samaksājis ar savu dzīvību? Kurai sievietei, izņemot Jūs, nebūtu atmaksāts vismaz ar

nomelnojumu? No sirds lūdzu — turpmāk vairs neuzticiet man tik grūtus pārbaudījumus; es negalvoju, ka spēšu tos izturēt. Ja esat mana draudzene, pagaidiet, līdz iegūšu šo sievieti, ja gribat par viņu ļauni mēļot. Vai gan Jūs nezināt, ka vienīgi baudai ir tiesības noņemt no acīm mīlestības apsēju?

Bet ko es te runāju? Vai tad de Turvela kundzei ir vajadzīgi izskaistinājumi? Nē, viņai pietiek palikt uzticīgai sev, lai būtu dievināšanas vērta. Jūs viņai pārmetat neprasmi ģērbties; tam es piekrītu: jebkura greznība nāk viņai par ļaunu, viss, kas viņu slēpj, laupa valdzinājumu; īsti apburoša viņa ir visnecilākajā mājastērpā. Pateicoties nomācošajam karstumam, kas mūs te moka, vienkāršs audekla peņuārs atklāj maniem skatieniem apaļīgu un lokanu augumu; krūšu izgriezumu viņai sedz vienīgi muslīns; mani ašie, bet vērīgie skatieni tur jau ir pamanījuši burvīgas formas. Jūs sakāt — viņas sejā nav nekādas izteiksmes. Un ko gan lai tā paustu brīžos, kad nekas neskar viņas sirdi? Bez šaubām, viņai tiešām nav mūsu koķetajām dāmām raksturīgā šķelmīgā skatiena, kas reizēm mūs valdzina, bet vienmēr — krāpj; viņa neprot slēpt vārdu tukšumu zem mākslota smaida; un, kaut arī viņai ir žilbinoši zobi, viņa smejas vienīgi tad, kad patiešām ir, par ko smieties. Bet vajag redzēt, cik vientiesīgi un no tīras sirds viņa priecājas jautrās rotaļās! Kā blakus kādam nelaimīgajam, kuram viņa steidzas palīdzēt, viņas skatiens pauž skaidru prieku un līdzcietīgu laipnību! Un vajag redzēt, cik aizkustinošs neviltotas kautrības mulsums reizēm lasāms viņas debešķīgajā sejā, it īpaši tad, ja tiek izteikts kāds uzslavas vārds vai kompliments ... Viņa ir tikla un dievbijīga, un Jūs no tā secināt, ka viņa ir salta un kokaina. Manas domas ir gluži pretējas. Ar kādu apbrīnojamu jūtu spēku viņai jābūt apveltītai, lai tās skartu pat vīru un lai mīlētu mūžīgā prombūtnē esošu cilvēku. Kādu pārliecinošāku pierādījumu Jūs vēl varētu vēlēties? Tomēr esmu pratis iegūt vēl vienu.

Pastaigā es viņu vedu tā, ka nonācām pie grāvja, kuram vajadzēja tikt pāri; un, kaut veiklības viņai netrūkst, biklums tomēr to pārspēj: Jūs gan varat iedomāties, ka tikla sieviete nemēdz lēkt pāri šķēršļiem^7. Viņai atlika vienīgi paļauties uz mani. Es turēju savās rokās šo kautro sievieti. Kamēr gatavojāmies dabūt pāri grāvim veco krustmāti un ar to noņēmāmies, kautrā mimoza smējās skaļā balsī, bet, kad ar izveicīgu neveiklību satvēru viņu, mūsu rokas pašas no sevis savijās. Es piekļāvu viņu pie savām krūtīm un šajā īsajā brītiņā sajutu viņas sirdi straujāk iepukstamies. Viņas seju pārklāja piemīlīgs sārtums, un kautrais mulsums pietiekami skaidri rādīja, ka viņas sirds bija drebējusi aiz mīlestības, nevis aiz bailēm. Turpretī mana krustmāte alojās tāpat kā Jūs un teica: «Redz, bērns nobijies.» Bet bērns apburošā kautrībā pretojās meliem un vientiesīgi atbildēja: «Nē jel, bet...» Sie pāris vārdi man pateica visu. Es iegūšu šo sievieti; es viņu nolaupīšu vīram, kurš tikai apgāna savu sievu; es iedrošinātos viņu nolaupīt pat Dievam, kuru viņa tik dedzīgi pielūdz. Kāda bauda — būt viņas sirdsapziņas pārmetumu iemeslam un to uzvarētājam! Man ne prātā nenāk iznīdēt aizspriedumus, kuru varā viņa atrodas! Tie vairos manu laimi un manu slavu! Lai viņa tic tikumībai, bet lai ziedo to man; lai grēks viņu šausmina, bet lai viņa nespēj apstāties savā ceļā; un lai, tūkstoš baismu mocīta, viņa nespēj no tām paglābties un tās pārvarēt nekur citur kā vien manās skaujās. Un esmu ar mieru, ka viņa tad saka: «Es tevi dievinu!» Viņa vienīgā no visām sievietēm būs cienīga izrunāt šos vārdus. Tik tiešām — es būšu tas dievs, kuram viņa dos priekšroku.

Būsim jel vaļsirdīgi: mūsu sakaros, kuri ir vienlīdz salti un viegli aizsākami, tas, ko devējam par laimi, ir tikai bāls prieciņš. Vai man Jums tas būtu jāsaka? Es domāju, ka manu sirdi skāris vītums, un, nerazdams neko vairāk kā juteklību, es skumu par pāragri atnākušu vecumu. De Turvela kundze man ir atdevusi burvīgas jaunības ilūzijas. Viņas tuvumā jūtos laimīgs, nemaz nenododamies baudai. Mani biedē vienīgi laiks, kas man jāziedo šai dēkai, jo es neiedrošinos neko darīt uz labu laimi. Varu, cik uziet, pārcilāt prātā savas veiksmīgās pārdrošības, taču neuzdrīkstos tās likt lietā. Jutīšos patiesi laimīgs vienīgi tad, ja panākšu, ka viņa man atdodas pati; un tas nav nekāds joka darbs.

Esmu pārliecināts, ka Jūs apbrīnotu manu piesardzību. Es vēl neesmu izrunājis vārdu «mīlestība», bet mēs jau esam tikuši līdz savstarpējai uzticībai un interesei. Lai viņu pēc iespējas mazāk mānītu un aizsteigtos priekšā bīstamajām ziņām, kādas viņa var par mani saņemt, es pats, it kā sevi apsūdzēdams, izstāstīju savas visvairāk pazīstamās izdarības. Jūs smietos, ja redzētu, cik vientiesīgi viņa man sludina tikumību. Viņa teic, ka vēloties atgriezt mani ticībā. Viņa vēl nenojauš, ko pašai šāds mēģinājums maksās. Viņai ne prātā nenāk, ka, žēlojot, kā viņa saka, nelaimīgās, kuras esmu pazudinājis, viņa visvairāk apraud pati sevi. Šī doma man ienāca prātā vakar, kad klausījos viņas sprediķošanā, un es nespēju pretoties kārdinājumam viņu pārtraukt un pasacīt, ka viņa runā kā pravietis. Palieciet sveika, visdaiļā draudzene! Kā redzat, neesmu vēl gluži zaudējis galvu.

P.S. Starp citu, vai tas nabaga ševaljē aiz bēdām ir padarījis sev galu? īstenībā Jūs esat daudz bezsirdīgāka par mani, un Jūs būtu mani pazemojusi, ja vien es būtu apveltīts ar patmīlību.

... pilī 17 ,., gada 9. augustā

VII VĒSTULE

SESILA VOLANŽA SOFIJAI KARNE^8

Par precēšanos neesmu Tev neko rakstījusi tāpēc, ka par to nezinu vairak kā pirmajā dienā. Radinu sevi par to nedomāt, un dzīve šķiet tīri jauka. Daudz dziedu un spēlēju.arfu; šīs nodarbības man kļuvušas tīkamākas, kopš vairs nav skolotājā, vai, pareizāk sakot, tāpēc, ka tagad man ir labāks. Ševaljē Dansenī — kungs, par kuru Tev jau rakstīju un ar kuru kopā dziedāju pie de Merteija kundzes, — bauda pilnīgu uzticību un drīkst nākt šurp ik dienas, mēs abi varam dziedāt stundām ilgi. Viņš ir ārkārtīgi patīkams. Balss — kā eņģelim, viņš komponē skaistas melodijas un sacer arī vārdus. Vai tā nav nelaime, ka viņš ir Maltas ordeņa bruņinieks! Manuprāt, ja viņš apprecētos, sieva būtu ļoti laimīga... Viņš apveltīts ar burvīgu laipnību. Nekad nešķiet, ka viņš teiktu komplimentus, taču katrs viņa vārds glaimo patmīlībai. Viņš mani mūžīgi pamāca — gan mūzikā, gan citās lietās, bet viņa aizrādījumos

ir tāda labvēlība un piemīlība, ka nav iespējams neatzīt viņa taisnību. Un arī viņa skatiens aizvien pauž kādu neizteiktu laipnību. Pie visa tā viņš ir arī ļoti iejūtīgs. Piemēram, vakar viņš bija uzaicināts uz kādu lielu koncertu, taču uzskatīja par labāku pavadīt visu vakaru pie manas mātes. Par to biju ļoti priecīga, jo, kad viņa nav, neviens ar mani nerunā un es garlaikojos, turpretī, kad viņš ir, mēs kopā dziedam un tērzējam. Viņš katrreiz atrod, ko man pasacīt. Dansenī kungs un de Merteija kundze ir vienīgie cilvēki, kuri man šķiet patīkami. Bet paliec sveika, dārgā draudzene, esmu apsolījusies līdz šim vakaram iemācīties kādu āriju, kam ir ļoti grūts pavadījums, un negribu lauzt solījumu. Mācīšos tik ilgi, līdz viņš atnāks.

ļ. . ī . 17,,, gada 7, augustā

VIII VĒSTULE

i PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE DE VOLANŽA KUNDZEI

Nav iespējamas dziļākas jūtas par tām, ar kādām es, kundze, izturos pret uzticību, ko man parādāt, nedz ari lielāka interese nekā manējā par de Volanžas jaunkundzes iekārtošanu dzīvē. No visas sirds un dvēseles vēlu viņai laimi, nešauboties, ka viņa ir tās cienīga, to es visvairāk saistu ar Jūsu gudrību un apdomību. Es gan nepazīstu grāfu de Žerkūru, bet, ja jūs viņu esat izraudzījusies, es par viņu varu domāt tikai vislabāko. Es iedrošinos vienīgi, kundze, novēlēt šai laulības savienībai tādu pašu veiksmi un laimi, kāda valda manējā, kura ir Jūsu roku darbs un kuras dēļ es jo dienas jo lielāku pateicību jūtu pret Jums. Lai Jūsu meitas jaunkundzes laime būtu alga par to, kuru devāt man, un lai vislabākā no draudzenēm būtu arī vislaimīgākā no mātēm!

Jūtos dziļi sarūgtināta, ka nevaru būt Jūsu tuvumā un pati ar savu muti izteikt cieņu par šo nopietno nodomu un tūlīt, kā es vēlētos, iepazīties ar de Volanžas jaunkundzi. Esmu izjutusi Jūsu patiesi mātišķo laipnību, tāpēc man gluži kā māsai ir tiesības cerēt uz viņas maigo draudzību. Es Jūs lūdzu, kundze, būt tik mīļai un lūgt to manā

vārdā, iekams man radīsies iespēja pierādīt, ka esmu tādas draudzības cienīga.

Domāju uzturēties laukos visu de Turvela kunga prombūtnes laiku. Vadu dienas, izmantojot un baudot cienījamās de Rozmonda kundzes sabiedrību. Šī sieviete joprojām ir apburoša: lielais vecums viņai nav laupījis neko. Viņa pilnīgi saglabājusi atmiņu un gara možumu. Viņas miesai gan ir astoņdesmit četri gadi, bet garā viņa n *v vecāka par divdesmit gadiem.

Lauku vientulībā mūs iepriecina viņas krustdēls — vikonts de Valmons, kurš savā laipnībā bija gatavs ziedot mums dažas dienas. Es viņu pazinu tikai pēc nostāstiem, kuri nerada nekādu vēlēšanos nodibināt ar šo cilvēku ciešākus sakarus, taču šķiet, ka vikonts ir labāks, nekā par viņu runā. Šeit, kur nav samaitājošā sabiedrības dzīves virpuļa, viņš runā apbrīnojami atklāti un prātīgi un ar neparastu vaļsirdību atzīstas savos grēkos. Viņš man ļoti daudz ko uztic, un es viņam sludinu stingru morāli. Jūs viņu pazīstat un nevarat nepiekrist, kar par spīti saviem solījumiem, nedēļu ilga dzīve Parīzē viņam izgaisinās no prāta visus sprediķus. Uzturēšanās šeit vismaz ir pilnīgi pārvērtusi viņa parasto uzvedību, un man šķiet, spriežot pēc viņa dzīvesveida, vislabākais, ko viņš varētu darīt, būtu — nedarīt neko. Viņš zina, ka pašlaik rakstu Jums vēstuli, un lūdz nodot Jums dziļas cieņas apliecinājumus. Pieņemiet arī manējos lielajā labestībā, ar kādu Jūs, es zinu, esat apveltīta, un nekad nešaubieties par patiesajām jūtām, ar kādām man ir tas gods būt Jūsu utt.

... pilī 17gada 9, augustā

IX VĒSTULE

De VOLANŽA KUNDZE PREZIDENTA DB TURVELA KUNDZEI

Es nekad neesmu šaubījusies, mana jaunā un daiļā draudzene, nedz par Jūsu draudzību pret mani, nedz par patieso interesi, ar kādu Jūs izturaties pret visu, kas attiecas uz mani. Ne jau tāpēc, lai noskaidrotu šo jautājumu, kurš, es ceru, mūsu starpā ir skaidrs uz visiem laikiem, es atbildu uz Jūsu atbildi, taču uzskatu, ka nedrīkstu neap-

runāties ar Jums par to, kas attiecas uz vikontu de Vai-monu.

Es varu Jums apgalvot — nekad nebūtu domājusi, ka šis vārds kādreiz būs atrodams Jūsu vēstulēs. Patiesi, kas gan Jums var būt kopīgs ar viņu? Jūs šo cilvēku nepazīstat, kur gan Jūs būtu varējusi uzzināt, kas slēpjas siržu lauzēja dvēselē? Jūs man rakstāt par viņa neparasto atklātība — jā gan, Valmona atklātībai patiešām vajadzētu būt ļoti neparastai. Viņš ir vēl lielākā mērā neīsts un bīstams nekā laipns un valdzinošs un nekad, kopš visagrākās jaunības, nav spēris ne soli, nav izteicis ne vārda bez iepriekšēja nodoma, un viņa nodomi vienmēr ir bijuši tikai negodīgi un noziedzīgi. Mīļā draudzene, Jūs mani pazīstat; Jūs zināt, ka no tikumiem, ko tiecos iemantot, iecietība nav tā, ko es vērtētu visaugstāk. Taču, ja Valmonu būtu aizrāvušas vētrainas kaislības, ja, tāpat kā tūkstošiem citu, viņš būtu pieļāvis saviem gadiem parastās kļūdas, es, nosodīdama viņa uzvedību, nožēlotu viņu pašu un klusībā gaidītu, kad laiks vai kāds laimīgs pavērsiens atdos viņam godīgu ļaužu cieņu. Bet ar Valmonu tā nav: viņa uzvedība izriet no viņa principiem. Viņš prot aprēķināt, kādas nelietības vīrietis drīkst atļauties, sevi nesakompromitējot, un, lai varētu rīkoties ļauni un nežēlīgi, nepakļaujot sevi briesmām, viņš par upuriem izraugās sievietes. Es nesākšu skaitīt tās, kuras viņš ir savaldzinājis; bet cik daudzas viņš ir pazudinājis?

Jūsu dzīvesveids ir saprātīgs un noslēgts, tāpēc šie skandalozie notikumi Jūsu ausis nemaz nesasniedz. Es varētu Jums pastāstīt lietas, kas liktu Jums šausmās drebēt, bet šādas ainas aptraipītu Jūsu skatienu, kas ir tikpat skaidrs kā dvēsele, — ja esat droša, ka Valmons nekad Jums nekļūs bīstams, Jums nav vajadzīgi tādi aizstāvēšanās ieroči. Vienīgais, ko es Jums pateikšu, ir tas, ka no visām sievietēm, kurām viņš pievērsies — ar panākumiem vai neveiksmīgi —, nav nevienas, kurai nevajadzētu to nožēlot. Vienīgais šā likuma izņēmums ir marķīze de Merteija; tikai viņa ir spējusi stāties pretī vikonta ļaunumam un savaldīt to. Es atzīstos, ka manās acīs šis notikums viņas dzīvē dara vislielāko godu: ar to pietiek, lai visas sabiedrības priekšā pilnīgi attaisnotu tās dažas vaļības, ko viņai pārmeta atraitnības sākumā.[9]

Lai nu kā, mana daiļā draudzene, bet tas, ko gadi, dzīves pazīšana un jo sevišķi draudzība ļauj Jums teikt, ir tas, ka sabiedrība jau ir pamanījusi de Valmona prombūtni; un, ja taps zināms, ka viņš kādu laiku pavadījis trijatā ar savu krustmāti un Jums, Jūsu labā slava būs viņa rokās; tā ir vislielākā nelaime, kāda sievieti var piemeklēt. Es Jums iesaku lūgt viņa krustmāti neaizkavēt Valmonu vēl ilgāk; un, ja viņš stūrgalvīgi paliek, Jums nekavējoties vajag doties prom pašai. Bet kāpēc gan lai viņš paliktu? Ko viņš tur laukos dara? Ja Jūs pavērotu viņa rīcību, esmu pārliecināta, noteikti atklātos, ka viņš tikai izraudzījies ērtu pajumti kaut kādām viltībām, kuras iecerējis tajā apkārtnē. Bet, tā kā ļaunums nav izārstējams, apmierināsimies ar to, ka pasargāsimies no tā pašas. Palieciet sveika, mana daiļā draudzene; redziet, manas meitas laulības aizkavējas. Grāfs de Zerkūrs, kuru mēs gaidījām ierodamies kuru katru dienu, man ziņo, ka viņa pulks dodas uz Korsiku; un, tā kā tur vēl risinās karadarbība, viņš to varēs atstāt ne agrāk kā ziemā. Tas man ļoti nepatīk, taču tagad varu cerēt, ka piedzīvosim to prieku redzēt Jūs kāzās, es jau errojos, ka tām būs jānotiek bez Jums. Palieciet sveika, joprojām esmu Jūsu draudzene — bez glaimiem un no visas sirds.

P.S. Sveiciniet no manis de Rozmonda kundzi, kuru es joprojām mīlu, kā viņa to ir pelnījusi.

,. 17 ... gada 11. augustā

X VĒSTULE

MARĶĪZE DE MERTEIJA VIKONTAM DE VALMONAM

Vai dusmojaties uz mani, vikont? Vai varbūt esat nomiris? Vai arī, kā Jums īsteni piestāv, dzīvojat tikai savai prezidentienei? Šī sieviete, kura Jums esot atdevusi /сш-nības ilūzijas, drīz atdos ari tās smieklīgos aizspriedumus. Nu jau esat kļuvis par bailīgu vergu, tikpat labi varētu vēl arī iemīlēties. Jūs atsakāties no savas veiksmīgās pārdrošības. Lūk, nu jau esat tiktāl, ka rīkojaties bez kādiem principiem, atstādams visu nejaušības vai, vēl pareizāk, untuma varā. Vai tad esat aizmirsis, ka mīles-

tība, tāpat kā medicīna, ir tikai māksla palīdzēt dabai? Redziet nu, es Jūs uzvaru ar Jūsu paša ieročiem, taču tāpēc nekļūstu iedomīga, jo tas būtu tikpat kā sist gulošu. Viņai vajag pašai man atdoties, Jūs rakstāt — jā, bez šaubām, vajag; tātad viņa atdosies tāpat kā visas citas, atšķirība būs vienīgi tā, ka viņa to nedarīs priecīgu prātu. Bet, lai viņa galu galā atdotos, īstais līdzeklis ir sākt ar to, ka Jūs viņu iegūstat. Šī smieklīgā atšķirības meklēšana taču galu galā ir mīlestības jēgas zaudēšana! Es saku — mīlestības, jo Jūs esat iemīlējies. Teikt Jums ko citu nozīmētu Jūs krāpt, tas nozīmētu Jums slēpt Jūsu kaiti. Paklausieties jel, sapņainais mīlētāj, — vai tad tās sievietes, kuras Jums ir piederējušas, pēc Jūsu domām, ir tikušas izvarotas? Taču, lai kā mums gribētos atdoties, lai cik ļoti mēs tvīkstam pēc tā, vēl ir vajadzīgs iegansts; un kas gan mums var būt ērtāks par izlikšanos, ka pakļaujamies spēkam? Atzīstos, man sevišķi glaimo straujš un prasmīgs uzbrukums, kurā viss norisinās vajadzīgajā kārtībā un ātrumā; kurš mūs nenovedīs mokošā apjukumā un neliks pašām labot kādu neveiklību, kuru īstenībā mums vajadzētu izmantot savā labā; kurš prot saglabāt vardarbības šķietamību lietās, kurām mēs ļaujamies no brīvas gribas, un glaimot mūsu divām vislielākajām kaislībām — sīkstas pretošanās slavai un padošanās priekam. Atzīstos, ka šis talants, kas sastopams retāk, nekā varētu iedomāties, man vienmēr ir bijis tīkams pat tad, kad nav mani savaldzinājis, un reizēm ir gadījies atdoties tikai tādēļ, lai atlīdzinātu par tādu mākslu. Tā mūsu senajos turnīros daiļums atalgoja drosmi un veiklību.

Bet Jūs, kurš neesat vairs Jūs, — Jūs uzvedaties tā, itin kā baidītos no veiksmes. Kopš kura laika Jūs ceļojat gliemeža gaitā un pa aplinku ceļiem? Mīļais draugs, ja gribat kaut ko panākt, Jums vajadzīgs pasta zirgs uii lielceļš! Taču beigsim runāt par šo lietu, kas mani ērcina jo vairāk tāpēc, ka laupa prieku Jūs redzēt. Vismaz rakstiet biežāk nekā līdz šim un dariet zināmu, ciktāl esat ticis. Vai pats zināt, ka šī smieklīgā aizraušanās ilgst jau divas nedēļas un ka Jūs izturaties nevērīgi pret visu sabiedrību?

Runājot par nevērību: Jūs esat līdzīgs ļaudīm, kuri kārtīgi sūta kalpotājus uzzināt, kā klājas viņu slimajiem draugiem, bet nekad neliek gaidīt atbildi. Savu pēdējo vēstuli Jūs beidzāt ar jautājumu, vai ševāljē ir pagalam. Es neatbildēju, un Jūs par to vairs nelikāties ne zinis. Vai tad esat aizmirsis, ka mans mīļākais ir Jūsu sens draugs? Bet varat neuztraukties, viņš ir sveiks un vesels; ja nu viņš būtu miris, tad varbūt vienīgi aiz pārmērīgas laimes. Cik kvēli viņš spēj just! Tas man galīgi sagroza galvu. Bezgalīgā laime, ko viņam dod mana mīlestība, patiešām jo cieši saista pie viņa.

Tieši tajā dienā, kad rakstīju Jums,-ka gatavojos šķirties no viņa, es darīju viņu tik laimīgu! Taču brīdī, kad viņu pieteica, es bez kādas izlikšanās gatavojos izmantot visus līdzekļus, lai iegrūstu viņu izmisumā. Vai nu tas bija untums, vai patiesība, bet viņš nekad man vēl nebija iicies tik jauks. Tomēr pieņēmu viņu, rādīdama īgnu seju. Viņš cerēja pavadīt pie manis divas stundas pirms brīža, kad nama durvis vērsies pārējiem viesiem. Es sacīju, ka man kaut kur jāiet; viņš vaicāja, kurp došos; es atsacījos atbildēt; viņš nemitējās taujāt; «Turp, kur jūs nebūsiet!» beidzot atcirtu. Pašam par laimi, ševaljē mana atbilde satrieca, jo, ja viņš būtu bildis kaut vārdu, katrā ziņā sāktos scēna, un tā novestu pie šķiršanās, kā jau biju nodomājusi. Izbrīnījusies par ševaljē kl us ēšanu, es pametu skatienu uz viņu vienā vienīgā nolūkā — to Jums zvēru — lai redzētu, kādu seju viņš rāda. Un viņa valdzinošajos vaibstos izlasīju skumjas -..... tas bija reizē tik dziļas un

maigas, ka tādām, kā Jūs pats esat atzinis, ir pārlieku grūti pretoties. Vienam un tam pašam cēlonim ir vienas un tās pašas sekas; un es tiku uzvarēta otrreiz. No tā mirkļa domāju vienīgi par to, kā rīkoties, lai viņš nevarētu man neko pārmest. «Man ir dažas darīšanas,» es mazliet laipnāk sacīju, «un tām pat ir sakars ar jums, taču nejautājiet man neko. Vakariņošu mājās. Atgriezieties, un jums viss kļūs skaidrs.» Tad viņš atguva valodu, bet es neļāvu runāt. «Man ir ļoti maz laika,» turpināju. «Atstājiet mani. Uz redzēšanos vakarā.» Viņš noskūpstīja man roku un aizgāja.

Tūlīt pat, lai atalgotu viņu un varbūt arī pati sevi, es nolēmu ievest ševaljē savā mazajā namā, par kuru viņam nebija pat nojausmas. Pasaucu savu uzticamo Viktuāru. Man sākās parastā migrēna; visiem kalpotājiem tika darīts zināms, ka liekos gulēt; un, beidzot palikusi viena ar īsto kalponi, pārģērbos par istabeni, bet viņa — par sulaini. Pēc tam viņa lika fiakram piebraukt pie dārza vārtiņiem, un tā mēs devāmies ceļā. Nonākusi savā mīlestības templī, es izvēlējos mīlas rotaļām vispiemērotāko mājas-tērpu. Tas ir patiešām burvīgs — mans izgudrojums: tas

neko neatsedz skatienam, taču ļauj visu nojaust. Es Jums apsolu modeli, ko varēsiet dāvināt savai prezidentienei, kad būsiet viņu padarījis tāda tērpa cienīgu.

Pēc šiem sagatavošanās darbiem, kamēr Viktuāra noņēmās ar citiem nepieciešamiem sīkumiem, es izlasīju vienu nodaļu no Dīvānā, vienu vēstuli no Eloīzas un divas Lafontēna fabulas, lai savienotu dažādos balss toņus, ko vēlējos likt lietā. Pa to laiku ševaljē, nepacietīgs kā vienmēr, nonāca pie manām namdurvīm. Vārtnieks viņu noraida un pasaka — esmu slima: tas ir pirmais uztraukums. Tūlīt pat kalpotājs iedod nelaimīgajam manu zīmīti, taču. ievērojot savus parastos piesardzības noteikumus, nebiju to rakstījusi ar savu roku. Viņš atloka vēstulīti un ierauga Viktuāras uzrakstītu teikumu: «Tieši pulksten deviņos Bulvārī pie kafejnīcas.» Viņš dodas turp, un tur kāds mazs sulainis, kuru viņš nepazīst — vismaz viņam tā šķiet, jo tā atkal ir mana Viktuāra, — liek viņam sūtīt pajūgu prom un sekot. Visi šie notikumi viņu galīgi satracina, un satracināts cilvēks nebaidās ne no kā. Beidzot ševaljē ir klāt, un pārsteigums un mīlestība viņu galīgi apbur. Ļaujot viņam atjēgties, brīdi pastaigājamies pa birzi, tad dodamies mājup. Vispirms viņš ieraudzīja divām personām klātu galdu, tad — uzpostu gultu. Iegājām buduārā, kas laistījās visā greznībā. Tur daļēji aiz prāta apsvērumiem, daļēji jūtu mudināta — apviju rokas viņam apkārt un noslīgu pie viņa kājām. «Ak, mans draugs,» es sacīju, «gatavojot šo pārsteiguma brīdi, es sev pārmetu, ka skumdināju tevi ar savu skarbumu, ka uz brīdi paslēpu savu sirdi tavam skatienam. Piedod man manas kļūdas: es gribu tās izpirkt ar mīlestības kvēli.» Jūs varat iedomāties, kā šī sentimentālā runa iedarbojās. Aplaimotais ševaljē pacēla mani rokās, un viņa piedošana tika apzīmogota uz tā paša turku dīvāna, kur mēs abi tik priecīgi un tādā pašā veidā apzīmogojām savu mūžīgo šķiršanos.

Tā kā mums kopā bija pavadāmas sešas stundas un es biju nolēmusi tās visas darīt viņam vienādi burvīgas, apvaldīju viņa kaisli un maigumu aizstāju ar piemīlīgu koķetēriju. Manuprāt, es nekad neesmu tā pūlējusies patikt un nekad neesmu bijusi tik apmierināta ar sevi. Pēc vakariņām izlikos te par bērnu, te par dzīvesgudru sievieti, te par draiskuli, te — sapņotāju, reizēm pat par siržu lauzēju, es uzjautrinājos, izturēdamās pret viņu tā, it kā viņš būtu sultāns un es — dažādas viņa odaliskas. Patiesi, savus atkārtotos mīlestības apliecinājumus, kaut

arī tos saņēma viena un tā pati sieviete, viņš sniedza katrreiz citai mīļākajai.

Beidzot, kad ausa rīts, pienāca šķiršanās brīdis; un, lai ko viņš sacīja, lai ko pat darīja, pierādīdams man pretējo, šķiršanās viņam bija tikpat lielā mērā nepieciešama, cik maz viņš to vēlējās. Brīdī, kad atstājām mājuun teicām vi£ns otram pēdējos atvadu vārdus, es paņēmu šīs laimīgās pajumtes atslēgu un, ielikdama to viņa roka, sacīju: «Man tā bijusi vajadzīga vienīgi jūsu dēļ, un būs taisnīgi, ja jūs būsiet tās saimnieks: templim jāpaliek priestera rokās.» Tā es veikli atvairīju pārdomas, kādas viņā varētu uzvandīt man piederošais mazais namiņš, kas vienmēr var šķist aizdomīgs. Es viņu pietiekami labi pazīstu, lai būtu droša, ka tas kalpos vienīgi man; un, ja man ienāks prātā aizbraukt uz turieni vienai, — man ir otra atslēga. Viņš tiecās katrā ziņā norunāt dienu, kad tur atkal atgriezīsimies, bet es viņu vēl pārāk mīlu, lai gribētu tik drīz nolietot. Pārmērības var atļauties vienīgi ar tiem, kurus taisāmies pamest. Viņš, protams, to nezina, taču, viņam par laimi, es to saprotu mūsu abu vietā.

Nupat pamanīju, ka pulkstenis ir trīs naktī un ka esmu sarakstījusi veselu sējumu, kaut gan gribēju Jums aizsūtīt tikai dažus vārdus. Tāda ir uzticamas draudzības burvība: tās dēļ es Jūs joprojām mīlu vairak par visiem, taču īstenībā ševaljē man patīk labāk.

,,. 17 ... gada 12. augustā

XI VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE DE VOLANŽA KUNDZEI

Jūsu bargā vēstule, kundze, būtu mani izbiedējusi, ja, par laimi, drošības pierādījumi, ko esmu te radusi, nebūtu stiprāki par bažām, kādas cenšaties man iedvest. Šis bīstamais de Valmona kungs, kuram vajadzētu būt visu sieviešu briesmām, šķiet, šajā pilī ienākot, ir atstājis savus nāvējošos ieročus ārpusē. Viņš nelolo nekādus nodomus, vēl vairāk — viņš nav pat devis ne vismazāko mājienu; un valdzinoša sabiedrības cilvēka īpašības, ar kurām, kā nenoliedz pat viņa ienaidnieki, viņš esot apveltīts, te gandrīz nav manāmas, te viņš uzvedas tikpat vai kā rātns bērns. Par tādu brīnumu acīmredzot jāpateicas lauku gaisam. Varu Jums droši apgalvot: kaut gan viņš gandrīz nepārtraukti ir kopā ar mani un, šķiet, viņam tas ir tīri patīkami, viņš nav pat neviļus izteicis nevienu vārdu, kas atgādinātu atzīšanos mīlestībā, nevienu teikumu, kādus vīrieši mēdz atļauties, kaut arī viņiem, pretēji vikontam, nav nekāda pamata to darīt. Nekad viņa dēļ nav jāieslēdzas atturībā, kāda ikvienai sievietei, kura sevi ciena, ir nepieciešama sabiedrībā, lai atvairītu vīriešu uzmācību. Viņš prot neizmantot savā labā jautrību, ko pats izraisa. Varbūt viņam piemīt paradums mazliet glaimot, bet to viņš dara tik smalkjūtīgi, ka spētu pieradināt pie uzslavām pat pašu kautrību. Patiesi, ja man butu brālis, es vēlētos, lai viņš būtu tāds, kādu de Valmona kungu te redzam. Varbūt daudzām sievietēm patiktu, ja viņš būtu galantāks; un atzīstos, ka jūtos viņam bezgala pateicīga par to, ka viņš pratis mani tik pareizi novērtēt un nav pielīdzinājis citām.

Šis portrets, bez šaubām, stipri atšķiras no tā, kādu de Valmona kungu tēlojat Jūs, taču, par spīti tam, abi tie var būt patiesi — katrs savā laikā. Viņš pats atzīstas, ka ir darījis daudz muļķību, un dažu mēlneši droši vien vēl ir piedomājuši klāt. Taču esmu sastapusi maz vīriešu, kuri par godīgām sievietēm runātu ar tādu cieņu, es teiktu pat — gandrīz ar sajūsmu. Jūs pati man rakstāt, ka vismaz šajā ziņā viņš mani nemāna. To pierāda vikonta izturēšanās pret de Merteija kundzi. Viņš daudz runā par marķīzi un vienmēr tik jūsmīgi un ar tik patiesu sirsnību, ka pirms Jūsu vēstules saņemšanas es jau gandrīz domāju, ka saites starp viņiem, kuras vikonts dēvē par draudzību, īstenībā ir mīlestība. Tagad es sevi nosodu par tādu pārsteidzīgu spriedumu, kurā esmu jo vairāk vainojama tāpēc, ka viņš bieži pats man centies parādīt šo jūtu īsto dabu. Atzīstos, ka to, kas no viņa puses bija godīga atklātība, es uzskatīju par smalku viltību. Es nezinu, taču šķiet — cilvēks, kurš ar tādu pastāvību ir spējīgs just draudzību pret tik cienījamu sievieti, nevar būt neglābjami samaitāts. Starp citu, es nezinu, vai par viņa prātīgo uzvešanos mums jāpateicas kādiem nodomiem tuvākajā apkaimē, kā Jūs pieņemat. Šajā apvidū patiešām ir vairākas piemīlīgas sievietes, taču viņš reti kaut kur iet, vienīgi no rītiem, kad, kā vikonts apgalvo, dodoties medībās. Tiesa, parasti viņš no tām neko nepārnes, taču pats arī stāsta, ka šajā nodarbībā neesot necik veikls. Bet vispār man maza bēda par to, ko viņš dara ārpus pils; un, ja es vēlētos to uzzināt, tad vienīgi tālab, lai patiešām vai nu tuvotos Jūsu viedoklim, vai arī tuvinātu Jūs manējam.

Kas attiecas uz Jūsu padomu saīsināt laiku, kuru de Valmona kungs nodomājis te pavadīt, man šķiet ļoti neērti lūgt viņa krustmāti sūtīt prom krustdēlu, kuru viņa ļoti mīl. Tomēr es Jums apsolu — taču tikai aiz cieņas pret Jums, ne vajadzības spiesta — tiklīdz gadīsies piemērots brīdis, to palūgšu vai nu viņai, vai arī viņam pašam. Bet, ja runājam par mani, de Turvela kungam ir zināms mans nodoms palikt šeit līdz viņa atgriešanas lai-

kam, un viņš pamatoti brīnītos par vieglprātību, ar kādu es būtu grozījusi savu lēmumu.

Redziet, kundze, cik gari ir mani paskaidrojumi, tomēr man šķita, ka patiesības labad man jādod par de Valmona kungu atzinīga liecība, kura viņam Jūsu labvēlības iegūšanas dēļ, šķiet, ir ļoti nepieciešama. Bet mana pateicība par draudzību, kas diktējusi Jūsu padomus, tāpēc nav mazinājusies. Jūsu draudzībai pateicos arī par laipnajiem vārdiem, ko esat man rakstījusi sakarā ar Jūsu meitas jaunkundzes laulību aizkavēšanos, taču, lai ar cik lielu prieku pavadīšu šos brīžus kopā ar Jums, es tos no visas sirds būtu gatava ziedot, zinot, ka de Volanžas jaunkundze drīzāk kļūs laimīga, ja vien viņai iespējama lielāka laime par dzīvi blakus mātei, kura ir vislielākās mīlestības un godbijības cienīga. Es dalos ar viņu šajās jūtās un lūdzu pieņemt to apliecinājumus ar laipnību.

Man ir tas gods būt utt.

17... gada 13. augustā

XII VĒSTULE

SESiLA VOLANžA MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Kundze, mana māte jūtas nevesela; viņa nekur neies, un man jāpaliek pie viņas, tāpēc atsakos no goda pavadīt Jūs uz operu. Varat man ticēt, ka daudz vairāk nožēloju to, ka nebūšu Jūsu sabiedrībā, nekā to, ka neredzēšu izrādi. Lūdzu, ticiet man. Es Jūs tā mīlu! Esiet tik laipna un pasakiet ševaljē Dansenī, ka man nav tā krājuma, par kuru viņš minēja, un ka viņš man sagādātu lielu prieku, ja rit to atnestu. Ja viņš šodien atnāktu, viņam pateiktu, ka neesmu mājās, bet tikai tālab, ka māte negrib nevienu pieņemt. Es ceru, ka rīt viņa jutīsies labāk.

Man ir tas gods utt.

.. ;■ 17.;, gada 13. augustā

XIII VĒSTULE

marķīze de merteija sesilai volanžai

Es, mana daiļā, jūtos ļoti apbēdināta gan par to, ka man laupīts prieks Jūs sastapt, gan ar! par šī nepatīkamā gadījuma iemeslu. Ceru, ka radīsies kāda cita līdzīga izdevība. Es izpildīšu Jūsu lūgumu attiecībā uz ševaljē Dan-senī, kurš noteikti būs ļoti noskumis, uzzinādams par Jūsu mātes slimību. Ja rīt viņa būs ar mieru mani pieņemt, iešu viņu mazliet izklaidēt. Mēs abas spēlēsim piketu pret ševaljē Belrošu^10, un, vinnēdamas šajā spēlē naudu, mēs baudīsim vēl vienu prieku — klausīsimies, kā Jūs dziedat kopā ar savu jauko skolotāju, kuram es to palūgšu. Ja Jūsu mātei un Jums būs pa prātam, es rakstu savā un abu ševaljē vārdā. Palieciet sveika, mana daiļā; pasveiciniet dārgo de Volanža kundzi. Maigi skūpstu.

17.,, gada 13. augustā

XIV VĒSTULE

SESILA VOLANŽA SOFIJAI KARNĒ

Vakar es Tev nerakstīju, dārgo Sofij, bet tam par iemeslu gan nebija nekas priecīgs, to es Tev varu apgalvot. Māte bija saslimusi, un es visu dienu pavadīju pie viņas. Vakarā, kad viņu atstāju, nekur nespēju piesiet sirdi un stipri agri likos gulēt, lai pati sev pierādītu, ka diena ir galā: nekad man tā nebija šķitusi tik gara. Nevaru sacīt, ka māte man nebūtu mīļa, bet pati nesaprotu, kas man bija uznācis. Man vajadzēja pavadīt de Merteija kundzi uz operu; tur es būtu sastapusi arī ševaljē Dan-senī. Tu jau zini, ka viņi abi man patīk labāk par visiem. Stundā, kad man bija paredzēts atrasties operā, mana sirds neviļus sažņaudzās. Man nekas vairs nepatika, un es raudāju un raudāju, nespēdama valdīt asaras. Par laimi, māte jau gulēja un mani neredzēja. Esmu pārliecināta, ka arī ševaljē Dansenī bija noskumis, taču viņu izklaidēja izrāde un ļaudis visapkārt — tas jau ir kaut kas pavisam cits.

Par laimi, māte šodien jūtas labāk, un pie mums ieradīsies de Merteija kundze ar vēl vienu kungu un ševaljē Dansenī, taču de Merteija kundze vienmēr nāk tik vēlu! Un, ja man ilgu laiku jāpaliek vienai pašai, kļūst briesmīgi garlaicīgi. Pulkstenis vēl ir tikai vienpadsmit. Tiesa, man jāspēlē arfa, un kādu laiku aizņems arī tualete, jo šovakar es gribu būt skaisti sasukāta. Manuprāt, mātei Perpetī ir taisnība — tikko jaunava nonāk sabiedrībā, tā sāk nodoties koķetērijai. Man nekad nav tā gribējies būt pievilcīgai kā pēdējās dienās, un šķiet, ka es nemaz neesmu tik glīta, kā senāk domāju, turklāt, daudz zaudēju salīdzinājumā ar sievietēm, kuras sārtinās. Piemēram, es skaidri redzu, ka visiem vīriešiem de Merteija kundze liekas skaistāka nekā es, tas gan mani sevišķi neapbēdina, jo viņa pret mani ir ļoti mīļa. Turklāt pati marķīze apgalvo — pēc ševaljē Dansenī domām, es esot skaistāka par viņu. Tā pasacīt — vai tas nav cildeni? Un izskatījās, ka viņa to pat darīja ar prieku. Es to nekādi nespēju aptvert. Tas nozīmē, ka viņa mani ļoti mīl! Un viņš! ... Ak, cik priecīga par to esmu! Vēl man šķiet, ka pietiek uz viņu palūkoties, lai kļūtu daiļāka. Es uz ševaljē raudzītos nenovērsdamās, ja nebaidītos sastapt viņa skatienu, jo ik reizi, kad tā gadās, es samulstu un mani pārņem tādas kā mokas, bet tas nekas.

Paliec sveika, dārgā draudzene; sākšu posties. Es Tevi joprojām mīlu tāpat kā senāk.

Parīzē 17 ... gada 14. augustā

XV VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Tas patiesi dara Jums godu, ka neatstājat mani bēdīgajam liktenim. Dzīve te ir gaužām nogurdinoša — pārlieku daudz miera un pliekanas vienmuļības. Lasīdams Jūsu vēstuli, kurā tik sīki rakstāt par burvīgi pavadīto dienu, es neskaitāmas reizes mēģināju izdomāt kādu ieganstu, lai vēja spārniem trauktos pie Jums, mestos pie

)Iīsu kājām un izlūgtos, lai Jūs ar mani kļūstat neuzticīga savam bruņiniekam, kurš galu galā nemaz nav pelnījis lādu laimi. Vai zināt, ka iededzāt manī greizsirdību pret viņu? Ko Jūs man rakstāt par šķiršanos uz mūžu? Es nedzīstu šo neprāta brīdī doto zvērestu: mēs nebūtu tā cienīgi, ja to nelauztu. Kaut jel varētu kādu dienu Jūsu skavās atriebties par negribēto sašutumu, ko manī iesvēla šī ševaljē laime! Atzīstos, jūtos apsmiets, kad iedomājos, ka šis cilvēks, daudz neprātodams un nenieka nepūlēdamies, tikai akli sekodams savas sirds dziņai, ir guvis man nesasniedzamu svētlaimi. Nu, es viņam to sagandēšu... Apsolu sev, ka sagandēšu. Vai tad Jūs pati neesat pazemota? Jūs nopūlaties, viņu mānīdama, un viņš ir laimīgāks par Jums. Jūs ticat, ka esat viņu savaņģojusi. Īstenībā viņš ir savaņģojis Jūs. Viņš dus maigā miegā, bet Jūs paliekat nomodā par viņa baudām. Vai tad verdzene darītu ko vairāk?

Redziet, daiļā draudzene, kamēr Jūs sevi dalāt starp vairākiem, es nejūtu ne mazāko greizsirdību: tad Jūsu mīļākajos saskatu tikai Aleksandra mantiniekus, kuri visi kopā nespēj saglabāt impēriju, kur es valdīju viens pats. Bet kad nu Jūs pilnīgi atdodaties vienam no viņiem! Kad ir cilvēks, kas jūtas tikpat laimīgs, kāds biju es! To es necietīšu; neceriet, ka es to cietīšu. Vai nu pieņemiet atpakaļ mani, vai vismaz pieņemiet vēl kādu un viena vienīga untuma dēļ nesagandējiet nelokāmo draudzību, ko abi esam zvērējuši.

Man jau tāpat pietiek iemeslu gausties par mīlestību. Pati redzat, ka pieņemu Jūsu spriedumu un atzīstu savu vainu. Patiešām, ja iemīlēties' nozīmē nespēju dzīvot, neiegūstot savu ilgu mērķi, ziedot tam savas baudas, savu laiku un visu dzīvi, tad es pa īstam esmu iemīlējies. Neesmu ticis ne soli uz priekšu šajā ceļā. Es pat nezinātu, ko Jums šai sakarā pastāstīt, ja kāds notikums mani nebūtu mudinājis daudz ko pārdomāt, un es nezinu, vai tas dod pamatu bažām vai cerībām.

Jūs pazīstat manu ziņnesi, īstu intrigu ģēniju, sulaini no Komēdijas, — un Jūs, protams, varat iedomāties, ka viņam tika uzdots iemīlēties istabenē un apdzirdīt ļaudis. Šis puisis ir veiksmīgāks par mani, viņš savu jau panācis. Un viņš tikko uzzinājis, ka de Turvela kundze uzdevusi vienam no saviem kalpotājiem ievākt ziņas par manu uzvedību un pat izsekot mani rīta pastaigās — cik nu viņš to spēj, palikdams nemanāms. Ko šī sieviete iedomājas?

Tātad viskautrīgākā no visām uzdrīkstas to, ko pat mēs tikko iedrošināmies atļauties! Es zvēru... Bet, pirms mēģinu atriebties par šo sievišķīgo viltību, padomāsim, kā to varētu pavērst mums par labu. Līdz šim manām aizdomās turētajām pastaigām nebija nekāda mērķa; tagad tas jāatrod. Tas ir visas manas uzmanības vērts uzdevums, un es Jūs atstāju, lai to krietni apsvērtu. Palieciet sveika, daiļā draudzene!

Joprojām ... pilī 17 ,.. gada 15. augustā

XVI VĒSTULE

SESILA VOLANŽA SOFIJAI KARNO

Ak, mīļo Sofij, nu gan ir jaunumi! Varbūt man nevajadzētu Tev par tiem rakstīt, taču jāizkrata kādam sirds, citādi nespēju norimties. Ševaljē Dansenī... Esmu tā satraukusies, ka nemaz nespēju Tev to aprakstīt: nezinu, ar ko lai sāku. Kopš reizes, kad es Tev stāstīju par skaisto vakaru^11, ko pavadīju pie mātes kopā ar viņu un de Merteija kundzi, es Tev par to neko neesmu stāstījusi: negribēju to atklāt nevienam, tomēr domās es pie tā kavējos bez mitas. Kopš tā laika viņš ir skumjš, bet tik loti, loti skumjš, ka es to nevaru izturēt; un, kad vaicāju, kas viņam kaiš, viņš atbild — nekas, taču es redzu gan, kā ir ... Beidzot, vakar viņš bija vēl sērīgāks nekā parasti; un ik reizi, kad viņš paskatījās uz mani, sirds man sažņaudzās. Taču viņš tāpēc nebija mazāk laipns, un mēs muzicējām kopā kā vienmēr. Kad beidzām dziedāt, viņš ieslēdza arfu futrālī un, atdodams atslēgu, lūdza, lai es tajā pašā vakarā spēlēju vēl, tiklīdz būšu palikusi viena. Man nebija nekādu aizdomu, negribējās pat spēlēt, bet viņš tā lūdzās, ka beigās piekritu. Viņam patiešām bija īpašs nolūks. Ar vārdu sakot, kad atgriezos savā istabā un istabene aizgāja, es devos pakal arfai. Starp tās stīgām atradu vēstuli — tikai salocītu, neaizzīmogotu, un tā bija no viņa. Ai, Tu vari gan iedomāties, ko tas man nozīmēja.

Kopš esmu izlasījusi viņa vēstuli, esmu tik laimīga, ka ne par ko citu nespēju domāt. Es uz vietas to izlasīju četras reizes un tad ieslēdzu sekretārā. Es to iemācījos no galvas un, kad apgūlos, tik ilgi atkārtoju, ka par miegu nebija ko domāt. Līdzko aizvēru acis, es redzēju viņu, it kā viņš pats man teiktu visu, ko nupat biju lasījusi. Iemigu ļoti vēlu un, tikko pamodos, atkal sameklēju ševaljē vēstuli, lai, neviena netraucēta, to vēlreiz pārlasītu. Es to paņēmu līdzi gultā un tā skūpstīju ... Varbūt ir nepiedienīgi tā skūpstīt vēstuli, bet es nespēju pretoties šai vēlmei.

Tagad, mīļā draudzene, kaut ari jūtos laimīga, tomēr esmu lielā nesaprašanā, jo uz vēstuli nekādā ziņā nevajadzētu atbildēt. Es skaidri zinu, ka nevajadzētu, tomēr viņš mani lūdz; un, ja neatbildēšu, nav nekādu šaubu, ka viņš atkal kļūs bēdīgs. Tā viņam patiešām būtu liela nelaimei Kādu padomu Tu man dotu? Bet Tu jau neesi gudrāka par mani. Es ļoti vēlētos aprunāties par to ar de Merteija kundzi, kura pret mani ir tik laipna. Es no sirds gribētu mierināt ševaljē, taču negribētu arī darīt neko nepiedienīgu. Mūs tik daudz māca, ka jābūt žēlsirdīgām, un pēc tam aizliedz sekot sirdsbalsij, ja jūtam līdzi vīrietim. Tas nemaz nav taisnīgi. Vai tad vīrietis nav mūsu tuvākais tāpat kā sieviete un pat vēl vairāk? Jo — vai tad galu galā mēs nemīlam tēvu tāpat kā māti un brāli — tāpat kā māsu? Un vēl jau ir arī vīrs. Bet, ja es izdarīšu kaut ko nepiedienīgu, varbūt pats Dansenī kungs domās par mani ļauni! Ai, ja tā, es labāk vēlētos, lai viņš paliek vien bēdīgs. Galu galā man vēl ir laiks. Tāpēc ka viņš man rakstīja vakar un man nav uzreiz šodien jāatbild, turklāt šovakar sastapšu de Merteija kundzi un, ja man pietiks drosmes, visu viņai izstāstīšu. Ja rīkošos tā, kā viņa ieteiks, noteikti nevarēšu sev neko pārmest. Un varbūt viņa man sacīs, ka drīkstu viņam mazdrusciņ atbildēt, lai viņš nebūtu tik bēdīgs. Ai, cik man ir grūti!

Paliec sveika, mīļā draudzene! Katrā ziņā atraksti, ko Tu domā.

• ī . 17 . .. gada 19. augustā

XVII VĒSTULE

ŠEVALJE DANSENl SESILAI VOLAN2AI

Pirms padodos, jaunkundz, karstajai vēlmei Jums rakstīt, es lūdzu mani uzklausīt. Jūtu, ka man jāpiesauc Jūsu žēlsirdība, lai iedrošinātos izpaust Jums savas jūtas; ja es vēlētos tas vienīgi attaisnot, iecietība man nebūtu vajadzīga. Ko gan citu es daru — vienīgi rādu Jums pašas roku darbu. Un kas man vēl sakāms tāds, ko mani skatieni, mans mulsums, mana uzvedība un pat mana klusēšana jau nebūtu pateikuši? Ak, kāpēc gan lai Jus dusmotos par jūtām, kuras pati esat iedvesusi? Jūsu radītas, tās, bez šaubām, ir cienīgas, lai tiktu Jums veltītas; kaut arī tās ir kvēlas kā mana sirds, tās ir skaidras kā jūsēja. Vai gan tas varētu būt noziegums — spēja novērtēt Jusu burvīgo seju, Jūsu valdzinošos talantus, Jūsu pasakaino pievilcību un aizkustinošo nevainību, kas vērš neizsakāmi dārgas jau tā izcilās īpašības? Bez šaubām, nē, taču cilvēks, nebūdams vainīgs, var tomēr būt nelaimīgs; un tads liktenis gaida mani, ja Jūs noraidīsiet manu atzīšanos. Tā ir pirmā, kas nāk no manas sirds. Bez Jums es joprojām gan nebūtu laimīgs, taču manā dvēselē valdītu miers. Es Jūs ieraudzīju, nu miers ir tālu no manis un laime — nedroša. Taču Jūs brīnāties par manām skum-

jām, Jūs vaicājat, kas mani apbēdina; dažkārt es pat iedrošinos domāt, ka manas skumjas Jūs sarūgtina. Ak, sakiet vienu vārdu — un Jūs darīsiet mani svētlaimīgu! Taču, pirms to izrunājat, padomājiet ari par to, ka vārds var mani iegrūst vēl lielākā nelaimē. Esiet mana likteņa lēmēja! Caur Jums es kļūšu vai nu mūžīgi laimīgs, vai uz mūžiem nelaimīgs. Vai gan iespējamas dārgākas rokas, kurās es varētu ielikt lielāku vērtību?

Es vēstuli beigšu tāpat, kā to sāku, — lūgdams Jūsu žēlsirdību. Es lūdzu Jūs mani uzklausīt; es iedrošinos vairāk — es lūgšu Jūs atbildēt. Ja Jūs atteiksieties to darīt, man būs jādomā, ka uzskatāt sevi par apvainotu, bet mana sirds ir ķīla tam, ka jūtu pret Jums tikpat lielu godbijību kā mīlestību.

P.S. Atbildot Jūs varētu rīkoties tāpat, kā rīkojos es, nododot Jums šo vēstuli, — šāds sazināšanās veids man šķiet vienlīdz drošs un ērts.

17 .,. gada 18. augustā

XVIII VĒSTULE

SESILA VOLANŽA SOFIJAI KARNB

Kā, Sofij, Tu jau iepriekš nosodi to, ko es darīšu! Man gan tāpat pietiek uztraukumu, un Tu uzkrauj vēl jaunus. Tu saki — esot pilnīgi skaidrs, ka es nedrīkstu atbildēt. Tev jau viegli runāt — Tevis te nav un Tu neredzi, kas notiek. Esmu pārliecināta — ja Tu būtu manā vietā, Tu rīkotos tāpat kā es. Protams, vispār jau nevajag atbildēt; un Tu no manas vakardienas vēstules arī skaidri redzēji, ka es nemaz nevēlos to darīt, taču esmu pārliecināta, ka neviens nekad nav bijis tādā stāvoklī, kādā pašlaik esmu es.

Pie tam esmu spiesta izšķirties viena pati! De Merteija kundze, kuru cerēju sastapt vakarvakarā, neieradās pie mums. Viss bija kā sazvērējies pret mani: tieši caur viņu es iepazinos ar ševaljē. Gandrīz vienmēr esmu Dansenī sastapusi un ar viņu runājusi marķīzes klātbūtnē. Protams, es viņai ļaunu nevēlu, bet viņa mani pametusi tieši tādā grūtā brīdī. Ak, mani var tikai nožēlot!

Iedomājies vien — vakar viņš atnāca kā parasti. Es biju tik samulsusi, ka neiedrošinājos uz viņu ne acis

pacelt. Viņš nespēja man neko pateikt, jo māte bija kopā ar mums. Varēju iedomāties, cik apbēdināts viņš jutīsies, kad ieraudzīs, ka neesmu viņam neko uzrakstījusi. Es galīgi nesapratu, ko lai iesāk. Pēc brīža viņš man jautāja, vai nevēlos, lai viņš atnes arfu. Sirds man krūtīs tā dauzījās, ka spēju vienīgi pateikt: «Jā.» Kad viņš atgriezās, kjuva vēl ļaunāk. Es pametu tikai īsu mirkli uz viņu. Viņš uz mani nelūkojās, bet izskatījās tāds, it kā būtu saslimis. Tas mani briesmīgi sarūgtināja. Viņš uzskaņoja arfu un, to atnesis, sacīja: «Ak, jaunkundzi» Tikai šos divus vārdus, bet viņš tos izrunāja tādā balsī, ka es pagalam satraucos. Es kaut ko trinkšķināju, pati nesaprazdama, ko daru. Māte vaicāja, vai mēs nedziedāšot. Ševaljē atvainojās, sacīdams, ka nejūtoties īsti vesels, bet man nebija nekāda aizbildinājuma — un man vajadzēja dziedāt. Vēlējos, kaut man nekad nebijis balss. Ar nolūku izraudzījos dziesmu, ko nemaz nemācēju, jo skaidri zināju, ka nespēšu nodziedāt nevienu melodiju, un tad kaut kas būs pamanāms. Laimīgā kārtā ieradās kāds ciemiņš; un, tiklīdz sadzirdēju piebraucam karieti, beidzu dziedāt un lūdzu aiznest arfu. Ļoti baidījos, ka arī viņš tūlīt ies prom, bet viņš atgriezās.

Kamēr māte tērzēja ar atbraukušo dāmu, es gribēju vēlreiz pamest acis uz ševaljē. Sastapu viņa skatienu un nespēju vairs novērst savējo. Pēc brīža redzēju, ka viņam pār vaigiem rit asaras, un viņam vajadzēja aizgriezties, lai neviens tās neieraudzītu. Piepeši es vairs nevarēju izturēt, jutu, ka pati tūlīt sākšu raudāt. Es izgāju no viesistabas un uz kādas papīra strēmeles uzrakstīju: «Lūdzu, neesiet tik bēdīgs, apsolos Jums atbildēt.» Patiesi, Tu gan nevari sacīt, ka tas būtu kas slikts, un es nemaz nespēju citādi rīkoties. Ieliku zīmīti starp arfas stīgām, kā bija ielikta viņa vēstule, un atgriezos salonā. Jutos jau mierīgāka. Mani ļoti traucēja dāma, kas bija atnākusi pie mātes. Par laimi, viņa bija ieradusies tikai īsā vizītē un drīz aizgāja. Tiklīdz svešā bija prom, sacīju, ka man atkal vajadzīga arfa, un lūdzu ševaljē to atnest. Pēc viņa sejas redzēju, ka viņš neko nenojauš. Bet, kad viņš atgriezās, — vai, cik apmierināts izskatījās! Novietodams arfu manā priekšā, viņš nostājās tā, ka māte nevarēja redzēt, ko mēs darām, saņēma manu roku un paspieda... Un kādā veidā... Tas bija tikai īss mirklis, bet es Tev nevaru izteikt, cik laimīga jutos. Es tomēr atrāvu roku, tātad man neko nevar pārmest.

Tagad, mīļā draudzene, Tu pati redzi, ka es nemaz nevaru viņam nerakstīt, jo esmu apsolījusi; turklāt es negribu viņu ātkal apbēdināt, no tā es ciešu vēl vairāk nekā viņš. Ja tas būtu kādā sliktā nolūkā, es patiešām tā nedarītu. Bet kāds ļaunums var rasties no rakstīšanas, it sevišķi, ja tā kādam liedz būt nelaimīgam? Mani mulsina tikai tas, ka lāgā neprotu tādu vēstuli uzrakstīt, bet gan jau viņš sapratīs, ka tā nav mana vaina; turklāt esmu pārliecināta — katrā ziņā viņam sagādās prieku jau tas vien, ka to būšu rakstījusi es.

Paliec sveika, dārgā draudzene! Ja domā, ka man nav taisnība, saki man to, bet man tā neliekas. Jo tuvāk nāk brīdis, kad man jāķeras pie rakstīšanas, jo stiprāk pukst sirds aiz bailēm, ka man nekas neiznāks. Un tomēr tas jādara, jo esmu viņam apsolījusi. Paliec sveika!

. ., 17 ,. . gada 20. augustā

XIX VĒSTULE

SESILA VOLANŽA SEVALJE DANSENĪ

Cienītais kungs, Jūs vakar bijāt tik bēdīgs un tas mani tā sarūgtināja, ka ļāvu jūtām vaļu un apsolīju atbildēt uz Jūsu vēstuli. Taču joprojām noprotu, ka man to nevajadzētu darīt, tomēr apsolījusi esmu un negribu lauzt vārdu, un tas var tikai pierādīt manu draudzību pret Jums. Tagad, kad to zināt, es ceru, Jūs vairs nelūgsiet no manis vēstules. Tāpat arī ceru — Jūs nevienam neteiksiet, ka esmu Jums rakstījusi, jo par to mani noteikti nosodītu un man rastos lielas nepatikšanas. Galvenais — ceru, ka Jūs pats nesāksiet par mani domāt ko sliktu, tas mani apbēdinātu vairāk par visu. Varu droši apgalvot, ka nevienam citam es neparādītu tādu laipnību kā Jums. Es ļoti vēlētos, lai Jūs vairs nebūtu tik skumīgs kā līdz šim — tas man laupa visu prieku par tikšanos ar Jums. Jūs redzat, cienītais kungs, ka es ar Jums runāju pilnīgi vaļsirdīgi. Es vienīgi gribētu, lai mūsu draudzība nekad nebeigtos, taču es Jūs lūdzu — vairs man nerakstiet.

Pagodinos būt Jūsu

Sesila Volanža

... 17... gada 20. augustā

XX VĒSTULE

MARĶĪZE DE MERTEIJA VIKONTAM DE VALMONAM

Ak Jūs, viltniek, Jūs man glaimojat aiz bailēm, ka es varētu sākt par Jums zoboties. Labi, es Jūs apžēlošu: Jūs man rakstāt tik daudz neprātību, ka man tiešām Jums jāpiedod tiklība, kādā Jūs tur prezidenta kundze. Es gan nedomāju, ka mans ševaljē varētu būt tikpat iecietīgs kā es; viņš vis nebūtu tas vīrs, kurš spētu atzīt mūsu līguma atjaunošanu, un viņam Jūsu trakā iedoma itin nemaz nepatiktu. Tomēr es smējos no sirds, un man bija žēl, ka jāsmej as vientulībā. Ja Jūs būtu te, vēl nevar zināt, kur priecīgais prāts mani aizvilinātu, bet man ir bijis laiks pārdomām, un esmu apbruņojusies ar stingrību. Tas nenozīmē, ka noraidījums būtu mūžīgs, taču domāju, ka vajag pagaidīt, un man ir taisnība. Tagad, iespējams, es nonāktu patmīlības varā, un, ja kādam spēle iepatikusies, tas vairs nezina, cik tālu tā novedīs. Es rīkotos kā īsta sieviete, ja Jūs no jauna savaņģotu un liktu Jums aizmirst prezidenta kundzi; un, ja es, necienīgā, ņemtos Jūs nomaldināt no tikuma ceļa, tas būtu šausmīgs skandāls. Lai izvairītos no šādam briesmām, daru zināmus savus noteikumus.

Tikko būsiet ieguvis savu daiļo Dieva bijātāju un varēsiet man to pierādīt, nāciet — būšu Jūsu rīcībā. Bet Jūs jau zināt, ka svarīgās lietās der tikai rakstiski pierādījumi. Tā rīkojoties, es Jums būšu atalgojums, nevis mierinājums, un šāda doma man ir daudz vairāk pa prātam; no otras puses, Jūsu panākumi iegūs jo lielāku svaru, ja paši kļūs par iemeslu neuzticībai. Nāciet jel, nāciet drīzāk un atnesiet savas uzvaras balvu līdzīgi mūsu krietnajiem bruņiniekiem, kuri nolika pie savu dāmu ka jam mirdzošos uzvaru augļus. Bez jokiem, man ļoti gribētos zināt, ko tāda tiklā var rakstīt pēc zināmā brīža un kādus plīvurus viņa klāj pār saviem prātuļojumiem, kad nometusi tos no sava auguma. Jums pašam jāizlemj, vai es prasu par sevi pārāk augstu cenu, taču brīdinu, ka nedomāju atkāpties ne par sprīdi. Līdz tam laikam, dārgo vikont, Jūs atzīsiet par labu manu uzticību ševaljē un arī to, ka izklaidējos, darīdama viņu laimīgu, kaut gan Jās tādēļ mazlietiņ skumstat!

Turklāt, ja es tik stingri neievērotu tikumību, manuprāt, viņam šobrīd būtu radies bīstams pretinieks — mazā

Volanža. Esmu vai bez prāta šā bērna dēļ: tā ir īsta kaislība. Vai nu es maldos, vai arī viņa kļūs par vienu no visvairāk aplidotajām mūsu sabiedrības sievietēm. Noraugos, kā viņas sirsniņa atraisās, un tā ir burvīga aina. Savu Dansenī viņa jau mīl jo kvēli, bet pati vēl neko nesaprot. Arī viņš, kaut stipri iemīlējies, vēl ir bikls, kā jau tādos gados mēdz būt, un neiedrošinās viņai daudz to izrādīt. Abi mani dievina. It īpaši maziņā — viņa briesmīgi gribētu atklāt man savu noslēpumu; dažas pēdējās dienas viņa izskatās sevišķi nomākta, un es viņai daudz ko atvieglotu, ja mazliet palīdzētu, taču paturu prātā, ka viņa vēl ir bērns, un negribu apdraudēt savu labo slavu. Dansenī ar mani runāja mazliet skaidrāk, bet attiecībā pret viņu man ir noteikts viedoklis — es nevēlos viņu uzklausīt. Kas attiecas uz meiteni, man bieži uznāk kārdinājums padarīt viņu par savu audzēkni; tas būtu mans pakalpojums Žerkūram. Laika man pietiek, jo viņš būs Korsikā līdz pat oktobrim. Man ir padomā, kā šo laiku izlietot, un mēs gādāsim, lai viņš apprecētu zinošu sievieti, nevis savu nevainīgo klostera audzēkni. Patiešām, cik gan nekaunīgi pašpārliecināts ir šis cilvēks, kurš iedrošinās mierīgi gulēt, kad vēl nav atriebta sieviete, kurai ir pamats būt ar viņu nemierā. Ziniet, ja mazā šobrīd būtu te, es viņai sarunātu diezin ko.

Palieciet sveiks, vikont! Arlabvakar un labu veiksīni; dieva dēļ, speriet taču kādu soli uz priekšu! Iedomājieties: ja Jūs neiegūsiet šo sievieti, citas sarks, ka ir Jums piederējušas.

... 17... gada 20. augustā

XXI VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Beidzot, mana daiļā draudzene, esmu spēris soli uz priekšu, turklāt lielu soli, kurš, ja arī nav novedis mani pie mērķa, vismaz ir parādījis, ka esmu uz īstā ceļa, un izkliedējis bažas, ka es varētu būt nomaldījies. Beidzot esmu atzinies mīlestībā; un, kaut arī uzdūros uz visstūrgalvīgāko klusēšanu, varbūt atbilde, ko saņēmu, ir vis-

lielākā mērā nepārprotama un glaimojoša; taču nesteigsimies notikumiem priekšā un atgriezīsimies pie sākuma.

Jūs atceraties, ka ir uzdots mani izsekot. Nu labi! Es nolēmu pavērst šo apkaunojošo līdzekli par labu visiem. Liku savai uzticības personai sameklēt apkārtnē kādu nelaimīgo, kam vajadzīgs atbalsts. To nebija grūti izdarīt. Vakar pēcpusdienā man pateica, ka šodien no rīta puses aprakstīs iedzīvi kādai ģimenei, kas nespēj samaksat nodevas. Vispirms noskaidroju, ka tajā mājā nav nevienas sievietes vai jaunavas, kuras gadi vai izskats varētu vērst manu rīcību aizdomīgu. Un, kad biju ievācis sīkas ziņas, pie vakariņu galda pateicu, ka nākamajā rītā došos medībās. Te man jāatzīst prezidenta kundzes godīgums: nav šaubu, ka viņu māc zināmi sirdsapziņas pārmetumi pašas rīkojuma dēļ; un, kaut viņai nav pa spēkam pārvarēt savu ziņkāri, viņai tomēr pietika dūšas iebilst pret manu nodomu. Esot gaidāms briesmīgs karstums, un es vēl varot saslimt; es neko nenomedīšot un veltīgi sevi nogurdināšot; šīs sarunas laikā viņas acis, kuras varbūt bija daiļrunīgākas, nekā viņa vēlētos, ļāva man pilnam saprast, ka viņa gribētu, lai es šos muļķīgos padomus pieņemu par prātīgiem. Kā jau varat iedomāties, es sargājos padoties, es pat paliku nelokāms pret mazu uzbrukumu medībām un medniekiem un neņēmu vērā vieglu īgnuma mākulīti, kurš visu vakaru aptumšoja dievišķo seju. Kādu brīdi baidījos, ka viņa varētu atsaukt savus rīkojumus, jo tad viņas smalkjūtība man sagādātu tikai neērtības. Nebiju pareizi novērtējis sievietes ziņkārību, tālab kļūdījos. Jau tajā pašā vakarā ziņnesis mani nomierināja, un es likos gulēt gandarīts.

Rītausmā pieceļos un dodos ceļā. Nepilnu piecdesmit soļu attālumā no pils ieraugu spiegu, kas man seko. Sāku medīt un soļoju tieši pāri laukiem uz ciemu, kur esmu nodomājis nonākt; pa to laiku man bija tikai viena izklaidēšanās — piespiedu to muļķi, kurš man sekoja, krietni noskrieties, jo viņš baidījās iet nost no ceļa, tāpēc pastaigas laikā noskrēja trīstik lielu gabalu kā es. Tā pūlēdamies, es pats briesmīgi sakarsu un apsēdos zem kāda koka atpūsties. Vai no viņa puses tā nebija nekaunība — aizlavīties aiz krūma ne divdesmit soļu attālumā un arī apsēsties? Vienu brīdi man uznāca kārdinājums ņemt bisi un izšaut uz viņu kaut vai ar skrotīm — tā vismaz es būtu pietiekami skaidri parādījis, cik bīstama var būt ziņkārība, taču, viņam par laimi, laikus

atcerējos, ka spiegs manos plānos ir noderīgs un pat nepieciešams; šī doma viņu izglāba.

Galu galā nonāku ciemā; redzu, ka tur valda satraukums; pieeju tuvāk pūlim, apjautājos, kas notiek; man to pastāsta. Lieku pasaukt nodokļu piedzinēju un, padodamies augstsirdīgas līdzjūtības aicinājumam, cēli samaksāju piecdesmit sešus livrus, kuru dēļ pieci cilvēki būtu nonākuši galējā postā un izmisumā. Jūs nevarat iedomāties, kāds svētīšanas vārdu koris pēc šīs vienkāršās rīcības atskanēja visapkārt no klātesošo mutēm! Kādas pateicības asaras lēja vecais' ģimenes tēvs, un tās vērta skaistu šī patriarha vaigu, kuru pirms brīža izmisuma niknās zīmes darīja patiesi atbaidošu! Es noraudzījos šajā ainā. Tad uz manu pusi ātriem soļiem nāca kāds cits — jaunāks zemnieks, vezdams pie rokas sievieti un divus bērnus, un teica: «Metīsimies ceļos šī Dieva tēla priekšā!» Un tajā pašā brīdī man pie kājām ceļos nometās aplaimotā ģimene. Atzīstos savā vājumā: man saskrēja asaras acīs, un es neviļus jutu sevī milstam dievišķīgu aizkustinājumu. Biju izbrīnījies, saprazdams, kādu patiku sagādā labdarība; un es sliecos domāt, ka tie, kurus dēvējam par labdarīgiem cilvēkiem, nemaz nav tik ļoti nesavtīgi, kā mums mēdz apgalvot. Lai kā tas būtu, es uzskatīju, kņ taisnības labad vajag samaksāt par prieku, ko šie nabaga ļaudis man sagādāja. Man bija līdzi desmit luidori, iedevu tos viņiem. Atkal sākās pateikšanās, taču tā vairs nebijā tik jūsmīga: lielo, īsto iespaidu radīja tas, kas bija patiešām nepieciešams, pārējais bija tikai vienkāršs pateicības izpaudums un izbrīns par pārliecīgām dāvanām.

Tomēr šīs ģimenes daudzvārdīgo slavinājumu straumē es biju kā īsts drāmas varonis atrisinājuma ainā. Jūs noprotat galveno — pūlī atradās arī uzticamais spiegs. Savu mērķi biju sasniedzis: atbrīvojos no viņiem un atgriezos pilī. Visu pārdomājis, apsveicu pats sevi par gudro izdomu. Šī sieviete, bez šaubām, ir manu daudzo pūliņu vērta; kādu dienu tās būs parādzīmes, ko viņai uzrādīt; un, zināmā mērā samaksājis par viņu jau iepriekš, es ar pilnām tiesībām un bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem varēšu rīkoties, kā vien ienāks prātā.

Aizmirsu Jums pateikt — lai no visa gūtu sev labumu, teicu lāga ļautiņiem, lai viņi lūdz Dievu par manu plānu laimīgu piepildīšanos. Jūs redzēsiet, vai viņu lūgšanas nav jau daļēji uzklausītas... Taču man ziņo, ka vakariņa^ galdā, tāpēc vēstuli aizzīmogošu tūlīt, jo vēlāk to vairs

nevarētu paspēt. Tātad — turpinājums sekos. Žēl gan, jo labākais vēl priekšā. Palieciet sveika, daiļā draudzene! Jūs man laupāt brīdi prieka viņu redzēt.

... 17,,. gada 20. augustā

XXII VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE DE VOLANŽA KUNDZEI

Jums, kundze, droši vien būs patīkami uzzināt par kādu de Valmona kunga īpašību, kas, manuprāt, ir pilnīgi pretēja visām tām, ar kādām viņš Jums raksturots. Ir tik nepatīkami domāt ļaunu par jebkuru cilvēku, tik skumji redzēt tikai grēku ļaudīs, kuri īstenībā ir apveltīti ar īpašībām, kas var mudināt uz tikumību. Beidzot, Jums ir tāda slieksme uz žēlsirdību, tāpēc, domājams, būsiet pateicīga, ja varēsiet grozīt savu pārlieku bargo spriedumu, kad došu Jums tādu iespēju. Manuprāt, de Valmona kungam ir pilnīgs pamats cerēt uz tādu laipnību, es pat sacītu — taisnīgumu; pastāstīšu, kāpēc tā domāju.

Šorīt viņš devās vienā tādā pastaigā, kas varētu, kā Jums šķita, modināt aizdomas par kādiem viņa plāniem mūsu apkaimē; tā bija doma, kurai arī es, jāatzīstas, pārāk pieķēros. Par laimi viņam un, galvenais, par laimi mums, jo tas pasargāja mūs no netaisna sprieduma, vienam no maniem ļaudīm bija jāiet uz to pašu pusi, kur vikontam;[12] un tādā kārtā mana nosodāmā ziņkāre, kurai tomēr bija laimīgas sekas, tika apmierināta. Mums pastāstīja, ka de Valmona kungs atradis... ciemā kādu nelaimīgu ģimeni, kura nav spējusi samaksāt nodevas un kuras iedzīvi tāpēc gribējuši izpārdot, un viņš ne vien pasteidzies samaksāt šo nelaimīgo cilvēku parādu, bet vēl iedevis viņiem diezgan daudz naudas. Mans kalpotājs savām acīm redzējis vikonta cildeno rīcību, un vēl viņš man pastāstīja, ka zemnieki, runādami savā starpā un ar viņu, sacījuši, ka iepriekšējā dienā kāds cilvēks, kuru tie aprakstījuši un kurš, pēc mana kalpotāja domām, ir de

Valmona kunga sulainis, ievācis ziņas par ciema iedzīvotajiem, kam būtu vajadzīga palīdzība. Ja tas taisnība, vikonta rīcība nav tikai acumirkļa laipnība, kas gadā? gluži nejauši, — tas ir iepriekš apsvērts nodoms darīt labu, tā ir tieksme uz labdarību, tas ir visskaistāko dvēseļu augstākais tikums — vienalga, vai tā ir nejaušība vai apdomāta rīcība, tā katrā ziņā ir godprātīga un slavējama, un pat stāsts par to mani aizkustināja līdz asarām. Teikšu vēl vairāk un arī tikai patiesības labad, ka tad, kad es ierunājos par šo notikumu, par kuru viņš pats nebija bildis ne pušplēsta vārda, de Valmona kungs sakumā vēl mēģināja visu noliegt un, kad beidzot bija spiests to apstiprināt, izturējās tā, it kā viņa acīs notikušajam nebūtu nekādas nozīmes, un, manuprāt, tāda kautrība vēl divkāršo viņa tikumu.

Un tagad, mana dziļi cienījamā draudzene, sakiet — vai de Valmona kungs patiešām ir neglābjami samaitāts cilvēks? Ja viņš tāds būtu un rīkotos, kā es rakstīju, kas tad atliktu godīgiem ļaudīm? Kā — vai tad ļaunie līdz ar krietnajiem lai baudītu labdarības prieku? Vai Dievs ļautu godīgai ģimenei pieņemt no nelieša rokām palīdztbu, par ko tā pateicas dievišķajai providencei? Un vai Dievam patiktu dzirdēt no šķīstām lūpām svētīšanas vārdus atkritējam? Nē. Man labāk tīk domāt, ka maldu ceļš, lai arī garš, tomēr nav mūžīgs; un es nespēju ticēt, ka tas, kurš dara labu, varētu būt tikuma noniecinātājs. De Valmona kungs droši vien ir tikai vēl viens piemērs tam, cik bīstami var būt sakari. Es palieku pie šīs pārliecības, un man tā ir mīļa. Ja, no vienas puses, tā palīdzēs viņu attaisnot Jūsu acīs, no otras puses, tā man vērtīs jo dārgāku maigo draudzību, kas mani uz mūžiem saista pie Jums.

Man ir tas gods utt.

P.S. Mēs ar de Rozmonda kundzi pēc brīža dosimies apmeklēt godīgo nelaimes piemeklēto ģimeni un pievienot mūsu novēloto palīdzību tai, ko jau sniedzis de Valmona kungs. Ņemsim viņu līdzi. Mēs vismaz sagādāsim lāga ļaudīm prieku vēlreiz skatīt viņu labdari; manuprāt, tas ir viss, ko viņš mums vēl atstājis darāmu.

17;,, gada 20. augustā

XXIII VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Mēs palikām pie manas atgriešanās pilī —- es turpinu savu stāstu.

Man tik vien bija laika kā mazliet saposties, un es devos uz salonu, kur mana daiļā nodevās izšūšanai un vietējais kirē lasīja priekšā vecajai krustmātei avīzi. Es apsēdos blakus rokdarbu galdiņam. Skatieni — vēl maigāki nekā parasti, gandrīz glāsmaini — drīz ļāva man noprast, ka viņas kalpotājs jau ziņojis par sava uzdevuma izpildi. Patiešām — ziņkārīgā skaistule vairs nespēja ilgāk glabāt man nolaupīto noslēpumu un, nebaidīdamās pārtraukt cienījamo mācītāju, kura lasīšanas veids stipri atgādināja sprediķošanu, teica: «Man arī ir kas jauns pastāstāms,» — un tūlīt izklāstīja manu piedzīvojumu tik patiesi, ka tas darīja godu viņas ziņneša saprātam. Varat iedomāties — es laidu darbā visu savu kautrību, bet kas gan spētu apturēt sievieti, kura, pati neapzinādamās, slavina iemīļoto? Tā ļāvu viņai vaļu. Varēja domāt, ka viņa dzied slavas dziesmu kādam svētajam. Pa to laiku es ar zināmām cerībām vēroju, ko sola mīlestībai dzirkstošais skatiens, vairāk atraisītās kustības un it īpaši — balss skaņa, kuras manāmajā pacilātībā atklājās dvēseliskas jūtas. Tiklīdz viņa beidza stāstījumu, de Rozmonda kundze sacīja: «Nāciet, mans mīļais, nāciet, es gribu jūs noskūpstīt!» Tūlīt nojautu, ka daiļā sprediķotā ja arī nespētu pretoties skūpstam. Viņa gan mēģināja bēgt, taču tūlīt nonāca manās skavās; un viņas spēki bija daudz par vājiem pretestībai — to tikko pietika, lai viņa nesaļimtu. Jo vairāk šo sievieti vēroju, jo iekārojamāka tā šķiet. Viņa steidzās apsēsties pie rokdarbu galdiņa, un visiem likās, ka viņa atsāk izšūšanu, taču es gan skaidri redzēju, ka daiļavas rokas dreb tik stipri, ka nespēj pat adatu noturēt.

Pēc pusdienām dāmas vēlējās apmeklēt nelaimīgos, kuriem tik cildenā kārtā biju palīdzējis; braucu viņām līdzi. Negribu Jūs garlaikot, tāpēc neatstāstīšu otro pateicību un slavinājumu ainu. Mana sirds, burvīgu atmiņu mudi nāta, tiecas drīzāk atgriezties piiī. Brauciena laikā daiļā prezidentiene bija vēl sapņaināka nekā parasti un nebilda ne vārda. Arī es klusēju — biju pilnīgi iegrimis

I*.I!domās, kā izmantot savā labā dienas notikumu radīto и spaidu. Runāja vienīgi de Rozmonda kundze, un mēs и ļumis atbildējām kādu vārdu. Mēs droši vien garlaikotai veco krustmāti, un tas atbilda manam nodomam. Viņa, no karietes izkāpusi, tūlīt devās uz savām istabām un mūs abus ar daiļavu atstāja divatā vāji apgaismotajā viesistabā — maigā puskrēslā, kas apveltī ar drosmi biklu mīlestību.

Man nebija grūti ievirzīt sarunu tādā gultnē, kādā vēlējos. Piemīlīgās sprediķotajās dedzība man noderēja labāk, nekā būtu noderējusi paša pārdrošība. «Ja cilvēks ir cienīgs darīt labu,» viņa sacīja, pievērsdama man maiguma pilnu skatienu, «kā viņš spēj vadīt dzīvi ļaunos darbos?» — «Es neesmu pelnījis nedz tādus slavinājumus, nedz tādas paļas,» atbildēju. «Un es nesaprotu, kā jūs, kas esat apveltīta ar tādu prātu, joprojām nenoprotat, kas īstenībā esmu. Ja arī uzticēšanās man kaitēs jūsu acīs, jūs esat tik augstas cieņas vērta, ka es neuzdrīkstos jums to liegt. Manas uzvedības izskaidrojumu jūs atradīsiet raksturā, kas diemžēl ir viegli ietekmējams. Kad dzīvoju starp ļaudīm ar samaitātiem tikumiem, atdarināju viņu nelietības, varbūt savas patmīlības dēļ mēģināju pat citus pārspēt. Turpretī šeit, tikumības parauga savaldzināts, kaut necerēdams sasniegt jūsu cildenumu, esmu vismaz mēģinājis jums tuvoties. Jā, varbūt rīcība, par kuru mani šodien slavējāt, zaudēs jūsu acīs visu vērtību, ja uzzināsiet tās īsto iemeslu! (Redziet, daiļā draudzene, cik tuvu patiesībai es biju!) Ne jau es esmu tas,» turpināju, «kuram šiem nelaimīgajiem vajadzētu pateikties par palīdzību. Tur, kur jūs saskatāt slavējamu rīcību, es tikai meklēju iespēju patikt. Es biju vienīgi — jo tas ir jāpasaka — savas pielūgtās dievības niecīgs sūtnis (te viņa mēģināja mani pārtraukt, bet es to nepieļāvu). Tieši šajā brīdī,» es piebildu, «tikai vājuma dēļ izpaužu savu noslēpumu. Es biju apņēmies jums to noklusēt; es gribēju justies aplaimots, sniedzot jūsu tikumiem, tāpat kā jūsu burvībai, tīru godinājumu, par kuru jūs nekad neko neuzzinātu, taču nav manos spēkos runāt nepatiesību, savām acīm skatot pašu nevainību, es negribētu sev pārmest ļaunprātīgu izlikšanos jūsu priekšā. Neiedomājieties, ka jūs pazemoju ar noziedzīgām cerībām. Es būšu nelaimīgs un zinu to, bet ciešanas man būs dārgas — tās būs manas mīlas pilnestības pierādījums; nolikšu savas mokas pie jūsu kājām, ziedošu tās jūsu sirdij. Tur smel-

šos spēkus jaunām ciešanām, tur radīšu līdzjūtības labvēlību un tikšu mierināts, jo jūs būsiet mani žēlojusi. Ak, dievinātā! Uzklausiet mani, žēlojiet mani, palīdziet man!» Te es nokritu ceļos pie viņas kājām un spiedu viņas delnas savējās, bet viņa tās acumirklī atrāva un ar izmisuma pilnu kustību aizsedza acis. «Ak, es nelaimīgā!» viņa iesaucās un izplūda asarās. Par laimi, biju aizrunājies tiktāl, ka pats sāku raudāt; un, atkal saņēmis viņas rokas, es tās slacīju asarām. Šāda piesardzība bija gluži nepieciešama, jo daiļavu tā nodarbināja pašas ciešanas, ka manējās varēja palikt nepamanītas, ja es nebūtu atradis šo līdzekli, kā tās atgādināt. Turklāt varēju pēc sirds patikšanas vērot burvīgo seju, ko asaru pievilcība vērta vēl daiļāku. Mani prāti mulsa, un es tik maz biju savu iegribu kungs, ka mani jau vilināja doma izmantot šo vājuma mirkli.

Cik liels gan ir mūsu vājums! Cik milzīga — apstākļu vara, ja pat es, aizmirsdams savus plānus, riskēju pāragras uzvaras dēļ zaudēt ilgu cīņu burvību un mokošas padošanās jaukumus; mani tā bija pārņēmusi jauneklīga iekāre, ka es biju gatavs de Tur veļa kundzes uzvarētājam par visu pūliņu augļiem iegūt tikai pliekano priekšrocību — vēl vienu sievieti vairāk! Lai jel viņa padodas, bet lai cīnās; kaut viņai nepietiek spēka uzvarēt, lai tomēr viņai tā ir gana pretestībai; lai viņa pēc sirds patikas izbauda sava vājuma apziņu, taču lai neparko nevēlas atzīt sakāvi. Atstāsim nožēlojamam malumedniekam garāmejošas stirnas nogalināšanu no slēpņa — īstam medniekam tā jāpievār. Tas ir smalks plāns, vai ne? Bet varbūt es tagad jau nožēlotu, ka neesmu to izpildījis, ja manai piesardzībai nebūtu nācis talkā gadījums.

Mēs izdzirdām troksni. Kāds nāca uz viesistabu. De Tur-vela kundze strauji piecēlās, paķēra svečturi un atstāja salonu. Vajadzēja vien ļaut viņai to darīt. Nācējs bija tikai sulainis. Tiklīdz par to pārliecinājos, sekoju viņai. Kad biju paspēris dažus soļus, izdzirdu, ka viņa, varbūt mani pazinusi, varbūt nenoteiktu baiļu dzīta, pasteidzināja gaitu un drīzāk ieskrēja nekā iegāja savā istabā un cieši aizvēra durvis. Piegāju pie tām, bet atslēga bija iekšpusē, un es sargājos klauvēt — tas viņai dotu pārāk vieglas pretošanās iespēju. Laimīgā kārtā man iešāvās prātā doma palūkoties pa atslēgas caurumu, un es patiešām ieraudzīju dievināmo sievieti ceļos nokritušu, asarām plūstot, iegrimušu dedzīgā lūgšanā. Kādu dievu viņa iedrošinājās pie-

saukt? Un vai tas ir pietiekami varens, lai kaut ko iespētu pret mīlestību? Tagad viņa velti meklē palīgus ārpus mums: no šā brīža viņas liktenis ir manās rokās.

Nospriedu, ka šodien esmu padarījis pietiekami daudz, tāpēc arī aizgāju uz savām istabām un sāku rakstīt Jums vēstuli. Cerēju viņu ieraudzīt pie vakariņu galda, bet viņa lika pateikt, ka jūtas nevesela un ir devusies pie miera. De Rozmonda kundze gribēja vājinieci apraudzīt, bet viltīgā sirdzēja bija izdomājusi galvassāpes, kuru dēļ nevarēja nevienu pieņemt. Kā jau noprotat, pēc maltītes vakarēšana ilgi neturpinājās un arī man sākās galvassāpes. Iegājis savā istabā, uzrakstīju garu vēstuli, sūdzēdamies par pārliecīgu bardzību, un likos gulēt, nolēmis to nodot šorīt. Kā varat spriest pēc šās vēstules datuma, gulēju slikti. Piecēlos un vēlreiz pārlasīju savu vēstījumu. Sapratu, ka neesmu to uzrakstījis pietiekami piesardzīgi, ka tajā izpaužu vairāk dedzības nekā mīlestības un vairāk īgnuma nekā skumju. Jāraksta jauna, bet mierīgākā garā.

Redzu gaismu austam un ceru, ka svaigums, kas nak tai līdzi, palīdzēs man aizmigt. Likšos atkal gultā; un, lai cik liela ir šīs sievietes vara, apsolu Jums nenodoties viņai tādā mērā, ka man nepietiktu laika ilgiem sapņiem par Jums. Palieciet sveika, daiļā draudzene!

lb 17gada 21. augustā pulksten četros no rīta

XXIV VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZEI

Esiet žēlsirdīga, kundze, un pagodiniet mani, nomierinādama vētru manā dvēselē, pagodiniet mani, pasakot, uz ko es drīkstu cerēt vai no kā man jābaidās. Neziņa, kas mīt starp laimes pārpilnību un izmisuma bezgalību, sagādā nežēlīgas mokas. Kāpēc es atklāju Jums savu sirdi? Kāpēc nespēju pretoties valdonīgajam valdzinājumam, kas lika izpaust manas domas? Samierinādamies ar Jūsu dievināšanu klusībā, es baudīju vismaz savu mīlestību; un šīs skaidrās jūtas, kuras vēl neskāra Jūsu ciešanu veidols, bija mana svētlaime, bet svētlaimes avots ir pārvērties

I' Iг ciešanu avotu, kopš esmu redzējis plūstam Jūsu asa-i«isr kopš dzirdēju nežēlīgos vārdus: «Ak, es nelaimīgā!» Kundze, tie vēl ilgi skanēs manā sirdī. Kāds briesmīgs liktenis ir lēmis, ka vismaigākās jūtas spēj Jums iedvest vienīgi šausmas? No kā Jūs baidāties? Ak vai, tās nav bailes dalīties šajās jūtās; Jūsu sirds, ko neesmu pareizi izpratis, nav radīta mīlestībai — just spēj vienīgi manējā, kuru Jūs bez gala apbērāt ar pārmetumiem; jūsēja nav pat līdzjūtības. Ja tā nebūtu, Jūs neliegtu mierinājuma vārdus nelaimīgajam, kurš Jums atklāj savas ciešanas; Jūs nevairītos no viņa skatieniem, ja viņa vienīgais prieks ir Jūs uzlūkot; Jūs nebūtu tik nežēlīgi rotaļājusies ar viņa sirds nemieru, liekot pasacīt, ka jūtaties nevesela, un pat neatļaujot apjautāties par Jūsu veselību; Jūs butu jutusi, ka šī pati nakts, kas Jums bija tikai divpadsmit atpūtas stundas, viņam bija vesels ciešanu gadsimts.

Sakiet jel — ar ko esmu izpelnījies tādu satriecošu bardzību? Es nebaidos Jūs aicināt par soģi: ko īsti esmu noziedzies? Vienīgi pats pret savu gribu padevies jūtām, ko iedvesis skaistums un stiprinājis tikums, vienmēr bijis godbijīgi atturīgs, un mana nevainīgā atzīšanās ir bijusi uzticēšanās, nevis cerību iedvesta — vai pievilsiet šo uzticēšanos, kuru pati šķietami atļāvāt un uz kuru es paļāvos no visas sirds? Nē, es nespēju tam ticēt — tas nozīmētu atzīt, ka Jums piemīt tāds netikums, un mana sirds saceļas pret domu, ka Jums varētu būt kaut viens netikums, es atsakos no saviem pārmetumiem; es varēju tos uzrakstīt, bet nespēju aptvert ar prātu. Jel Jaujiet man domāt, ka esat pati pilnība, tas ir vienīgais prieks, kāds man vēl paliek! Pierādiet to, veltījot man savas augstsirdīgās rūpes! Vai gan ir kāds nelaimīgais, kam neesat sniegusi palīdzīgu roku un kam tā būtu tikpat nepieciešama kā man? Nepametiet mani neprātā, kādā pati esat iegrūdusi: aizdodiet man savu prātu, jo esat laupījusi manējo; kad būsiet mani padarījusi par cilvēku, apgaismojiet mani, tad Jūsu darbs būs pabeigts.

Es negribu Jūs krāpt; Jums neizdosies uzvarēt manu mīlestību, bet Jūs man iemācīsiet to savaldīt: vadot manus soļus, diktējot manus vārdus, Jūs mani vismaz paglābsiet no briesmīgās nelaimes — Jums nepatikt! Vispirms izkliedējiet šīs bailes, kas laupa cerību! Sakiet, ka piedodat man, ka žēlojat mani! Aplieciniet savu iecietību! Jums nekad tās nebūs tik daudz, cik es vēlētos, bet es lūdzu tikai to, bez kā nespēju dzīvot, — vai Jūs man to liegsiet?

Palieciet sveika, kundze, pieņemiet ar laipnību manas goddevīgas jūtas — tās ne par mata tiesu nemazina manu cieņu pret Jums.

17;.. gada 20. augustā

XXV VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Nosūtu Jums ziņojumu par vakardienas notikumiem.

Pulksten vienpadsmitos iegāju pie de Rozmonda kundzes — un ar viņas laipnu palīdzību tiku ievests pie šķietamās sirdzējas, kura vēl atradās gultā. Acis viņai bija ļoti nogurušas, ceru, viņa bija gulējusi tikpat slikti kā es. Izmantoju mirkli, kad de Rozmonda kundze izgāja ārā, un iedevu vēstuli: viņa atsacījās to pieņemt, taču es atstāju savu vēstījumu uz gultas un godīgi gāju pacelt krēslu vecajai krustmātei, kura vēlējās pasēdēt pie sava dārgā bērna; vēstule bija vien jānoslēpj, citādi izceltos skandāls. Slimā neveikli skaidroja, ka viņai laikam esot neliels drudzis. De Rozmonda kundze lika man pataustīt viņai pulsu, uzteikdama manas zināšanas medicīnā. Daiļava tādā kārtā piedzīvoja divkāršas mokas: viņai vajadzēja sniegt man roku un arī nojaust, ka tūlīt tiks atklāti viņas nevainīgie meli. Es patiešām saņēmu viņas roku un saspiedu to ar vienu plaukstu, ar otru glāstīdams svaigo un apaļīgo delmu; viltniece nekādi neizrādīja savas jūtas, tāpēc, no gultas atiedams, sacīju: «Nav manāms itin nokas.» Varēju iedomāties, ka viņas skatiens ir bargs, un, lai viņu sodītu, nemeklēju to; pēc brīža prezidenta kundze iebildēs, ka gribot celties augšā, un mēs viņu atstājām vienu. Viņa ieradās pusdienās, kuras noritēja visai skumji, un sacīja, ka pastaigāties neies, tā darīdama man zināmu, ka nebūs iespējas parunāties. Skaidri sapratu, ka te būtu vietā nopūta un ciešanu pilns skatiens — nav šaubu, viņa to gaidīja, jo tas bija vienīgais brīdis pa visu dienu, kad man izdevās paraudzīties viņai acīs. Lai cik prātīga ir prezidenta kundze, sieviešu sīkās viltībiņas nav svešas arī viņai. Es notvēru mirkli, lai pajautātu, vai viņa nebūtu tik laipna un nedarītu man zināmu manu likteni, un biju mazliet pārsteigts, kad dzirdēju viņu atbildam:

«Jā, mans kungs, esmu uzrakstījusi Jums vēstuli.» Es ļoti vēlējos drīzāk dabūt to savās rokās, bet vai nu tā bija vēl viena viltība, neveiklība vai biklums, taču vēstuli saņēmu tikai vakarā, kad viņa devās uz savām istabām. Es Jums to aizsūtu, tāpat kā savas vēstules melnrakstu; lasiet un spriediet pati: redzat, ar kādu nepārprotamu liekulību viņa apgalvo, ka nepavisam nejūt mīlestību, kaut gan esmu pilnīgi pārliecināts par pretējo; un vēlāk viņa sūdzēsies, ja es viņu krāpšu pēc tam, kaut gan nebaidās mani krāpt pirms tam! Daiļā draudzene, visizveicīgākais vīrietis nevar neko vairāk kā labākajā gadījumā turēties līdzēs vispatiesīgākajai sievietei. Un tomēr jāizliekas, ka ticu visām šīm blēņām, un jānopūlas ar izsamišanu, jo kundzei labpatīk tēlot nepieejamību. Nu, kā lai nealkst atriebības par visu to? Ak, pacietību.. . Bet palieciet sveika! Man vēl daudz jāraksta.

Starp citu, atsūtiet man atpakaļ to necilvēcīgo vēstuli — var iznākt tā, ka vēlāk viņai šīs muļķības liksies ļoti svarīgas, tāpēc man visam jābūt kārtībā.

Neko nerakstīšu par mazo Volanžu; parunāsim par viņu, tiklīdz satiksimies.

,,. 17 .. . gada 22. augustā

XXVI VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE VIKONTAM DE VALMONAM

Varat būt drošs, cienītais kungs, ka Jūs nebūtu saņēmis no manis nevienu vēstuli, ja vakarvakara muļķīgās uzvešanās dēļ man šodien nevajadzētu ar Jums izskaidroties. Jā, es raudāju un atzīstu to; varbūt man nevilšus paspruka arī tie daži vārdi, kurus Jūs tik cītīgi atkārtojat; Jūs esat ievērojis visu — gan asaras, gan to, ko teicu; tātad man viss Jums jāizskaidro.

Esmu pieradusi iedvest vienīgi godīgas jūtas, uzklausīt tikai runas, kuru dēļ nav jāsarkst, tāpat arī baudīt drošību — un, manuprāt, tā ir pelnīta —, tāpēc neprotu nedz slēpt, nedz apspiest savas jūtas. Pārsteigums un apjukums, kādā mani iegrūda Jūsu izturēšanās, neizprotamās

bailes situācijā, kādā es nekad nedrīkstētu nokļūt, varbūt arī aizvainojošā doma, ka pieskaitāt mani pie sievietēm, kuras pats nicināt, un izturaties pret mani kā pret tādu, — tā visa dēļ man uzmācās raudas un, manuprāt, bija pilnīgs pamats sacīt, ka esmu nelaimīga. Šie vārdi, kurus Jūs uzskatāt par tik nozīmīgiem, būtu daudz par vājiem, ja manis teiktajam un asarām būtu vēl kādi citi iemesli — ja es nevis tikai nosodītu jūtas, kas var mani vienīgi aizskart, bet arī baidītos, ka spēšu kādreiz uz tām atbildēt.

Nē, mans kungs, par to man nebija jābaidās; ja tā būtu, es bēgtu no Jums simtiem ljē tālumā, es dotos tuksnesī apraudāt nelaimi, ka esmu Jūs pazinusi. Un, varbūt par spīti pārliecībai, ka nekad nespētu Jūs iemīlēt, es būtu darījusi labāk, ja sekotu savu draugu padomiem un nebūtu ļāvusi Jums sev tuvoties.

Es ticēju — un tā ir mana vienīgā kļūda —, ka Jūs spējat cienīt godīgu sievieti, kura to vien vēlētos kā redzēt Jūs tādu pašu un godāt par to, kura Jūs jau aizstāvēja, kad Jūs apvainojāt viņu ar savām noziedzīgajām vēlmēm. Jūs mani nepazīstat, nē, mans kungs, Jūs mani nepazīstat. Citādi Jums nenāktu prātā pārvērst savas kļūdas par tiesībām — tikai tāpēc, ka Jūs runājāt man vārdus, kurus man nevajadzēja uzklausīt, Jums vēl nevarēja likties, ka tas dotu iemeslu rakstīt man vēstuli, ko man nevajadzētu lasīt; un nu Jūs lūdzat, lai es vadu Jūsu soļus un diktēju Jūsu vārdusl Redziet, cienītais kungs, vienīgais padoms, ko man pieklājas dot, ir — klusēšana un aizmiršana, un Jums piedien tam tikai sekot; tad Jums patiešām būs tiesības uz manu iecietību: tad vienīgi Jūsu varā būs iegūt manu pateicību ... Bet nē, es nelūgšu neko cilvēkam, kurš mani ne druskas nav cienījis; es nedošu ne mazāko uzticēšanās zīmi tam, kurš apdraudējis manu drošību. Jūs piespiežat mani baidīties no Jums, varbūt pat ienīst Jūs, kaut gan es to nevēlējos; es gribēju Jūs uzskatīt vienīgi par savas visvairāk godājamās draudzenes tuvinieku; es, draudzības jūtu mudināta, pacēlu savu balsi pret sabiedrības apsūdzošo balsi. Jūs visu esat sagrāvis; un es paredzu, ka Jūs negribēsiet neko labot.

Man atliek, cienītais kungs, Jums paziņot, ka Jūsu jūtas mani apvaino, ka Jūsu atzīšanās mani pazemo un ka Jūs mani piespiedīsiet nevis kādreiz atbildēt uz Jūsu jūtām, bet gan nekad vairs neredzēt Jūs, ja nesavaldī-

I,irties un neklusēsiet par šim lietām, un to, manuprāt, man ir tiesības no Jums gaidīt un pat prasīt. Es pievienoju šai vēstulei Jūsu rakstīto vēstuli un ceru, ka Jus man labprāt atdosiet manējo; es justos patiešām sarūgtināta, ja paliktu jelkādas pēdas no notikuma, kuram nekad nevajadzēja norisināties. Man ir tas gods utt.

... 17 ,.. gada 21. augustā

XXVII VĒSTULE

SESILA VOLAN2A MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Mīļais Dievs, cik Jūs, kundze, esat laba! Cik pareizi esat nojautusi, ka man būs daudz vieglāk Jums rakstīt nekā runāt ar Jums! Tiesa, ir grūti pateikt to, kas man uz sirds, bet Jūs taču esat mana draudzene, vai nav tiesa? Ai, patiešām — mana visiabā draudzene! Es mēģināšu pārvarēt bailes; turklāt man tik ļoti esat vajadzīga Jūs, vajadzīgs Jūsu padoms! Man ir lielas bēdas, un šķiet, ka visi nojauš, par ko es domāju; un it sevišķi viņa tuvumā es sarkstu, tiklīdz pamanu sev pievēršamies viņa skatienu. Vakar, kad redzējāt mani raudam, bija tieši tas brīdis, kad gribēju ar Jums runāt, bet nezin kas mani atturēja, un, kad pajautājāt, kas man kaiš, asaras sāka birt pret pašas gribu. Es nespētu izteikt ne vārda. Ja ne būtu bijusi Jūs, māte pamanītu, kas ar mani notiek, un ko tad es būtu iesākusi? Lūk, tā nu rit mana dzīve, sevišķi pēdējās četras dienas.

Viss sākās toreiz, kundze, — jā, es Jums to pateikšu, — kad dabūju ševaljē Dansenī vēstuli: ak, es Jums saku taisnību, kad atradu viņa vēstuli, es nemaz nezināju, kas tas ir, bet es melotu, ja apgalvotu, ka lasīju to bez liela prieka; redziet, es labāk visu mūžu skumtu nekā atsacītos no tā, ka viņš man rakstījis. Taču labi zinu, ka nedrīkstu viņam to sacīt, un varu Jums pat apgalvot — esmu viņam teikusi, ka viņš mani sadusmojis, bet ševaljē teic, ka tas ejot pāri viņa spēkiem; un es viņam patiešām ticu, jo biju nolēmusi viņam neatbildēt, bet nespēju sevi pārvarēt. Ak, esmu rakstījusi viņam vienu vienīgu reizi un arī tad pa daļai tādēļ, lai pasacītu, ka nevajag rakstīt, tomēr, par spīti visam, viņš joprojām raksta; un, tā kā uz šīm vēstulēm neatbildu, skaidri redzu, cik bēdīgs viņš ir, un tas mani sarūgtina vēl vairāk — tik ļoti, ka vairs nezinu, ko iesākt, ko darīt, un mani var tikai nožēlot.

Es Jūs lūdzu, kundze, pasakiet — vai tiešām tas būtu tik ļauni, ja es laiku pa laikam atbildētu viņam? Vienīgi tik daudz, lai pārliecinātu vairs nerakstīt un palikt tādam, kāds viņš bija agrāk, jo, ja tā turpināsies, es patiešām nezinu, kas ar mani notiks. Redziet, kad lasīju viņa pēdējo vēstuli, es raudāju, ka tas nebeidzas, un esmu pārliecināta — ja es joprojām viņam neatbildēšu, mums abiem būs jācieš lielas mokas.

Es Jums aizsūtīšu arī viņa vēstuli vai tās norakstu, un tad Jūs pati varēsiet spriest; Jūs redzēsiet, ka neko ļaunu viņš nelūdz. Tomēr, ja Jums viņa rīcība liksies nepiedienīga, es apsolu to aizliegt, taču ceru, ka domāsiet tāpat kā es: tur nav nekā slikta.

Kad nu runāju par to, atļaujiet, kundze, uzdot Jums vēl vienu jautājumu: man ir skaidri sacīts, ka nav labi kādu mīlēt, bet kāpēc? Es Jums vaicāju tālab, ka ševaljē Dan-senī kungs domā — tas nemaz neesot slikti un gandrīz visi cilvēki mīlot; ja tā ir, es nesaprotu, kāpēc lai es būtu vienīgā, kas sev to liedz; vai varbūt tas ir slikti vienīgi jaunavām? Jo es pati dzirdēju māti sakām — D. kundze mīlot M. kungu, un viņa par to nemaz nerunāja kā par kaut ko nosodāmu; un tomēr esmu pārliecināta, ka viņa dusmotos, ja kaut nojaustu manu draudzību pret Dansenī kungu. Viņa, māte, joprojām izturas pret mani kā pret mazu bērnu un neko man nesaka. Es domāju, ka viņa mani izņēma no klostera, lai izdotu pie vīra, bet tagad man tā vairs neliekas un varu apgalvot, ka par to nemaz nebēdāju; jūs abas esat tik lielas draudzenes, un varbūt Jūs zināt, kā īsti ir, un tādā gadījumā es ceru, ka man to pasacīsiet.

Iznāca ļoti gara vēstule, kundze, bet, ja jau atļāvāt rakstīt, es izmantoju iespēju pateikt Jums visu un ceru uz Jūsu draudzību.

Man ir tas gods utt.

XXVIII VĒSTULE

Sevaue danseni sesilai volanžai

Ak, jaunkundz, joprojām Jūs atsakāties man atbildēt! Nekas nespēj grozīt Jūsu apņēmību; un katra diena aiznes sev līdzi solītās cerības! Ko vērta gan ir draudzība, kura Jums šķiet iespējama mūsu starpā, ja tā nav pat pietiekami stipra, lai radītu līdzjūtību pret manām mokām, ja tās Jūs atstāj saltu un mierīgu, kad degu nedzēšamu liesmu kvēlē, ja tās nepavisam nepietiek, lai iedvestu uzticību, ja no tās nespēj dzimt pat līdzjūtība? Kā! Jūsu draugs cieš, un Jūs nedarāt nekā, lai viņam palīdzētu! Viņš Jums lūdz vienu vienīgu vārdu, un Jūs viņam to liedzat! Un Jūs gribat, lai viņš apmierinās ar tik vājām jūtām, un pat baidāties tās vēl kādu reizi apliecināt!

Jūs negribētu būt nepateicīga — tā Jūs vakar teicāt; jel ticiet man, ka maksāt par mīlestību ar draudzību nenozīmē baidīties izrādīt nepateicību: tas nozīmē vairīties no šķietamības. Taču es vairs neiedrošinos Jums uzmākties ar jūtām, kuras Jums var būt tikai par nastu, ja tās Jūs neinteresē; tās jāieslēdz sevī un jāgaida, kad spēšu pārvarēt. Zinu, cik tas būs mokoši, neslēpju sev, ka man būs vajadzīgi visi dvēseles spēki; izmēģināšu visus līdzekļus: ir viens, kas visdziļāk ievainos manu sirdi, — jo bieži atkārtot, ka jūsējā ir nejūtīga. Es pat mēģināšu retāk Jūs sastapt un jau meklēju tam vispiemērotāko ieganstu.

Kā! Es būšu spiests zaudēt burvīgo iespēju redzēt Jūs katru dienu! Ak, vismaz nekad nebeigšu to nožēlot! Mūžīgas bēdas būs vismaigākās mīlas alga, un Jūs to būsiet gribējusi, tas būs Jūsu roku darbs! Nekad — es to jūtu — es vairs neatradīšu laimi, ko šodien zaudēju; Jūs vienīgā esat radīta manai sirdij; cik laimīgs es būtu, ja varētu zvērēt, ka dzīvošu vienīgi Jums. Bet Jūs to negribat pieņemt. Jūsu klusēšana man skaidri rāda, ka Jūsu sirdī nav nekādu jūtu pret mani; un tas ir visdrošākais Jūsu vienaldzības pierādījums un visnežēlīgākais veids, kādā to darīt man zināmu. Palieciet sveika, jaunkundz!

Es vairs neiedrošinos lolot cerības uz atbildi; mīlestība to dotu ar kvēli, draudzība — ar prieku, žēlsirdība — ar līdzjūtību, bet žēlsirdība, draudzība un mīlestība ir vienādi svešas Jūsu sirdij.

Parīzē 17 .,, gada 23. augustā

XXIX VĒSTULE

SESILA VOLANŽA SOFIJAI KARNE

Es jau Tev sacīju, Sofij, ka ir gadījumi, kad drīkst atbildēt, un varu Tev apgalvot, ka pati sev rūgti pārmetu, kāpēc sekoju Taviem padomiem, kas mums abiem — ševaljē Dansenī un man — sagādāja tik briesmīgas ciešanas. Man bija taisnība, un labākais pierādījums ir tas, ka de Merteija kundze, kura gan zina, ko runā, beigās man piekrita. Es atzinos visā. Sākumā viņa sacīja to pašu, ko Tu, bet, kad visu izskaidroju, piekrita, ka mūsu gadījums ir citāds, vienīgi prasīja, lai parādu visas vēstules — gan tās, kuras rakstīšu pati, gan arī tās, ko raksta ševaljē Dansenī, lai būtu pārliecināta, ka teikšu vienīgi to, kas pieklājas; un tā nu tagad esmu mierīga. Augstais Dievs, kā es mīlu de Merteija kundzi! Viņa ir tik laba! Un tik cienījama sieviete. Tātad pret to vairs nav, ko iebilst.

Kā es rakstīšu Dansenī kungam, un cik apmierināts viņš būs! Viņš piedzīvos tik lielu prieku, ka tas pārspēs visas viņa cerības, jo līdz šim runāju ar viņu vienīgi par savu draudzību, bet viņš jau visu laiku vēlas, lai runāju par mīlestību. Man gan šķiet, ka tas ir viens un tas pats, taču es neuzdrīkstējos, bet viņam tas likās ļoti svarīgi. Es to pastāstīju de Merteija kundzei; viņa sacīja, ka esmu rīkojusies pareizi un ka mīlestībai drīkst piekrist vienīgi tad, kad vairs nav iespējams sev to liegt — un es esmu pilnīgi droša, ka ilgāk to vairs nespēju sev liegt, galu galā tas ir viens un tas pats, bet viņam būs daudz lielāks prieks.

De Merteija kundze man arī apsolīja iedot grāmatas, kurās par to visu ir runa un kuras mani iemācīs pareizi rīkoties un rakstīt daudz labāk nekā līdz šim, jo, zini, viņa man aizrāda uz visām kļūdām, un tas tikai liecina, ka esmu viņai mīļa; marķīze vienīgi piekodināja, lai par šīm grāmatām neko nesaku mātei, jo tad iznāktu, ka māte mani ir pārāk pavirši audzinājusi, un tas viņai varētu būt nepatīkami. Ak, es mātei neteikšu ne vārda!

Tas tomēr ir ļoti neparasti, ka sieviete, kura man gandrīz nav pat rada, rūpējas par mani vairāk nekā māte, iepazīšanās ar de Merteija kundzi man patiešām ir liela laime!

Viņa palūdza māti, lai tā atļauj parīt man iet viņai līdzi uz operu, kur viņai ir loža; de Merteija kundze sacīja, ka mēs tur būsim divas vien un varēsim visu laiku saru-

nuties, nebaidoties svešu ausu; man tas liekas daudz jaukāk par pašu izrādi. Runāsim ari par manu precēšanos, j<> viņa man sacīja, ka mani patiešām izdos pie vīra, bet ilgāk tērzēt nebija ifespējams. Nu, un arī šis piemērs — vai tad nav jābrīnās, ka māte par to nesaka ne varda?

Paliec sveika, mīļo Sofij, es tūlīt rakstīšu ševalje Dansenī. Ak, cik priecīga esmu! t.. 17 ... gada 24. augustā

XXX VĒSTULE

SESILA VOLANŽA ŠEVALJĒ DANSENĪ

Beidzot, mans kungs, esmu ar mieru Jums rakstīt, ap liecināt Jums savu draudzību un mīlestību, jo citādi Jūs būtu nelaimīgs. Jūs sakāt, ka manai sirdij trūkst iejūtības; es Jums sirsnīgi apgalvoju, ka maldāties, un ceru, ka tagad vairs nešaubāties. Kad skumāt manas klusēšanas dēļ — vai domājat, ka arī mani tā nemocīja? Bet tā rīkojos tāpēc, ka vairāk par visu pasaulē baidījos izdarīt kaut ko sliktu; un es varbūt pat nebūtu sapratusi, ka mīlu, ja spētu liegties vēl ilgāk, bet Jūsu skumjas mani pārāk sarūgtināja. Ticu, ka tagad būsiet brīvs no tām un mēs abi kļūsim īsti laimīgi.

Ceru, ka šovakar man būs tas prieks Jūs sastapt un ka ieradīsieties labi agri, taču nekad Jūs nespētu atnākt tik agri, kā es vēlētos. Māte vakariņos mājās, un man šķiet, ka viņa uzaicinās Jūs palikt; domājams, nebūsiet kaut kur ielūgts kā aizvakar. Laikam jau tur, kur bijāt vakariņās, jutāties ļoti labi? Jo Jūs devāties turp visai agrā stundā. Bet galu galā nav ko runāt par to: tagad, zinot, ka es Jūs mīlu, ceru — paliksiet pie manis, cik vien ilgi būs iespējams, jo es jūtos laimīga vienīgi kopā ar Jums un vēlētos, lai arī Jums būtu tāpat.

Mani ļoti apbēdina doma, ka tagad Jūs vēl skumstat, bet tā vairs nav mana vaina. Es gribēšu spēlēt arfu, tiklīdz būsiet ieradies, lai Jūs tūlīt saņemtu manu vēstuli. Neko vairāk nevaru izdarīt.

Palieciet sveiks, mans kungs. Es Jūs mīlu no visas sirds; jo biežāk to saku, jo laimīgāka kļūstu; ceru, ka ari Jūs tāds būsiet.

XXXI VĒSTULE

ŠEVALJE DAN SEN I SESILA1 VOLANZaI

Jā, bez šaubām, mēs būsim laimīgi. Mana laime ir droša, jo Jūs mani mīlat; jūsējā nebeigsies nekad, jo tā pastāvēs tikpat ilgi kā mīlestība, ko man iedvešat. Kā! Jūs mani mīlat, Jūs vairs nebaidāties man atzīties savā mīlestībā! Jo biežāk Jūs to sakāt, jo laimīgāka kļūstatl Kad izlasīju šos dievišķīgos vārdus — es Jūs mīlu —, kas bija rakstīti ar Jūsu roku, es dzirdēju Jūsu skaistās lūpas atkārtojam šo atzīšanos. Es redzēju sev pievērstas Jūsu brīnišķīgās acis, kuras maiguma izteiksme dara vēl daiļākas. Esmu saņēmis Jūsu zvērestu vienmēr dzīvot man. Ak, pieņemiet jel manējo — visu mūžu ziedošu Jūsu laimei; pieņemiet to un esiet droša, ka es to nelauzīšu.

Cik laimīgu dienu mēs vakar pavadījām! Ak, kāpēc gan de Merteija kundzei katru dienu nav Jūsu mātei stāstāmu noslēpumu? Kāpēc gan domai par šķēršļiem, kas mūs gaida, jāsagandē brīnišķīgās atmiņas, kuras man neiziet no prāta? Kāpēc es nedrīkstu nepārtraukti turēt daiļo roku, kura man rakstījusi vārdus es Jūs mllu\ Pārklāt to skūpstiem un tā atalgot sevi par to, ka liedzat man lielāku prieku!

Sakiet, dārgā Sesila, — kad atnāca Jūsu māte un mēs viņas klātbūtnē bijām spiesti viens otram veltīt tikai vienaldzīgus skatienus, kad Jūs nevarējāt mani mierināt ar savas mīlestības apliecinājumiem — vai tad Jūs neizjutāt ne mazāko nožēlu par to, ka neesat man devusi tās pierādījumu? Vai neteicāt pati sev: «Viens skūpsts būtu darījis viņu laimīgāku, tomēr es pati viņam liedzu šo laimi!»? Apsoliet, mīļā draudzene, ka pirmajā izdevīgajā gadījumā Jūs vairs nebūsiet tik barga. Šāds solījums man palīdzēs rast drosmi pārvarēt šķēršļus, ko pret mums vērš apstākļi; un sirdi plosošo atsacīšanos vismaz atvieglos pārliecība, ka Jūs dalāties noslēpumā.

Palieciet sveika, dārgā Sesila: klāt stunda, kad man jādodas pie Jums. Man nebūtu spēka Jūs atstāt, ja tas nenotiktu vienīgi tādēļ, lai atkal atgrieztos pie Jums. Palieciet sveika, Jūs, kuru tā mīlu! Jūs, kuru mīlēšu vienmēr un aizvien kvēlāk!

XXXII VĒSTULE

DE VOLANŽA KUNDZE PREZIDENTA DE TUR VELA KUNDZEI

Tātad Jūs, kundze, gribat, lai es ticu de Valmona kunga tikumībai? Atzīstos, ka nespēju atgūt šo ticību un man tikpat grūti ir vērtēt viņu kā godavīru tikai viena Jūsu atstāstītā notikuma dēļ kā uzskatīt par netikumīgu neapšaubāmi krietnu cilvēku, ja es uzzinātu, ka viņam ir gadījies pieļaut vienu vienīgu kļūdu. Ļaudis nemēdz būt pilnīgi nedz ļaunumā, nedz krietnumā. Nelietim ir savas labās īpašības, tāpat kā godīgajam — savas vājības. Šī patiesība, manuprāt, jāievēro jo vairāk tāpēc, ka uz tās balstās iecietība gan pret ļaunajiem, gan labajiem; tā vienus pasargā no uzpūtības un otrus glābj no mazdūšības. Jums, bez šaubām, liksies, ka šobrīd es pavisam aizmirstu iecietību, kuru pati sludinu, taču saskatu tajā tikai bīstamu vājumu, ja tā mudina vienādi izturēties gan pret ļaundari, gan pret godavīru.

Es neatļaušos sīki apspriest de Valmona kunga rīcības iemeslus; man gribētos ticēt, ka tie ir tikpat slavējami kā pati rīcība, bet vai tāpēc drīkst aizmirst, ka viņš vadījis savu dzīvi, celdams nemieru ģimenēs, laupīdams godu un izraisīdams skandālus? Uzklausiet, ja Jums tīk, nelaimīgo, kuram viņš palīdzējis, bet lai šī balss neliedz dzirdēt simt

viņa pazudināto upuru vaidus. Ja arī viņš būtu, kā Jūs rakstāt, tikai piemērs, kas liecina, cik bīstami var būt sakari, — vai tad viņš pats nav tāds, ar kuru bīstami uzsākt sakarus? Jūs esat pārliecināta, ka viņš spēj atgriezties uz goda ceļa. Iesim vēl tālāk — pieņemsim, ka tāds brīnums patiešām ir noticis. Vai gan tāpēc sabiedrības doma vairs nevērsīsies pret viņu, un vai ar to vēl Jums nepietiek, lai saprastu, kā jāizturas Jums? Vienīgi Dievs spēj piedot grēku nožēlas brīdī — viņš lasa dvēselēs, taču cilvēki var spriest par domām tikai pēc darbiem; un nevienam no tiem, kuri zaudējuši cieņu ļaužu acīs, nav tiesību žēloties par pamatoto piesardzību, kas šo zaudējumu vērš tik grūti atgūstamu. It īpaši padomājiet par to, mana jaunā draudzene, ka reizēm cieņu var zaudēt tāpēc vien, ka ļaudīm rodas iespaids — kāds to novērtē pārāk zemu; un neturiet tādu bardzību par netaisnu: vēl vairāk — ja rodas pamats domāt, ka cilvēks atsakās no šīs lielās vērtības, uz ko viņam, šķiet, ir tiesības, viņš patiešām ir tuvāk nekrietnībai nekā tas, kuru valda šie stiprie groži. Un tieši tā sabiedrības acīs tiktu vērtētas Jūsu draudzīgās attiecības ar de Valmona kungu, lai cik nevainīgas tās būtu.

Mani nobiedēja dedzība, ar kādu Jūs viņu aizstāvat, tāpēc steidzos atspēkot Jūsu paredzamos spriedumus. Jūs minat de Merteija kundzi, kurai šādas attiecības tika piedotas; Jūs man jautāsiet, kāpēc pieņemu vikontu savā mājā; Jūs sacīsiet, ka godīgi cilvēki viņu ne tikai nav atstūmuši, ka viņu pieņem, pat meklē tie, kurus sauc par labāko sabiedrību. Domāju, ka varēšu atbildēt uz visiem šiem iebildumiem.

Vispirms, attiecībā uz de Merteija kundzi, kura patiešām ir ļoti cienījama sieviete, jāatzīst, ka viņai piemīt trūkums, kas varbūt ir arī vienīgais, — pārāk lielā paļāvība uz saviem spēkiem; viņa ir kā pārgalvīgs braucējs, kuram patīk vadīt pajūgu starp klintīm un bezdibeņiem un kura rīcību attaisno vienīgi panākumi; to var pamatoti slavēt, bet tam sekot nozīmē zaudēt piesardzību; viņa pati tam piekrīt un sevi par to nosoda. Jo tālredzīgāka viņa kļūst, jo stingrāki top viņas principi; un es nebaidos Jums apgalvot, ka viņa domātu tāpat kā es.

Kas attiecas uz mani, es sevi neattaisnošu vairāk kā citus. Bez šaubām, es pieņemu de Valmona kungu, viņu pieņem visur. Tā ir viena no tūkstoš nekonsekvencēm, kādas valda sabiedrībā. Jūs, tāpat kā es, zināt, ka cilvēki visu mūžu tās nosoda un — tās pieļauj. De Valmona kungs, kuram ir slavens vārds un liela bagātība, kā arī daudz patīkamu īpašību, jau ļoti agri saprata, kā iegūstama vara sabiedrībā: pietiek vienādi drosmīgi laist darbā glaimus un izsmieklu. Nevienam šis divkāršais talants nepiemīt tādā mērā kā viņam: ar vienu tā pusi viņš valdzina, ar otru — tur bailēs. Viņš nebauda cieņu, taču viņam glaimo. Tā viņš dzīvo sabiedrībā, kura drīzāk ir piesardzīga nekā drosmīga un labprātāk viņu pieņem nekā atgrūž.

Taču pat de Merteija kundze, tāpat kā jebkura cita sieviete, bez šaubām, neiedrošinātos uzturēties laukos gandrīz vai divatā ar tādu vīrieti. Un visprātīgākajai, viskautrākajai no visām vajadzēja kļūt par tādas vieglprātības paraugu! Piedodiet man šo vārdu, to saka draudzība. Mana daiļā draudzene, Jūs māna pašas godīgums un drošības apziņa, ko tas iedveš. Padomājiet jel, ka Jūsu soģi būs gan visvieglprātīgākie ļaudis, kas netic tikumībai un kuras paraugu nespēj jūsos saskatīt, gan arī ļaunie, kuri izliekas tai neticam, lai Jūs sodītu par Jūsu tikumu. Ņemiet vērā, ka šobrīd Jūs darāt kaut ko tādu, ko neriskētu pat viens otrs vīrietis. Patiesi, starp jaunekļiem, kuru vidū de Valmona kungs izturas gluži kā orākuls, es redzu, ka prātīgākie baidās no pārāk ciešām attiecībām ar viņu; un Jūs — Jūs nebaidāties! Jel atto-pieties, attopieties, es Jūs lūdzu no sirds! ... Ja mani spriedumi nespēj Jūs pārliecināt, uzklausiet vismaz manu draudzību — tieši tā mudina mani būt neatlaidīgai, tieši tā attaisno manu uzstājību. Jūs to uzskatīsiet par pārāk bargu, un es vēlētos, kaut tās aicinājums nebūtu vajadzīgs; taču drīzāk gribu, lai Jūs sūdzētos par manas draudzības pārlieku aizbildnību nekā par tās nevērību.

... 17 ... gada 24. augustā

XXXIII VĒSTULE

marķīze de merteija vikontam de valmonam

Ja nu Jūs baidāties gūt panākumus, mans dārgais vikont, ja Jūsu nodoms ir dot pretiniekam rokās ieročus pret Jums pašu, ja Jūs mazāk tiecaties uzvarēt nekā cīnī-

ties — man nekas nav sakāms. Jūsu rīcība ir piesardzības kalngals. Pretējā gadījumā tā būtu parasta muļķība; un, atklāti sakot, es baidos, vai tikai Jūs nelolojat veltīgas ilūzijas.

Ne jau to es Jums pārmetu, ka Jūs nebūtu izmantojis piemērotu brīdi. No vienas puses — es nemaz neesmu pārliecināta, ka tas patiešām bija pienācis; no otras — es pietiekami labi zinu, lai ko ļaudis runā, ka garām palaista izdevība var vēl kādreiz rasties, bet pārsteidzību labot nav iespējams.

Taču vislielākā muļķība, ko esat pastrādājis, ir tā, ka ļāvāt sev vaļu un uzrakstījāt vēstuli. Tagad es atļaušos Jums pareģot, kādas tai var būt sekas. Vai Jūs varbūt domājat šai sievietei pierādīt, ka viņai jāpadodas? Manuprāt, to var panākt, tikai aizkustinot jūtas, nevis kaut ko izklāstot; un, lai šī patiesība rastu auglīgu augsni, vajag izraisīt maigumu, nevis prātuļot; taču kāda jēga ir iedvest maigumu ar vēstulēm, ja pats neesat klāt, lai gūtu no tā labumu? Ja Jūsu skaistie vārdi arī radītu mīlas reibumu — vai Jūs glaimojat sev ar domu, ka skurbums būs pietiekami ilgs, lai prāts neliktu šķēršļus atzīšanās ceļā? Padomājiet jel — kāds laiks vajadzīgs vēstules uzrakstīšanai un kas norisinās, pirms tā tiek nodota, un apsveriet — vai sieviete, it īpaši sieviete ar principiem, kāda ir Jūsu svētule, spēj tik ilgi alkt pēc tā, ko tiecas sev aizliegt uz visiem laikiem? Tādu paņēmienu var izmantot attiecībās ar jaunām meitenēm, kuras, rakstīdamas «es Jūs mīlu», nesaprot, ka raksta «es Jums padodos». Turpretī de Tur-vela kundzes prātnieciskais tikums, manuprāt, ļoti labi zina vārdu īsto vērtību. Un tā, kaut guvāt panākumus sarunā, viņa Jūs sakāva vēstulē. Vai zināt, kas notiek pēc tam? Jau tāpēc vien, ka uzsākts strīds, rodas vēlēšanās nepadoties. Ja labus pamatojumus meklē, tos arī atrod, tos izsaka un pēc tam turas pie tiem pat ne tāpēc, ka tie būtu labi, bet gan tālab, lai nenonāktu pretrunā ar sevi.

Turklāt man ļoti jābrīnās, kā neesat pamanījis, ka mīlestībā nekas nav tik grūti kā rakstīt to, ko nejūt: es gribu sacīt — rakstīt ticami; tas nenozīmē, ka netiktu lietoti tie paši parastie vārdi, taču tos nesakārto tādā pašā veidā vai, pareizāk sakot, tieši sakārto, un ar to vien jau pietiek. Pārlasiet savu vēstuli: tajā valda tik stingra kārtība, ka tā Jūs uzreiz nodod katrā teikumā. Es gribētu ticēt, ka Jūsu prezidentiene nav pietiekami zinīga, lai to pamanītu, — bet kāda tam nozīme? Neveiksme paliek ne-

veiksme. Tāds trūkums piemīt romāniem; autors vai no ādas lien laukā, sevi iekvēlinādams, bet lasītājs paliek vienaldzīgs. «Eloīza» ir vienīgais darbs, ko varētu saukt par izņēmumu; un, par spīti autora talantam, šis vērojums mani vienmēr mudina domāt, ka tam pamata ir patiess notikums. Runājot viss ir citādi. Pieradums vingrināt balsi apveltī to ar jūtu spēku; viegli plūstošas asaras vēl pastiprina iespaidu, iekāres izteiksme skatiena saplūst ar maiguma izteiksmi; turklāt zināmā mērā nesakarīgā sarunu valoda drošāk rada apjukuma un nelo-ģisma iespaidu, kas ir īstā mīlas daiļrunība; pati mīlas objekta klātbūtne liek prātam klusēt, un mēs pašas jau vēlamies tikt uzvarētas.

Klausiet man, vikont: Jums lūdz, lai vairs nerakstāt, — izmantojiet to un labojiet savu kļūdu, gaidiet iespēju, kad varēsiet runāt. Vai zināt, šai sievietei ir vairāk speķa, nekā es būtu ticējusi. Viņa aizstāvas labi; un, ja vēstule nebūtu tik gara un ja viņa nebūtu Jums devusi ieganstu tālākai rīcībai ar savu teikumu par atzinību, viņa ne par mata tiesu nebūtu sevi nodevusi.

Manuprāt, Jūsu cerības uz panākumiem vēl varētu modināt tas, ka viņa vienā reizē izlieto pārāk daudz spēku; es paredzu, ka viņa tos izšķiedīs, aizstāvoties vārdos, un tie būs izsīkuši, kad runa būs par darbiem.

Aizsūtu atpakaļ abas Jūsu vēstules, un, ja būsiet prātīgs, tās pirms laimīgā brīža būs pēdējās. Ja nebūtu tik vēla stunda, es Jums pastāstītu par mazo Volanžu, kura diezgan strauji gūst sekmes un ar kuru esmu visai apmierināta. Manuprāt, es savu nodomu piepildīšu drīzāk nekā Jūs savējo — un Jūs par to droši vien esat gaužām laimīgs. Šodien palieciet sveiks!

... 17 ... gada 24. augustā

XXXIV VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Jūsu vārdi ir brīnumskaisti, daiļā draudzene, — bet kāpēc Jūs tā nopūlaties, pierādot to, kas katram jau zināms? Lai mīlestībā gūtu drīzus panākumus, vajag runāt, nevis rakstīt — manuprāt, tas ir viss, ko savā vēstulē esat

pasacījusi. Tie taču ir visvienkāršākie valdzināšanas mākslas paņēmieni. Gribu vienīgi aizrādīt, ka Jūs šajā likumā redzat vienu izņēmumu, bet īstenībā tādi ir divi. Meitenēm, kas iet šo ceļu aiz bikluma un atdodas aiz nezināšanas, jāpievieno pārgudrās sievietes, kuras tajā ievilina patmīlība un kuras iekļūst slazdos iedomības dēļ. Piemēram, esmu pilnīgi pārliecināts, ka grāfiene B., kas bez kavēšanās atbildēja uz manu pirmo vēstuli, toreiz nemīlēja mani vairāk nekā es viņu, bet toreiz viņai bija svarīga tikai spriedelēšana, kurai, pēc viņas domām, vajadzēja sagādāt slavu.

Lai kā tas būtu, advokāts sacītu, ka šajā gadījumā Jūsu minētais likums nav piemērojams. Patiešām, Jūs pieņemat, ka man ir iespēja izvēlēties — rakstīt vai nerakstīt, taču tā nav. Kopš 19. augusta notikumiem mana cietsirde, kas joprojām aizstāvas, sākusi izvairīties no satikšanās vienatnē ar mani tik veikli, ka izveicībā tieku pilnīgi pārspēts. To viņa dara tādā mērā, ka, ja tā turpināsies, viņa piespiedīs mani nopietni meklēt līdzekļus, kā iegūt pārsvaru, jo, varat būt droša, es jau nu nepieļaušu, ka mani jelkādā veidā pārspēj. Pat manas vēstules kļuvušas par maza kara iemeslu: viņa vairs neapmierinās ar neatbildēšanu, viņa atsakās tās pieņemt. Ik reizi vajadzīga jauna viltība, un nebūt ne vienmēr tās izdodas.

Jūs atceraties, cik vienkārši es nodevu pirmo; arī otrā nesagādāja nekādas grūtības. Daiļava bija lūgusi, lai es atdodu viņas vēstuli: tās vietā es iedevu savējo, un viņa to paņēma bez kādām aizdomām. Bet — vai nu viņa jutās aizvainota, ka tikusi pārspēta, vai arī untuma, vai galu galā tikuma dēļ — jo viņa mani piespiedīs šim tikumam noticēt — trešo viņa stūrgalvīgi atsakās ņemt. Tomēr ceru, ka neveiklais stāvoklis, kādā viņa nonākusi šā atteikuma dēļ, nākotnē manai daiļavai būs mācība.

Es sevišķi nebrīnījos, kad viņa atraidīja vēstuli, ko es mēģināju viņai vienkārši pasniegt, — tas nozīmētu kaut kam jau piekrist, un esmu sagatavojies uz sīkstāku pretošanos. Pēc šī soļa, ko spēru tikai izmēģinājuma pēc un it kā garāmejot, ieliku savu vēstuli citā aploksnē un, izvēlējies brīdi, kad viņa de Rozmonda kundzes un istabenes klātbūtnē nodevās tualetei, aizsūtīju viņai ar savu ziņnesi, likdams pasacīt, ka tas ir dokuments, kuru viņa man lūgusi. Biju pareizi aprēķinājis, ka viņa vairīsies no godu apdraudošas izskaidrošanās, bez kuras noraidījums nebūtu iespējams, un viņa vēstuli patiešām pieņēma; mans sūtnis, kuram bija uzdots novērot dāmas seju un kurš šajās lietās nav mācāms, pamanīja vienīgi vieglu pietvīkumu — drīzāk apmulsuma nekā dusmu zīmi.

Es jutos priecīgs, jo domāju, ka viņa vai nu paturēs vēstuli, vai arī gribēs to atdot, un tad viņai vajadzēs būt vienatnē ar mani; un tas man dotu iespēju runāt. Apmēram pēc stundas viens no viņas kalpotājiem ienāk manā istabā un savas kundzes uzdevumā pasniedz kādu sūtījumu, kurš pēc formas atšķiras no manējā un uz kura ieraugu tik ilgoto .rokrakstu. Es steidzīgi atveru vēstījumu ... Iekšā bija mana paša vēstule ar neskartu zīmogu, tikai pārlocīta uz pusi; pieņēmu, ka šo velnišķīgo viltību viņai bija iedvesusi lielā vēlēšanās izvairīties no skandāla un aizdomas, ka es šajā ziņā varētu nebūt tik godprātīgs.

Jūs mani pazīstat. Nav nepieciešams attēlot manu briesmīgo niknumu. Taču vajadzēja vien sevi atkal saņemt rokās un meklēt jaunus līdzekļus. Pastāstīšu par vienīgo, kāds man ienāca prātā.

No šejienes ik dienas iet pēc vēstulēm uz pastu, kurš atrodas apmēram trīsceturtdaļljē attālumā no pils; šajā nolūkā lieto kolektes traukam līdzīgu slēgtu kasti, viena tās atslēga ir pasta priekšniekam, otra — de Rozmonda kundzei. Jebkurā dienas laikā katrs iemet tajā savu vēstuli; vakarā aiznes uz pastu, bet no rīta iet pakaļ tām, kuras pienākušas. Šo darbu pēc kārtas dara gan pils, gan viesu kalpotāji. Šoreiz nebija mana sulaiņa kārta iet uz pastu, taču viņš apņēmās doties turp, sacīdams, ka viņam turpat netālu esot kādas darīšanas.

Pa to laiku uzrakstīju savu vēstuli. Adresē rokrakstu sagrozīju un uz aploksnes diezgan veiksmīgi atdarināju Dižoncis spiedogu. Izraudzījos šo pilsētu tāpēc, ka man gribējās mazliet uzjautrināties, un, tā kā prasu tādas pašas tiesības, kādas ir vīram, arī rakstu no tās pašas vietas, kur atrodas viņš, turklāt mana daiļava visu dienu bija runājusi par to, cik ļoti vēlas saņemt vēstules no Di-žonas. Man šķita, ka būs taisnīgi sagādāt viņai tādu prieku.

Pēc visiem šiem piesardzības soļiem nebija grūti pievienot manu vēstuli pārējām. Šajā gadījumā es ieguvu arī izdevību nevērot, kā tā tiek saņemta, jo te parasts sapulcēties pie brokastgclda, sagaidīt, kad atnesīs vēstules, un tikai tad izklīst. Beidzot tās bija klāt.

De Rozmonda kundze atvēra kasti. «No Dižonas,» viņa sacīja, dodama vēstuli de Turvela kundzei. «Tas nav

mana vīra rokraksts,» viņa bažīgi ieteicās, steidzīgi atlauzdama zīmogu: vienā acu uzmetienā viņai viss bija skaidrs; viņas sejā atspoguļojās tāda vētra, ka de Roz-monda kundze to pamanīja un jautāja: «Kas jums notika?» Arī es piegāju tuvāk, sacīdams: «Vai tad šī vēstule ir tik briesmīga?» Biklā dievlūdzēja neiedrošinājās ne acu pacelt, ne vārdu bilst un, lai slēptu apmulsumu, izlikās lasām vēstījumu, kurā satraukuma dēļ nespēja saprast ne vārda. Es baudīju šo mulsu un labprāt vēlējos to vēl padziļināt. «Jūs jau izskatāties mierīgāka,» piebildu, «tāpēc var cerēt, ka šī vēstule jums drīzāk sagādā pārsteigumu nekā sarūgtinājumu.» Tad dusmas viņu iedvesmoja labāk, nekā varētu iedvesmot piesardzība. «Tajā ir lietas, kas mani apvaino, un es brīnos, ka varēja kāds iedrošināties tādas man rakstīt,» viņa atbildēja. «Un kurš ir vainīgais?» de Rozmonda kundze viņu pārtrauca. «Vēstulei nav paraksta,» saniknotā daiļava atbildēja, «taču gan vēstule, gan tās autors man iedveš vienādu nicinājumu. Es būtu pateicīga, ja jūs par to ar mani vairs nerunātu.» Šos vārdus pateikusi, viņa saplēsa pārdrošo sūtījumu, iebāza papīra gabalus kabatā, piecēlās un izgāja no istabas.

Par spīti šīm dusmām, viņa tomēr ir saņēmusi manu vēstuli. Es pilnīgi paļaujos uz viņas ziņkāri, gan jau tā pamudinās izlasīt vēstuli no sākuma līdz beigām.

Dienas notikumu sīka atstāstīšana mani novestu pārāk tālu. Es pievienoju šim sūtījumam manu divu vēstuļu melnrakstus: tos izlasot, Jums par visu būs tāda pati skaidrība kā man. Ja gribat būt lietas kursā par manu saraksti, Jums jāpierod burtot sīkrakstu, jo ne par kādiem pasaules labumiem es nespētu izciest garlaicīgo pārrakstīšanu. Palieciet sveika, daiļā draudzene!

... 17 ... gada 25. augustā

XXXV VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZEI

Ir jāpakļaujas Jums, kundze, ir jāpierāda, ka starp daudzajiem netikumiem, kurus Jums labpatīk manī saskatīt, man paliek vismaz pietiekami daudz smalkjūtības, lai neatļautos izteikt kaut vienu pārmetumu, un pietiekami daudz vīrišķības, lai uzņemtos vissāpīgākos upurus. Jūs pavēlat man ciest klusu un aizmirst. Labi! Es piespiedīšu savu mīlestību klusēt; un es aizmirsīšu, ja vien tas ir iespējams, nežēlīgo bardzību, ar kādu Jūs uzklausījāt manu atzīšanos. Bez šaubām, vēlēšanās Jums patikt nedeva nekādas tiesības; un es ari atzīstu, ka nepieciešamība iemantot Jūsu žēlsirdību vēl nebija pamats iegūt to par balvu; bet Jūs raugāties uz manu mīlestību kā uz «ipvainojumu un aizmirstat — ja tā ir kas peļams, Jūs leizē esat tās cēlonis un attaisnojums. Jūs aizmirstat arī, ka biju pieradis atklāt Jums savu sirdi pat tiktāl, ka tas man pašam kaitēja, tāpēc nespēju noslēpt arī jūtas, kuru varā esmu nonācis; to, kas izriet no manas tīrās vaļsirdības, Jūs uzlūkojat par pārdrošību. Vismaigāko, visgodbijīgāko, visīstāko mīlestību Jūs atalgojat ar izraidīšanu tālumā. Jūs pat man runājat par naidu ... Kurš gan nekurnētu, ja pret viņu tā izturētos? Vienīgi es pakļaujos; es paciešu visu un negaužos nenieka; Jūs mani šaustāt, bet es Jūs dievinu. Nepieredzētā vara, kādu esat ieguvusi pār mani, padara Jūs par manu jūtu neierobežotu valdnieci; un, ja Jums pretojas vienīgi mana mīlestība, ja Jūs nespējat to iznīdēt, tas rāda tikai to, ka šīs jūtas ir Jūsu roku darbs, nevis manējais.

Es Jums neprasu atbildi uz savām jūtām, tādas glaimojošas izredzes es neloloju. Es negaidu pat līdzcietību, kaut gan interese, ko reizēm par mani esat izrādījusi, varētu iedvest tādas cerības. Taču atzīstos — domāju, ka man ir tiesības lūgt no Jums taisnīgumu.

Jūs, kundze, esat man teikusi, ka ir ļaudis, kas mēģinājuši mani nomelnot Jūsu acīs. Ja Jūs būtu paklausījusi savu draugu padomiem, Jūs nebūtu ļāvusi man pat tuvoties — tie ir Jūsu vārdi. Kas gan ir šie tik labvēlīgie draugi? Bez šaubām, tik bargi un tikumībā nelokāmi cilvēki neiebilstu, ja tiktu nosaukti viņu vārdi; bez šaubām, viņi nevēlētos palikt noslēpumainības tumsā, kas viņus sajauktu ar parastiem apmelotājiem, un man kļūtu zināmi gan viņu vārdi, gan pārmetumi. Iedomājiet, kundze, ka man ir tiesības zināt gan vienus, gan otrus, jo par mani spriežat pēc tiem. Neviens ļaundaris netiek notiesāts, iekams viņam nav izklāstīts viņa noziegums un nosaukti apsūdzētāju vārdi. Un es neprasu nekādu citu žēlastību, un apņemos jau iepriekš sevi attaisnot un piespiest viņus atsacīties no viņu vārdiem.

Varbūt esmu pievērsis pārāk mazu uzmanību muļķīga-

jām apsūdzībām, ar kādām bārstījušies ļaudis, kuri man daudz vis nenozīmē; bet ir pavisam citādi, ja runa ir par Jūsu cieņu pret mani; un, ja ziedoju savu mūžu tās iemantošanai, neļaušu to nesodīti laupīt. Jūsu cieņa man ir jo dārgāka tāpēc, ka tai man, bez šaubām, jāpateicas par lūgumu, ko Jūs baidāties man izteikt un kas dotu, kā Jūs sakāt, tiesības uz Jūsu atzinību. Ak, kaut ne vismazākajā mērā to Jums neprasu, man tomēr šķiet, ka Jūsu pienākums ir dot man iespēju būt Jums tīkamam. Sāciet jel ar to, ka kļūstat taisnīgāka pret mani, darot man zināmu, ko no manis vēlaties. Ja vien es spētu to nojaust, es Jums aiztaupītu pūles to sacīt. Priekam Jūs redzēt pievienojiet prieku Jums kalpot, un es slavināšu Jūsu žēlsirdību. Kas gan varētu Jūs atturēt? Es ceru, tās nav bailes no atteikuma? Jūtu, ka tās es nespētu Jums piedot. Runa nav par to, ka es atsakos atdot Jūsu vēstuli. Es vairāk nekā Jūs pati vēlētos, lai tā man nebūtu tik nepieciešama, taču esmu pieradis domāt, ka esat tik maiga, un vienīgi šajā vēstulē redzu Jūs tādu, kāda gribat būt. Kad man rodas vēlēšanās modināt Jūsu iejūtību, es tajā lasu, ka drīzāk Jūs aizbēgtu simtiem ljē tālumā nekā man to atļautu; kad viss Jūsu veidols vairo un attaisno mīlestību uz Jums, tā atkal ir šī vēstule, kas man saka — mana mīlestība Jums ir apvainojums; un, kad, Jūs uzlūkojot, šī mīlestība man šķiet visaugstākā vērtība, man nepieciešams pārlasīt Jūsu rakstīto, lai saprastu, ka tās ir tikai nežēlīgas mocības. Tagad Jūs pati piekritīsiet, ka mana lielākā laime būtu atdot Jums liktenīgo vēstuli; ja Jūs man to atprasītu vēlreiz, tas nozīmētu, ka Jūs man dodat tiesības neticēt tam, kas tajā rakstīts; es ceru, ka Jūs neapšaubāt manu viskarstāko vēlēšanos atdot Jums šo vēstuli.

,,, 17 ... gada 21. augustā

XXXVI VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZEI (Ar Dižonas pasta spiedogu)

Jūsu bardzība jo dienas aug augumā, kundze, un, ja iedrošinātos, es sacītu, ka Jūs mazāk bīstaties būt netaisnīga nekā parādīt žēlsirdību. Kad neuzklausīdama bi-

Jāt mani notiesājusi, Jums patiešām varēja likties, ka vieglāk ir nelasīt manus pamatojumus nekā uz tiem atbildēt. Jūs stūrgalvīgi noraidāt manas vēstules; Jūs man sūtāt tās atpakaļ ar nicināšanu. Galu galā Jūs piespiežat mani izmantot viltību, kaut gan mans vienīgais mērķis ir pierādīt Jums savu labo gribu. Jūs mani nostādāt tādā stāvoklī, ka ir pilnīgi nepieciešams aizstāvēties, un tas, bez šaubām, attaisnos līdzekļus, kādus lieku lietā. Būdams pārliecināts par savu jūtu patiesīgumu, domāju, ka Jūsu acīs tās atvainošu, ja darīšu pilnā mērā zināmas, tāpēc arī domāju, ka varu atļauties šo mazo apkārtceļu. Ceru arī, ka man to piedosiet un ne jutīsieties sevišķi pārsteigta, redzot, ka mīlestība ir atjautīgāka sevis pierādīšanā nekā vienaldzība tās atvairīšanā.

Atļaujiet jel, kundze, pilnīgi atklāt Jums savu sirdi. Tā pieder Jums, un būs taisnīgi, ja Jūs to pazīsiet.

Ierodoties pie de Rozmonda kundzes, man ne prātā nenāca, kāds liktenis mani te sagaida. Es nezināju, ka Jūs te esat; un ar sev raksturīgo vaļsirdību piebildīšu — ja es to būtu zinājis, nepavisam nejustos mazāk drošs par sevi: tas nenozīmē, ka es nebūtu pratis novērtēt Jūsu nenoliedzamo skaistumu, taču, pieradis izjust vienīgi iekāri un nodoties vienīgi sievietēm, kuras modina cerības, es nemaz nepazinu mīlestības mokas.

Jūs bijāt lieciniece neatlaidībai, ar kādu de Rozmonda kundze mani pierunāja kādu laiku paciemoties pie viņas. Biju jau vienu dienu pavadījis kopā ar Jums, taču es padevos, vismaz man šķita, ka padodos vienīgi vēlmei apliecināt savu tik dabisko un pienācīgo cieņu godājamai radiniecei. Dzīvesveids, kāds te parasts, bez šaubām, ļoti atšķīrās no tā, kāds man bijis visu laiku, taču man nemaz nenācās grūti tam piemēroties, un, nemeklēdams dziļākus cēloņus pārmaiņām, kas manī norisinājās, es tās saistīju vienīgi ar sava rakstura lokanību, par kuru, šķiet, esmu Jums jau stāstījis.

Nelaimīgā kārtā (un kāpēc gan tai vajadzēja būt nelaimei?), Jūs labāk iepazīdams, es drīz atskārtu, ka apburoša seja, kas vienīgā bija mani pārsteigusi, ir mazākā no burvībām, ar kurām esat apveltīta; Jūsu šķīstā dvēsele pārsteidza un aizrāva manējo. Es apbrīnoju skaistumu, es dievināju tikumu. Nedomādams Jūs iegūt, es vēlējos būt Jūsu cienīgs. Lūgdams Jūsu iecietību pret pagātni, es pārdroši iedomājos, ka iemantošu Jūsu labvēlību nākotnei. Es to meklēju Jūsu vārdos, tiecos ieraudzīt Jūsu skatienos — šajos skatienos, kuros bija jo sevišķi bīstama inde, tāpēc ka tā plūda bez nodoma un tika pieņemta bez aizdomām.

Tātad es iepazinu mīlestību. Bet man ne prātā nenāca par to gausties! Cieši apņēmies paturēt savas jūtas mūžīgā noslēpumā, es bez bailēm un no visas sirds nodevos dievišķīgajai laimei. Tās vara pieauga ar katru dienu. Drīz vien prieks Jūs redzēt pārtapa par nepieciešamību Jūs uzlūkot. Jūsu kādu brīdi nebija? Mana sirds skumjās sažņaudzās; kad izdzirdu Jūs tuvojamies, tā drebēja priekā. Es dzīvoju tikai caur Jums un Jūsu dēļ. Un tomēr es jautāju Jums pašai: vai kaut reizi draisku rotaļu jautrībā vai iedziļinoties nopietnā sarunā esmu neviļus izteicis kādu vārdu, kas varētu atklāt manas sirds noslēpumu?

Un tad beidzot pienāca diena, kad sākās manas nelaimes; neizprotamais liktenis bija lēmis, ka to iezīmēja godīga rīcība. Jā, kundze, tur, starp nelaimīgajiem, kuriem biju sniedzis atbalstu, kad Jūs atdevāties smalkajai iejūtībai, kura ir pat pašas dailes rota un vēl jo vairāk ceļ tikumu, Jūs pilnīgi samulsinājāt jau tā mīlas pārpilno sirdi. Varbūt Jūs vēl atceraties, kādas bažas mani bija pārņēmušas mājupceļā. Ak vai! Es tiecos pārvarēt sirds slieksmi, kuru — es to jutu — vairs nebija manos spēkos savaldīt.

Un pēc tam, kad biju zaudējis spēkus šajā nevienlīdzīgajā cīņā, gadījums, ko nespēju paredzēt, mani atstāja vienatnē ar Jums. Tad es padevos kārdinājumam — to atzīstu. Mana pārpilnā sirds nespēja apturēt nedz vārdus, nedz asaras. Bet vai tas kāds noziegums? Un, ja arī tā būtu, vai neesmu pietiekami sodīts ar drausmīgajām mokām, kas nākušas pār mani?

Degdams bezcerīgas mīlestības liesmās, es izlūdzos Jūsu žēlastību, bet rodu tikai Jūsu naidu; mana vienīgā laime ir Jūs uzlūkot, manas acis pret paša gribu Jūs meklē, un es drebu bailēs sastapt Jūsu skatienu. Sājā drausmīgajā stāvoklī, kādā esat mani novedusi, es vadu savas dienas, slēpdams mokas, un naktis — ļaudamies tām. Turpretī Jūs, mierīga un rāma, zināt par šīm mokām vienīgi tāpēc, ka, sev par prieku, esat to cēlonis. Un tomēr žēlojaties Jūs, bet taisnojos es.

Lūk, kundze, kāds ir patiesais stāsts par to, ko Jūs dēvējat par maniem netikumiem, taču tos varbūt pareizāk būtu nosaukt par nelaimēm. Tīra un patiesa mīlestība, cieņa, kas nekad nav mazinājusies, pilnīga padevība —

I<īdas ir Jūsu iedvestās jūtas. Man nebūtu bail ar tām godināt pašu augstāko dievību. Akr Jūs, tās roku visskais-lakais darbs, esiet tai līdzīga žēlsirdībā! Iedomājiet manas nežēlīgās ciešanas un, galvenais, iedomājiet, ka pati esat nostādījusi mani starp izmisumu un augstāko svētlaimi un ka pirmais vārds no Jūsu mutes uz mūžiem izšķirs manu likteni.

. . . 1? .. . gada 23. augustā

XXXVII VĒSTULE

PREZIDENTA DE TUR VELA KUNDZE DE VOLANŽA KUNDZEI

Es pakļaujos, kundze, padomiem, ko dod Jūsu draudzība. Esmu pieradusi visās lietās cienīt Jūsu uzskatus, jo esmu pārliecināta, ka tie vienmēr ir pamatoti un saprātīgi. Es pat atzīstu, ka de Valmona kungam patiešām jā-būt. ārkārtīgi bīstamam, ja viņš spēj izlikties tāds, kāds viņš ir te, un palikt tāds, kādu Jūs viņu tēlojat. Lai kā būtu, ja Jūs prasāt, es viņam aizliegšu sev tuvoties, vismaz darīšu visu, kas manos spēkos, jo bieži vien tas, kam īstenībā vajadzētu būt pavisam vienkāršam, ārēju apstākļu dēļ kļūst ļoti apgrūtinošs.

Man joprojām šķiet, ka nedrīkstu lūgt viņa krustmātei to, ko Jūs iesakāt; tas būtu vienādi aizvainojoši gan viņai, gan viņam. Bez zināmas nepatikas nevarēšu arī saņemties un braukt prom pati: kaut arī neievērotu iemeslu, ko Jums minēju sakarā ar de Turvela kungu, vai gan de Valmona kungs, kam, iespējams, nepatiktu mana aizbraukšana, nevarētu gluži vienkārši sekot man uz Parīzi? Un vai tāda atgriešanās, kuras iemesls es būtu vai vismaz liktos esam, neizskatītos vēl dīvaināka nekā sastapšanās laukos pie sievietes, kas, kā visiem zināms, ir viņa radiniece un mana draudzene?

Tātad man atliek viens vienīgs līdzeklis — panākt, lai viņš dodas prom no laba prāta. Jūtu, ka to izdarīt nebūs viegli, taču šķiet, viņš no sirds vēlas man pierādīt, ka ir godīgāks, nekā par viņu domā, tāpēc nezaudēju cerības. Es labprāt to pārbaudīšu; un tā man radīsies iespēja spriest, vai tiesa, kā viņš bieži mēdz apgalvot, ka patiesi

godīgām sievietēm nekad nav bijis un nebūs iemesla sūdzēties par viņa uzvedību. Ja viņš aizbrauks, kā es vēlos, tas patiešām notiks aiz cieņas pret mani — man nav ne vismazāko šaubu, ka viņš bija nolēmis te pavadīt lielu daļu rudens. Ja viņš manu lūgumu noraidīs un stūrgalvīgi paliks, man tāpat vēl pietiks laika pašai doties prom, un es Jums apsolu to darīt.

Redziet, kundze, tas, šķiet, ir viss, ko Jūsu draudzība prasa no manis: es steidzos to izpildīt un pierādīt, ka, par spīti dedzīgumam, ar kādu varbūt aizstāvēju de Val-mona kungu, es tik un tā esmu gatava ne vien uzklausīt savu draugu padomus, bet arī sekot tiem.

Man ir tas gods utt.

... 17 ... gada 25. augustā

XXXVIII VĒSTULE

MARĶĪZE DE MERTEIJA VIKONTAM DE VALMONAM

Nupat saņēmu Jūsu milzīgo sūtījumu, dārgo vikont. Ja datums ir pareizs, tam vajadzēja pienākt jau pirms divdesmit četrām stundām; lai būtu kā būdams, ja es gribētu to tūlīt izlasīt, man vairs neatliktu laika Jums atbildēt. Tāpēc darīšu Jums tikai zināmu, ka saņēmusi to esmu, un parunāsim par ko citu. Nevar sacīt, ka man būtu daudz kas stāstāms par sevi; tagad, rudenī, Parīzē nav sastopams gandrīz neviens vīrietis ar cilvēcisku seju, tāpēc jau veselu mēnesi esmu prātīga līdz nāvei, un jebkurš cits, izņemot manu ševaljē, būtu paguris no manas pastāvības pierādījumiem. Aiz gara laika izklaidējos ar mazo Volanžu, par kuru tad arī gribu Jums rakstīt.

Vai zināt, atsacīdamies pievērsties šim bērnam, Jūs esat zaudējis vairāk, nekā varat iedomāties. Viņa patiešām ir burvīga! Viņai nav nedz rakstura, nedz principu; pamēģiniet iztēloties, cik viņas sabiedrība būlu valdzinoša un cik maz grūtību tā sagādātu. Nedomāju, ka viņa kādreiz gūs spožumu jūtu spēka dēļ, taču viss liecina par visdzīvākās juteklības asniem. Kaut viņa nav apveltīta nedz ar gudrību, nedz smalkumu, viņai tomēr piemīt tāda dabiska izlikšanās spēja, ja tā varētu izteikties, ka

reizēm pat man par to jābrīnās, un tai būs jo lielāki panākumi tālab, ka mazās seja pauž tīru nevainību un vientiesību. Pēc dabas viņa ir ļoti piemīlīga, un es reizēm taisni uzjautrinos: tik neticami viegli ir sagrozīt viņas galviņu; tādās reizēs mazā ir jo aizkustinošāka tāpēc, ka neko, itin neko nezina par visu, ko tik ļoti kāro uzzināt. Viņai uznāk pavisam dīvainas nepacietības lēkmes; viņa smejas, mulst, raud un pēc tam ar gluži valdzinošu vaļsirdību izlūdzas no manis pamācības. īstenībā esmu gandrīz vai greizsirdīga uz jaunekli, kuram šis prieks tiek gatavots.

Neatceros, vai esmu Jums rakstījusi, ka pirms četrām vai piecām dienām man bija tas gods kļūt par mazās Volanžas uzticības personu. Varat gan iedomāties, ka es sākumā izlikos barga, taču, tiklīdz pamanīju, ka viņai šķiet — ar saviem aplamajiem pierādījumiem viņa ir mani pārliecinājusi, liku nojaust, ka uzskatu tos par saprātīgiem; un viņa no visas sirds tic, ka šādus panākumus guvusi ar daiļrunību; tāda piesardzība man bija nepieciešama, lai es nezaudētu pati savu labo slavu. Es viņai atļāvu rakstīt un vēstulē pateikt vārdus «es mīlu»; un tajā pašā dienā, mazajai neko nenojaušot, sagādāju viņai iespēju pavadīt kādu brīdi vienatnē ar Dansenī. Taču iedomājieties — viņš vēl ir tāds muļķis, ka neprata iegūt pat skūpstu. Tomēr šis zēns sacer visai jaukus dzejoļus. Mīļais Dievs, cik gan stulbi ir talantīgie cilvēki! Sis te ir tik neaptēsts, ka es pat nesaprotu, ko lai iesāku. Jo galu galā es taču nevaru kļūt arī par viņa uzticības personu!

Tieši tagad Jūs man būtu ļoti noderīgs. Jums ir pietiekami labas attiecības ar Dansenī, lai iemantotu viņa uzticību, un, ja viņš Jums izkratītu sirdi, mēs tiktu uz priekšu straujiem soļiem. Pasteidziniet jel savu prezi-dentieni, jo beigu beigās es negribu, ka Zerkūrs izglābj savu godu; starp citu, es vakar par viņu runāju ar mazo Volanžu un attēloju šo vīru tik spilgti, ka pat tad, ja viņa jau desmit gadu būtu Žerkūra sieva, viņa nespētu to vairāk ienīst. Tomēr teicu arī garu sprediķi par laulāto uzticību; šajā ziņā neviens bardzībā nevar līdzināties ar mani. Tādējādi, no vienas puses, es mazās acīs atgūstu tikumīgas sievietes reputāciju, ko pārliecīgā piekāpība varētu satricināt; no otras puses, padziļinu viņas naidu, ar kuru gribu apveltīt nākamo vīru. Un, beidzot, es ceru — liekot viņai saprast, ka mīlestību būs iespējams baudīt

vienīgi tikmēr, kamēr nebūs noslēgta laulība, pamudināšu mazo drīzāk nospriest, ka viņai vairs nav ko zaudēt.

Palieciet sveiks, vikont! Nodošos savai tualetei un pa to laiku lasīšu Jūsu atsūtīto sējumu.

.. J 7... gada 27. augustā

XXXIX VĒSTULE

SESILA VOLANŽA SOFIJAI KARNE

Esmu skumīga un nobažījusies, manu dārgo Sofij. Gandrīz visu nakti raudāju. Ne jau tāpēc, ka šobrīd nebūtu laimīga, taču paredzu, ka tas ilgi neturpināsies.

Vakar biju operā kopā ar de Merteija kundzi; tur daudz runājām par manām laulībām, un neko iepriecinošu neuzzināju. Man vajadzēs kļūt par sievu grāfam de 2er-kūra kungam, un tam jānotiek oktobrī. Viņš ir bagāts, viņš ir dižciltīgs, viņš ir. . . pulka komandieris. Tas viss būtu ļoti labi. Bet vispirms — viņš ir ļoti vecs: iedomājies tikai, viņam ir vismaz trīsdesmit seši gadi! Turklāt, de Merteija kundze stāsta, ka viņš esot īgns un bargs, un viņa šauboties, vai es ar de Zerkūra kungu būšot laimīga. Skaidri manīju, ka viņa gan labi zina, kā būs, tikai negrib to sacīt, mani žēlodama. Visu vakaru viņa ar mani runāja gandrīz tikai par sievu pienākumiem pret vīriem: viņa ir pārliecināta, ka de Žerkūra kungs nemaz nav patīkams cilvēks, taču saka — man viņš būšot jāmīl. Vai tad viņa nav man pateikusi arī to, ka pēc laulībām es vairs nedrīkstēšu mīlēt ševaljē Dansenī? It kā tas būtu iespējams! Ak, es Tev saku no visas sirds, ka mīlēšu viņu vienmēr. Redzi, man labāk patiktu nemaz neiziet pie vīra. Lai tas de Zerkūra kungs dara, ko grib, es viņu neesmu meklējusi. Pašlaik viņš ir Korsikā, pavisam tālu no šejienes; es vēlētos, kaut viņš tur paliktu desmit gadu. Ja nebūtu jābaidās no atgriešanās klosterī, es gan mātei pasacītu, ka man tāds vīrs nepatīk, bet tad būtu vēl ļaunāk. Esmu galīgi satriekta. Jūtu, ka vēl nekad neesmu Dansenī kungu mīlējusi tik stipri kā tagad, un, iedomājoties, ka nav atlicis vairāk par mēnesi, kad varēšu būt tāda, kāda esmu tagad, man uzreiz sāk birt asaras; mans vienīgais mierinā-

jums paliek de Merteija kundzes draudzība; viņai ir tik laba sirds! Viņa jūt man līdzi visās bēdās, turklāt ir tik laipna, ka viņas klātbūtnē gandrīz aizmirstu visas bažas. Un arī man ļoti noderīga, jo to mazumiņu, ko zinu, man pateikusi viņa, un viņa ir tik mīļa, ka nekaunēdamās varu runāt par visu, ko domāju. Ja viņa kaut ko uzskata par sliktu, tieku norāta, taču pavisam maigi, un tad es viņu sirsnīgi skūpstu, līdz mana draudzene vairs nedusmojas. Vismaz viņu es varu mīlēt, cik vien vēlos, tur nav nekā peļama, un tas man sagādā lielu prieku. Tomēr esam vienojušās, ka ļaužu priekšā un jo sevišķi mātes priekšā neizrādīšu visu savu mīlestību, lai mātei nerastos kādas aizdomas par Dansenī. Es varu Tev apgalvot — ja man ļautu vienmēr dzīvot tā, kā dzīvoju tagad, es patiešām būtu laimīga. Vienīgais šķērslis ir tas nejaukais de Žerkūra kungs! Bet es negribu Tev neko vairāk par viņu sacīt, jo tad man atkal uznāks skumjas. Tāpēc labāk rakstīšu vēstuli ševaljē Dansenī; es viņam stāstīšu par savu mīlestību un nebildīšu ne vārda par bēdām, jo negribu viņu skumdināt.

Paliec sveika, labā draudzene! Redzi nu, Tev vis nevajadzēja sūdzēties, un, kaut esmu aizņemta, kā Tu saki, man tomēr atliek laika Tevi mīlēt un tev rakstīt^13.

... 17 ... gada 27. augustā

XL

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Manai cietsirdei vairs nepietiek ar to, ka viņa neatbild uz vēstulēm un atsakās tās pieņemt; viņa grib laupīt man iespēju uzturēties savā sabiedrībā un pieprasa, lai es dodos prom. Visvairāk Jūs pārsteigs tas, ka es pakļaujos tādai bardzībai. Jūs mani nosodīsiet. Tomēr man šķita, ka nevajag palaist garām izdevību saņemt pavēli: no vienas puses, tas, kurš pavēl, uzņemas pienākumus, no otras puses, šķietamā vara, ko izliekamies nododam sievietes rokās, ir slazds, no kura viņai visgrūtāk izbēgt. Vēl vai-

rāk — veiklība, ar kādu šī daiļava prata izvairīties no sastapšanās divatā, nostādīja mani bīstamā stāvoklī, no kura, manuprāt, vajadzēja rast izeju, lai maksātu ko maksādams: nemitīgi atrodoties viņas tuvumā un nespējot viņu nodarbināt ar savu mīlestību, man radās pamats bažām, ka viņa galu galā pieradīs raudzīties uz mani bez mulsuma, un tādu noskaņojumu, kā pati zināt, ir ļoti grūti mainīt.

Taču Jūs jau nojaušat, ka nepadevos bez noteikumiem. Papūlējos pat uzstādīt vienu tādu, kuru nav iespējams pieņemt, — gan tādēļ, lai vienmēr paliktu manā varā turēt doto solījumu vai arī lauzt to, tā uzsākot vai nu mutisku, vai rakstisku strīdu brīdī, kad daiļava ar mani ir sevišķi apmierināta vai arī viņai vajag, lai esmu mierā ar viņu, nemaz jau nerunājot par to, ka es būtu ārkārtīgi neveikls, ja no atsacīšanās pakļauties šai prasībai, lai cik neizpildāma tā ir, sev negūtu kādus atvieglojumus.

Kad nu garajā ievadā esmu izklāstījis savus argumentus, sākšu divu pēdējo dienu notikumu aprakstu. Kā lietiskos pierādījumus pievienošu daiļavas vēstuli un savu atbildi, Jums būs jāpiekrīt, ka grūti būtu atrast otru tik patiesīgu hronistu kā mani.

Jūs atceraties, kādu iespaidu aizvakar no rīta atstāja mana vēstule no Dižonas. Atlikusī dienas daļa bija visai vētraina. Daiļā tikumības priesteriene ieradās tikai uz pusdienām un sacīja, ka viņu mokot stipra migrēna; tas bija iegansts, ar ko aizbildināties par visbriesmīgāko sliktas omas lēkmi, kāda vien sievieti var piemeklēt. Viņas seja patiešām bija pārvērtusies — maiguma izteiksmi, kādu Jūs pazīstat, bija aizgainījuši dumpības vaibsti un apveltījuši to ar jaunu burvību. Nosolījos nākotnē šo atklājumu izlietot un maigu mīļāko reizēm apmainīt pret dumpīgu.

Bija paredzama skumīga pēcpusdiena, tāpēc, lai paglābtos no garlaicības, aizbildinājos, ka man jāraksta vēstules, un devos uz savām istabām. Salonā atgriezos ap pulksten sešiem; de Rozmonda kundze ieteica pastaigu, un priekšlikums tika pieņemts. Taču brīdī, kad vajadzēja kāpt pajūgā, šķietamā sirdzēja velnišķīgā viltībā, varbūt atriebdamās par manu prombūtni, savukārt aizbildinājās ar sāpju pastiprināšanos un bez žēlastības atstāja mani divatā ar veco krustmāti. Nezinu, vai lāsti, ko raidīju šim dēmonam brunčos, tika uzklausīti, bet, mājās pārbraukuši, atradām viņu guļam.

Nākamajā rītā pie brokastgalda tā jau bija pavisam cita sieviete. Bija atgriezies viņas dabiskais maigums, un es pat varēju iedomāties, ka esmu saņēmis piedošanu. Tikko maltīte beidzās, piemīlīgā būtne gurdenā izskatā piecēlās un izgāja parkā; kā jau varat iedomāties, es viņai sekoju. «Kā jums radās tāda vēlēšanās staigāt?» es vaicāju, piebiedrodamies viņai. «Šorīt daudz rakstīju,» viņa atbildēja, «tāpēc galva mazliet nogurusi.» — «Un ja nu es būtu tas laimīgais,» atsāku, «kas varētu uzņemties vainu par šo nogurumu?» — «Es patiešām rakstīju jums,» viņa atbildēja, «bet nezinu, vai būtu labi vēstījumu nodot. Tajā ir kāds lūgums, un jūs neesat mani radinājis cerēt uz panākumiem.» — «Ak, es zvēru, ja vien tas būs manos spēkos ...» — «Nekas nevar būt vieglāk izdarāms,» viņa mani pārtrauca. «Un, ja jums varbūt vajadzētu tam piekrist kā taisnīgai prasībai, esmu ar mieru to pieņemt kā lielu laipnību.» Šos vārdus teikdama, viņa man pasniedza vēstuli; to saņemot, satvēru arī viņas roku, ko viņa atrāva, taču bez dusmām un drīzāk mulsumā nekā steigā. «Ir karstāks, nekā biju domājusi,» viņa sacīja, «jāiet atpakaļ.» Un viņa devās uz pili. Es veltīgi pūlējos, pierunādams daiļavu turpināt pastaigu, un man vajadzēja pašam sev atgādināt, ka mūs var ieraudzīt, citādi būtu licis lietā ne skaistus vārdus vien. Viņa gāja prom, nebilzdama neko, un es skaidri redzēju, ka šķietamajai pastaigai bijis tikai viens mērķis — nodot man vēstuli. Viņa kāpa augšā savās istabās, un es devos uz savējām lasīt vēstījumu, ko arī Jums vislabāk izlasīt tūlīt, tāpat kā manu atbildi, pirms turpinu stāstījumu ...

XLI VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURV.ELA KUNDZE VIKONTAM DE VALMONAM

Pēc Jūsu uzvedības, mans kungs, varētu spriest, ka Jūs ik dienas meklējat vienīgi iespēju radīt vairāk iemeslu manai neapmierinātībai ar Jums. Jūsu stūrgalvīgie mēģinājumi bez mitas apliecināt man jūtas, kuras es nedz gribu, nedz drīkstu pieņemt, ļaunprātība, ar kādu Jūs bez kautrēšanās tiecaties izmantot manu labo gribu vai biklumu, lai nodotu savas vēstules, it īpaši, ja drīkstu teikt,

nesmalkjūtīgais paņēmiens, ar kuru piespiedāt mani pie'-ņemt Jūsu pēdējo sūtījumu, nepadomājot kaut vai par pārsteigumu, kas varētu radīt kompromitējošu iespaidu, — tas viss ir pelnījis manus tiklab rūgtos, kā pamatotos pārmetumus. Taču es vēlos nevis atgriezties pie pārestībām, bet gan izteikt Jums vienkāršu un pamatotu lūgumu un, ja Jūs to izpildīsiet, apsolu visu nodot aizmirstībai.

Jūs pats, mans kungs, sacījāt, ka es varot nebaidīties ne no kāda noraidījuma; un, tā kā šiem vārdiem atbilstoši Jūsu svārstīgajai dabai sekoja vienīgais atteikums, kāds no Jūsu puses bija iespējams^14, man ir tiesības domāt, ka arī šodien nepildīsiet solījumu, ko devāt nesen — pirms dažām dienām.

Tātad es vēlētos, lai Jūs esat ar mieru braukt prom, atstāt šo pili, kur Jūsu uzturēšanās turpmāl^ var mani vienīgi vēl vairāk pakļaut sabiedrības nosodījumam, un tā arvien ir gatava domāt par citiem to sliktāko, turklāt Jūs esat to pārāk pieradinājis īpaši novērot sievietes, kuras nokļūst Jūsu uzmanības lokā.

Kaut gan draugi jau sen mani brīdināja no šīm briesmām, es neuzklausīju un pat apstrīdēju viņu domas, jo Jūsu izturēšanās manī viesa ticību, ka Jūs tiešām nevēlaties mani sajaukt ar tām daudzajām sievietēm, kurām ir iemesls sūdzēties par Jums. Tagad, kad izturaties pret mani tāpat kā pret viņām — par to man vairs nevar būt nekādu šaubu —, mans pienākums pret sabiedrību, draugiem un sevi pašu liek rīkoties tā, kā ir nepieciešams. Te varētu vēl piebilst, ka, noraidot manu lūgumu, Jūs neko neiemantosiet, jo esmu nolēmusi braukt prom pati, ja Jūs ietiepīgi paliksiet; taču nedomāju mazināt pateicību, ar kādu pieņemtu šo piekrišanu, un vēlētos, lai Jūs zināt, ka, piespiezdams mani no šejienes aizbraukt, Jūs izjauktu manus nodomus. Pierādiet jel, cienītais kungs, ka godīgām sievietēm, kā Jūs tik daudzas reizes esat sacījis, nekad neatradīsies iemesls būt ar Jums nemierā. Pierādiet man vismaz, ka gadījumos, kad esat slikti pret viņām izturējies, Jūs protat savas kļūdas labot.

Ja es domātu, ka man vajag vēl pamatot savu lūgumu Jums, man pietiktu atgādināt, ka visa Jūsu dzīve dara to nepieciešamu, turklāt tā no manis nekad nav bijusi atkarīga. Taču neatgādināsim notikumus, kurus es gribu aizmirst un kuri man liktu par Jums spriest ar visu bar-

(l/.ību brīdī, kad vēlos dot Jums iespēju iemantot manu vislielāko pateicību. Palieciet sveiks, cienītais kungs! Jūsu rīcība man rādīs, ar kādām jūtām man jāpaliek aizvien Jūsu padevīgai utt.

... 17 ... gada 25. augustā

XLII VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZEI

Lai cik bargi, kundze, būtu Jūsu noteikumi, es neatsakos tos pildīt. Es jūtu, ka nespētu pretoties nevienai Jūsu vēlmei. Ja esam vienis prātis šajā jautājumā, es savukārt iedrošinos glaimot sev ar cerību, ka Jūs atļausiet man izteikt dažus lūgumus, kuri ir daudz vieglāk izpildāmi nekā jūsējie un kuru izpildīšana manās acīs tomēr būtu vienīgi alga par pilnīgo pakļaušanos Jūsu gribai.

Viens, kuram, es ceru, labprāt piekritīs Jūsu taisnības izjūta, ir nosaukt tos, kas Jums mani apsūdz, — viņi, šķiet, nodara man tik lielu ļaunumu, ka man ir tiesības zināt viņu vārdus; otrs lūgums, kuru izsakot es lieku cerības uz Jūsu žēlsirdību, ir būt tik laipnai un atļaut reizēm apliecināt Jums savu mīlestību, kas tagad vairāk nekā jebkad varētu iedvest Jums līdzjūtību.

Lieciet vērā, kundze, ka steidzos Jums paklausīt, kaut gan spēju to darīt, vienīgi atsakoties no savas laimes; es teikšu vēl vairāk — kaut arī esat pierunājusi mani to darīt, manuprāt, Jūs vienīgi tāpēc gribat, lai braucu prom, ka nevēlaties redzēt savā tuvumā pašas netaisnības upuri, jo to uzlūkot vienmēr ir mokoši.

Piekrītiet, kundze, Jūs nemaz tik ļoti nebaidāties no sabiedrības domām, jo tā pārāk pieradusi Jūs cienīt, lai iedrošinātos spriest par Jums nelabvēlīgi, drīzāk gan jūtaties nepatīkami tā cilvēka klātbūtnē, kuru Jums vieglāk sodīt nekā nesodīt.. Jūs mani aizraidāt tāpat, kā ļaudis mēdz novērsties no nelaimīgā, kam nevēlas palīdzēt.

Taču prombūtne vēl pavairos manas ciešanas, un pie kā gan cita, ja ne pie Jums, es varu vērsties ar savām žēlabām? No kā gan cita varu gaidīt mierinājuma vārdus, kas

man jo drīz kļūs tik nepieciešami? Vai Jūs man tos atrausiet, ja Jūs vienīgā esat manu moku cēlonis?

Bez šaubām, Jūs nemaz nebrīnīsieties par to, ka pirms aizbraukšanas vēlos attaisnot Jūsu priekšā jūtas, kuras esat man iedvesusi; tāpat arī par to, ka man nepietiks spēka aizbraukt, iekams nebūšu saņēmis pavēli no Jūsu mutes.

Abu šo iemeslu dēļ lūdzu Jūs piekrist īsai sarunai. Nav nozīmes to aizstāt ar vēstulēm — var sarakstīt sējumus un nespēt izskaidrot to, par ko iespējams tikt pilnīgā skaidrībā pēc ceturdaļstundu ilgas sarunas. Jums nebūs grūti atrast laiku, ko man ziedot: lai kā es steigtos izpildīt Jūsu pavēli, Jums pašai ir zināms, ka de Rozmonda kundzei esmu izteicis nodomu pavadīt pie viņas daļu rudens, un man vismaz jāsagaida kāda vēstule, lai varētu aizbildināties ar steidzamām darīšanām, kam nepieciešama mana klātbūtne.

Palieciet sveika, kundze! Nekad man nav bijis tik grūti uzrakstīt šos vārdus kā tagad, kad tie mani mudina domāt par mūsu šķiršanos. Ja Jūs zinātu, cik briesmīgas ciešanas tā man sagādā, tad, es iedrošinos cerēt, Jūs prastu novērtēt manu padevību. Pieņemiet vismaz ar lielāku līdzjūtību vismaigākās un visgodbijīgākās mīlestības apliecinājumus.

,. ī 17.. gada 26. augustā

XL VĒSTULES TURPINĀJUMS

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Tagad padomāsim, daiļā draudzene. Jūs, tāpat kā es, nojaušat, ka godprātīgā un tikumīgā de Turvela kundze nevar izpildīt pirmo lūgumu un, ļaunprātīgi izlietojot savu draugu uzticību, nosaukt viņu vārdus; tādējādi, ja esmu padarījis visus savus solījumus atkarīgus no šā noteikuma, es neuzņemos nekādus pienākumus. Taču Jūs nojaušat arī to, ka šis viņas noraidījums man kļūs par ieganstu visa pārējā iegūšanai; un tad, atstādams pili. iemantoju — turklāt ar viņas piekrišanu — iespēju regulāri sarakstīties, jo es nelieku nekādas cerības uz īso satikšanos, kuru no viņas lūdzu un kuras gandrīz vienī-

pais nolūks ir viņu jau laikus radināt nenoraidīt citus lūgumus, kad to izpildīšana man kļūs īsti nepieciešama.

Pirms aizbraukšanas man tikai vēl jānoskaidro, kas tie par cilvēkiem, kuri nodarbojas ar manis nomelnošanu viņas acīs. Pieņemu, ka tas varētu būt šis pedants — viņas vīrs; es vēlētos, kaut tā būtu: aizstāvēšanās pret laulāto draugu uzkurina vēlmi, turklāt no brīža, kad mana daiļava piekristu mūsu sarakstei, es varētu nebīties no vīra, jo viņai jau tāpat vajadzētu viņu mānīt.

Bet, ja viņai ir tuva draudzene, kas bauda pilnīgu uzticību, un ja šī draudzene noskaņota pret mani, esmu pārliecināts, ka abas noteikti jāsaved naidā, un ceru uz veiksmi, tikai vispirms jāizpēta, kura tā ir.

Vakar domāju, ka tikšu par šo jautājumu skaidrībā, taču šī sieviete nekad nerīkojas tāpat kā citas. Mēs bijām pie viņas, kad tika pavēstīts, ka pusdienu galds ir klāts. Viņa tobrīd beidza tualeti, turklāt steigdamās un atvainodamās, un es pamanīju, ka viņa nepaņem līdzi sekretāra atslēgu; zināju ari, ka mana daiļava mēdz atstāt istabas atslēgu durvīs. Par to prātoju visu pusdienu laiku, līdz izdzirdu viņas istabeni kāpjam lejā; acumirklī pieņēmu lēmumu: izlikos, ka man pa degunu plūst asinis, un atstāju telpu. Vēja spārniem metos pie sekretāra, taču neviena atvilktne nebija aizslēgta, nekur neredzēju arī nevienas aprakstītas papīra lapiņas. Šajā gadalaikā viņa taču nevarēja tās sadedzināt. Ko viņa dara ar saņemtajām vēstulēm? Un viņai tās pienāk bieži. Neatstāju nepārmeklētu nevienu kaktu; viss bija atvērts, un ielūkojos visur, taču neieguvu neko, vienīgi pārliecību, ka šie dārgumi paliek viņas kabatās.

Kā tos dabūt rokā? Kopš vakardienas lauzu galvu, meklēdams piemērotu līdzekli, — viss velti, taču nespēju pārvarēt vēlēšanos tikt pie vēstulēm. Nožēloju, ka man nav kabatzagļa veiklības. Vai tad tādu paņēmienu mācīšanai nevajadzēja ietilpt vīrieša audzināšanā, lai viņš spētu tikt galā ar intrigām? Vai gan nebūtu patīkami nočiept sāncenša portretu vai vēstuli vai arī izvilkt no tikumības priesterienes kabatas kaut ko tādu, kas viņu atmaskotu? Taču mūsu vecāki nav bijuši pietiekami tālredzīgi; un es, lai gudrotu cik gudrodams, varu secināt vienīgi to, ka esmu neveikls un nespēju no šīs kaites tikt vaļā.

Šā vai tā, pie maltītes galda atgriezos visai neapmierināts. Tomēr daiļava mazliet pakliedēja manu īgnumu, jo izskatījās nobažījusies manas šķietamās neveselības dēļ;

un es nepalaidu garām izdevību apgalvot, ka pēdējā laikā esmu piedzīvojis daudz briesmīgu satraukumu, kas kaitējuši manai veselībai. Ja viņa ir pārliecināta — un citādi nemaz nevar būt —, ka pati ir šo ciešanu cēlonis, tad taču viņai vajadzētu, sirdsapziņu nomierinot, tās kaut cik remdināt, vai ne? Bet, būdama dievbijīga, viņa tomēr nav necik žēlsirdīga; viņa atsakās dot kaut niecīgāko mīlestības ubagdāvanu, un, ja nu tā ir, šāda attieksme, manuprāt, attaisno zādzību. Bet nu palieciet sveika, jo, ar Jums tērzējot, es bez mitas domāju par šīm nolādētajām vēstulēm.

... 17 . . . gada 27. augustā

XLI1I VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE VIKONTAM DE VALMONAM

Kāpēc Jūs, cienītais kungs, katrā ziņā gribat mazināt manu pateicību? Kāpēc gribat paklausīt man tikai daļēji un gandrīz vai kaut ko izkaulēt par godīgu rīcību? Vai tad Jums nepietiek ar to, ka es jūtu tās vērtību? Jūs ne tikai prasāt daudz — Jūs prasāt neiespējamo. Ja mani draugi ir runājuši par Jums, viņi to darījuši vienīgi manās interesēs; pat tad, ja viņi maldītos, nolūki būtu slavējami; un Jūs man iesakāt šo draudzības apliecinājumu atmaksāt, atklājot viņu noslēpumu! Es nepareizi rīkojos, Jums par to stāstīdama, un šobrīd Jūs pietiekami skaidri liekat saprast manu kļūdu. Tas, kas attiecībās ar jebkuru cilvēku būtu nevainīgs nieks, attiecībās ar Jums pārvēršas par vieglprātību, un, ja izpildītu Jūsu lūgumu, es pati kļūtu par nomelnotāju. Es vēršos pie Jūsu godaprāta — vai tiešām domājat, ka es spētu tā rīkoties? Vai Jūs drīkstējāt man to lūgt? Bez šaubām, ne: un esmu pārliecināta — ja labāk padomāsiet, savu lūgumu neatkārtosiet.

Kas attiecas uz rakstīšanu man — šim lūgumam piekrist ir tikpat grūti; un, ja Jūs spriestu taisnīgi, Jūs redzētu, ka es neesmu tā, uz kuru Jums vajadzētu turēt ļaunu prātu. Es nebūt nevēlos Jūs aizskart, taču esat iemantojis — un, kā pats atzīstat, daļēji pelnīti — tik sliktu slavu, ka neviena sieviete nepiekristu sarakstei ar Jums; un kura godīga sieviete gan būtu ar mieru darīt

ko tādu, par ko jau iepriekš ir zināms, ka to vajadzēs

slēpt?

Ja nu es varētu būt pārliecināta, ka Jūsu vēstulēs nekad nebūs nekā tāda, par ko man būtu iemesls sūdzēties, ka es pati savās acīs vienmēr varētu rast attaisnojumu to saņemšanai! Varbūt tad vēlēšanās Jums pierādīt, ka mani vada saprāts, nevis naids, kļūtu par pamudinājumu atkāpties no neapgāžamiem spriedumiem un darīt daudz vairāk, nekā es drīkstētu, ļaujot Jums reizēm atrakstīt. Ja Jūs tiešām to vēlaties tik ļoti, kā apgalvojat, Jūs labprāt ņemsiet vērā noteikumu, kas man jāizvirza, ja esmu ar mieru Jums piekrist; un, ja Jūs kaut mazliet saprotat, ko šobrīd daru Jūsu dēļ, Jūs aizbraukšanu ilgāk neatliktu.

Sakarā ar to ļaujiet man aizrādīt, ka šorīt saņēmāt kādu vēstuli un neizmantojāt to par ieganstu, lai paziņotu de Rozmonda kundzei par savu aizbraukšanu, kā bijāt man solījis. Ceru, ka tagad nekas Jūs nekavēs turēt doto vārdu. It sevišķi ceru, ka to darīsiet, negaidot sarunu, kuru man lūdzat un kurai nekādā gadījumā nevaru piekrist, un ka Jums šķietami nepieciešamās pavēles vietā pietiks ar šo atkārtoto lūgumu. Palieciet sveiks, mans kungs!

... 17 ... gada 27. augustā

XLIV VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Dalieties manā priekā, daiļā draudzene: es tieku mīlēts, esmu uzvarējis šo dumpīgo sirdi. Veltīgi viņa to vēl slēpj; mana laimīgā pārdrošība nolaupīja šo noslēpumu. Pateicoties savām nerimtīgajām pūlēm, zinu visu, kas mani interesē: kopš pagājušās nakts, kopš laimīgās pagājušās nakts atkal jūtos savā elementā; esmu atguvis dzīves saturu; esmu atminējis divkāršo mīlestības un nodevības noslēpumu; es baudīšu pirmo un atriebšos par otro; es lidošu no baudas uz baudu. Jau doma vien par to paceļ mani tādos laimības kalngalos, ka man ir pagrūti saglabāt apdomību un diezin vai spēšu pietiekami sakarīgi pastāstīt visu notikušo. Tomēr mēģināšu to darīt.

Jau vakar, kad biju Jums aizrakstījis, saņēmu vēstuli no savas šķīstās dieva bijātajās. Nosūtu Jums to — pati redzēsiet, ka viņa, kā nu savā neveiklībā spēj, dod man atjauju rakstīt, taču viņa arī steidzina manu aizbraukšanu, un skaidri jūtu, ka nevarēšu vairs pārāk vilcināties, pats sev nekaitējot.

Taču mani briesmīgi mocīja vēlēšanās uzzināt, kurš būtu varējis rakstīt kaut ko sliktu par mani, tāpēc lāgā nevarēju izšķirties, ko lai iesāku. Mēģināju uzpirkt istabeni un panākt, lai viņa man nodod savas kundzes kabatu saturu, to viņa viegli varētu dabūt vakarā un no rīta tikpat veikli atlikt atpakaļ, neradot ne vismazākās aizdomas. Par niecīgo pakalpojumu piesolīju desmit luido-rus, bet klīrīgā skuķe bija vai nu pārak padevīga savai kundzei, vai arī pārlieku bailīga, un es nespēju viņu iekārdināt nedz ar daiļrunību, nedz ar naudu. Es vēl pūlējos viņu apvārdot, kad atskanēja vakariņu zvans. Vajadzēja atstāt meiču mierā: jau tā bija liela laime, ka viņa apsolīja mūsu sarunu paturēt noslēpumā, taču uz to, kā pati saprotat, es daudz vis nevarēju cerēt.

Nekad vēl nebiju juties tik nelāgi. Šķita, ka esmu sakompromitējies, un visu vakaru nespēju sev piedot pārsteidzīgo soli.

Atgriezies savās istabās, es ar zināmām bažām pastāstīju par notikušo savam ziņnesim, kuram, kā jau laimīgam mīlniekam, jādomā, varēja būt lielākas izredzes. Es gribēju, lai viņš piespiež to meitu izpildīt manu lūgumu vai ari vismaz piedabū viņu klusēt, taču viņš, kurš parasti nešaubās ne par ko, šķiet, neticēja šādu sarunu veiksmīgam iznākumam un šajā sakarā izteica kādu domu, kas mani pārsteidza ar savu dziļumu.

«Kungs gan droši vien zina labāk nekā es,» viņš sacīja, «ka gulēt ar kādu meitu nenozīmē neko citu kā darīt to, kas viņai pašai patīk, un bieži vien no šādas pieļāvības ir ļoti tālu līdz tam, lai viņa pildītu mūsu gribu.»

Valšķa veselais saprāts dažkārt šausmina mani.[15]

«Turklāt es jo mazāk galvoju par šo meitieti tāpēc,» viņš piebilda, «ka man ir iemesls domāt — viņai jau ir mīļākais un man par viņas labvēlību jāpateicas vienīgi lauku garlaicībai. Un, ja es nepūlētos sava kunga labā, nebūtu to nobaudījis vairāk par vienu reizi.» (Šis puisis

ir īsts dārgums!) «Bet, kas attiecas uz noslēpumu,» viņš sacīja, «kāda jēga lūgt, lai viņa to neizpauž, ja ne ar ko neriskē, mūs piekrāpjot? Par to vēl runājot, mēs tikai ļautu viņai jo skaidrāk nomanīt, cik svarīgs tas ir, un radītu vēl lielāku vēlēšanos izdabāt kundzei.»

Jo pareizāki bija šie spriedumi, jo lielāks tapa mans uztraukums. Laimīgā kārtā lāga puisis bija sācis pļāpāt; un, tā kā man viņš bija vajadzīgs, ļāvu viņa runas plūdiem vaļu. Turpinādams stāstu par savu sakaru ar šo meiču, viņš pateica arī, ka viņas istabu no kundzes istabas šķir tikai plāna starpsiena, caur kuru varētu sadzirdēt katru aizdomīgu troksni, tāpēc viņi ik naktis satiekas ziņneša istabā. Tad man plāns mirklī bija gatavs, es puisim to izklāstīju, un mēs to sekmīgi izpildījām.

Sagaidīju pulksten divus naktī, tad, kā bijām norunājuši, devos uz mīlnieku satikšanās vietu, paņēmis līdzi gaismekli, bet par nāciena iemeslu bilzdams, ka vairākas reizes esmu veltīgi zvanījis. Mans līdzzinātājs, kas savā lomā bija lielisks, notēloja mazu pārsteiguma ainu, izlikās izmisis, lūdzās piedošanu, un galu galā es viņu aizsūtīju sasildīt ūdeni, kurš man it kā bija vajadzīgs, bet nepieejamā kambarjumprava bija jo vairāk nokaunējusies tāpēc, ka puisis, izdabādams maniem plāniem, bija šo pierunājis ierasties tērpā, kas gan atbilda gadalaikam, taču tāpēc vien nebija nekādi attaisnojams.

Jutu — jo vairāk apkaunota meiča jutīsies, jo vieglāk panākšu savu, tāpēc neļāvu viņai nedz mainīt pozu, nedz apģērbu un, kad savam kalpam biju pavēlējis gaidīt mani guļamistabā, apsēdos viņai blakus stipri savandītajā gultā un uzsāku sarunu. Man vajadzēja paturēt iegūto virsroku pār viņu, tāpēc saglabāju aukstasinību, kas būtu darījusi godu Scīpiona atturībai; un, neatļaujoties pret meiteni ne mazāko vaļību, uz kādu jaunības svaigums un apstākļi varētu dot viņai cerības, runāju par lietu tikpat mierīgi, kā būtu apspriedies ar kādu ierēdni.

Mani noteikumi bija tādi: es neizpaudīšu noslēpumu, ja viņa rit apmēram šajā pašā stundā man nodos to, ko kundze glabā kabatās. «Turklāt,» es piebildu, «vakar solīju jums desmit luidorus — piedāvāju tos arī šodien. Negribu ļaunprātīgi izmantot jūsu stāvokli.» Kā varat iedomāties, vienojāmies par visu; tad devos prom, ļaudams laimīgajam pārim atgūt nokavēto.

Es pats likos gulēt; pamodies gribēju atrast kādu ieganstu, lai neatbildētu uz daiļavas vēstuli, pirms neesmu

izskatījis viņas papīrus — tāda iespēja man varēja rasties vienīgi nākamajā naktī —, tāpēc nolēmu doties medībās, kur pavadīju gandrīz visu dienu.

Kad atgriezos, mani sagaidīja diezgan vēsi. Bija pamats domāt, ka dažu aizskārusi mana vieglprātība, ko pierādīju, tā izmantojot tik īso atlikušo laiku, it īpaši tagad, kad biju saņēmis vismaigāko viņas vēstuli. Tā spriežu tāpēc, ka pēc tam, kad de Rozmonda kundze man izteica dažus pārmetumus par ilgo prombūtni, mana daiļava diezgan dzēlīgi piemetināja: «Ak, neņemsim Jaunā de Val-rnona kungam, ka viņš nododas vienīgajai izpriecai, kādu te spēj atrast.» Es cēlu ierunas pret šādu netaisnību un izmantoju gadījumu, lai apgalvotu: dāmu sabiedrība man ir tik patīkama, ka tās dēļ esmu gatavs atstāt neuzrakstītu kādu ļoti svarīgu vēstuli. Piebildu, ka jau vairākas naktis neesmu spējis aizmigt, tāpēc izmēģinu, vai nogurums neaizdarīs manus plakstus, un mani skatieni pietiekami daiļrunīgi ļāva nojaust gan manas vēstules saturu, gan bezmiega cēloni. Visu vakaru nopūlējos būt maigi melanholisks, šķiet, tas man izdevās tīri labi, un ar šo noskaņu slēpu nepacietību, kādā gaidīju pienākam stundu, kad beidzot uzzināšu tik stūrgalvīgi glabāto noslēpumu. Beidzot mēs šķīrāmies, un pēc laiciņa uzticamā istabene man atnesa pienācīgo samaksu par klusēšanu.

Kad dārgumi bija manās rokās, ķēros pie to pētīšanas ar Jums jau zināmo piesardzību, jo bija ļoti svarīgi visu atstāt agrākajā kārtībā. Vispirms ieraudzīju divas vīra vēstules — juku jukām gan sīkas ziņas par prāvu, gan laulāta drauga mīlestības apliecinājumi, taču man pietika pacietības tās izlasīt līdz galam, bet tajās par sevi neatradu ne vārda. īgni noliku tās sānis, taču atmaigu, pamanīdams rūpīgi savāktu savu gabalu gabalos saplēsto Di-žonas vēstuli. Laimīgā kārtā man iešāvās prātā doma pārlaist tai aci. Iedomājieties, cik priecīgs jutos, kad uz tās pamanīju skaidri saskatāmas manas apburošās dievlūdzējas asaru pēdas. Atzīstos, padevos jauneklīgai dziņai un noskūpstīju šo vēstuli jūsmā, uz kādu, kā šķita, nemaz vairs neesmu spējīgs. Turpināju tīkamos meklējumus; atradu visas savas vēstules, sakārtotas pēc datumiem; un vispatīkamākais pārsteigums bija tas, ka uzgāju arī pašu pirmo, kuru, kā biju pārliecināts, nepateicīgā atdeva atpakaļ, — to viņa bija rūpīgi pārrakstījusi ar drebošu roku, raksts liecināja par saviļņojumu un runāja skaidru valodu par maigo sirds bangošanos šās nodarbības laikā.

Līdz tam es gozējos mīlestības saulē, taču drīz to pārspēja niknums. Vai zināt, kas grib mani pazudināt mīļotās sievietes acīs? Kā Jūs domājat, kura ir tā ļaunā fūrija, kas auž tādu nelietīgu intrigu tīklus? Jūs viņu pazīstat: tā ir Jūsu draudzene, Jūsu radiniece — de Volanža kundze! Jūs nevarat iedomāties, kādu šausmu stāstu sēriju šī velnišķīgā megēra ir par mani sarakstījusi. Tā ir viņa, vienīgi viņa, kas iztraucējusi eņģeliskās sievietes mieru; tieši viņas padomu, viņas nekrietno rakstījumu dēļ esmu spiests braukt prom; galu galā tā ir viņa, kuras labā tieku upurēts. Ak, nav nekādu šaubu — viņas meita ir jāpaved, bet ar to nepietiek, tā jāpazudina; un, ja nu šīs nolādētās sievietes gadi padara viņu nepieejamu maniem uzbrukumiem, ir jāmērķē uz to, kuru viņa mīl.

Tātad viņa vēlas, lai es atgriežos Parīzē! Viņa spiež mani to darīt! Lai notiek, es atgriezīšos, bet viņa dabūs ciest manas atgriešanās dēļ. Man nepatīk, ka šī piedzīvojuma varonis ir Dansenī, — viņā ir pārlieku daudz godīguma, kas mums sagādās grūtības, tomēr viņš ir iemīlējies, mēs arī bieži satiekamies; varbūt no tā kaut kas iznāk. Savās dusmās esmu aizmirsies un vairs nedomāju par to, ka man vēl jāpastāsta šīsdienas notikumi. Tātad turpinu.

Šorīt atkal ieraudzīju maigo tikumības priesterieni. Nekad viņa man nebija likusies tik daiļa. Un tā jau tam jābūt: tā ir sievietes skaistākā stunda, vienīgā, kad viņa spēj radīt īstu dvēseles skurbumu, par kuru mūžīgi runā un kuru tik reti izjūt, — stunda, kad, pārliecināti par sievietes mīlestību, mēs vēl neesam droši par viņas labvēlību; un tobrīd ar mani bija tieši tā. Varbūt viņu jo daiļāku darīja arī doma, ka man būs laupīta iespēja viņu redzēt. Beidzot, kad atnesa pastu, saņēmu Jūsu 27. augustā rakstīto vēstuli; kamēr to lasīju, es vēl svārstījos neziņā, vai pildīšu solījumu, taču sastapu daiļavas skatienu, un nebūtu manos spēkos kaut ko atteikt.

Un tā paziņoju par savu aizbraukšanu. Mirkli pēc tam de Rozmonda kundze mūs atstāja vienus, taču es vēl biju četru soļu attālumā, kad biklā skaistule izbīlī piecēlās un sacīja: «Atstājiet mani, atstājiet mani mierā, mans kungs, Dieva dēļ, atstājiet mani mierā!» Šis dedzīgais lūgums, kas atklāja viņas jūtas, varēja mani tikai vēl vairāk iekvēlināt. Es jau biju blakus, jau biju satvēris viņas rokas, ko daiļava sažņaudza patiešām aizkustinošā žestā. Tad es sāku maigi žēloties, bet kāds naidīgs dēmons atveda atpakaļ de Rozmonda kundzi, Tramīgā dievlūdzēja, kuras bailēm patiešām bija zināms pamats, to izmantoja un atstāja istabu.

Tomēr sniedzu viņai roku, un viņa to pieņēma; un, uzskatīdams par labu zīmi šādu sen nepiedzīvotu maigumu, turpinādams žēlošanos, es mēģināju paspiest viņas delnu. Sākumā viņa gribēja to atraut, taču, kad kļuvu neatlaidīgāks, daiļava padevās no diezgan laba prāta, kaut arī neatbildēja nedz uz rokas spiedienu, nedz uz maniem vārdiem. Kad bijām pie viņas durvīm, mēģināju roku noskūpstīt, pirms palaidu to vaļā. Aizstāvēšanās kļuva noteiktāka, taču mani maigā balsī izteiktie vārdi «iedomājiet jel, ka dodos prom» to vērta neveiklu un nepietiekamu. Tiklīdz skūpsts bija dots, roka rada spēku izrauties — un daiļava iegāja savos apartamentos, kur viņu gaidīja istabene. Te mans stāsts beidzas.

Tā kā pieņemu, ka Jūs rīt būsiet pie maršala de... kundzes, kur droši vien neiešu Jūs meklēt, tā kā pieņemu arī, ka pirmās sarunas laikā mums būs apspriežams dažs labs jautājums, it īpaši par mazo Volanžu, kuru nebūt neesmu aizmirsis, nolēmu vispirms nosūtīt šo vēstuli; lai cik gara tā ir, es to aizzīmogošu tikai tad, kad nesīs prom pastu, jo manā pašreizējā stāvoklī viss var būt atkarīgs no nejaušības; un es Jūs atstāju, lai dotos tai uzglūnēt.

P. S. Astoņos vakarā.

Nekādu jaunumu; nav ne mirkļa brīvības: tikpat rūpīga izvairīšanās. Tomēr skumīgums, kurš tikko turas pieklājības robežās. Otrs fakts, kas nevar neradīt interesi: de Rozmonda kundze lika man nodot de Volanža kundzei ielūgumu pavadīt kādu laiku pie viņas laukos.

Palieciet sveika, dārgā draudzene! Tiksimies rīt vai, vēlākais, parīt.

г.. 17 . .. gada 28. augustā

XLV VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE DE VOLANŽA KUNDZEI

Vikonts de Valmons mūs atstāja šorīt, kundze; manuprāt, Jūs tik ļoti to vēlējāties, ka uzskatīju par savu pienākumu Jums par šo notikumu ziņot. De Rozmonda

kundze loti nožēlo radinieka aizbraukšanu, Jo viņa sabiedrība — tam nevar nepiekrist — patiešām bija patīkama: visu rītu viņa par to runāja ar Jums jau zināmo raksturīgo iejūtu; viņa neskopojās ar slavinājumiem. Uzskatīju par savu pienākumu de Rozmonda kundzi bez iebildumiem uzklausīt, jo vairāk tāpēc, ka jāatzīst — daudzējādā ziņā viņai ir taisnība. Vēl vairāk jutu, ka esmu šīs šķiršanās vaininiece, un man nav cerību, ka spēšu atlīdzināt prieku, ko esmu viņai laupījusi. Jūs jau zināt, ka pēc dabas neesmu sevišķi jautra un dzīve, kādu tagad te vadīsim, nebūs nekāda priecīgā.

Ja nebūtu darījusi visu pēc Jūsu ieskatiem, es baidītos, ka esmu rīkojusies mazliet neapdomīgi, jo mani patiešām nomāc cienījamās draudzenes ciešanas; viņa mani tik dziļi aizkustināja, ka es gandrīz biju gatava raudāt kopā ar viņu.

Tagad dzīvojam cerībā, ka Jūs varbūt pieņemsiet ielūgumu, kas de Valmona kungam jānodod de Rozmonda kundzes vārdā, un atbrauksiet kādu laiku paviesoties pie viņas. Ceru, Jūs nešaubāties par prieku, kādu man sagādātu Jūsu klātbūtne; patiešām, Jūsu pienākums ir atlīdzināt mums zaudējumu. Man būtu ļoti patīkami rast iespēju tuvāk iepazīties ar de Volanžas jaunkundzi un būt Jūsu tuvumā, lai Jums jo dziļāk apliecinātu savu cieņu utt.

... 17... gada 29. augustā

XLVI VĒSTULE

ŠEVALJE DANSENl SES1LAI VOI.ANŽAI

Kas Jums noticis, mana dievišķīgā Sesila? Kas var būt par iemeslu tik spējai un nežēlīgai pārmaiņai? Kur palikuši zvēresti nekad nemainīties? Vēl vakar Jūs tos atkārtojāt ar tādu prieku! Kālab šodien tos esat aizmirsusi? Es ilgi sevi pārbaudīju un nespēju atrast cēloni sevī, un man šķiet drausmīgi meklēt to Jūsu dvēselē. Ak, bez šaubām, Jūs neesat nedz krāpniece, nedz vieglprāte; un pat šajā izmisuma brīdī apkaunojošas šaubas neskars manu sirdi. Un tomēr — kāda liktenīga iemesla dēļ Jūs vairs neesat agrākā? Nē, cietsirdīgā, Jūs vairs neesat Jūs pati! Maigā Sesila, mana dievinātā Sesila, kura deva man zvērestu,

nekad nebūtu vairījusies no maniem skatieniem, nebūtu pretojusies laimīgai nejaušībai, kas mani noveda viņai blakus, vai arī, ja kāds iemesls, kuru es nespēju aptvert, būtu viņu spiedis izturēties tik bargi, viņa vismaz būtu uzskatījusi par nepieciešamu darīt man to zināmu.

Ak, Jūs nezināt, Jūs nekad neuzzināsiet, Sesila, ko esat likusi man šodien izciest un kā ciešu vēl šobrīd! Vai tiešām domājat, ka es spēju dzīvot, ja Jūs mani nemīlat? Taču, kad es lūdzu vienu vārdu, vienu pašu vārdu, lai izkliedētu manas bažas, Jūs nevis atbildējāt, bet izlikāties baidāmies, ka to varētu izdzirdēt svešas ausis; un šo senāk nebijušo šķērsli tūlīt radījāt, izraugoties citu vietu apkārtējo vidū. Kad biju spiests iet prom un jautāju, kādā stundā varētu Jūs sastapt rīt, Jūs izlikāties to nezinām, un galu galā atbildi man deva de Volanža kundze. Un tā vienmēr tik ilgotais mirklis, kuram vajadzētu mani Jums tuvināt, rīt viesīs vienīgi bažas; un prieks Jūs redzēt, kas līdz šim bija tik dārgs manai sirdij, tagad vērtīsies bailēs kļūt Jums par nastu.

Es jau jūtu, kā šīs bailes mani stindzina, un es neiedrošinos rakstīt par savu mīlestību. Vārdi «es jūs mīlu», kurus biju laimīgs atkārtot, kad pats varēju tos uzklausīt, šie tik maigie vārdi, ar kuriem pietika, lai justos svētlaimīgs, mani nostāda, ja esat mainījusies, mūžīga izmisuma rēga priekšā. Es tomēr nespēju ticēt, ka šis mīlestības talismans būtu zaudējis visu savu spēku, un es vel pūlos likt to lietā.[16] Jā, mana Sesila, es Jūs mīlu. Atkārtojiet jel kopā ar mani šo manas laimes vārdu! Iedomājiet, ka esat pieradinājusi mani to dzirdēt un ka atņemt šo laimi nozīmē nolemt mani ciešanām, kuras beigsies vienīgi reizē ar manu dzīvību.

... 17 ... gada 29. augustā

XLVII VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Šodien Jus nesastapšu, daiļā draudzene, un paskaidrošu iemeslus, kurus lūdzu žēlīgi uzklausīt.

Es nevis uzreiz atgriezos Parīzē, bet gan iebraucu pusdienot pie grāfienes de ..., kuras pils man bija gandrīz pa ceļam. Parīzē ierados tikai ap pulksten septiņiem un izkāpu no karietes pie operas, kur cerēju Jūs varbūt sastapt.

Pēc izrādes iegāju foajē aprunāties ar draugiem, tur bija arī mana vecā paziņa Emīlija ar veselu baru pielūdzēju — gan sieviešu, gan vīriešu, kurus viņa tajā pašā vakarā bija uzlūgusi pie sevis vakariņās P. Es vēl lāgā nebiju sasveicinājies ar sabiedrību, kad mani ar gavilēm aicināja līdzi maltītē. To darīja arī kāds resns maza auguma vīrelis, kas uzaicinājumu nomurkšķēja franču valodā ar holandiešu akcentu un, kā nopratu, bija īstais dzīru rīkotājs. Ielūgumu pieņēmu.

Pa ceļam uzzināju, ka nams, uz kuru dodamies, ir salīgtā maksa par Emīlijas labvēlību pret ērmīgo vīreli un ka vakariņas īstenībā būs tikpat kā kāzu mielasts. Resnulis nezināja, kur dēties aiz prieka, gaidīdams jaukumus, ko tūlīt varēs nobaudīt; viņš izskatījās tik pašapmierināts, ka man iegribējās viņu izāzēt, un to es arī izdarīju.

Vienīgās grūtības, ar kurām sastapos, bija panākt Emīlijas piekrišanu — burgomistra bagātība viņu darīja mazliet klīrīgu. Pēc īsas pretošanās viņa tomēr bija ar mieru piedalīties manu nodomu izpildīšanā — palīdzēt šo alus mučeli pieliet ar vīnu, tā izsitot no ierindas uz visu nakti.

Pārspīlētais priekšstats, kāds mums bija par holandiešu žūpu, mudināja izmantot visus zināmos līdzekļus. Mums veicās tik labi, ka deserta laikā viņš vairs nespēja pacelt glāzi, taču palīdzīgā Emīlija, tāpat kā es, viņu lēja pilnu ar visu sparu. Galu galā viņš pakrita zem galda tādā skurbumā, ka tam vajadzētu neizgaist vismaz nedēļu. Tad nolēmām aizgādāt holandieti atpakaļ uz Parīzi; tā kā viņš savu karieti bija aizsūtījis prom, pavēlēju viņu iekraut manējā un pats paliku, kur biju. Saņēmu uzslavas no pārējiem viesiem, kuri drīz vien izklīda, atstādami mani par uzvarētāju kaujas laukā. Šī jautrība un varbūt arī ilgā atturība vērta manu Emīliju tik iekārojamu, ka apsolīju palikt pie viņas līdz holandieša augšāmcelšanās stundai.

Šāda mana iejūtība ir alga par viņējo, ko viņa man nupat pierādīja, kalpodama par pulti, kad rakstīju daiļajai dievlūdzējai, kurai ar īpašu tīksmi nosūtīju mīlas gultā un gandrīz vai kurtizānes apkampienos sacerētu vēstuli; tās tapšanu pārtrauca pat pilnīgas neuzticības apliecinājums, un es tajā viņai sīki ziņoju par savu stāvokli un

rīcību. To lasīdama, Emīlija smējās kā neprātīga, un es ceru, ka smiesieties arī Jūs.

Tā kā manai vēstulei nepieciešams Parīzes pasta spiedogs, es Jums to nosūtu atvērtu. Jūs to varētu izlasīt, aizzīmogot un nosūtīt uz pastu. Tikai nekādā ziņā nelietojiet savu zīmogu vai kādu mīlas emblēmu — lai tas būtu tikai kāds galvas attēls. Palieciet sveika, daiļā draudzene!

P.S. Atkal atveru savu vēstuli; pierunāju Emīliju aiziet uz Itāliešu operu ... Pa to laiku apciemošu Jūs. Būšu pie Jums ne vēlāk kā sešos; un, ja tas Jūs neapgrūtinās, ap septiņiem abi kopā aiziesim pie de Volanža kundzes. Pieklājība prasa, lai es nevilcinādamies nododu de Rozmonda kundzes ielūgumu; turklāt ļoti labprāt gribu redzēt mazo Volanžu.

Palieciet sveika, visdaiļā dāma! Es tik ļoti tvīkstu pēc Jūsu skūpsta, ka ševaljē varētu justies greizsirdīgs.

P, ., 17 .,. gada 30. augustā

XLVIII VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZEI (Parīzes pasta spiedogs)

Pēc vētras nakts, kad neesmu ne acu aizvēris, pēc iznicinoša, svelmaina satraukuma un visu dvēseles spēku pilnīga izsīkuma nemitīgas mijas es beidzot meklēju pie Jums, kundze, man tik nepieciešamo mieru, kuru baudīt joprojām tomēr nav cerību. Patiesi, stāvoklis, kādā, Jums rakstot, atrodos, vairāk nekā jebkad pārliecina mani par mīlestības pārvarīgo spēku; man ir grūti saglabāt pat tik daudz savaldības, lai piešķirtu savām domām jelkādu secību; un es jau paredzu, ka nespēšu pabeigt šo vēstuli, to nepārtraucis. Kā! Vai tiešām es nedrīkstu cerēt, ka pienāks diena, kad Jūs dalīsieties ar mani saviļņojumā, kādu šobrīd izjūtu? Tomēr iedrošinos domāt — ja Jūs to pietiekami pazītu, Jūs nebūtu tik neizsakāmi bezjūtīga. Ticiet man, kundze, salts miers, dvēseles snauda — nāves līdzība — nekad neved uz laimi; turp ved vienīgi spēcīgas kaislības; un, par spīti ciešanām, ko man uzkraujat, varu bez bailēm sacīt, ka šobrīd esmu laimīgāks par Jums. Velti Jūs vēršat pret mani savu stindzinošo bardzību, tā man ne mirkli neliedz nodoties mīlestības varai un tās neprātā aizmirst izmisumu, kādā mani grūžat. Tā es gribu atriebties par trimdu, kurā mani izraidāt. Nekad neesmu Jums rakstījis ar tādu prieku, nekad šīs nodarbības laikā neesmu jutis tik maigas un spēcīgas jūtas; gaisā, kuru elpoju, plūsmo saldkaire; pat pults, pie kuras Jums rakstu un kura šai vajadzībai kalpo pirmo reizi, man kļūst par mīlas svēto altāri; cik daudz skaistāka tā top manās acīs! Es varētu iegravēt tajā zvērestu mīlēt Jūs mūžīgi mūžam! Piedodiet, lūdzama, manu jūtu mulsumu. Varbūt man nevajadzētu tik pilnīgi nodoties jūsmai, kurā Jūs nedalāties ar mani, — uz brīdi man Jūs jāatstāj, lai izkliedētu skurbumu, kas iet pāri maniem spēkiem.

Es atgriežos pie Jums, kundze, un, bez šaubām, atgriežos ar agrāko degsmi. Taču laimes izjūta mani galīgi pametusi; tās vietā stājas nežēlīgu zaudējumu apziņa. Kada gan nozīme stāstīt Jums par savām jūtām, ja veltīgi meklēju līdzekļus, kas spētu Jūs pārliecināt? Pēc tik daudziem atkārtotiem mēģinājumiem mani pamet gan paļāvība, gan ticība. Ja es vēl iztēlojos mīlas priekus, tad tikai tālab, lai jo sāpīgāk izjustu to neesību. Neredzu nekāda cita glābiņa kā vien Jūsu žēlsirdību un šobrīd jo skaidri apzinos, cik ļoti man vajadzīga cerība to iemantot. Tomēr nekad vēl mana mīlestība nav bijusi tik godbijīga kā tagad, nekad tā nav bijusi mazāk aizskaroša, iedrošinos sacīt — tā ir tāda, ka no tās nevajadzētu bīties pat visstingrākajai tikumībai; taču es pats bīstos vēl ilgāk stāstīt Jums par mokām, kādas izciešu. Ja cilvēks ir pārliecināts, ka viņa iemīļotā joprojām neatbild uz mīlestību, viņš vismaz nedrīkst ļaunprātīgi izmantot tās laipnību; un tieši tādā rīcībā es būtu vainojams, ja turpinātu tēlot savu ciešanu ainas. Es uzdrošinos vienīgi izlūgties, lai Jūs atbildat man un nekad neapšaubāt manu jūtu patiesīgumu.

Rakstīts P., datēts Parīzē ar 17 ... gada 30. augustu

XLIX VĒSTULE

SESILA VOLANŽA ŠEVALJĒ DAN SENI

Neesmu nedz vieglprāte, nedz krāpniece, taču man, cienītais kungs, pietika noskaidrot, kāda īstenībā ir mana rīcība, lai to mainītu; es apsolīju šo upuri Dievam, līdz spēšu tam ziedot arī savas jūtas pret Jums, kuras, ņemot

vērā Jūsu kristīgā bruņinieka stāvokli, ir jo lielākā mēra noziedzīgas. Skaidri jūtu, ka tas man sagādās ciešanas, un es pat Jums neslēpšu — kopš aizvakardienas esmu raudā-jusi ik reizes, kad par Jums iedomāju. Taču ceru, ka Dievs apžēlosies un dos man spēku Jūs aizmirst, ko es viņam izlūdzos gan vakarā, gan rītā. Es pat ceru uz Jūsu draudzību un godīgumu, kas liegs Jums kavēt mani labajos nodomos, kuri tikuši man iedvesti un kurus tagad pū los izpildīt. Tā visa dēļ izlūdzos Jūsu piekrišanu turpmāk man nerakstīt, jo vairāk tāpēc, ka brīdinu — es Jums vairs neatbildēšu un Jūs mani piespiedīsiet visu atklāt mātei: tad man patiešām būs laupīts prieks Jūs vēl redzēt

Tomēr es saglabāju pret Jums visu sirsnību, kāda iespē jama, nedarot ļaunu, un tiešām no visas sirds un dvēseles vēlos, kaut Jūs būtu laimīgs. Es gan nojaušu, ka Jūs mani vairs tā nemīlēsiet un varbūt drīz vien iemīlēsiet kādu citu vairāk nekā mani. Taču tas būs tikai vēl viens Dieva sods par maniem maldu ceļiem, kādus esmu gājusi, atdodot Jums savu sirdi, ko drīkstu ziedot vienīgi Dievam un laulātajam draugam, kad man tāds būs. Ceru, ka Dievs savā žēlastībā piedos manu vājumu un neuzliks man lielākas mokas, nekā spēju izciest.

Palieciet sveiks, mans kungs; patiesi varu Jums apgalvot — ja man būtu atļauts mīlēt, es mūžam mīlētu vienīgi Jūs. Taču par visu to man nevajag rakstīt, un varbūt jau esmu rakstījusi vairāk, nekā drīkst.

... 17 ... gada 31. augustā

L VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE VIKONTAM DE VALMONAM

Vai tā, cienītais kungs, Jūs pildāt noteikumus, ar kādiem piekritu reizēm saņemt kādu Jūsu vēstuli? Un vai gan es varu sacīt, ka man nav iemesla sūdzēties, ja runājat vienīgi par jūtām, kādām atdoties es baidītos pat tad, ja šādi nerīkotos pretēji visiem saviem pienākumiem?

Starp citu, ja man būtu jāmeklē jauni pamatojumi, kas palīdzētu saglabāt šīs svētīgās bailes, šķiet, es tos varētu atrast Jūsu pēdējā vēstulē. Patiešām, brīdī, kad, jūsuprāt, dziedat slavas dziesmu mīlestībai, Jūs taču nedarāt neko citu kā tēlojat postošus negaisus. Kurš gan vēlētos par mīlas laimi maksāt ar saprātu, turklāt zinot, ka tās ātri gaistošajiem priekiem seko vismaz nožēla, ja ne sirdsapziņas pārmetumi?

Pat Jūs, kuram pieradums pie šā bīstamā drudža ir, jādomā, mazinājis tā varu, — pat Jūs taču esat spiests atzīties, ka tas reizēm iet pāri Jūsu spēkiem, un vai Jūs neesat pirmais, kas gaužas par negribēto saviļņojumu, ko tas izraisa? Kādus gan drausmīgus postījumus tas nodarītu jaunai un jūtīgai sirdij, turklāt pastiprinot savu varu ar milzīgajiem upuriem, kas tā labā būtu jānes?

Jūs, cienītais kungs, domājat vai izliekaties domājam, ka mīlestība ved uz laimi, bet mani — esmu pilnīgi pārliecināta — tā mani darītu tik nelaimīgu, ka es nekad negribētu dzirdēt to pieminam. Manuprāt, jau runāšana vien par šīm jūtām satrauc dvēseles mieru; un gan pēc savas brīvas gribas, gan arī pienākuma dēļ es Jūs lūdzu turpmāk par tām ciest klusu.

Turklāt tagad Jums droši vien būs viegli izpildīt manu lūgumu. Atgriezies Parīzē, Jūs atradīsiet pietiekami daudz izdevīgu gadījumu aizmirst jūtas, kuras varbūt tikai tāpēc dzimušas, ka esat radis nodarboties ar tādām lietām, un kuras pieņēmušās spēkā vienīgi lauku dzīves garlaicībā. Vai tad neesat nonācis vietā, kur mani kādreiz uzlūkojāt pilnīgi vienaldzīgi? Vai varat tur kaut soli spert, nesastopoties ar iespēju izmantot savu lielisko mainīšanās prasmi, un vai Jums visapkārt nav sievietes, ar kurām es nevarētu sacensties piemīlībā un kuras ir vairāk cienīgas saņemt Jūsu godinājumus? Man nepiemīt iedomība, ko mēdz pārmest manam dzimumam, neesmu apveltīta arī ar viltus kautrību, kas ir tikai izsmalcināta pašlepnība; un es Jums tiešām no tīras sirds saku, ka apzinos — man ir maz pievilcības, un, ja arī man būtu visi valdzināšanas līdzekļi, es nedomātu, ka ar tiem pietiek, lai saistītu Jus pie sevis. Ja es Jums iūdzu nepievērst man turpmāk uzmanību, tad taču es lūdzu Jūs šodien darīt tikai to, ko senāk jau esat darījis un ko darīsiet atkal pēc neilga laika, pat ja es Jums lūgtu pretējo.

Šī patiesība, ko neizlaižu no prāta, jau viena pati būtu pietiekama, lai man nerastos vēlēšanās Jūs uzklausīt. Man ir vēl tūkstoš citu iemeslu, taču, neielaižoties garos strīdos, joprojām Jūs lūdzu, kā jau esmu lūgusi, nerunāt ar mani turpmāk par jūtām, kuras nedrīkstu uzklausīt un uz kurām vēl jo mazāk drīkstu atbildēt.

... 17 ... gada 1. septembrī

OTRĀ DAĻA

.

LI VĒSTULE

MARĶĪZE DE MERTEIJA VIKONTAM DE VALMONAM

Jūs, vikont, patiešām esat neciešams. Jūs izturaties pret mani tik nevērīgi, it kā es būtu Jūsu mīļākā. Vai zināt, ka varu noskaisties un ka šobrīd man ir drausmīgs garastāvoklis? Kā! Jums rīt no rīta jāsastopas ar Dansenī, Jūs zināt, cik man svarīgi ar Jums parunāt pirms šīs tikšanās, taču, nenieka neuztraukdamies, Jūs liekat man gaidīt visu dienu un pats nezin kur skraidāt apkārt. Jūsu vainas dē] es nepieklājīgi vēlu ierados pie de Volanža kundzes, un visas vecās dāmas izteicās, ka es izskatoties brīnumaini. Man cauru vakaru vajadzēja viņām pieglaimoties, mīkstinot viņu sirdis, jo nedrīkst vecas sievietes kaitināt — no viņām atkarīga jauno labā slava.

Tagad pulkstenis ir viens naktī, taču es nevis likšos gulēt, lai kā to vēlētos, jo mirstu vai nost aiz noguruma, bet gan rakstīšu Jums garu vēstuli un vēl vairāk samiegošos — tik briesmīgi negribas to darīt. Varat justies patiešām laimīgs, ka man nav laika Jūs vēl ilgāk rāt. Taču tālab neiedomājieties, ka esmu Jums piedevusi; man šobrīd gluži vienkārši nav laika. Tātad uzklausiet mani, es steidzos.

Ja rīt Jums būs kaut mazumiņš izveicības, Jūs panāksiet,

ka Dansenī izkratīs savu sirdi. Bridis ir gaužām piemērots atklātībai — bēdu bridis. Mazā bijusi pie bikts un gluži kā bērns izstāstījusi visu; kopš tā brīža viņa tā baidās no ('lies, ka grib izbeigt visas attiecības. Viņa izklāstīja savus sīkos sirdsapziņas pārmetumus tik aizrautīgi, ka skaidri sapratu, cik briesmīgi viņai sagrozīta galva. Mazā man parādīja savu atvadu vēstuli — pliekanu morāles sprediķi. Viņa veselu stundu kaut ko šļupstēja, nepateikdama ne vārda, kas liecinātu par veselo saprātu. Tomēr viņa mani pamatīgi samulsināja, jo Jūs varat iedomāties, ka es neuzdrīkstējos būt vaļsirdīga pret tik apstulbušu radījumu.

No visas šīs pļāpāšanas es tomēr itin labi nopratu, ka viņas mīlestība uz Dansenī nebūt nav mazinājusies; es pat pamanīju vienu no tām viltībām, kuru mīlestībai nekad nav trūcis un kurai mazā aizkustinošā kārtā padevusies. Vai degdama aiz vēlēšanās noņemties ar savu iemīļoto un trīcēdama bailēs, ka tāpēc viņu ķers debesu sodība, skuķe iedomājusies lūgt Dievu, lai tas palīdz viņai mīļoto aizmirst; un, tā kā viņa vai ik brīdi nododas šīm lūgsnām, tā radusies iespēja domāt par iemīļoto bez mitas.

Ja būtu darīšana ar kādu vairāk pieredzējušu cilvēku nekā Dansenī, šis mazais notikums nāktu drīzāk par labu nekā par ļaunu, bet jauneklis tik lielā mērā ir Seladons, ka, ja nepalīdzēsim, būs vajadzīgs milzum daudz laika visniecīgāko šķēršļu pārvarēšanai un galu galā mēs nepaspēsim īstenot savu plānu.

Jums tiešām taisnība — tā ir tīrā nelaime, un man, tāpat kā Jums, nepatīk, ka tieši Dansenī kļuvis par šā notikuma varoni, bet ko gan Jūs gribat? Kas izdarīts — izdarīts, un tā ir Jūsu vaina. Es palūdzu, lai viņa man parāda atbildi^17; man tā šķita tikai nožēlojama. Viņš līdz apnikumam pūlas pierādīt, ka negribot dzimušas jūtas nevar būt noziegums: it kā tās nekļūtu par gribētām, tiklīdz pārstāj pret tām cīnīties! Šis secinājums ir tik vienkāršs, ka ienācis prātā pat skuķēnam; taču viņa sirdssāpes ir bezgala maigas un šķiet neremdināmas un patiesas, tāpēc, manuprāt, nav iedomājama sieviete, kas nekristu kārdināšanā ari turpmāk turēt vīrieti tādā bezdibenīgā izmisumā, ja tas iespējams bez kāda riska. Beidzot, viņš izskaidro, ka nav nekāds mūks, kā mazajai liekas, un tas,

bez šaubām, ir labākais, ko viņš dara: ja nonāk tiktāl, ka sāk nodoties mīlestībai ar mūku, tad Maltas bruņinieku kungi nebūt nav pelnījuši, lai viņiem dotu priekšroku.

Kā arī tas būtu, es nevis tērēju laiku prātojumiem, kuri varētu radīt šaubas par manu tikumību, turklāt, iespējams, mazo arī nepārliecinātu, bet gan piekritu, ka šķiršanās nepieciešama, taču sacīju, ka šādā gadījumā būtu godīgāk savus pamatojumus nevis rakstīt vēstulē, bet pateikt sarunā, ka turklāt ir parasts šādās reizēs atdot arī vēstules un citus saņemtus nieciņus; un, izlikdamās, ka pilnīgi esmu vienis prātis ar mazo, es viņu pierunāju nolikt Dansenī satikšanos. Tūlīt pat izgudrojām, kā to izdarīt, un es apņēmos pierunāt māti kaut kur aizbraukt, atstājot meitu mājās; izšķirošā saruna notiks rit pēcpusdienā. Dansenī par to jau ir brīdināts; taču, dieva dēļ, ja Jums rodas izdevība, piespiediet jel šo daiļo ganu nebūt tik sapņainam un iestāstiet viņam — jo ir jāpasaka skaidri —, ka īstais līdzeklis, kā pārvarēt sirdsapziņas pārmetumus, ir pacensties visu izdarīt tā, lai vairs nebūtu nekā, ko zaudēt.

Starp citu, lai tādas smieklīgas scēnas neatkārtotos, izmantoju gadījumu un modināju zināmas šaubas par to, vai garīdznieki īsti stingri glabā bikts noslēpumu, un varu Jums apgalvot — par bailēm, ko mazā man sagādājusi, viņa tagad maksā ar bažām, ka mācītājs var tūlīt izstāstīt visu viņas mātei. Ceru, ka vēl pēc pāris sarunām ar mani viņa vairs neiedomāsies stāstīt savas muļķības kuram katram^18.

Palieciet sveiks, vikont, ņemiet Dansenī savā ziņā un vadiet viņu! Tā būtu kauna lieta, ja mēs nespētu izdarīt, ko gribam, ar diviem bērniem. Ja mums radīsies vairāk grūtību, nekā sākumā varēja likties, uzmundrināsim sevi: Jūs — ar domu, ka tā ir de Volanža kundzes meita, es — ar to, ka viņai jākļūst par de Žerkūra sievu. Palieciet sveiks!

... 17 .,. gada 2. septembri

LII VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS PREZIDENTA DE TUR VELA KUNDZEI

Jūs, kundze, man aizliedzat runāt par mīlestību — bet kur rast pietiekami vīrišķības, lai spētu Jums paklausīt? Ja mani nodarbina vienīgi jūtas, kurām vajadzētu būt tik saldām un kuras Jūs tomēr vēršat tik sāpīgas, ja tvīkstu trimdā, kurai esat mani nolēmusi, ja dzīvoju vienās bēdās un nožēlas, ja esmu kritis par upuri ciešanām, kas ir jo briesmīgākas tālab, ka nemitīgi atgādina Jūsu vienaldzību, — vai tiešām man vajadzētu zaudēt arī vienīgo atlikušo mierinājumu? Un kāds gan cits mierinājums man var būt, ja ne iespēja reizēm atklāt Jums dvēseli, ko Jūs pildāt ar bēdām un rūgtumu? Vai novērsīsieties no asarām, kas līst Jūsu dēļ? Vai liegsiet pat nest upurus, kurus pati prasāt? Vai Jūs pašas, Jūsu godīgās un maigās sirds cienīgāk nebūtu pažēlot nelaimīgo, kurš kritis postā vienīgi Jūsu dēļ, nevis vēl padziļināt viņa mokas, tik netaisnīgi un skarbi nocietinot savu sirdi?

Jūs izliekaties baidāmies no mīlestības un nevēlaties atzīt, ka vienīgi pati esat cēlonis tam ļaunumam, kādu mīlestībai pārmetat. Ak, bez šaubām, šīs jūtas sagādā ciešanas, ja tas, kurš mīlu iedveš, pats to nejūt; bet ko gan vēl varētu nosaukt par laimi, ja ne abpusēju mīlestību? Maigā draudzība, liegā uzticēšanās, kura vienīgā atver sirdi līdz pašiem dziļumiem, glābiņš bēdās un divkāršs prieks, valdzinošas cerības, burvīgas atmiņas — kur to visu rast, ja ne mīlestībā? Jūs to nomelnojat — Jūs, kura varētu baudīt priekus, kādus vien mīlestība spēj dot, ja tikai pati neatgrūstu tos; un es, to aizstāvot, aizmirstu visas mokas, kādas ciešu tās dēļ.

Jūs spiežat mani arī pašam aizstāvēties; kamēr es vadu savu mūžu, dievinādams Jūs, Jūs vadāt savējo, meklējot manus netikumus; nu jau Jūs mani uzskatāt par vieglprātīgu krāpnieku, un, bezsirdīgi vēršot pret mani kļūdas, kurās pats esmu atzinies, Jums labpatīk sajaukt mani, kāds biju senāk, ar to, kas esmu tagad. Jūs neapmierināties ar to, ka liekat man dzīvot tālumā, — šīm mocībām Jūs vēl pievienojat nežēlīgu zobošanos par izpriecām, pret kurām, kā pati zināt, esat padarījusi mani vienaldzīgu. Jūs neticat nedz maniem solījumiem, nedz zvērestiem — labi! Man vēl atlicis pierādījums, ko Jums sniegt un ko

Jūs vismaz neapšaubīsiet: tā esat Jūs pati. Es Jūs lūdzu vienīgi ielūkoties ar skaidru skatienu sevī; ja neticat manai mīlestībai, ja kaut brīdi apšaubāt savu varu pār manu dvēseli, ja neesat pārliecināta, ka spēsiet uz visiem laikiem saistīt pie sevis sirdi, kas agrāk patiešām bijusi pārlieku nepastāvīga, esmu gatavs saņemt sodu par šiem maldiem; es vaimanāšu, bet vairs nesaukšu Jūs; taču, ja, gluži pretēji, mēs viens pret otru būsim taisnīgi, Jūs nevarēsiet pati neatzīt, ka Jums nav un nekad nebūs sāncenses, — tad, lūdzu Jūs no sirds, nespiediet mani vēl turpmāk cīnīties pret iedomām un atstājiet man vismaz vienīgo mierinājumu — pārliecību, ka Jūs vairs nešaubāties par jūtām, kuras neizgaisīs un nemaz nevar izgaist, kamēr vien dzīvošu. Atļaujiet, kundze, lūgt Jums apstiprinošu atbildi uz šo manas vēstules norādījumu.

Ja sarauju saites ar savas dzīves posmu, kas, liekas, tik ļoti kaitē manai labajai slavai Jūsu acīs, tas nenotiek tāpēc, ka vajadzības gadījumā es nespētu atrast pietiekami daudz iemeslu tā aizstāvēšanai.

Ko tad galu galā esmu noziedzies — vienīgi neesmu pretojies virpulim, kurā tiku iemests. Nokļuvu sabiedrībā jauns un nepieredzējis; gāju, kā mēdz teikt, no rokas rokā veselai varzai sieviešu, tās visas ar savu vieglprātibu steidzās izgaisināt katru manu domu, kura tām, kā pašas saprata, varēja būt nelabvēlīga; vai tad man vajadzēja rādīt nepieejamības piemēru, ja neviena nepretojās? Vai arī mans pienākums bija sodīt sevi ar gluži veltīgu pastāvību par kļūdu, kurā bieži biju tīšuprāt ievilināts, turklāt tāda pastāvība citiem šķistu vienīgi smieklīga. Ak, vai gan apkaunojošu sakaru var vērst par labu jel kas cits kā vienīgi tūlītēja šķiršanās?

Taču man ir tiesības apgalvot, ka šis jutekliskais skurbums, varbūt pat pašlepnības neprāts nekad nav skāris manu sirdi. Tā radīta mīlestībai, un lakstošanās to varēja vienīgi izklaidēt, nevis iegūt savā varā; kaut man visapkārt bija valdzinošas, taču nicināmas būtnes, neviena no tām nav iekarojusi manu dvēseli: man piedāvāja baudas, bet es meklēju tikumus — un galu galā sāku uzskatīt sevi par nepastāvīgu, jo biju smalkjūtīgs un ar skaidru sirdi.

Tikai tad, kad sastapu Jūs, man atvērās acis: drīz vien sapratu, ka mīlestības burvību rada dvēseles īpašības, ka vienīgi tās spēj sabangot jūtas visvarenākajā spēkā un būt

tām par attaisnojumu. Beidzot sirds man saka — vienlīdz neiespējami būtu nemīlēt Jūs vai mīlēt kādu citu.

Lūk, kundze, kāda ir mana sirds, kurai baidāties uzticēties un kuras liktenis Jums jāizšķir, taču, lai kāds būtu spriedums, Jūs nespēsiet vērst citādas jūtas, kas to sien pie Jums, — tās ir nezūdošas, tāpat kā Jūsu tikumi, no kuriem tās dzimušas.

... 17.. . gada 3. septembrī

LIII VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Sastapu Dansenī, taču izdabūju no viņa tikai daļēju atzīšanos; galvenais, viņš stūrgalvīgi liedzas nosaukt mazās Volanžas vārdu — viņš runāja vienīgi par kādu ļoti tiklu un pat mazliet svētulīgu sievieti; tomēr viņš diezgan patiesīgi izstāstīja savu piedzīvojumu, it īpaši pēdējo notikumu. Es viņu uzkurināju cik spēdams un vēl krietni pazobojos par viņa pārliecīgo smalkjūtību un sirdsapziņas pārmetumiem; taču, šķiet, viņš savu nostāju nemainīs, un par šo jaunekli galvot nevaru; tiesa gan, ceru ko vairāk pasacīt tikai parīt. Vedu viņu uz Versaļu un pa ceļam papūlēšos tikt lielākā skaidrībā.

Šodien paredzētā satikšanās arī vieš zināmas cerības: var gadīties, ka viss notiek, kā vēlamies, un, iespējams, mums vajadzēs vairs tikai izspiest atzīšanos un savākt pierādījumus. Sis uzdevums Jums veicams vieglāk nekā man: mazā ir vaļsirdīgāka jeb — kas galu galā nozīmē to pašu — pļāpīgāka nekā viņas diskrētais mīļotais. Tomēr darīšu visu, kas manos spēkos.

Palieciet sveika, daiļā draudzene, esmu ļoti nevaļīgs; nesastapšu Jūs nedz šovakar, nedz rīt — ja Jums kādi jaunumi, atrakstiet, izlasīšu, kad atgriezīšos. Droši vien nakšņošu Parīzē, г.. 17,,, gada 3. septembra vakarā

LIV VĒSTULE

MARĶĪZE de merteija vikontam de valmonam

Kā tad! Tieši no Dansenī jau nu Jūs kaut ko uzzināsiet! Ja viņš Jums ko teiks, tad lielīsies. Es nepazīstu nevienu, kas mīlas lietās būtu tāds muļķis, un pati sev aizvien vairāk pārmetu laipnības, kādas esmu viņam parādījusi. Iedomājieties tikai, man jau šķita, ka viņa dēļ būšu nonākusi bīstamā stāvoklī! Un par baltu velti! Ak, es atriebšos, to nu varu apsolīt!

Kad vakar ierados pie de Volanža kundzes, viņa vairs negribēja nekur braukt, jo nejutās labi; es neskopojos ar daiļrunību, lai panāktu piekrišanu, un jau iedomājos, kas notiks, ja Dansenī atnāks, pirms nebūsim aizbraukušas; tas būtu jo sevišķi nelādzīgi — de Volanža kundze vakar bija viņam sacījusi, ka nebūs mājās. Mēs abas ar Sesilu sēdējām kā uz adatām. Beidzot devāmies prom, un mazā, no manis atvadīdamās, tik sirsnīgi spieda roku, ka, par spīti nodomam šķirties, kuram pati joprojām nopietni ticēja, deva man iemeslu cerēt uz brīnumu lietām.

Ar to uztraukumi vēl nebeidzās. Bijām pie de ... kundzes pavadījušas tikai pusstundu, kad de Volanža kundzei patiešām — gluži nopietni — kļuva slikti; viņa, saprotams, gribēja tūlīt atgriezties mājās, taču es to nepavisam nevēlējos, it īpaši tāpēc, ka baidījos pārsteigt jaunos divatā, kā tas droši arī būtu noticis, un tad mana neatlaidība, ar kādu aicināju viņu sev līdzi, varētu šķist aizdomīga. Izlikos, ka esmu briesmīgi nobažījusies viņas veselības dēļ, — par laimi, tas nenācās grūti, tāpēc pusotru stundu nebiju ar mieru vest sirdzēju mājās, aizbildinādamās, ka baidos no bīstamās kratīšanās karietē, kas varētu viņai kaitēt. Galu galā atgriezāmies tikai norunātajā laikā. Ierodoties pamanīju, ka mazā izskatās nokaunējusies, tātad varēju cerēt, ka vismaz neesmu pūlējusies veltīgi.

Man tā gribējās uzzināt jaunumus, ka paliku pie de Volanža kundzes, kura tūlīt devās pie miera, un pēc vakariņām, ko ieturējām viņas guļamistabā, ļoti agri atstājām māti vienu, aizbildinādamās, ka viņai vajadzīga atpūta; devāmies uz meitas apartamentiem. Viņa no savas puses bija darījusi visu, ko es cerēju: šaubas izgaisušas, doti jauni mūžīgas mīlestības zvēresti utt., utt., visu to

viņa bija izdarījusi ļoti mīļi; taču muļķa Dansenī ne par mata tiesu nav ticis tālāk kā iepriekš. Akf ar viņu var strīdēties, cik uziet, — samierināšanās nav bīstama.

Taču mazā apgalvo, ka viņš gribējis spert soli tālāk, tikai viņa pratusi aizstāvēties. Esmu gatava derēt, ka viņa vai nu lielās, vai arī grib pielūdzēju manās acīs attaisnot; par to esmu gandrīz pārliecināta. Tiešām, man iešāvās prātā doma pamēģināt, ko īsti nozīmē aizstāvēšanās, uz kādu mazā spējīga; un es, būdama tikai sieviete, vārdu pa vārdam tā sagrozīju viņai galvu, ka ... Galu galā varat man ticēt, neviens nav bijis vieglāk iejūtināms kā viņa. Šī mazā, burvīgā būtne patiešām ir piemīlīga! Viņa pelnījusi citādu mīļāko; vismaz viņa būs laba draudzene, jo jūtu pret viņu īstu sirsnību. Es mazajai apsolīju padarīt viņu par īstu dāmu un domāju, ka vārdu turēšu. Bieži esmu izjutusi vajadzību pēc uzticamas sievietes, un šī man patiktu labāk nekā kura katra cita; taču es neko nevaru iesākt, iekams viņa nav . .. tā, kam viņai jābūt; un tas ir vēl viens iemesls, kāpēc dusmojos uz Dansenī.

Palieciet sveiks, vikont; nenāciet pie manis rīt, ja nu vienīgi — paagrā stundā. Esmu padevusies ševaljē neatlaidīgajiem lūgumiem pavadīt vakaru mazajā namiņā.

.. . 17 ... gada 4. septembri

LV VĒSTULE

SESILA VOLANŽA SOFIJAI KARNĒ

Tev bija taisnība, Sofij; Tavi pareģojumi ir labāki par Taviem padomiem. Dansenī, kā Tev jau likās, bija stiprāks par biktstēvu, par Tevi un par mani pašu; un nu esam nonākuši tieši turpat, kur jau bijām. Ak, es neko nenožēloju, un Tu — ja Tu mani rāsi, tad tikai tālab, ka nezini, kāda laime ir mīlēt Dansenī. Tev jau viegli pamācīt, kā vajag rīkoties, Tevi nekas nemulsina, bet, ja Tu būtu izjutusi, kādas mokas sagādā mīļotā cilvēka ciešanas un cik ļoti viņa prieks kļūst par pašas laimi, cik grūti ir pateikt «nē», kad gribas sacīt «jā», Tu ne par ko vairs nebrīnītos; pat es, kas esmu to izjutusi — un dziļi izjutusi —, to vēl nesaprotu. Vai Tu, piemēram, domā, ka

spēju noskatīties, kā Dansenī raud, un pati neraudāt? Varu apgalvot, ka tas nav manos spēkos; un, kad viņš ir apmierināts, jūtos tikpat laimīga kā viņš; Tu vari sacīt, ko gribi, vārdi neko nespēj mainīt, un es esmu pārliecināta, ka ir tieši tā.

Es gribētu redzēt Tevi savā vietā . .. Nē, tā īsti es nevēlējos vis sacīt, jo ne par ko neatdotu kādai savu vietu, taču būtu jauki, ja Tu kādā iemīlētos, un ne tikai tāpēc, ka tad Tu mani labāk saprastu un mazāk rātu, — arī tālab, ka Tu tāpat būtu laimīgāka vai, pareizāk sakot, tikai tad Tu sāktu apjaust, kas ir laime.

Mēs jokojam, mēs smejamies, un tas viss, kā pati saproti, ir tikai bērnu spēles; kad tās beidzas, nekas nepaliek pāri. Bet mīlestība — ak mīlestība! ... Viens vārds, viens skatiens, pat tikai apziņa, ka tieci mīlēta, — patiesi, tā ir laime. Kad redzu Dansenī, man nekas vairāk nav vajadzīgs; kad neredzu viņu, nevēlos neko citu kā vienīgi viņu. Es nezinu, kā tas notiek, bet varētu sacīt, ka viss tīkamais ir līdzīgs viņam. Kad viņa nav manā tuvumā, es par viņu sapņoju; un, kad varu sapņot pēc sirds patikas, kad nekas mani netraucē, piemēram, kad esmu viena, vēl jūtos laimīga; aizveru acis, un uzreiz man šķiet, ka redzu viņu; atsaucu atmiņā viņa teiktos vārdus un — liekas — dzirdu tos; man izlaužas nopūta; un tad sajūtu tādu kā liesmu, tādu kā nemieru ... Nespēju nekur tverties. Tās ir tādas kā mokas, bet šīs mokas sagādā neizsakāmu prieku.

Man pat šķiet — ja cilvēks reiz iepazinis mīlestību, tā pārvērš arī draudzību; tomēr manas jūtas pret Tevi nav mainījušās; tās joprojām ir tādas pašas kā klosterī, bet to, par ko Tev rakstu, izjūtu pret de Merteija kundzi. Es viņu mīlu drīzāk tā kā Dansenī, nevis tā, kā mīlu Tevi, un reizēm man gribētos, kaut viņa būtu viņš. Varbūt tas tāpēc, ka tā nav bērnišķīga draudzība kā mūsējā, vai arī tāpēc, ka bieži redzu viņus kopā un tāpēc kļūdos. Galu galā taisnība ir tā, ka tieši viņi abi dara mani laimīgu; turklāt nedomāju, ka mana rīcība būtu diezin cik peļama. Es arī nevēlētos kļūt citāda, nekā esmu pašlaik; mokas man sagādā vienīgi doma par gaidāmajām laulībām: ja de Zerkūra kungs ir tāds, kādu man viņu attēloja, un par to es nešaubos, nesaprotu, kas ar mani notiks. Paliec sveika, mīļo Sofij; joprojām mīlu Tevi no visas sirds.

., i 17 а, gada 4, septembrī

LVI VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE VIKONTAM DE VALMONAM

Ko Jums, cienītais kungs, dos vēstule, kuru man lūdzat? Ja es ticētu Jūsu jūtām — vai tas nebūtu tikai vēl viens iemesls baidīties no tām? Un vai man, nedz apšaubot, nedz pieņemot to patiesīgumu, nepietiek — pat Jums nedrīkst nepietikt — ar to, ka zinām: es nevēlos un arī nedrīkstu uz tām atbildēt.

Ja pieņemtu, ka Jūs mani patiešām mīlat (un pieņemu to vienīgi tādēļ, lai neatgrieztos pie šā jautājuma), vai tāpēc šķēršļi, kas mūs šķir, nepaliktu nepārvarami? Un vai es varētu darīt ko citu kā vien vēlēties, lai Jūs jo drīzāk apspiežat sevī šo mīlestību, un it īpaši — visiem spēkiem palīdzēt, pasteidzoties Jums laupīt katru cerību? Jūs pats atzīstat, ka šīs jūtas ir mokošas, ja cilvēks, kas iās iedvesis, nedalās tajās. Taču Jūs pietiekami labi zināt, ka man nav iespējams uz tām atbildēt, un, ja pat tāds posts mani piemeklētu, es kļūtu vēl jo vairāk nožēlojama, bet Jūs laimi neiegūtu. Ceru, ka pietiekami cienāt mani, lai ne brīdi par to nešaubītos. Izbeidziet jel, es Jūs lūgtin iūdzu, izbeidziet mēģinājumus satraukt sirdi, kurai tik ļoti nepieciešams miers; nespiediet mani nožēlot, ka pazīstu Jūs.

Mani mīl un cienī vīrs, kuru es mīlu un godāju, un mani pienākumi un prieki tiecas uz vienu mērķi. Es esmu laimīga, man tādai jābūt. Ja pastāv lielākas baudas, es tās noraidu; es nevēlos tās iepazīt. Vai gan var būt kaut kas patīkamāks kā vienmēr palikt saskaņā pašai ar sevi, vadīt tikai rimtas dienas, mierīgi aizmigt un pamosties ar tīru sirdsapziņu? Tas, ko Jūs dēvējat par laimi, ir tikai juteklisks skurbums, kaislību vētra, kurā baismi noraudzīties pat no krasta. Ak, kā gan lai metas pretī šiem negaisiem, kā lai iedrošinās doties jūrā, kurā peld tūkstošu tūkstošiem vraku? Un ar ko? Nē, mans kungs, es palieku uz zemes; man dārgas saites, kas sien pie tās. Es nevēlētos saraut tās pat tad, ja spētu; ja man to nebūtu, es steigtos tās iegūt.

Kāpēc sekojat man pa pēdām? Kāpēc tik stūrgalvīgi vajājat mani? Jūsu vēstules, kuras man vajadzētu saņemt tikai retumis, bez mitas seko cita citai. Tām vajadzētu būt prātīgām, bet Jūs tajās rakstāt vienīgi par savu neprātīgo

mīlestību. Jūsu domas mani lenc vairāk, nekā lenca Jūsu klātbūtne. Vienā veidā mani atstājis, Jūs parādāties atkal citā. To, par ko Jūs lūdz nerunāt, Jūs atkārtojat — vienīgi citiem vārdiem. Jūs izklaidējaties, mocīdams mani ar grūti atspēkojamiem prātojumiem; manējos Jūs neuzklausāt. Ēs nevēlos turpmāk Jums atbildēt, es Jums ne atbildēšu ... Kā Jūs rakstāt par sievietēm, kuras esat savaldzinājis! Ar kādu nicinājumu izsakāties par tām! Gribu ticēt, ka viena otra to ir pelnījusi, bet vai tiešām visas ir tik nicināmas? Ak, bez šaubām, jo viņas likušas novārtā savus pienākumus, lai nodotos grēcīgai mīlestībai. Tajā pašā brīdī viņas zaudējušas visu, pat tā cilvēka cieņu, kuram atdevušas visu. Tas ir taisnīgs sods, bet, to iedomājoties vien, ir jānodreb. Taču — kāda galu galā man par to daļa? Kāpēc man jādomā par viņām vai Jums? Ar kādām tiesībām Jūs traucējat manu mieru? Atstājieties no manis, nemēģiniet mani vairs sastapt; nerakstiet vairs, es Jūs lūdzu — es to prasu. Šī vēstule ir pēdējā, ko no manis saņemat.

... 17 ,.. gada 5. septembri

LVII VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Jūsu vēstuli atradu vakar, mājās pārnācis. Jūsu dusmas mani no sirds uzjautrināja. Dansenī muļķība Jūs nesaniknotu vairāk pat tad, ja tā attiektos tieši uz Jums. Bez šaubām, aiz tīras atriebības Jūs arī radināt viņa mīļoto pie sīkām neuzticībām — Jūs patiešām esat bīstama sieviete! Jā, Jūs esat burvīga, un es nemaz nebrīnos, ka ir grūtāk pretoties Jums nekā Dansenī.

Beidzot esmu pilnīgi izdibinājis skaisto romāna Varoni! Man viņā vairs nav nekādu noslēpumu. Es viņam tik ilgi klāstīju, ka godīga mīlestība ir viscēlākā vērtība, ka vienreizīgas jūtas ir vairāk vērtas nekā desmit mīlas intrigas, līdz pats jau sāku justies kā bikls mīlētājs; beidzot viņš manī saskatīja sev pilnīgi radniecīgu dvēseli un, manas bezvainības apburts, izstāstīja visu, turklāt zvērēja mūžīgu draudzību. Tomēr savos plānos neesam tikuši tālāk ne par soli.

Pirmām kārtām, man šķiet, ka jaunava, pēc viņa domām, ir daudz vairāk saudzējama nekā sieviete, jo viņai ir vairāk, ko zaudēt. Viņaprāt, nekādi nav attaisnojams vīrietis, kurš noved jaunavu tādā stāvokli, ka viņa ir spiesta vai nu ar to apprecēties, vai arī dzīvot negodā, it īpaši, ja jaunava ir nesalīdzināmi bagātāka par vīrieti — kā šajā gadījumā. Mātes uzticēšanās un meitas nevainība — viss viņu dara biklu un kļūst par kavēkli. Nebūtu sevišķi jānopūlas, atspēkojot viņa spriedelējumus, lai cik pareizi arī tie būtu. Pietiktu mazliet izveicības, un ar kaisles palīdzību tie drīz vien būtu satriekti pīšļos, vēl jo sevišķi tāpēc, ka tie cilvēku padara smieklīgu, un ieražas spēks ir manā pusē. Taču viņš nav pierunājams riskēt, tāpēc ka šobrīd jūtas pilnīgi laimīgs. Patiešām, ja pirmā mīlestība parasti liekas godīgāka un, kā mēdz teikt, šķīstāka, ja tā vismaz ir gausāka savā gaitā, tam par iemeslu nav, kā mēdz domāt, smalkjūtība un biklums, bet gan tas, ka sirds, nepazītu jūtu izbrīnīta, apstājas, ja tā varētu teikt, ik uz soļa, lai izbaudītu burvības saldmi, un šai burvībai ir tik liela vara pār jaunu sirdi, ka aizrauj to pilnīgi, atstājot aizmirstībā visas citas baudas. Tas ir tik patiesi, ka pat iemīlējies baudītājs, ja baudītājs vispār tāds var būt, šādā brīdī vairs tik ļoti nesteidzas panākt savu; un galu galā starp Dansenī izturēšanos pret mazo Volanžu un manu — pret tiklo de Turvela kundzi ir tikai lielāka vai mazāka atšķirība.

Lai iekvēlinātu mūsu jaunekli, būtu vajadzīgi nopietnāki šķēršļi, nekā viņš līdz šim ir sastapis, galvenais — lai viņš nevarētu iztikt bez slepenības, jo slepenība mudina uz pārdrošību. Es gandrīz jau domāju, ka, tik laipni viņiem palīdzēdama, esat mums vienīgi kaitējusi; Jūsu rīcība būtu lieliska attiecībā uz pieredzējušu vīrieti, kas izjūt vienīgi iekāri, bet Jūs gan varējāt iedomāties, ka godprātīgam mīlošam jauneklim vislielākā laipnības balva ir mīlestības pierādījums; no tā izriet: jo drošāks viņš būs, ka tiek mīlēts, jo neuzņēmīgāks kļūs. Ko tagad iesākt? Es tiešām nezinu, taču man nav nekādu cerību, ka mazā tiks pavesta pirms laulībām, un mums būs jāsamierinās ar zaudējumu; man tas ir ļoti nepatīkami, bet nezinu, ko tur varētu labot.

Kamēr es te prātuļoju, Jūs ar savu ševaljē laiku pavadāt daudz patīkamāk. Tas mudina mani atcerēties, ka Jūs esat apsolījusi vienu sānsoli manā labā, tam ir Jūsu rakstisks apliecinājums, un es netaisos to uzskatīt par tukšu runā-sanu. Piekrītu, ka maksājuma termiņš vēl nav pienācis, taču no Jūsu puses būtu augstsirdīgi to negaidīt; es savukārt neprasīšu lielus procentus. Ko Jūs teiktu par to, mana daiļā? Vai pastāvība Jūs vēl nav nogurdinājusi? Vai tad tas ševaljē ir tik neatvairāms? Ak, laidiet mani pie vārda! Gribu piespiest Jūs atzīt, ka, gadījumā ja spējat viņā saskatīt kādu vērtību, tas ir tikai tālab, ka esat mani aizmirsusi. Palieciet sveika, daiļā draudzene; es Jūs skūpstu iekārodams; neticu, ka visos Jūsu ševaljē skūpstos būtu tik daudz kvēles.

,,, 17 .., gada 5. septembri

LVIII VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZEI

Ar ko, kundze, es esmu izpelnījies Jūsu pārmetumus un Jūsu dusmas? Visdziļākā un reizē visgodbijīgākā pieķeršanās, pilnīga pakļaušanās katrai Jūsu vēlmei — tā dažos vārdos var raksturot manas jūtas un manu rīcību. Nelaimīgas mīlestības moku nomāktībā man bija viens vienīgs mierinājums — redzēt Jūs; Jūs pavēlējāt atsacīties no tā; es pakļāvos, neatļaudamies pat kurnēt. Kā maksu par šo upuri Jūs man devāt atļauju rakstīt — un šodien gribat laupīt arī pēdējo iepriecinājumu. Vai lai ļauju to atņemt, nemēģinot aizstāvēties? Bez šaubām, nē, — ak, kā lai tas nebūtu sirdij dārgs? Tas ir vienīgais, kas man atlicis, un to esmu dabūjis no Jums.

Jūs rakstāt, ka manas vēstules saņemot pārāk bieži! Iedomājiet jel, es Jūs lūdzu, ka desmit dienās, kopš ilgst mana trimda, nav bijis ne mirkļa, kad nedomātu par Jums, taču esmu Jums nosūtījis tikai divas vēstules. Es tajās rakstot tikai par savu mīlestību! Ak vai, par ko tad lai stāstu, ja ne par to, ko domāju? Vienīgais, kas bijis manos spēkos, ir klusināt tās izpausmes spilgtumu ... Un varat man ticēt, ka esmu Jums rādījis tikai to, ko nav iespējams noslēpt. Beidzot, Jūs draudat, ka turpmāk neatbildēsiet. Tātad Jums nepietiek ar bardzību, kādu vēršat pret cilvēku, kurš Jūs vērtē augstāk par visu un kura cieņa pret Jums ir vēl lielāka par mīlestību, — Jūs gribat

tai pievienot ar! nicinājumu! Un kāpēc tādi draudi un tādas dusmas? Vai tad neesat pārliecināta, ka tiks izpildītas visas Jūsu pavēles, pat ja tās būtu netaisnīgas? Vai tad man iespējams pretoties jelkādai Jūsu vēlmei, un vai neesmu to jau pierādījis? Pēc tam kad būsiet padarījusi mani nelaimīgu, kad būsiet kļuvusi netaisna — vai tad Jums būs viegli baudīt mieru, kurš, kā Jūs apgalvojat, Jums tik nepieciešams? Vai pati sev kādreiz neteiksiet: «Viņš iecēla mani par sava likteņa lēmēju, un es darīju viņu nelaimīgu. Viņš lūdza manu palīdzību, un es viņu uzlūkoju bez līdzcietības.» Vai zināt, ciktāl var sniegties mans izmisums? Nē, nezināt.

Lai izprastu manas mokas, vajadzētu zināt, cik dziļi es Jūs mīlu, bet Jūs nepazīstat manu sirdi.

Kam Jūs mani upurējat? Iedomātām bailēm. Un kas Jums tās iedveš? Cilvēks, kurš Jūs dievina, cilvēks, pār kuru Jūsu vara mūžīgi paliks nedalīta. No kā Jūs baidāties, kā varat bīties no jūtām, kuras vadīt pēc sava prāta vienmēr būs Jūsu spēkos? Taču Jūsu iztēlē dzimst briesmoņi, un šausmas, kādas tie iedveš, Jums šķiet draudam no mīlestības. Ja Jums būtu kaut mazumiņš uzticēšanās, šie rēgi izgaistu.

Kāds gudrais ir teicis — lai izkliedētu bailes, gandrīz vienmēr pietiek izdibināt to cēloņus.[19] Visvairāk šī patiesība attiecas uz mīlestību. Mīliet — un Jūsu bailes izzudīs. Šausminošo rēgu vietā Jūs radīsiet dievišķas jūtas, maigu un pakļāvīgu mīļoto; un Jūsu laimes apstarotās dienas atstās Jums vienu vienīgu nožēlu — ka savā vienaldzībā dažas esat zaudējusi. Arī es, kopš esmu atsacījies no maldiem, kopš dzīvoju tikai mīlestībai, nožēloju laiku, kad domāju mūžu vadām vienās baudās; un es jūtu, ka mana laime ir atkarīga tikai no Jums. Es negribu pārkāpt pavēli — bet esmu pie Jūsu kājām un izlūdzos laimi, ko gribat man laupīt, vienīgo, kādu esat man atstājusi; es vaidēdams vaidu — uzklausiet manas lūgšanas, nenovērsieties no manām asarām! Ak, kundze, vai Jūs man to liegsiet?

; 17 .. . gada 7. septembri

LIX VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEI.IAI

Paskaidrojiet, ja varat, ko nozīmē šie Dansenī murgi. Kas viņam lēcies, un ko viņš zaudējis? Varbūt daiļava noskaitusies par nebeidzamo godbijību? Tā patiešām var būt, tas var kļūt par iemeslu strīdam. Ko lai šovakar viņam saku — viņš man izlūdzās satikšanos, kurai uz labu laimi piekritu. Katrā ziņā netaisos nosist laiku, uzklausot viņa žēlabas, ja tas mums neko nedod. Mīlestības gaudas ir patīkami dzirdēt tikai operu rečitatīvos un lielajās ārijās. Paskaidrojiet jel man, kas īsti jādara, vai arī es laidīšos lapās, lai paglābtos no neizbēgamās garlaicības. Vai iespējams ar Jums šodien aprunāties? Ja esat aizņemta, atrakstiet vismaz dažas rindas, lai zinu, kāda loma man jātēlo.

Kur Jūs bijāt vakar? Man vairs nekādi neizdodas Jūs sastapt. Tik tiešām, tādēļ jau nebija vērts septembrī turēt mani Parīzē. Izšķirieties taču par kaut ko, es nupat saņēmu visai uzstājīgu vēstuli no grāfienes B. — ielūgumu paviesoties pie viņas laukos; un, kā viņa visai asprātīgi piebilst, viņas vīram pieder «visskaistākais mežs pasaulē, ko viņš rūpīgi taupa savu draugu izpriecām». Un Jūs jau zināt, ka man nu gan ir kādas tiesības uz šo mežu; un es došos turp, ja neesmu Jums vajadzīgs. Palieciet sveika un paturiet prātā, ka Dansenī būs pie manis ap pulksten četriem.

;.. 17. gada 8. septembrī

LX VĒSTULE

SEVALJĒ DANSENĪ VIKONTAM DE VALMONAM (Vienā sūtījumā ar iepriekšējo)

Cienītais kungs, esmu izsamisis, esmu zaudējis visu. Nespēju izklāstīt uz papīra savu ciešanu noslēpumu, taču vēlos to atklāt pie uzticama un droša drauga krūts. Kādā stundā es drīkstu pie Jums aiziet, kad drīkstu meklēt pie Jums mierinājumu un padomu? Cik laimīgs es biju dienā, kad atklāju Jums savu dvēseli! Un kā tagad viss ir mai-

nījiesl Man viss k]uvis citāds. Ciešanas, ko izjūtu sevis dēļ, ir tikai mazākā daļa manu moku, taču bažas par daudz dārgāka cilvēka likteni — tās nav izturamas. Jūs esat laimīgāks par mani un varat viņu sastapt, tāpēc ceru, ka savā draudzībā neatteiksieties no kāda pakalpojuma, taču man par to jārunā, jāizskaidro tas Jums. Jūs esat iejūtīgs, Jūs pazīstat mīlestību un esat vienīgais, kam varu uzticēties; neatraujiet man savu palīdzību.

Palieciet sveiks, cienītais kungs; vienīgais atvieglojums manās ciešanās ir doma, ka man paliek tāds draugs kā Jūs. Dariet man zināmu — es Jūs lūdzu —, kādā stundā drīkstu Jūs traucēt. Ja tas nav iespējams šorīt, es ļoti vēlētos, lai tas notiktu agrā pēcpusdienā.

... 77 ... gada S. septembri

LXI VĒSTULE

SESILA VOLANŽA SOFIJAI KARNĒ

Mana dārgā Sofij, žēlo savu Sesilu, savu nabaga Se-silu — viņa ir dziļi nelaimīga! Māte zina visu. Es pat nenojaušu, kā viņai varēja rasties jelkādas aizdomas, tomēr viņa ir atklājusi visu. Vakarvakarā man likās — māte nav īsti labā omā, taču nepievērsu tam sevišķu uzmanību un, gaidīdama, kad beigsies kāršu spēle, es jautri tērzēju ar de Merteija kundzi, kas pie mums bija vakariņojusi, un mēs daudz runājām par Dansenī. Tomēr nedomāju, ka mūsu sarunu kāds būtu varējis noklausīties. Viņa aizgāja, un es devos uz savām istabām.

Es patlaban ģērbos nost, kad māte ienāca un lika istabenei iziet; viņa pieprasīja mana sekretāra atslēgu. To viņa pateica tādā balsī, ka es sāku drebēt pie visām miesām un tikko spēju noturēties kājās. Izlikos, ka nevaru atslēgu atrast, bet beigās vajadzēja vien paklausīt. Pirmā atvilktne, ko viņa atvēra, bija tieši tā, kur glabājās ševaljē Dansenī vēstules. Es briesmīgi satraucos un, kad māte jautāja, kas tās tādas, spēju vienīgi atbildēt, ka tas nav nekas, bet, ieraudzījusi, ka viņa sāk lasīt to, kuru saņēmu pašu pirmo, tikko paspēju nokļūt līdz krēslam; man sametās tik slikti, ka paģību. Līdzko atguvu samaņu, māte, kas bija pasaukusi istabeni, aizgāja, teikdama, lai

liekos gulēt. Viņa paņēma līdzi visas Dansenī vēstules. Es sāku drebēt, iedomājoties vien, ka man atkal vajadzēs stāties viņas priekšā. Visu nakti raudāju vienā raudāšanā.

Es Tev rakstu rītausmā, cerēdama, ka atnāks Žozefīne. Ja man izdosies parunāt ar viņu divatā, lūgšu, lai viip i aiznes de Merteija kundzei zīmīti, ko tūlīt uzrakstīšu; ja neizdosies — es to ielikšu vēstulē Tev, un Tu varēsi viņai aizsūtīt no sevis. Vienīgi no viņas varu sagaidīt kādu līdzjūtības apliecinājumu. Mēs vismaz runāsim par viņu, jo neceru vairs ševaljē ieraudzīt. Esmu bezgala nelaimīga! Varbūt viņa būs tik laipna un nodos Dansenī manu vēstuli. Es neiedrošinos to uzticēt Žozefīnei un vēl jo mazāk — istabenei, varbūt tieši viņa ir mātei pateikusi, ka glabāju sekretārā vēstules.

Neko vairāk Tev neteikšu, jo man vēl jāpaspēj uzrakstīt de Merteija kundzei un arī Dansenī, lai vēstule būtu gatava, ja viņa piekristu manam lūgumam nogādāt to viņam. Pēc tam likšos atkal gulēt, lai, ienākot istabā, mani atrod gultā. Es sacīšu, ka esmu slima, tad nevajadzēs iet pie mātes. Daudz jau nebūšu melojusi; droši vien ciešu briesmīgāk, nekā būtu mocījusies drudzī. Acis man sūrst no raudāšanas un pakrūtē tā žņaudz, ka grūti elpot. Kad iedomājos — Dansenī vairs neredzēšu, man gribas labāk būt mirušai. Paliec sveika, dārgo Sofij! Neko vairāk uzrakstīt nespēju — asaras mani smacē nost.

... 17 . .. gada 7. septembri

Piezīme. Sesilas Volanžas vēstule marķīzei ir izlaista, jo tajā stāstīts par tiem pašiem notikumiem, par kuriem ir runa iepriekšējā vēstulē, tikai ne tik sīki. Tas, ko Sesila rakstījusi Dansenī, nav saglabājies — iemesls noskaidrosies LXIII vēstulē, ko de Merteija kundze raksta vikontam.

LXII VĒSTULE

DE VOLANZA KUNDZE ŠEVALJE DANSENĪ

Pēc tam kad Jūs, cienītais kungs, esat ļaunprātīgi izmantojis mātes uzticēšanos un bērna bezvainību, Jūs, bez šaubām, ne jutīsieties pārsteigts, ka netiekat vairs pieņemts manā namā, kur uz vissirsnīgākās draudzības apliecinājumiem esat atbildējis ar visu goda un pieklājības

likumu zaimošanu. Es labāk lūdzu Jūs neierasties nekā dodu rīkojumu kalpotājiem pie durvīm — viņu spriedelējumi būtu vienkārši kompromitējoši mums visiem. Un man ir tiesības cerēt, ka Jūs mani nespiedīsiet ķerties pie šī līdzekļa. Es Jūs brīdinu, ka, gadījumā ja vēlreiz mēģināsiet ievilināt manu meitu neceļos, kādos esat viņu nomaldinājis, viņu uz visiem laikiem no Jūsu uzmācības pasargās pilnīga noslēgtība. Tad nu spriediet pats, mans kungs, vai tiešām Jūs tikpat maz baidīsieties nolemt viņu nelaimei kā nebaidījāties likt viņu negodā. Kas attiecas uz mani — mans spriedums ir skaidrs, un es daru to zināmu.

Te atradīsiet savu vēstuļu žūksni. Ceru, ka apmaiņai atsūtīsiet man visas tās, ko esat saņēmis no manas meitas, un ka apsolīsiet neatstāt ne miņas no šī notikuma, kuru es nespēju iedomāties bez pazemojuma, viņa — bez nokaunēšanās un Jūs — bez sirdsapziņas pārmetumiem. Man ir tas gods utt.

,,, 17 ... gada 7. septembri

LXIII VĒSTULE

MARĶĪZE DE MERTEIJA VIKONTAM DE VALMONAM

Protams, es Jums izskaidrošu, ko nozīmē Dansenī rakstītais. Notikums, kas pamudināja viņu uz tādām žēlabām, ir manu roku darbs, īsts meistardarbs. Saņēmusi Jūsu pēdējo vēstuli, es nesēdēju dīkā un sacīju sev, kā reiz teica kāds Atēnu arhitekts: «To, ko viņš izteica vārdos, es paveikšu darbos.»

Tātad šim skaistajam romāna varonim ir vajadzīgi šķēršļi, jo svētlaimībā viņš iesnaužas! Ak, lai tikai viņš nāk šurp, došu viņam darbu; un, ja nemaldos, viņa miegs vairs nebūs nekāds saldais. Patiešām vajadzēja likt viņam saprast, kāda vērtība ir laikam, un es sev glaimoju ar cerību, ka tagad viņš nožēlo to, ko veltīgi izšķiedis. Jūs rakstāt — vajag vairāk noslēpumainības; labi! Tagad viņam pēc tās vairs nebūs jāslāpst. Man piemīt viena laba īpašība: pietiek parādīt manas kļūdas, un es nelikšos mierā, iekams nebūšu tās visas izlabojusi. Tātad pastāstīšu, ko esmu izdarījusi.

Aizvakar no rīta, mājās pārbraukusi, atradu Jūsu vēstuli. Manuprāt, tā bija lieliska. Būdama pārliecināta, ka Jūs esat pareizi noteicis nelaimes cēloni, es prātoju vienīgi par līdzekļiem, kā to labot. Vispirms tomēr likos gulēt, jo nenogurdināmais ševaljē nebija ļāvis man ne mirkli aizmigt un šķita, ka nāk miegs, taču tā nemaz nebija; visas manas domas aizņēma Dansenī, vēlēšanās vai nu izraut viņu no snaudas, vai arī sodīt neļāva man aizdarīt ne acu, un vienīgi tad, kad biju sīki jo sīki apsvērusi savu plānu, radu pāris stundu miera.

Tajā pašā vakarā devos pie de Volanža kundzes un, sekodama savai iecerei, uzticēju viņai savas aizdomas, sacīdama, ka esmu pilnīgi pārliecināta — starp viņas meitu un Dansenī pastāv bīstams sakars. Šī sieviete, kurai attiecībā pret Jums piemīt tāda gaišredzība, bija tik akla, ka sākumā ar ciešu ticību atbildēja — es noteikti maldoties, viņas meita esot tīrais bērns utt. Es nevarēju viņai teikt visu, ko zināju, taču pieminēju skatienus un vārdus, par kuriem satraucas mana tikumība un draudzības jūtas. Galu galā runāju gandrīz vai īstas dievbijības garā un, lai dotu izšķirošo triecienu, bildu — esmu pamanījusi, kā tiek nodota un saņemta vēstule. Tādā sakarā atceros, vēl piemetināju, ka reiz Sesila manā klātbūtnē atvēra sekretāru, kurā pamanīju daudz papīru, ko viņa, bez šaubām, glabā. Vai zināt kādu, ar kuru viņa bieži un pastāvīgi sarakstās, es jautāju. Šajā brīdī de Volanža kundze pārvērtās sejā un es pamanīju viņas acīs asaras. «Es jums pateicos, cienījamā draudzene,» viņa sacīja, spiezdama manu roku, «es visu noskaidrošu.»

Pēc šīs sarunas, kura bija pārāk īsa, lai radītu aizdomas, es piegāju pie mazās. Drīz pēc tam viņu atstāju un palūdzu māti neatklāt meitai manu brīdinājumu, un to viņa apsolīja jo labprātāk tāpēc, ka liku saprast, cik labi būtu, ja šis bērns justu pret mani uzticību un atklātu sirdi, tādā gadījumā es varētu mazajai dot prātīgus padomus. Esmu pārliecināta, ka de Volanža kundze pildīs solījumu, jo viņa, bez šaubām, gribēs pierādīt meitai savu asredzību. Tādā veidā man radusies iespēja joprojām draudzīgi sarunāties ar mazo, nekļūstot de Volanža kundzes acīs par divkosi — no tā gribu izsargāties. Iegūstu vēl arī to, ka varēšu, cik vien ilgi un cik vien slepeni gribēšu, būt kopā ar meiteni, neradot mātē ne mazākās aizdomas.

To liku lietā jau tajā pašā vakarā un, kad kāršu partija bija beigusies, kādā klusā stūrītī uzsāku sarunu par Dan-

seni, par kuru viņa spēj tērzēt bez mitas un bez gala. Es uzjautrinājos, sagrozīdama viņai galvu, stāstīju, cik lielu prieku viņa izjutīs, kad rīt ieraudzīs savu Dansenī; nemaz nav tādu neprātību, par kādām nebūtu mazo mudinājusi pļāpāt. Katrā ziņā vajadzēja viņai dot cerību uz visu, ko īstenībā biju viņai laupījusi; turklāt tādā veidā jāpadara trieciens iespējami sāpīgāks, un esmu droša — jo stiprāk viņa cietīs, jo vairāk būs gatava zaudēto atgūt, tiklīdz radīsies pirmā izdevība. Un ir labi pieradināt pie spēcīgiem pārdzīvojumiem to, kam lemtas spožas dēkas.

Un galu galā — vai tad viņa nevar samaksāt ar dažām asarām par prieku iegūt savu Dansenī? Meitene ir gluži traka pēc viņa! Nu labi, es apsolu, ka viņa mīļoto iegūs, turklāt drīzāk, nekā tas būtu noticis bez šī negaisa. Tas ir ļauns sapnis, bet pamošanās būs debešķīga; un, kopumā ņemot, šķiet, ja arī esmu likusi lietā mazu viltību, viņa man vēl ir pateicību parādā: arī man taču ir vajadzīgs savs prieciņš:

Muļķi ir radīti ikdienas priekam.[20]

Galu galā devos prom, būdama ar sevi visai apmierināta. Vai nu Dansenī, šķēršļu pamudināts, iedegsies jo karstākā mīlestībā — un tad es viņam palīdzēšu, cik vien spēšu, vai arī viņš ir tikai nelga, kā reizēm man gribējies domāt, un tad viņš kritīs izmisumā un pieņems, ka ir visu zaudējis, — tādā gadījumā būšu viņam vismaz atriebusies, cik tas no manis atkarīgs; pie reizes būšu vairojusi mātes cieņu un meitas draudzību pret sevi un abu uzticēšanos. Kas attiecas uz Žerkūru, kurš man rūp visvairāk, es būtu sevišķa neveiksminiece vai neparasti neveikla, ja, esot viņa sievas prātu valdniece, kāda esmu un jo vairāk būšu turpmāk, nespētu atrast tūkstoš veidu, kā panākt visu, ko vien vēlos. So patīkamo domu ieaijāta, es laidos miegā un gulēju ļoti ilgi.

Pamodusies atradu divas vēstulītes — vienu no mātes, otru no meitas; un es nevarēju novaldīt smieklus, abās atrodot burtiski vienu un to pašu: «Vienīgi no Jums varu gaidīt kādus mierinājuma vārdus.» Vai gan nav varen jauki mierināt gan par, gan pret, būt vienīgajai uzticības personai divām sievietēm ar pilnīgi pretējām interesēm? Nu esmu līdzīga dievībai — saņemu ar aklumu sisto mir-

stīgo pretējas atzīšanās un nemaz nemainu savus nesatricināmos lēmumus. Taču atmetu visvarenās lomu, pārvēršoties par mierinātāju eņģeli, un, kā pieklājības likumi prasa, devos apmeklēt draudzenes viņu ciešanu stundā.

Sāku ar māti; atradu viņu tādās bēdās, kas daļēji jau izpērk nepatikšanas, ko viņa Jums sagādājusi attiecībā uz daiļo tikumības priesterieni. Viss izdevās brīnum labi: mani satrauca vienīgi doma, ka de Volanža kundze varētu izmantot šo brīdi, lai iegūtu savas meitas uzticēšanos; tas būtu viegli izdarāms, ja vien ar mazo runātu maigi un draudzīgi un ja prātīgus padomus dotu laipni līdzjūtīgā tonī. Par laimi, viņa ir apbruņojusies ar bardzību; galu galā viņa rīkojusies tik nepareizi, ka varu izteikt vislielāko gandarījumu. Tiesa, viņa gribēja izjaukt visus manus nodomus, nolemdama mazo sūtīt atpakaļ uz klosteri, taču šo triecienu es atvairīju; panācu, ka viņa vienīgi piedraudēs tā rīkoties gadījumi, ja Dansenī turpinās meiteni lenkt, — tas labi noderēs slepenībai, kāda, manuprāt, nepieciešama, lai mēs gūt 1 panākumus.

Pēc tam apciemoju meitu. Jūs nevarat iedomāties, cik ļoti ciešanas vairo tās skaistumu! Lai cik slikti mazā pieprot koķetērijas mākslu, viņa, varu galvot, raudās bieži; šoreiz viņa lēja asaras no tīras sirds .. . Pārsteigta par jauno valdzināšanas līdzekli, kas man vēl nebija zināms un ko nu varēju novērot pēc sirds patikšanas, es sākumā viņu mierināju visai neveikli, drīzāk padziļinot viņas mokas, nekā tās atvieglojot; tādā veidā panācu, ka mazā patiesi gandrīz vai slāpa nost. Viņa vairs neraudāja, un es brīdi pat baidījos, ka varētu uznākt krampji. Ieteicu viņai atgulties, un viņa paklausīja; apkalpoju meiteni gluži kā istabene — viņa itin nemaz nebija saposusies — un drīz vien mati brīvi krita pār kailajiem pleciem un kaklu; es viņu noskūpstīju; viņa ieslīga manās rokās, un asaras atkal plūda aumaļām. Ak Dievs, cik viņa bija daiļa! Ziniet, ja tāda izskatījusies Magdalēna, viņa ir bijusi daudz bīstamāka grēku nožēlniece nekā grēciniece.

Kad daiļā cietēja apgūlās, es ņēmos viņu mierināt no visas sirds. Vispirms iestāstīju, ka nav jābaidās no klostera. Ļāvu viņai uzaust cerībai kādreiz slepeni satikties ar Dansenī, tad apsēdos uz gultas malas un sāku: «Ja Dansenī būtu te ...» — un, turpinādama šo tēmu no izpriecas uz izpriecu, novedu viņu tiktāl, ka mazā pilnīgi aizmirsa savu izmisumu. Mēs būtu šķīrušās ļoti apmierinātas viena ar otru, ja viņa man negribētu uzticēt vēstuli,

ko man vajadzētu nodot Dansenī, to strikti noraidīju. Un pateikšu iemeslus, kas Jums, bez šaubām, liksies pilnīgi pamatoti.

Pirmām kārtām — tādā veidā es pavisam sakompromitētos Dansenī acīs; un, ja tas ir vienīgais, ko es varēju izmantot attiecībā pret mazo, vēl ir daudz kas cits, ko saprotam abi. Un vai tas nenozīmētu apdraudēt mana darba augļus, ja es dotu jaunajiem ļaudīm tik viegli iegūstamu līdzekli sāpju remdināšanai? Turklāt man gluži labi patiktu, ja viņi būtu spiesti iejaukt savā noslēpumā dažus kalpotājus, jo, ja galu galā viss ievirzās pareizajā ceļā, kā es ceru, vajadzētu, lai tas nāk gaismā tūlīt pēc laulībām; un diezin vai kāds līdzeklis baumu izplatīšanai būtu drošāks par šo, bet, ja kalpotāji dīvainā kārtā klusētu, tādā gadījumā būtu ērtāk valodu izlaišanā vainot viņus.

Tātad vajadzētu, lai Jūs šodien to iestāstāt Dansenī; un, tā kā neesmu droša par mazās Volanžas istabeni, kurai, šķiet, arī viņa pati neuzticas, iesakiet viņam manējo — manu uzticamo Viktuāru. Es parūpēšos, lai viss noritētu, kā nākas. Šī doma man patīk jo vairāk tāpēc, ka uzticēšanās nāktu par labu vienīgi mums, nevis viņiem, jo vēl neesmu savu stāstu beigusi.

Kad atsacījos pieņemt mazās vēstuli, baidījos, ka viņa kuru katru brīdi mani palūgs to nodot vietējā pastā; un tādu lūgumu man nebūtu iespējams noraidīt. Laimīgā kārtā vai nu aiz uztraukuma, vai nezināšanas, vai arī tāpēc, ka viņai svarīgāka ir nevis vēstule, bet atbilde, kuru tādā ceļā nevarētu dabūt, viņa man par to neieminējās; taču, lai mazajai neiešautos tāda doma prātā, lai viņa to vismaz nevarētu izmantot, es tūlīt sāku rīkoties; un, atgriezusies pie mātes, es to pierunāju uz kādu laiku aizvest meitu prom kaut kur uz laukiem... Un uz kurieni? Vai sirds Jums aiz prieka neiepukstējās straujāk? ,,. Pie Jūsu krustmātes, pie vecās Rozmondas. Šodien viņa jābrīdina; un tā Jūs atkal ar pilnām tiesībām varēsiet doties pie savas dieva bijātājas, kurai vairs nebūs iespējams pārmest Jums neslavu ceļošu divatni; un tā, pateicoties manām rūpēm, de Volanža kundze pati izlabos savu nepiedodamo rīcību.

Taču uzklausiet mani un, pārliecīgi nododamies savām interesēm, neaizmirstiet lietu, kurā esmu ieinteresēta es.

Es gribu, lai Jūs kļūstat par abu jauno ļaužu starpnieku

un padomdevēju. Dariet Dansenī zināmu gaidāmo ceļojumu un piedāvājiet savus pakalpojumus. Nemeklējiet citas grūtības kā daiļavas uzticības iemantošanu un uzreiz iznīdējiet šo šķērsli, norādot viņam uz manu istabeni. Nav ne mazāko šaubu, ka viņš piekritīs; un par savu pūliņu algu Jūs iegūsiet jaunas sirds atklāsmes, kas vienmēr ir interesantas. Nabaga mazā! Kā viņa nosarks, nododama Jums savu pirmo vēstuli! Patiesi, tēlot uzticības personu, pret kuru radušies tādi aizspriedumi, man šķiet lieliska izklaidēšanās, kad prātus nodarbina kas cits, un ar Jums ir tieši tā.

No Jūsu rīcības ir atkarīgs šīs intrigas atrisinājums. Izlemiet, kurā brīdī aktieri jāsaved kopā. Laukos tam ir tūkstoš iespēju; un nav šaubu, ka Dansenī trauksies turp, tiklīdz dosiet ziņu. Kāda nakts, kāda pārģērbšanās, kāds logs ... Kā gan es ko varu zināt? Bet galu galā, ja mazā no turienes atgriezīsies tāda pati, kāda aizbraukusi, es par vainīgo uzskatīšu Jūs. Ja domājat, ka viņai vajadzīgi kādi pamudinājumi no manas puses, dariet to zināmu. Manuprāt, esmu viņai devusi pietiekami labu mācību, lai viņa saprastu, cik bīstami ir glabāt vēstules, tāpēc neiedrošinos šodien rakstīt; un joprojām ceru padarīt viņu par savu audzēkni.

Es laikam aizmirsu Jums pateikt, ka sākumā viņa par vainīgo vēstuļu noslēpuma atklāšanā uzskatīja savu istabeni un es viņai liku saprast, ka drīzāk tur varētu būt iejaukts biktstēvs. Tā ar vienu šāvienu nošāvu divus zaķus.

Palieciet sveiks, vikont; nu jau tik ilgi rakstu Jums, ka esmu aizkavējusi pusdienas, taču vēstuli diktē patmīlība un draudzība, un tās abas ir pļāpīgas. Turklāt vēstule būs pie Jums trijos, un tikai tas jau ir vajadzīgs.

Un tagad, ja uzdrīkstaties, sūdzieties vien par mani; un, ja nespējat atturēties no kārdinājuma, brauciet apskatīt grāfa B. mežus. Jūs sakāt, ka viņš tos turot savu draugu izpriecām! Vai tad šis cilvēks ir draugs visai pasaulei? Taču palieciet sveiks, esmu izsalkusi.

... 17 .. . gada 9. septembrī

LXIV VĒSTULE

ŠEVALJĒ DANSENĪ DE VOLANŽA KUNDZEI

(Melnraksts, kas pievienots LXVI vēstulei, ko vikonts rakstījis marķīzei)

Nemēģinot, kundze, attaisnot savu rīcību un nesūdzoties par jūsējo, varu vienīgi nožēlot notikumu, kas sagādā ciešanas trijiem cilvēkiem, kuri visi būtu pelnījuši labāku likteni. Vēl dziļāk nomākts tādēļ, ka esmu sagādājis tādas bēdas, nekā tāpēc, ka esmu kritis tām par upuri, kopš vakardienas esmu mēģinājis iedrošināties Jums atbildēt, taču neesmu radis tam pietiekami spēka. Tomēr man ir tik daudz kas Jums sakāms, tāpēc jāpiespiežas; un, ja šī vēstule nebūs pietiekami sakarīga un tajā izteiktajām domām pietrūks secības, Jums tomēr vajadzētu noprast, cik briesmīgs pašlaik ir mans stāvoklis, un tāpēc just pret mani kaut mazliet iecietības.

Vispirms atļaujiet man iebilst pret Jūsu vēstules pirmo teikumu. Iedrošinos sacīt, ka neesmu ļaunprātīgi izmantojis nedz Jūsu uzticību, nedz de Volanžas jaunkundzes bezvainību, savā rīcībā neesmu zaudējis godbijību nedz pret vienu, nedz otru. Un vienīgi tā ir atkarīga no manas gribas; ja Jūs darāt mani atbildīgu par jūtām, kas radušās neatkarīgi no manas vēlēšanās, nebaidos piebilst, ka tās, kuras man iedvesusi Jūsu meitas jaunkundze, ir tādas, kas var gan Jums nepatikt, taču aizvainot nevar. Šajā lietā, kura mani skar vairāk, nekā spēju pasacīt, es vēlos par soģi vienīgi Jūs un par lieciniekiem — savas vēstules.

Jūs man aizliedzat turpmāk apmeklēt savu namu, un, bez šaubām, es pakļaušos visam, ko man pavēlēsiet šajā sakarā; bet vai mana pilnīga un pēkšņa prombūtne nedos tikpat daudz vielas tenkām, no kurām vēlaties izvairīties, kā rīkojums, ko šī paša iemesla dēļ nevēlaties dot savam durvju sargam? Sevišķi neatlaidīgi lūdzu par to padomāt tāpēc, ka de Volanžas jaunkundzes labā slava no tā ir vairāk atkarīga nekā manējā. Tāpēc no sirds lūdzu rūpīgi apsvērt visu un neļaut bardzībai mazināt apdomību. Ciešā pārliecībā, ka Jūsu lēmumu noteiks vienīgi Jūsu meitas jaunkundzes intereses, gaidīšu jaunus Jūsu rīkojumus.

Tomēr, ja atļausiet reizēm apliecināt Jums savu cieņu, es, kundze, apņemos (un Jūs varat ticēt manam solījumam) nekad neizmantot šos gadījumus ļaunprātīgi, mēģinot runāt ar de Volanžas jaunkundzi divatā vai nodot

viņai jebkādu vēstuli. Bailes aizskart viņas labo slavu mudina mani nest šo upuri, un laime reizumis viņu redzēt to izpirktu.

Šie teikumi manā vēstulē ir arī vienīgie, ar ko varu atbildēt uz to, ko man rakstījāt par likteni, kādam vēlaties nolemt de Volanžas jaunkundzi un kuru gribat padarīt atkarīgu no manas rīcības. Solīt kaut ko vairāk nozīmētu Jums melot. Nelietīgs pavedējs var piemērot savus plānus apstākļiem un aprēķināt rīcību, taču mīlestība, kas vada manus soļus, pieļauj tikai divējas jūtas: vīrišķību un pastāvību.

Kā? Lai es piekristu tam, ka de Volanžas jaunkundze mani aizmirst, pašam aizmirst viņu? Nē, nē^ nemūžam! Es palikšu viņai uzticīgs; esmu viņai to zvērējis un šodien atkārtoju savu zvērestu. Piedodiet, kundze, es nomaldos no ceļa, ir jāatgriežas pie galvenā.

Ir vēl viens jautājums, par kuru man ar Jums jāvienojas, — runa ir par vēstulēm, ko man atprasāt. Esmu nelaimīgs līdz sirds dziļumiem, jo visiem netikumiem, kurus manī saskatāt, man jāpievieno vēl nepaklausība, taču lūgtin lūdzu — uzklausiet manas domas un dariet man godu, paturot prātā, ka, zaudējot Jūsu draudzību, man paliek vienīgi cerība saglabāt Jūsu cieņu.

De Volanžas jaunkundzes vēstules, kuras man vienmēr ir bijušas dārgas, šobrīd kļūst vēl jo mīļākas. Tas ir vienīgais, kas man vēl palicis, tikai tās vēl liecina par jutām, kuras piepildīja visu manu dzīvi. Tomēr varat man ticēt, ka nevilcinātos ne mirkli, upurējot tās Jums, un sāpes par to zaudējumu atkāptos, lai pierādītu manu godbijību un paklausību, taču no šī soļa mani attur visnopietnākie iemesli, un iedrošinos apgalvot, ka pat Jūs nevarēsiet tos nosodīt.

Tiesa, Jūs esat atklājusi de Volanžas jaunkundzes noslēpumu, taču atļaujiet apgalvot, ka man ir pamats pieņemt — tas nav Jums uzticēts, Jūs to esat ieguvusi pārsteidzot. Es neiedrošinos nosodīt soli, ko varbūt attaisno mātes gādīgās bažas. Es ar godbijību izturos pret Jūsu tiesībām, taču tās neļauj man atsacīties no saviem pienākumiem. Un vissvētākais no visiem ir — nekad nepārkāpt mums parādīto uzticību. Un, ja es pavērtu cita acīm dvēseles noslēpumus, kas atklāti vienīgi man, es nebūtu šās uzticības cienīgs. Ja Jūsu meitas jaunkundze vēlas Jums tos uzticēt, lai viņa runā; viņas vēstules tad Jums nebūs vajadzīgas. Taču, ja viņa vēlas savu noslēpumu saglabāt,

Jūs, bez šaubām, negaidīsiet, lai es būtu tas, kurš Jums to izklāstīs.

Kas attiecas uz slepenību, kādā šim notikumam jāpaliek, varat būt mierīga, kundze, — visā, kas skar de Volanžas jaunkundzes intereses, varu nomierināt pat mātes sirdi Esmu paredzējis visu, lai atbrīvotu Jūs no jebkurām bažām. Dārgajam sainītim, kam līdz šim bija uzraksts «Sadedzināmi papīri», tagad tas mainīts: «De Volanža kundzei piederoši papīri». Šim manam solim vajadzētu noderēt Jums par pierādījumu, ka atsakos atdot vēstules ne jau aiz bailēm, ka atradīsiet tajās kaut vienu jūtu izpausmi, ar ko Jūs varētu būt nemierā.

Esmu, kundze, uzrakstījis visai garu vēstuli. Taču tā nebūs vēl pietiekami gara, ja atstās Jums kaut mazākās šaubas par manu jūtu šķīstumu un par patieso nožēlu, ka esmu iemantojis Jūsu nelabvēlību, ja tā nepierādīs visdziļāko cieņu, ar kādu man ir tas gods utt.

... 17 ... gada 9. septembrī

LXV VĒSTULE

Sevaljo danseni sesilai volanZai

(Neaizzīmogota pievienota LXV1 vēstulei, ko marķīzei de Merieijai rakstījis vikonts)

Ak, mana Sesila, kas ar mums notiks? Kāda dievība paglābs no draudošajām nelaimēm? Kaut jel mīlestība dotu Jums vismaz pietiekami spēka tās pārciest! Kā lai attēloju savu pārsteigumu un izmisumu, ko izjutu, ieraudzīdams savas vēstules un lasīdams de Volanža kundzes zīmīti? Kurš varēja mūs nodot? Ko turat aizdomās? Vai Jūs būtu pieļāvusi kādu neapdomību? Ko Jūs tagad darāt? Kas Jums ir sacīts? Es gribētu zināt visu, un viss man ir tumsā tīts. Varbūt Jūs esat tādā pašā neziņā kā es.

Nosūtu Jums Jūsu mātes zīmīti un manas atbildes norakstu. Ceru, ka Jūs uzskatīsiet par labu to, ko viņai saku. Man būtu arī ļoti vajadzīga Jūsu atzinība tam, ko esmu darījis pēc šā liktenīgā notikuma, jo manas rīcības mērķis ir uzzināt, kā Jums klājas, un pastāstīt par sevi; un vēl — kas zina? — varbūt Jūs atkal sastapt, turklāt brīvāk nekā jebkad senāk.

Iedomājieties, mīļo Sesil, kāda laime būtu satikties, atkal zvērēt mūžīgu mīlestību un redzēt vienotra acīs, just mūsu dvēselēs, ka tas nav viltus zvērests! Kādas gan varētu būt mokas, kuras tāds laimes mirklis nenodotu aizmirstībai? Tad ziniet — es redzu šo cerību iespējamu piepildījumu un tam varu pateikties rīcībai, kuru no sirds lūdzu atbalstīt. Ko es te rakstu? Par to esmu pateicību parādā visjaukākā drauga mierinošajai gādībai; un mans vienīgais lūgums ir, lai Jūs atļaujat šim draugam kļūt arī par Jūsu draugu.

Varbūt es nedrīkstēju apsolīt Jūsu uzticību, iekams esat devusi savu piekrišanu? Taču nelaimi attaisno nepieciešamība. Mani vadīja mīlestība, un tā lūdz Jūsu līdzjūtību, lūdz piedot nepieciešamo uzticēšanost bez kuras mēs varbūt paliktu šķirti uz mūžu.[21] Jūs pazīstat cilvēku, par kuru ir runa, — viņš ir draugs sievietei, ko Jūs mīlat visvairāk. Tas ir vikonts de Valmons.

Kad meklēju palīdzību pie viņa, vispirms cerēju, ka viņš apsolīs uzticēt de Merteija kundzei vēstuli, ko es rakstītu Jums. Viņš domāja, ka tas neizdosies, bet vikonts uzņemas atbildību par istabeni, kura viņam esot pateicību parādā. Tā būs viņa, kas nogādās Jums šo vēstuli, un Jūs varēsiet viņai nodot savu atbildi.

Istabenes palīdzība mums nevarēs turpmāk noderēt, ja — tā domā de Valmona kungs — Jūs nekavējoties brauksiet uz laukiem. Taču tādā gadījumā viņš pats ir gatavs mums pakalpot. Sieviete, pie kuras Jūs viesosieties, ir viņa radiniece. Viņš izmantos šo ieganstu, lai dotos turp tajā pašā laikā, kad Jūs, un caur viņa rokām ies mūsu abu sarakste. Vikonts pat apgalvo — ja Jūs būsiet ar mieru paklausīt viņa padomiem, viņš mums sagādās iespēju satikties un Jūsu gods nebūs apdraudēts ne vismazākajā mērā.

Tagad, dārgo Sesil, ja Jūs mani mīlat un jūtat līdzi manās bēdās, ja, kā es ceru, dalāties manās nožēlās, — vai tad Jūs liegsiet uzticību cilvēkam, kurš kļūs par mūsu sargeņģeli? Ja nebūs viņa, mani gaida pilnīgs izmisums, jo nespēšu pat remdināt bēdas, ko Jums sagādāju. Ceru, ka tām pienāks gals, taču, maigā draudzene, apsoliet tām pārāk nenodoties, nezaudējiet drosmi. Doma par Jūsu cie-

šanām man ir neizturama. Esmu gatavs ziedot dzīvību, lai tikai Jūs būtu laimīga. Jūs to labi zināt. Lai jel pārliecība, ka dievinu Jūs, kaut mazliet veldzē Jūsu dvēseli. Manējai ir nepieciešama Jūsu piedošana par mīlestību, kas sagādā tādas mokas.

Palieciet sveika, Sesil, palieciet sveika, maigā draudzene!

... 17 ... gada 9. septembrī

LXVI VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Lasot abas vēstules, ko esmu pievienojis savējai, Jūs, daiļā draudzene, redzēsiet, vai esmu labi izpildījis Jūsu plānu. Kaut arī tām abām ir šāsdienas datums, īstenībā tās rakstītas vakar pie manis un manu acu priekšā: tajā, kas adresēta mazajai, ir viss, ko vēlamies. Varu vienīgi pazemībā noliekt galvu Jūsu prāta dziļuma priekšā, ja par to spriež pēc Jūsu rīcības panākumiem. Dansenī deg īstās mīlas liesmās; un, tiklīdz būs radusies izdevība, Jūs neko vairs nevarēsiet viņam pārmest. Ja daiļā naivule vēlēsies būt paklausīga, viss beigsies drīz pēc viņas ierašanās laukos; man ir simt līdzekļu kaujas gatavībā. Pateicoties Jūsu rūpēm, nu esmu pa īstam Dansenī draugs; atliek vienīgi viņam būt princim.[22]

Šis Dansenī gan vēl ir īsts zaļknābis! Iedomājieties — es nekādi nespēju panākt, lai viņš apsola mātei, ka atsacīsies no mīlestības uz meitu, — itin kā būtu diezin cik grūti dot solījumu, ja nenāk ne prātā to pildīt! Tas nozīmētu viltu — tā viņš man bez mitas atkārtoja; vai gan tāda taisnprātība nav neizsakāmi cēla, it īpaši tad, ja taisās pavest meitu? Lūk, tāda ir vīrieša daba! Visi viņi ir nelieši savos nodomos un vājumu, kādu viņi pierāda, tos izpildot, mēdz dēvēt par godīgumu.

Jums jāgādā, lai de Volanža kundze pārāk nesatraucas par neveiklībām, ko mūsu jauneklis atļāvies vēstulē; paglābiet mūs no klostera, papūlieties arī panākt, lai viņa vairs nepieprasa meitas vēstules. Pirmām kārtām — viņš

tās neatdos, viņš negrib to darīt, un šajā ziņā esmu ar viņu vienis pratis; te saprāts un mīlestība sakrīt. Esmu šīs vēstules lasījis — gandrīz vai beidzos nost aiz garlaicības. Bet tās var noderēt. Paskaidrošu, kādā veidā.

Lai cik piesardzīgi būsim, var izcelties skandāls; tad izjuktu laulības un izkūpētu visi Žerkūra nodomi — vai ne? Bet, tā kā arī man no savas puses ir par ko atriebties mātei, es paturu iespēju tādā gadījumā likt kaunā viņas meitu. Ja vēstulēs prātīgi izraugās atbilstošas vietas un dara zināmas atklātībai tikai tās, var radīt šķietamību, ka mazā Volanža ir spērusi visus pirmos soļus un gluži kā traka kārusies viņam kaklā. Dažas vēstules var pat kompromitēt māti, vismaz celt viņai neslavu par nepiedodamo nolaidību meitas audzināšanā. Labi saprotu, ka taisnprātīgais Dansenī sākumā pret to sacelsies, taču viņš pats būs tas, kuram uzbruks, tāpēc domāju, ka mērķi sasniegsim. Varu derēt uz vienu pret tūkstoti, ka nekas tāds nenotiks, taču jāparedz viss.

Palieciet sveika, mana daiļā draudzene; Jūs būtu ļoti mīļa, ja rīt ierastos vakariņās pie maršala de... kundzes; man nebija iespējams atteikties.

Manuprāt, būtu lieki Jūs brīdināt, ka de Volanža kundze nedrīkst uzzināt manu nodomu doties uz laukiem; tādā gadījumā viņa uzreiz nolemtu palikt pilsētā, bet, ja viņa tur būs ieradusies, otrā dienā jau prom nebrauks; un, ja mūsu rīcībā būs kaut nedēļa, es atbildu par visu.

... 17 ... gada 9. septembrī

LXVII VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE VIKONTAM DE VALMONAM

Es nemaz negribēju Jums atbildēt, mans kungs, un mulsums, kādu šobrīd izjūtu, varbūt pats par sevi liecina, ka man patiešām nevajadzētu to darīt. Tomēr negribu atstāt Jums nevienu iemeslu sūdzēties par mani un gribu pierādīt, ka esmu darījusi Jūsu labā visu, kas vien bijis manos spēkos.

Jūs sakāt — es esot devusi Jums atļauju fakstīt man. Piekrītu; taču vai, atgādinot šo atļauju, domājat, ka esmu

aizmirsusi noteikumus, ar kādiem to devu? Ja es būtu tikpat uzticīga saviem vārdiem, cik neuzticīgs Jūs esat savējiem, vai tad Jūs būtu saņēmis no manis kaut vienu atbildi? Taču šī ir jau trešā; un, kamēr Jūs darāt visu iespējamo, lai piespiestu mani pārtraukt sarakstīšanos, es nopūlos, meklēdama līdzekļus, kā to turpināt. Viens līdzeklis ir, bet tas arī ir vienīgais; un, ja Jūs noraidāt to, tas, lai ko sakāt, skaidri pierāda, cik zemu Jūs šo saraksti vērtējat.

Atmetiet valodu, ko es nedz drīkstu, nedz vēlos uz* klausīt; atsakieties no jūtām, kuras mani aizvaino un biedē un kurām Jūs varbūt mazāk pieķersieties, ja zināsiet, ka tās rada šķērsli mūsu starpā. Vai tad šīs jūtas ir vienīgās, uz kādām esat spējīgs, un vai mīlestībai manās acīs būs jātop nomelnotai arī tāpēc, ka tā izslēdz draudzību? Vai Jūs pats nevēlaties sev par draudzeni sievieti, kurai esat gribējis iedvest maigākas jūtas? Kā lai tam ticu: šī apkaunojošā doma man būtu pretīga, tā mani šķirtu no Jums uz visiem laikiem.

Piedāvādama savu draudzību, cienītais kungs, dodu visu, kas man pieder, visu, kas ir manā varā. Ko vairāk Jūs varat vēlēties? Esmu gatava ļauties šīm maigajām, manai sirdij tik piemērotajām jūtām, es tikai gaidu Jūsu piekrišanu; un es prasu no Jums solījumu, ka draudzība būs pietiekama Jūsu laimei. Aizmirsīšu visu, ko esat man sacījis; atstāšu Jūsu ziņā rūpes attaisnot manu izvēli.

Jūs redzat manu vaļsirdību, tai jāpierāda mana uzticēšanās; un vienīgi no Jums ir atkarīgs, vai tā kļūs dziļāka, taču brīdinu, ka pirmais mīlestības vārds to satrieks uz visiem laikiem un man atkal uzbruks visas manas bažas; un pirmām kārtām tā būs zīme, ka attiecībā uz Jums es būšu mūžīga klusētāja.

Ja, kā pats sakāt, esat atmetis savus netikumus, vai tad Jums neliksies patīkamāk būt godīgas sievietes draugam nekā grēcinieces sirdēstu iemeslam? Palieciet sveiks, mans kungs; Jūs jau nojaušat — pēc tā, ko esmu pateikusi, es vairāk nedrīkstu rakstīt ne vārda, iekams neesat man atbildējis.

... 17 . . . gada 9. septembii

LXVIII VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZEI

Kā lai atbildu, kundze, uz Jūsu pēdējo vēstuli? Kā lai iedrošinos būt patiess, ja vaļsirdība var mani pazudināt Jūsu acīs? Lai kas notiktu, tas tomēr jādara; un vīrišķības man pietiks. Es sev saku un atkārtoju, ka labāk ir būt Jūsu cienīgam nekā Jūs iegūt; un, ja Jūs man mūžīgi liegsiet laimi, ko bez rimas iekāroju, ir vismaz jāpierāda, ka mana sirds ir tās cienīga.

Kas par postu, ka es, kā Jūs sakāt, esmu atmetis savus netikumusl Ar kādu aizrautīgu prieku es būtu lasījis šo pašu Jūsu vēstuli, uz kuru šodien baidos atbildēt! Jūs runājat ar mani atklāti, Jūs pierādāt man savu uzticēšanos, beidzot, Jūs piedāvājat man savu draudzību: cik daudz labumu, un cik bezgala žēl, ka nevaru tos pieņemt! Kāpēc gan vairs neesmu tāds, kāds biju?

Ja es tiešām tāds vēl būtu, ja justu pret Jums parastu patiku, vieglo patiku, kāda dzimst no valdzināšanas un baudas, ko mūsdienās tomēr dēvē par mīlestību, es steigtos izmantot savā labā visu, ko spētu iegūt. Es pārāk neizvēlētos līdzekļus, ja vien tie man dotu kādas priekšrocības, un mudinātu Jūs uz atklātību, lai varētu labāk izprast; es alktu pēc Jūsu uzticēšanās — lai to nodotu; es pieņemtu Jūsu draudzību cerībā to nomaldināt... Kā, kundze, šādas izredzes Jūs šausmina? Ak vai, visu to es tomēr būtu darījis, ja sacītu, ka esmu ar mieru būt vienīgi Jūsu draugs ...

Kā? Lai es būtu ar mieru dalīties ar kādu jūtās, ko izstaro Jūsu dvēsele? Ja kādreiz Jums to sacīšu, neticiet man vairs. No tā brīža es mēģinātu Jūs krāpt; es varētu Jūs vēl iekārot, bet, saprotams, es Jūs vairs nemīlētu.

Tas nenozīmē, ka uzskatu par nevērtīgu sirsnīgu atklātību un maigu draudzību... Bet mīlestība! īsta mīlestība, tāda, kādu Jūs iedvešat, apvienojot visas šīs jūtas un apveltot tās ar lielāku spēku, nespēj piemēroties, kā tās piemērojas rāmumam un dvēseles saltumam, kas pieļauj salīdzinājumus un kam piemīt pat spēja dot kādam priekšroku. Nē, kundze, es nebūšu Jūsu draugs; es Jūs mīlēšu ar vismaigāko un viskvēlāko, kaut arī visgodbijīgāko mīlestību. Jūs spējat to iegrūst izmisumā, bet nespējat iznīdēt.

Ar kādām tiesībām Jūs iedomājaties, ka drīkstat rīkoties ar sirdi, kuras pielūgsmi noraidāt? Ar kādu izsmalcinātu nežēlību Jūs man aizliedzat pat laimi Jūs mīlēt! Tā pieder man, tā nav no Jums atkarīga; es pratīšu to nosargāt. Ja tas ir manu moku cēlonis, tas ir ari to dziedinātājs.

Nē un vēlreiz nē! Palieciet pie saviem nežēlīgajiem atraidījumiem, bet atstājiet man manu mīlestību. Jūs priecājaties, ka varat darīt mani nelaimīgu! Labi, lai tā būtu; mēģiniet vien laupīt man drosmi, es tomēr spēšu Jūs piespiest vismaz izšķirt manu likteni; un varbūt pienāks diena, kad būsiet taisnīgāka pret mani. Nedomājiet, ka ceru Jūs kādreiz padarīt iejūtīgu; un, kaut nebūsiet iekarota, Jūs sev sacīsiet: «Esmu bijusi netaisna.»

Vēl vairāk — Jūs esat netaisna pati pret sevi. Ir vienādi neiespējami Jūs pazīt un nemīlēt un Jūs mīlēt, nepaliekot uzticīgam; un, par spīti kautrībai, kas ir Jūsu rota, Jums, jādomā, būtu vieglāk sevi nožēlot nekā brīnīties par jūtām, kuras iedvešat. Kas attiecas uz mani, kura vienīgais nopelns ir spēja Jūs novērtēt, es negribu to zaudēt; un, nepavisam nepieņemdams Jūsu apšaubāmos piedāvājumus, es krītu pie Jūsu kājām, no jauna zvērēdams mūžīgu mīlestību.

... 17... gada 10. septembri

LXIX VĒSTULE

SESILA VOLANŽA SEVALJE DANSENl

(Ar zīmuli rakstīta un Dansenī pārrakstīta zīmīte)

Jūs jautājat, ko es daru, — es Jūs mīlu, un es raudu. Māte ar mani vairs nerunā; viņa man atņēma papīru, spalvas un tinti; rakstu ar zīmuli, kas laimīgā kārtā vēl palicis, un uz Jūsu vēstules strēmeles. Man ir vien jāpiekrīt visam, ko esat darījis; es Jūs tik ļoti mīlu, ka nevaru neizmantot visus līdzekļus, lai uzzinātu, ko darāt Jūs, un lai Jums pastāstītu par sevi. Man nepatīk de Val-rnona kungs, un es neticu, ka viņš Jums ir īsts draugs; mēģināšu pierast pie viņa un Jūsu labad centīšos viņu iemīļot. Es nezinu, kas mūs nodevis; vainot varētu vai nu manu istabeni, vai arī biktstēvu. Esmu ļoti nelaimīga: rīt braucam uz laukiem; nezinu, cik ilgi tur paliksim. Mīļais

Dievs! Neredzēt vairs Jūs! Man nav vietas, kur vēl ko rakstīt. Palieciet sveiks; papūlieties vēstuli izburtot. Šie ar zīmuli rakstītie vārdi varbūt izdzisīs, bet tas nekad nenotiks ar manā sirdī iegravētajām jūtām. i.. 17... gada 10. septembrī

LXX VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARKĪZEI DE MERTEIJAI

Man ir kas svarīgs Jums pavēstāms, dārgā draudzene, Vakar, kā jau zināt, vakariņoju pie maršala de... kundzes, tur runāja par Jums, un es teicu visu to labāko — ne to, ko es domāju, bet to, ko nepavisam nedomāju. Visi, šķiet, bija ar mani vienis prātis, un saruna sāka apsīkt, kā gadās aizvien, kad par savu tuvāko runā tikai labu, līdz radās kāds, kas izteica pretējas domas: tas bija Pre-vāns.

«Dievam netīk,» viņš pieceldamies teica, «ka es apšaubu de Merteija kundzes tikumību. Taču iedrošinos apgalvot, ka viņa par to var drīzāk pateikties savai vieglprātībai nekā saviem principiem. Varbūt ir grūtāk ap viņu lakstoties nekā viņai iepatikties; un, lencot sievieti, aizvien iznāk pa ceļam sastapt citas, un, atklāti sakot, šīs citas var būt tikpat vērtas kā viņa vai pat vēl labākas; dažiem uzmanību novirza kāda jauna iegriba, dažus aptur pagurums; un varbūt tā ir sieviete, kam Parīzē jāaizstāvas mazāk nekā jebkurai citai. Kas attiecas uz mani,» viņš piebilda, vairāku sieviešu smaidu pamudināts, «es de Merteija kundzes tikumībai noticēšu tikai tad, kad, viņu lenkdams, būšu noskrējis sešus zirgus.»

Šim ļaunajam jokam bija piekrišana — tāpat kā visam, kas saistās ar aprunāšanu; un, kamēr pārējie smējās, Pre-vāns apsēdās, un vispārējā saruna ievirzījās citā gultnē. Taču abas grāfienes de B., kurām blakus atradās mūsu neticīgais, turpināja sarunu trijatā, un es laimīgā kārtā biju pietiekami tuvu, lai visu noklausītos.

Nodoms pamodināt Jūsu jūtas tika atzīts par labu; tika dots solījums visu darīt zināmu atklātībai; un no visiem solījumiem, kas šajā sakarā tika doti, to, bez šaubām, pildīs vissvētāk. Bet es nu Jūs esmu brīdinājis, un Jūs zināt parunu.

Man atliek piebilst, ka šim Prevānam, kuru Jūs nepazīstat, ir izsmalcinātas manieres un jo liela izveicība. Ja kādreiz esat no manis dzirdējusi pretējo, tas ir vienīgi tālab, ka es viņu nevaru ciest un labprāt apšaubu viņa panākumus un ka man ir labi zināms, cik lielu svaru uz maniem spriedumiem liek daži desmiti mūsu sabiedrības vispopulārāko sieviešu.

Tādā veidā es patiešām ilgu laiku liedzu viņam parādīties lielajā arēnā, kā mēs to saucam; un viņš darīja brīnumus, taču neguva nekādu spožo slavu. Tomēr tracis, kas tika sacelts ap viņa trīskāršo dēku, saistīja vispārības uzmanību, un tā Prevāns iemantoja pašpārliecību, kuras agrāk pietrūka, tā kļūdams tiešām bīstams. Galu galā tas šobrīd ir vienīgais cilvēks, kuru es varbūt baidītos sastapt savā ceļā; un, pat ja neņemtu vērā Jūsu intereses, Jūs man izdarītu īstu pakalpojumu, ja it kā starp citu pataisītu Prevānu smieklīgu. Es viņu atstāju labās rokās un ceru, ka tad, kad atgriezīšos Parīzē, viņš būs beigts un pagalam.

Savukārt apsolu aizvadīt līdz laimīgām beigām Jūsu aizbildināmās mīlas dēku un nodarboties ar viņu ne mazāk kā ar savu daiļo tikumības priesterieni.

Tā man nupat atsūtīja padošanās plānu. Visa daiļavas vēstule pierāda, ka viņa vēlas tikt pavesta. Nav nemaz iespējams piedāvāt ērtāku un vēl vairāk nodeldētu līdzekli. Viņa grib, lai kļūstu par viņas draugu. Bet man patīk jauni un grūti paņēmieni, es netīkoju iegūt kāroto par tik lētu cenu; un tik tiešām es nebūtu tā ar viņu noņēmies, lai galu galā beigtu ar visparastāko pavešanu.

Mans nodoms turpretī ir panākt, lai viņa izjūt, lai izjūt līdz mielēm, cik liels un vērtīgs ir katrs upuris, ko viņa nes manā labā; nevaldīt viņu tik strauji, lai sirdsapziņas pārmetumi nespētu sekot; likt viņas tikumiem izlaist garu lēnā agonijā; bez mitas mudināt viņu raudzīties šajā satriecošajā ainā un nepiešķirt viņai laimi turēt mani savās rokās, iekams viņa vairs nespēs noslēpt savu iekāri. Patiešām, es nebūtu nenieka vērts, ja nebūtu lūdzams. Turklāt — vai gan varu vismaz neatriebties augstprātīgai sievietei, kura šķiet sarkstam, atklājot, ka dievina mani.

Tātad noraidīju dārgo draudzību un paliku mīļākā lomā. Tā kā nemaz neslēpu, ka tas nepavisam nav strīds vārda dēļ un ka ir pilnīgi nepieciešams šo nosaukumu tiešām iemantot, ar savu vēstuli ļoti nopūlējos, cenzdamies tajā iedabūt mulsumu un domu nesakarību, kas vienīgie var

īsti tēlot jūtas. Es runāju aplamības, cik vien spēju, jo bez aplamībām nav maiguma, un, manuprāt, tieši tāpēc sievietes ir tik ļoti pārākas par mums mīlestības vēstuļu rakstīšanā.

Es savējo nobeidzu ar glaimiem, un tas ir vēl viens manu dziļo vērojumu auglis. Kad sievietes sirds kādu laiku ir cīnījusies, tai vajadzīga atpūta; un esmu pārliecinājies, ka maigi glaimi ir vismīkstākais pagalvis, kādu viņām var piedāvāt.

Palieciet sveika, daiļā draudzene! Rīt braucu prom. Ja Jums ar manu starpniecību kaut kas pasakāms grāfienei de... , ziniet, ka iegriezīšos pie viņas vismaz uz pusdienām. Man ir ļoti žēl, ka jāaizbrauc, Jūs nesastapušam Sūtiet man savas dievišķīgās pamācības un palīdziet ar gudriem padomiem šajā liktenīgajā brīdī.

It īpaši piesargieties no Prevāna; un kaut es spētu atlīdzināt Jums šo upuri! Palieciet sveika!

... 17 . . . gada 11. septembri

LXXI VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Mans stulbais ziņnesis atstājis Parīzē portfeli! Daiļavas vēstules un arī tā, kuru Dansenī rakstījis mazajai Vo-lanžai, ir palikušas tur, un man tās vajadzīgas! Šī muļķība tūlīt tiks izlabota; un, kamēr seglo zirgu, pastāstīšu, ko esmu piedzīvojis šonakt, jo lūdzu man ticēt, ka laiku velti nešķiežu.

Piedzīvojums pats par sevi nav nekas sevišķs; tā ir tikai tāda atmiņu uzsildīšana ar vikontesi M. Taču dažu apstākļu dēļ tas bija visai interesants. Turklāt labprāt Jums pierādīšu, ka, ja arī esmu apveltīts ar sieviešu pazudināšanas talantu, es, kad vēlos, tikpat labi protu tās glābt. Aizvien uzņemos visgrūtāko vai visuzjautrinošāko daļu; un es sev nepārmetu labu darbu, ja vien tas man noder par vingrinājumu vai izpriecu.

Es sastapu vikontesi šeit, un, tā kā viņa, tāpat kā citi, neatlaidīgi lūdza mani pārnakšņot pilī, es piekritu, sacīdams: «Labi, esmu ar mieru, ja varu palikt kopā ar jums.» — «Tas nav iespējams,» viņa sacīja, «te ir Vre-

sāks.» Pirms tam biju gribējis tikai viņai paglaimot, bet vārdi «nav iespējams», kā vienmēr, mani satracināja. Jutos apvainots, ka tieku atstumts Vresaka dēļ, tāpēc nolēmu to nepieļaut: stūrgalvīgi paliku pie sava.

Apstākļi nebija man labvēlīgi. Šis Vresaks ar savu neveiklību ir pamodinājis vikonta aizdomas, tāpēc vikontese viņu vairs nevar pieņemt savā namā, un šis ceļojums pie lādzīgās grāfienes bija viņu starpā sarunāts, lai mēģinātu nozagt dažas naktis. Sākumā vikonts gan izrādīja zināmu nepatiku, kad te sastapa Vresaku, taču viņa medību kaislība ir vēl lielāka par greizsirdību, tāpēc, par spīti visam, viņš prom nebrauca; un grāfiene, kura joprojām ir tāda pati, kādu Jūs viņu pazīstat, ierādīja sievietei istabu, kuras durvis veras uz galveno gaiteni, iekārtodama vīru viņai vienā pusē, bet mīļāko — otrā, lai viņi tiek galā kā mācēdami. Taču ļaunais liktenis abiem bija lēmis, ka mani iemitina telpā viņiem pretī.

Tajā dienā, tas ir, vakar, Vresaks, kā jau varat iedomāties, visādi pieglaimojās vikontam, kopā ar viņu medīja, kaut arī šī izprieca nemaz nav tā gaumē, un cerēja naktī vikonta sievas apkampienos gūt gandarījumu par visām nepatikšanām, ko vīrs sagādājis dienā; taču man šķita, ka Vresakam labāk būtu atpūsties, un es prātoju, ar kādiem līdzekļiem piedabūt mīļāko parūpēties par tā naktsmieru.

Man tas izdevās, un es pierunāju vikontesi uzsākt strīdu par tām pašām medībām, kurām Vresaks, bez šaubām, bija piekritis tikai viņas dēļ. Sliktāku ieganstu nemaz nevarētu izdomāt, taču neviena sieviete nav tik lielā mērā kā viņa apveltīta ar visām raksturīgo spēju pakļaut prātu untumam un neviena nav tik grūti pielabināma, ja viņai nav taisnība. Turklāt brīdis nebija ērts attiecību noskaidrošanai; un, vēlēdamies iegūt tikai vienu nakti, piekritu, lai otrā dienā viņi salīgst mieru.

Tātad Vresakam, kad viņš atgriezās no medībām, tika izrādīta neapmierinātība. Viņš vēlējās uzzināt iemeslu un tika apbērts ar pārmetumiem. Nabaga cilvēks centās attaisnoties; klāt bija arī laulātais draugs, kurš, kā izrādījās, noderēja par ieganstu sarunas pārtraukšanai; Vresaks mēģināja izmantot mirkli, kad vīrs izgāja ārā, pajautādams, vai vikontese būtu ar mieru uzklausīt viņu vakarā, — un tad nu viņa bija debešķīga. Viņa izlikās aizvainota par vīriešu pārdrošību, kuri, ieguvuši no sievietes kādu labvēlības pierādījumu, iedomājas, ka viņiem ir

tiesības to ļaunprātīgi izmantot pat gadījumā, kad tai ir pamats būt aizvainotai; un, šādā veiklā kārtā mainījusi sarunas tematu, viņa tik lieliski sprediķoja par smalkjūtību un jūtām, ka Vresaks aiz apjukuma kļuva gluži mēms; kas attiecas uz mani pašu, es izlikos noticam, ka viņai ir taisnība, — Jūs jau varat iedomāties, ka, būdams abu draugs, es sarunā biju klāt.

Beidzot viņa nepārprotami pavēstīja, ka netaisās medībās nogurušo vēl vairāk nopūlēt ar mīlas rotaļām un ka viņa nespētu sev piedot, ja laupītu viņam saldu dusu. Laulātais draugs atgriezās. Satriektais Vresaks, kam nu vairs nebija iespējams atbildēt, ņēmās tērzēt ar mani; un, kad viņš gari jo gari bija izklāstījis savus argumentus, kurus es zināju tikpat labi kā viņš, vēl lūdza aprunāties ar vikontesi, ko arī apsolīju. Es ar dāmu tiešām aprunājos, taču tikai tālab, lai izteiktu pateicību un vienotos par mūsu tikšanās stundu un iespējām.

Viņa man atbildēja, ka atrodoties istabā starp tām, kur iemitināti vīrs un mīļākais; viņa domājusi, ka būtu prātīgāk iet pie Vresaka nekā pieņemt viņu savos apartamentos; un, tā kā manas durvis bija pretī viņējām, viņai šķita drošāk nākt arī pie manis; ka viņa ieradīsies tūdaļ, tiklīdz istabene būs viņu atstājusi vienu; ka man atliek tikai atstāt savas durvis pusviru un gaidīt.

Viss notika, kā bijām norunājuši, un viņa ieradās pie manis ap vieniem naktī

;.. vienkārša rotā savā —

Daiļumā, kas tikko raisījies no miega skavām.[23]

Tā kā neesmu lielīgs, neko sīkāk par nakts notikumiem nestāstīšu, bet Jūs mani pazīstat, un es ar sevi biju apmierināts.

Rītausmā vajadzēja šķirties. Un tad sākās visinteresantākais. Mīlniece bija iedomājusies, ka atstājusi durvis pusviru, bet mēs tās atradām aizslēgtas, turklāt atslēga bija palikusi iekšpusē: varat iedomāties, cik izmisusi izskatījās vikontese, kad, to aptvērusi, izsaucās: «Ak, esmu pagalam!» Jāatzīstas, ka būtu patīkami pamest viņu šādā situācijā, — bet vai gan drīkstēju pieļaut, ka sieviete taptu pazudināta manis dēļ, taču ne no manas rokas? Un vai tad man piedienētos darīt tā, kā rīkojas vairums cilvēku, — pakļauties apstākļiem? Vajadzēja kaut ko iz-

domāt. Ko Jūs būtu iesākusi, mana daiļā? Lūk, kā rīkojos es — un man izdevās.

Es uzreiz pamanīju, ka minētās durvis varētu ielauzt acumirklī, ja vien drīkstētu atļauties lielu troksni. Tāpēc panācu — tiesa, ar lielām pūlēm —, lai vikontese labi spalgi, it kā briesmīgā izbīlī kliedz: «Zagļi, slepkavas!» — utt., utt. Un mēs vienojāmies — tiklīdz viņa izgrūdīs pirmo kliedzienu, es ielauzīšu durvis un viņa metīsies gultā. Jūs nevarat iedomāties, cik ilgs laiks bija vajadzīgs, lai viņu piespiestu saņemties pat tad, kad viņa manam plānam jau bija piekritusi. Taču galu galā vajadzēja vien sasparoties, un durvis bija vaļā ar pirmo kājas spērienu.

Vikontese rīkojās pareizi, laiku velti nezaudējot, jo tajā pašā brīdī gaitenī izskrēja vikonts un Vresaks; arī istabene metās uz kundzes apartamentiem, ko kājas nes.

Es vienīgais nezaudēju aukstasinību un nodzēsu vēl degošu naktslampiņu, nogrūzdams to zemē; jo pati varat iedomāties, cik smieklīgi būtu tēlot paniskas bailes apgaismotā istabā. Pēc tam izteicu vīram un mīļākajam pārmetumus par letarģijai līdzīgo miegu, apgalvodams, ka vismaz piecas minūtes dzirdu kliedzienus un esmu krietni nopūlējies, uzlaužot durvis.

Vikontese, kas gultā bija atguvusi drosmi, man tīri labi piebalsoja un zvērēja pie visiem dieviem, ka viņas istabā ielavījies zaglis; viņa ar vislielāko vaļsirdību atzinās, ka savu mūžu nav izjutusi tik briesmīgas bailes. Mēs pārmeklējām visus kaktus un nekā neatradām, tad pievērsu pārējo uzmanību apgāztajai naktslampiņai un secināju, ka visā tracī un izbīlī būs vainojama kāda žurka, kas arī apgāzusi gaismekli; mans spriedums vienprātīgi tika atzīts par pareizu, un, vēlreiz pazobojies par žurkām, vikonts pirmais devās atpakaļ uz savu istabu, piekodinādams, lai laulātā draudzene turpmāk mēģina iztikt ar rāmākām žurkām.

Kad Vresaks palika vienatnē ar mums, viņš piegāja pie vikonteses un maigi sacīja, ka tā bijusi mīlestības atriebība; uz šiem vārdiem viņa, manī raudzīdamās, atbildēja: «Tā ir bijusi briesmīgi sadusmota, jo atriebība bija baiga, taču,» viņa piebilda, «esmu gauži nogurusi un gribu gulēt.»

Man bija uznākuši labsirdības uzplūdi, tāpēc, pirms šķīrāmies, es lūdzu apžēlot Vresaku un panācu samierināšanos. Abi mīlētāji saskūpstījās un noskūpstīja arī mani. Vikonteses bučas man vairs neko neizteica, bet varu ap-

galvot, ka Vresakam skūpsts šķita patīkams. Atstājām istabu abi reizē un likāmies katrs savā gultā.

Ja Jums šis stāsts šķiet amizants, neprasu klusēšanas solījumu. Tagad, kad esmu krietni uzjautrinājies, būs taisnīgi, ja arī sabiedrība no tā gūs kādu prieciņu. Pagaidām es runāju tikai par notikumu, bet varbūt drīzumā runāsim arī par to, kura bija tā varone?

Palieciet sveika, mans ziņnesis gaida jau veselu stundu; es vēl tikai Jūs noskūpstīšu un vēlreiz ieteikšu katrā ziņā piesargāties no Prevāna.

... pili 17 ... gada 13. septembri

LXXII VĒSTULE

ŠEVALJĒ DANSENĪ SESILAI VOLANŽAI (Nodota tikai 14. septembrī)

Ak, mana Sesila! Kā es apskaužu de Valmona likteni! Rīt viņš Jūs redzēs. Viņš arī nodos Jums šo vēstuli, bet es, tvīkdams tālu no Jums, vilkšu savu nožēlojamo dzīvību vienās nopūtās un skumjās. Mana draudzene, mana maigā draudzene, žēlojiet mani manās bēdās — un visvairāk žēlojiet savu bēdu dēļ, jo, par tām domājot, drosme mani pamet.

Cik drausmīgi ir apzināties, ka esmu Jūsu posta vaininieks! Ja manis nebūtu, Jūs dzīvotu mierā un laimē. Vai piedodat man? Ak, sakiet, ka piedodat, sakiet arī, ka mīlat mani, ka mīlēsiet mūžīgi. Man vajag, lai Jūs to pastāvīgi atkārtotu. Ne jau tālab, ka es par to šaubītos, taču, šķiet, jūtos drošāks, to dzirdot, un šie vārdi veldzē manu dvēseli. Jūs taču mīlat mani, vai ne? Jā, Jūs mani mīlat no visas sirds. Es neaizmirstu, ka tie bija pēdējie vārdi, ko dzirdēju no Jūsu lūpām. Cik cieši esmu tos ieslēdzis savā sirdī! Cik dziļi tie tajā iegravēti! Un ar kādu brāzmainu jQ:mu manējā uz tiem atbildēja!

Ak vai! Tajā laimes brīdī man ne prātā nenāca, cik bargs liktenis mūs gaida. Darīsim visu, mīļo Sesil, lai vērstu to par labu. Ja jau es ticu savam draugam, ar to vajadzētu pietikt un Jūs varētu veltīt viņam pelnīto uzticību.

Atzīstos, mani apbēdināja tas, ka Jūs, šķiet, esat par viņu sliktās domās. Es tajās saklausu Jūsu mātes brīdinā-

jumu atbalsi: tieši tiem pakļaudamies, es kādu laiku vairījos no šā patiešām valdzinošā cilvēka, kurš tagad dara visu manā labā; galu galā viņš rīkojas tā, lai mūs atkal savienotu, turpretī Jūsu māte mūs izšķīra. Es Jūs lūgtin lūdzu, mīļā draudzene, uzlūkojiet viņu ar lielāku labvēlību. Iedomājieties, ka viņš ir mans draugs un vēlas būt jūsējais, ka viņš var darīt mani laimīgu, dodot iespēju redzēt Jūs. Ja ar šiem pamatojumiem Jums nepietiek, mana Se-sila, Jūs mani nemīlat tā, kā es mīlu Jūs. Ak, ja kādreiz Jūs mani mīlētu mazāk... Taču nē, manas Sesilas sirds pieder man, pieder uz mūžiem; un, ja man ir iemesls baidīties no nelaimīgas mīlestības mokām, tās pastāvība vismaz paglābs mani no ciešanām, ko sagādā nodevība mīlā.

Palieciet sveika, burvīgā draudzene, neaizmirstiet manas ciešanas un to, ka tikai Jūsu varā ir darīt mani laimīgu, piinīgi laimīgu. Ieklausieties manas sirds balsī un pieņemiet vismaigākās mīlas skūpstus.

Parīzē 17 ... gada 11. septembri

LXXIII VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS SESILAI VOLANŽAI (Pievienota iepriekšējai)

Draugs, kurš kalpo Jums, zina, ka Jums nav nekādu rakstāmpiederumu, un viņš tos Jums jau ir sagādājis. Jūs atradīsiet savu apartamentu priekšistabā zem lielā skapja kreisajā pusē pienācīgu krājumu papīra, spalvu un tintes, kuru viņš atjaunos, kad vien vēlēsieties, un viņam šķiet, ka Jūs to visu varat atstāt tajā pašā vietā, ja neatrodat drošāku.

Viņš lūdz Jūs nejusties aizvainotai, ja sabiedrībā viņš nepievērsīs Jums nekādu uzmanību un izturēsies pret Jums kā pret bērnu. Tāda rīcība viņam šķiet nepieciešama, lai iegūtu vajadzīgo drošību un lai varētu veiksmīgāk darboties sava drauga un Jūsu laimes labā. Viņš papūlēsies radīt apstākļus, lai varētu ar Jums parunāt, ja vajadzēs kaut ko paziņot vai nodot; un viņš cer uz veiksmi, ja Jūs pacentīsieties viņam palīdzēt.

Viņš Jums arī iesaka atdot viņam vēstules, kuras saņemsiet, tā mazinot draudus Jūsu labajai slavai.

Beidzot, viņš apgalvo, ja vien Jūs neliegsiet uzticēšanos, ka darīs visu iespējamo, lai atvieglotu briesmīgos spaidus, ar kādiem pārlieku bargā māte apkrauj divus cilvēkus, no kuriem viens jau ir viņa draugs, bet otrs, šķiet, ir pelnījis vismaigāko uzmanību.

..t pilī 17gada 14. septembrī

LXXIV VĒSTULE

MARĶĪZE de mertei.ja vikontam de valmonam

Paklausieties, mīļais draugs, — kopš kura laika Jūs esat tik viegli iebiedējams? Vai šis Prevāns tiešām ir tik bīstams? Bet Jūs taču redzat, cik vienkārša un vientiesīga es esmu! Viņu, šo diženo iekarotāju, esmu bieži sastapusi; es tik tikko uzmetu viņam skatienu! Bija vajadzīga vismaz Jūsu vēstule, lai pamudinātu mani pievērst šim cilvēkam uzmanību. Vakar izlaboju savu netaisnību. Viņš bija operā un atradās gandrīz tieši pretī man, un es viņu pavēroju. Viņš vismaz ir glīts, pat ļoti glīts; vaibsti — smalki un izteiksmīgi! Jādomā, ir vērts viņu apskatīt tuvāk. Un Jūs sakāt, ka Prevāns gribot mani iegūt! Katrā ziņā viņš man darīs godu un sagādās prieku. Patiešām, man iešāvās prātā laba doma, un atzīstos, ka esmu jau spērusi pirmos soļus. Nezinu, vai tie būs veiksmīgi. Pastāstīšu, kā tas notika.

Kad gāju ārā no operas, viņš stāvēja divu soļu attaluma no manis un es visai skaļā balsī norunāju tikšanos ar marķīzi de ... piektdien vakariņās pie maršala kundzes Manuprāt, tas ir vienīgais nams, kur mums iespējams sastapties. Nešaubos — manus vārdus viņš dzirdēja... Bet ja nu šis nepateicīgais cilvēks neatnāk? Sakiet jel — vai, pēc Jūsu domām, viņš ieradīsies? Vai zināt — ja viņš neatnāks, man visu vakaru būs slikts garastāvoklis! Jūs redzat, viņam nemaz nebūs tik grūti man sekot; un vēl vairāk Jūs brīnīsieties, uzzinot, ka jo vieglāk viņam būs man iepatikties. Viņš teicis, ka esot gatavs noskriet sešus zirgus, mani lenkdams! Ak, es tiem zirgiem izglābšu dzīvību! Man nemūžam nepietiks pacietības tik ilgi gaidīt. Jūs jau zināt, ka es neatzīstu ilgu kārdināšanu, ja esmu kaut ko izlēmusi, un attiecībā uz viņu esmu to izdarījusi.

Ak jā, atzīstiet, ka ir patīkami mani mācīt. Vai Jūsu svarīgajai vēstij nav lieliski panākumi? Bet ko Jūs gribat? Es jau tik ilgi nīkstu nost aiz garlaicības. Kopš sešām nedēļām neesmu atļāvusies nevienu izpriecu. Un nu, kad ir radusies iespēja, lai es no tās atteiktos? Vai šis vīrietis nav pūļu vērts? Un vai ir kāds tīkamāks, lai kādā nozīmē Jūs šo vārdu lietotu?

Pat Jūs esat spiests vērtēt Prevānu pēc nopelniem; Jūs viņu ne tikai slavējat, bet arī apskaužat. Labi, es būšu jums abiem par soģi, bet vispirms ir jāiegūst skaidrība, un tieši to es gribu darīt. Es spriedīšu taisnu tiesu, un jūs abi tiksiet svērti vienos svaru kausos. Kas attiecas uz Jums — man ir mūsu atmiņas, un šo lietu var uzskatīt par dziļi izpētītu. Vai tad taisnīguma labad man tagad nav jānododas Jūsu sāncensim? Pierādiet nu savu labo gribu; un vispirms, lūdzu Jūs, pastāstiet, kas tā par trīskāršu dēku, kuras varonis viņš ir. Jūs rakstāt tā, it kā es par to vien būtu domājusi, taču īstenībā nezinu nenieka. Acīmredzot viss noticis tajā laikā, kad braucu uz Ženēvu, un Jūs savā skaudībā neko neesat par to rakstījis. Izlabojiet šo kļūdu labi drīz; iegaumējiet, ka man nav vienaldzīgs nekas, par ko interesējas viņš. Manuprāt, par to mēļoja vēl pēc manas atgriešanās, taču mani nodarbināja kas cits un es reti ieklausos tādās runās, ja notikumi nerisinās tajā brīdī vai nav risinājušies pavisam nesen.

Ja arī mans lūgums Jums šķiet mazliet nepatīkams, vai tā tomēr nav nieka maksa par rūpēm, ko esmu Jums veltījusi? Vai gan tās nav Jūs atkal tuvinājušas preziden-tienei, kad savas muļķības dēļ bijāt spiests no tās aizbraukt? Un vai tā nebiju es, kas ielika Jūsu rokās ieroci, ar ko atriebties de Volanža kundzei par viņas nelāgo centību? Jūs tik bieži esat sūdzējies, ka milzums laika paiet, meklējot piedzīvojumus. Tagad tie Jums ir rokā. Mīlestība un naids — Jums atliek tikai izvēlēties — viss atrodas zem viena jumta; un Jūs, darīdams savu dzīvi divkārt bagātu, varat ar vienu roku glāstīt, ar otru — sist.

Un arī par dēku ar vikontesi Jūs esat man pateicību parādā. Tas man patīk tīri labi, bet, kā pats rakstāt, par to vajag palaist valodas, jo, kā noprotu, ja pašreizējais stāvoklis mudina dot priekšroku nevis skandālam, bet noslēpumainībai, tomēr ir jāsecina, ka šī sieviete nav pelnījusi tik godīgu izturēšanos pret sevi.

Turklāt man ir pamats būt neapmierinātai. Ševaljē de Belrošam viņa likās skaistāka, nekā es vēlētos; un vairāku

iemeslu dēļ man būtu patīkami rast ieganstu, lai pārtrauktu ar vikontesi attiecības; un kas var būt brīnišķīgāk nekā pateikt, ja ir pamats: «Ar šo sievieti vairs nevajag saieties.»

Palieciet sveiks, vikont, neaizmirstiet, ka tur, kur atrodaties, laiks ir dārgs; savējo izmantošu, lai gādātu par de Prevāna laimi.

Paiīzē 17... gada 15. septembri

LXXV VĒSTULE

Piezīme. Šajā vēstulē Sesila Volanža sīki jo sīki atstāsta visu, kas attiecas uz notikumiem, kuri lasītājam kļuvuši zināmi pirmās daļas beigās, LXI un turpmākajās vēstulēs. Domājams, šo atkārtojumu var izlaist. Beigās viņa raksta par vikontu de Valmonu un izsakās šādi.

SESILA VOLANŽA SOFIJAI KARNE

Es Tev varu sacīt, ka viņš patiešām ir neparasts cilvēks. Māte par viņu runā daudz slikta, turpretī ševaljē Dansenī raksta daudz laba, un es ticu, ka taisnība ir ševaljē. Nekad neesmu redzējusi tik izveicīgu cilvēku. Dansenī vēstuli viņš man nodeva, kad visapkārt bija daudz ļaužu, un neviens neko nepamanīja; tiesa, es briesmīgi nobijos, jo nemaz nebiju brīdināta, bet tagad gaidīšu un būšu gatava. Esmu jau pietiekami gudra, lai zinātu, kas man darāms, kad gribēšu nodot atbildi. Ar viņu viegli saprasties, jo viņa skatiens ir tik izteiksmīgs, ka acumirklī kļūst skaidrs, ko viņš grib. Nesaprotu, kā viņš to panāk; zīmītē, par kuru Tev rakstīju, viņš brīdināja, ka mātes klātbūtnē nepievērsīs man nekādu uzmanību; patiešām, katrs teiktu, ka es viņam nemaz neesmu prātā, tomēr ik reizi, kad meklēju viņa skatienu, esmu droša, ka tūlīt to sastapšu.

Te ir kāda mātes draudzene, kuru nepazīstu un kura arī izliekas nemīlam de Valmona kungu, kaut gan viņš tai veltī lielu uzmanību. Baidos, ka šejienes dzīve viņam drīz apniks un viņš atgriezīsies Parīzē; tas būtu ļoti bēdīgi. Viņam noteikti ir ļoti laba sirds, ja viņš te ieradies tāpēc vien, lai palīdzētu savam draugam un man! Es ļoti vēlētos pierādīt viņam savu pateicību, taču nezinu, kā lai rodu iespēju parunāt ar viņu, un, ja es tādu iespēju rastu, tā satrauktos, ka varbūt nemaz nezinātu, ko lai saku.

Vienīgi ar de Merteija kundzi jūtos brīvi, kad runāju par savu mīlestību. Varbūt es mulstu pat tad, ja aci pret aci tērzētu ar Tevi, kurai uzticu visu. Arī toreiz, kad biju kopā ar Dansenī, bieži vien manīju, ka pati pret savu gribu kļūstu bikla un tāpēc nespēju izteikt visu, ko domāju. Tagad es sev to rūgti pārmetu un es atdotu visu pasauli par mirkli, kad varētu viņam reizi, vienu pašu reizi pasacīt, kā viņu mīlu. De Valmona kungs viņam apsolījis, ka tad, ja sekošu visiem padomiem, viņš izdarīs tā, ka varēsim satikties. Es no sirds klausīšu, lai ko viņš man liks darīt, tomēr nespēju tikt gudra, ko viņš nodomājis iesākt.

Paliec sveika, mana labā draudzene, man vairs nav, kur rakstīt.[24]

... pilī 17 ... goda 14. septembrī

LXXVI VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Vai nu Jūsu vēstule ir viena vienīga zobošanās un es to neesmu sapratis, vai arī, man rakstīdama, Jūs esat bijusi ļoti bīstama neprāta varā. Ja es Jūs tik labi nepazītu, daiļā draudzene, es tiešām būtu galīgi pārbijies, taču, lai Jūs sacītu ko sacīdama, mani tik viegli vis nevar iebiedēt.

Es lasu un pārlasu Jūsu vēstījumu, tomēr gudrāks netieku, jo nevar taču būt, ka vēstule jāsaprot burtiski tā, kā tā rakstīta; ko tad īsti esat gribējusi pasacīt?

Varbūt vienīgi to, ka nebūtu nekādas vajadzības tik daudz nopūlēties, stājoties pretī visai vājam ienaidniekam? Taču tādā gadījumā var notikt, ka Jūs alojaties. Prevāns tik tiešām ir valdzinošs; viņš ir pavedinošāks, nekā Jūs varat iedomāties; galvenais — viņš ir apveltīts ar visai noderīgo spēju saistīt sava mīlas objekta uzmanību ar prasmi tērzēt par jebkuru sarunu tematu gan šaurā lokā, gan plašākā sabiedrībā. Reta sieviete tad spēj sa-

valdīties un viņam neatbildēt, jo visas iedomājas esam asprātīgas un neviena negrib palaist garām izdevību to pierādīt. Un Jūs taču zināt, ka sieviete, kas ir gatava runāt par mīlestību, galu galā aizraujas ar to vai vismaz sāk uzvesties tā, it kā to darītu. Ar šo paņēmienu, ko viņš noslīpējis līdz īstai pilnībai, Prevāns panāk, ka bieži vien piesauc pašas sievietes par viņu sakāves lieciniecēm; un to es varu Jums sacīt, jo esmu vērojis pats savām acīm.

Noslēpumu zināju tikai pēc citu nostāstiem — man nekad nav bijis ciešu sakaru ar Prevānu, bet galu galā mēs tur bijām seši; un grāfiene P., kas sevi uzskata par ļoti asprātīgu — un ikviens, kas nebija pietiekami zinošs, lai turētu savās rokās vispārīgās sarunas pavedienu, viņu par tādu arī uzlūkoja —, mums izstāstīja vispēdējos sīkumus, kā viņa Prevānam atdevusies, izklāstīdama visu, kas starp viņiem noticis. Grāfiene runāja ar tādu pārliecību, ka viņu it nemaz nesamulsināja nevaldāmie smiekli, kas mums visiem sešiem reizē uznāca; un nekad neaizmirsīšu, kā viens no mums it kā atvainodamies izlikās apšaubām viņas vārdus vai vismaz to, ko viņa lika nojaust, taču viņa visā nopietnībā atbildēja, ka neviens no mums to nezina tik labi kā viņa; un šī sieviete pat iedrošinājās vērsties pie Prevāna un jautāt, vai viņa esot teikusi kaut vienu nepatiesu vārdu.

Tātad es varu uzskatīt šo cilvēku par bīstamu visai sabiedrībai, bet Jums, marķīze, — vai tad Jums nepietiek jau ar to, ka viņš ir glīts, pat ļoti glīts, kā Jūs rakstāt? Vai ar to, ka viņš dodas tādā uzbrukumā, kādus Jums laikiem tīk atalgot vienīgi tāpēc, ka tie ir veikli izdarīti? Vai arī Jūs uzskatāt par patīkamu padoties vēl kada cita iemesla dēļ? Vai... Ko gan es varu zināt? Vai tad es varu nojaust tūkstoš untumu, kas valda pār sievietes prātu un kas vienīgie vēl saista Jūs ar vājo dzimumu? Tagad, kad esmu Jūs brīdinājis par briesmām, nešaubos, ka viegli no tām izglābsieties, — un tomēr vajadzēja Jūs brīdināt. Tātad atgriežos pie sava jautājuma: ko īsti gribējāt pasacīt?

Ja tā ir tikai zobošanās par Prevānu, kaut arī stipri gara, nav nekādas jēgas vingrināties tajā manu acu priekšā: īsti smieklīgu viņu vajag padarīt sabiedrības acīs, un šo savu lūgumu es Jums atkārtoju vēlreiz.

Ak, man jau šķiet, ka zinu mīklas atminējumu! Jusu vēstule ir pareģojums — nevis tam, ko Jūs darīsiet, bet tam, uz ko, pēc viņa domām, būsiet gatava, kad viņš saņems Jūsu sagatavoto triecienu. Šādu nodomu atzīstu

par tīri labu, taču tam vajadzīgi rūpīgi priekšdarbi. Jūs, tāpat kā es, zināt, ka sabiedrības acīs iegūt mīļāko vai pieņemt vīrieša uzmanības apliecinājumus ir viens un tas pats, ja nu tikai viņš nav pēdīgais muļķis, un Prevāns tāds nav ne vismazākajā mērā. Ja viņš panāks kaut šķietamību, viņš sāks lielīties, un viss būs darīts. Muļķi viņam noticēs, ļaunprāši izliksies ticam — un kas tad paliks Jums pāri? Patiesi, es baidos par Jums. Tas nenozīmē, ka apšaubu Jūsu izveicību, taču visbiežāk noslīkst labi peldētāji.

Es nedomāju, ka esmu dumjāks par citiem! Esmu atradis simtiem un tūkstošiem līdzekļu, kā laupīt sievietei godu, bet, kad esmu prātojis, kā viņa varētu izglābties, nekad neesmu spējis iedomāties nevienu. Pat attiecībā uz Jums, mana daiļā draudzene, kuras uzvedība ir tīrais mākslas darbs, neskaitāmas reizes man ir licies, ka Jūs glābusi drīzāk laime nekā veiksme spēlē.

Bet galu galā varbūt mēģinu atrast kādu jēgu rīcībā, kurā tās nemaz nav. Pats brīnos, ka jau veselu stundu visā nopietnībā pārspriežu to, kas noteikti nav nekas cits kā Jūsu joks. Jūs nu gan tagad uzjautrināsieties par mani! Labi, lai tā būtu! Taču pasteidzieties, un runāsim par ko citu. Par citu! Es maldos — tas joprojām ir tas pats: sievietes, kuras vajag vai nu iegūt, vai pazudināt un bieži vien — abus reizē.

Kā Jūs visai trāpīgi rakstījāt, man te ir visas iespējas vingrināties abos veidos, taču grūtības nav vienādas; es jūtu, ka atriebībā veiksmi gūšu drīzāk nekā mīlestībā. Mazā Volanža ir padevusies, par to esmu drošs; viņa ir atkarīga vienīgi no gadījuma, un es parūpēšos, lai tāds nepaietu secen. Taču ar de Turvela kundzi ir citādi: šīs sievietes dēļ var zaudēt dūšu, es ar viņu netieku galā; man ir bezgaldaudz viņas mīlestības pierādījumu, bet vēl vairāk — viņas pretošanās liecību; un es patiešām baidos, ka viņa varētu izslīdēt man no rokām.

Pirmais iespaids, ko radīja mana atgriešanās, iedvesa lielas cerības. Varat nojaust, ka es par to gribēju pārliecināties pats; un, lai būtu drošs, ka varēšu novērot pirmās dvēseles kustības, es nesūtīju nevienu ziņnesi un braucu tā, lai ierastos muižā, kad tur visi sēdēs pie galda. Patiesi, es nokritu tikpat kā no mākoņiem gluži kā operā dievība, kurai jādod sižeta atrisinājums.

Iekšā gāju ar pietiekami lielu troksni, lai visi skatieni pievērstos man, un acumirklī ieraudzīju savas vecās krust-

mātes prieku, de Volanža kundzes vilšanos un viņas meitas neslēpto patiku. Mana daiļava sēdēja ar muguru pret durvīm. Tajā bridi viņa kaut ko grieza un pat nepavērsa galvu uz manu pusi — taču es uzrunāju de Rozmonda kundzi; dievbijīgā pazina manu balsi, un viņai paspruka izsauciens, kurā saklausīju vairāk mīlestības nekā pārsteiguma un izbīļa. Tobrīd jau biju paspēris pāris soļu tālāk un varēju redzēt viņas seju: tajā milzīgā daudzveidībā atspoguļojās dvēseles satraukums, domu un jūtu cīniņš. Apsēdos pie galda viņai blakus; viņa patiešām vairs neapjēdza, ko darīja un ko runāja. Viņa meģinaja turpināt ēšanu, taču tas neizdevās; beidzot, kad nebija pagājis vēl ne stundas ceturksnis, saviļņojums un prieks sievieti pievārēja — un viņa nespēja izdomāt neko labāku kā palūgt atļauju atstāt galdu un paglābties parkā, aizbildinādamās, ka vēlas ieelpot svaigu gaisu. De Volanža kundze gribēja viņai piebiedroties; maigā tikumības priesteriene to neļāva: bez šaubām, viņa bija laimīga, ka atradusi ieganstu palikt vienatnē un nodoties savas sirds liegaj am saviļņojumam.

Saīsināju pusdienošanas laiku, cik vien bija manos spēkos. Tiklīdz bija pasniegts deserts, velnišķīgā Volanža, kuru acīmredzot dīdīja vēlēšanās sagādāt man iespējami vairāk nepatikšanu, piecēlās, lai piebiedrotos burvīgajai sirdzējai, taču šo nodomu jau biju paredzējis un aizsteidzos viņai priekšā. Izlikos, ka viņas piecelšanos uzskatu par zīmi visiem beigt maltīti; kad piecēlos reizē ar viņu, mazā Volanža un vietējais kirē sekoja mūsu abu priekšzīmei; tā de Rozmonda kundze palika pie galda divatā ar veco komandantu de T., un drīz arī viņa devās ārā. Tā visi kopā pievienojāmies daiļavai, kuru atradam birzītē pils tuvumā; un, tā kā viņai bija vajadzīga vientulība, nevis pastaiga, viņai bija vienalga — atgriezties pili kopā ar mums vai palikt mūsu vidū dārzā.

Tiklīdz biju pārliecinājies, ka de Volanžai vairs nebūs iespējams runāt ar daiļavu divatnē, sāku prātot, kā izpildīt Jūsu pavēles, un pievērsos Jūsu aizbildināmās interesēm. Tūlīt pēc kafijas devos uz savu istabu un izlūkošanas labad iegriezos arī pie pārējiem, izdarīju visu nepieciešamo, lai mazajai būtu iespējams rakstīt vēstules; pēc šīs pirmās labdarības uzrakstīju zīmīti, kurā paziņoju, ko esmu paveicis, un lūdzu uzticēties man; pievienoju zīmīti Dansenī vēstulei. Tad gāju atpakaļ uz viesistabu. Tur atradu daiļavu guļamkrēslā dievišķīgi aizsapņojušos.

Šī aina, modinādama iekāri, iekvēlināja manus skatienus; nojautu, ka tie noteikti ir maigi un alkaini, un apsēdos tā, lai liktu tos lietā. Vispirms tie piespieda manu debešķīgo tikumības priesterieni kautri nodurt lielās acis. Kādu laiku vēroju eņģeliskos vaibstus, tad nopētīju visu augumu un izklaidējos, iztēlodamies līnijas un formas zem vieglā, taču — kā vienmēr — nepatīkami traucējošā tērpa. Kad biju aplūkojis viņu no galvas līdz kājām, ļāvu acīm slīdēt no kājām līdz galvai... Daiļā draudzene, maigais skatiens bija pievērsts man; tūlīt pat viņa to atkal nolaida, taču es novērsos, lai ļautu viņai vērties manī, un tā starp mums radās mēmā vienošanās, pirmais biklais mīlas līgums, kas, cenšoties piepildīt abpusējo vēlēšanos saskatīties, ļauj skatieniem mīties sastapšanās gaidās.

Būdams pārliecināts, ka jaunā rotaļa aizņem visus manas daiļās prātus, es stājos mūsu abu drošības sardzē, bet, kad biju pārliecinājies, ka pārējās sabiedrības dzīvā saruna mūs paglābs no aizdomām, es pūlējos panākt, lai viņas acis brīvi runātu savu valodu. Tāpēc vispirms notvēru dažus mirkļus, taču darīju to tik piesardzīgi, ka viņas kautrība netika aizskarta; un, lai iedrošinātu biklo būtni, izlikos tikpat samulsis kā viņa. Mazpamazām mūsu acis, pieradušas sastapties, gremdējās vienas otrās jau ilgāk; galu galā tās vairs nenovērsās, un es viņējās pamanīju liego tvīksmi, laimīgo mīlas un iekāres zīmi; taču tas bija tikai īss mirklis; un, tūlīt attapusies, viņa mazliet nokaunējās un mainīja pozu un acu izteiksmi.

Negribēdams pieļaut šaubas, vai esmu pamanījis katru viņas dvēseles kustību, es strauji piecēlos, baiļpilnā balsī apvaicādamies par viņas labsajūtu. Tūlīt pat visi sanāca viņai apkārt. Ļāvu tiem aizstāties man priekšā; un, tā kā mazajai Volanžai, kura pie loga izšuva, bija vajadzīgs brīdis, lai savāktu rokdarbu, izmantoju izdevību, lai nodotu viņai Dansenī vēstuli.

Biju mazliet par tālu no viņas, tāpēc iemetu sūtījumu mazajai klēpī. Meitene galīgi nesaprata, ko ar to iesākt. Jūs būtu no sirds smējusies, redzot viņas pārsteigumu un apjukumu, tomēr man vis smiekli nenāca, jo baidījos, ka tāda neveiklība var mūs nodot. Taču ar vienu izteiksmīgu skatienu un žestu liku viņai beidzot saprast, ka vēstule jābāž kabatā.

Līdz pat dienas beigām nekas interesants neatgadījās Paveiktais var kļūt par cēloni notikumiem, kas dos Jums gandarījumu vismaz tiktāl, ciktāl tie attieksies uz Jūsu

aizbildināmo, taču svarīgāk ir rīkoties, lai piepildītu savus nodomus, nekā tos pārstāstīt. Nu jau rakstu astoto lappusi un esmu noguris; tātad palieciet sveika.

Jūs, protams, nojaušat, kaut ari neesmu to teicis, ka mazā atbildēja Dansenī^25. Man ir ari vēstule no daiļavas, kurai aizrakstīju dienu pirms ierašanās šajā muižā. Aizsūtu Jums abas. Jūs tās varat lasīt vai nelasīt, jo šī nemitīgā mīņāšanās uz vietas, kas pat man vairs nesagādā īpašu patiku, neieinteresētam cilvēkam droši vien ir pilnīgi neciešama.

Vēlreiz — palieciet sveika! Joprojām Jūs ļoti mīlu, taču lūdzu, ja atkal rakstīsiet par Prevānu, dariet to tā, lai es varu saprast, ko īsti domājat, i,, pili 1? , r« gada 17. septembri

LXXVII VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZEI

Kur rodas, kundze, šī nežēlīgā neatlaidība, ar kādu Jūs bēgat no manis? Kā varēja notikt, ka uz manām vismaigākajām pūlēm Jūs atbildat vienīgi ar rīcību, ar kādu varētu vērsties tikai pret cilvēku, kurš devis pamatu vissāpīgākajam aizvainojumam? Jā, mīlestība liek man atkal mesties pie Jūsu kājām; un, kad laimīgs gadījums noved mani Jums blakus, Jūs drīzāk esat ar mieru izlikties slima un satraukt savus draugus nekā palikt manā tuvumā! Cik reižu Jūs vakar novērsāt acis, lai nepagodinātu mani ar laimi sastapt Jūsu skatienu! Un, ja arī vienu vienīgu mirkli es tajās varēju samanīt mazāk bardzības, šis brīdis bija tik īss, ka šķita — Jūs nevis vēlaties ļaut to izbaudīt, bet gan likt man nojaust, ko es zaudēju, nespēdams iegūt.

Iedrošinos sacīt, ka tādu izturēšanos nav pelnījusi mīlestība, tādu nepieļauj arī draudzība; un katrā ziņā Jums nav noslēpums, ka mani vada šīs abas jūtas, un, manuprāt, es drīkstu ticēt, ka Jūs nenoraidāt otrās. Ko gan tādu esmu noziedzies, ja šo dārgo draudzību, par kuras cienīgu, bez šaubām, mani uzskatāt, jo Jūs taču pati man

to piedāvājāt, pēc tam esmu zaudējis? Vai pats sev esmu sariebis ar uzticēšanos un Jūs mani sodāt par atklātību? Vai nebaidāties vismaz ļaunprātīgi izmantot gan vienu, gan otru? Patiešām, vai tad taisni draugam man nevajadzēja uzticēt savu maigo noslēpumu? Vai gan tikai viņas vienīgās labad man nevajadzētu uzskatīt par nepieciešamu noraidīt noteikumus, kurus pietiktu pieņemt, lai ar vieglu sirdi vairs nepildītu solījumus un varbūt izmantotu tos savā labā? Vai, visbeidzot, ar gluži nepelnīto bardzību Jūs varbūt gribat piespiest mani domāt, ka vajadzētu Jūs piekrāpt, lai iemantotu lielāku žēlsirdību?

Es nepavisam nedomāju, ka man būtu vajadzējis izturēties citādi pret Jums un pašam pret sevi, bet kādas ļaunas nolemtības dēļ katrs slavējams solis man kļūst par jaunas nelaimes zīmi?

Tūlīt pēc tam, kad biju saņēmis vienu vienīgo uzslavu savai rīcībai, kādu jelkad man esat nosliekusies, man bija jāvaid zem ciešanu nastas, ko maniem pleciem uzveļ Jūsu nepatika. Pēc tam kad pierādīju pilnīgu padevību, laupīdams sev iespēju skatīt Jūsu vaigu, vienīgi tālab, lai saudzētu Jūsu jūtas, Jūs vēlējāties pilnīgi izbeigt sarakstīšanos, atņemt man vājo mierinājumu par upuri, ko no manis prasījāt, un laupīt visu, pat mīlestību, kas vienīgā varētu Jums dot tādas tiesības. Un, beidzot, pēc tam kad esmu vaļsirdīgi atklājis, ka aprēķins nevar vājināt šo mīlestību, Jūs šodien bēgat no manis kā no bīstama pavedēja, kura nelietību esat izpratusi.

Vai nekad nepārstāsiet būt netaisna? Vismaz dariet man zināmu, kādi jauni pārkāpumi varēja Jūs vērst tik skarbu, un neatsakieties izteikt pavēles, kuras man vajadzētu pildīt; ja jau esmu gatavs tām pakļauties, vai gan būtu par daudz prasīts tās uzzināt?

... 17 . .. gada 15. septembri

LXXVIII VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE VIKONTAM DE VALMONAM

Jūs, cienītais kungs, izliekaties pārsteigts par manu rīcību, un daudz vairs netrūkst, lai Jūs prasītu norēķinus, it kā Jums būtu tiesības to nosodīt. Varu apgalvot, ka

esmu pārliecināta — man ir vairāk iemeslu brīnīties un nosodīt nekā Jums, taču pēc noraidījuma, ko izlasīju Jūsu pēdējā vēstulē, apņēmos noslēgties, vienaldzībā un nedz vairs ko ievērot, nedz pārmest. Tomēr Jūs man lūdzat paskaidrojumus, un, tā kā, paldies Dievam, nejūtu sevī nekā tāda, kas liegtu man Jums tos dot, esmu ar mieru izskaidroties vēlreiz.

Ja kāds lasītu Jūsu vēstules, tas mani uzskatītu par netaisnīgu vai untumnieci. Bet tā par mani spriest nav tiesību nevienam un Jums — vēl mazāk nekā citiem. Bez šaubām, Jūs nojaušat, ka, piespiezdams mani aizbildināties, Jūs mudināt ari atcerēties visu, kas starp mums noticis. Acīmredzot Jūs domājat, ka šī gremdēšanās atmiņās Jums būtu tikai ieguvums, taču, manuprāt, es neko nevaru zaudēt — vismaz Jūsu acīs ne —, tāpēc nebaidos tās pārcilāt vēlreiz. Varbūt patiešām vienīgi tā iespējams izprast, kuram no mums abiem ir tiesības būt nemierā ar otru.

No dienas, kad Jūs ieradāties pilī, mans kungs, — un es ceru, ka pats to atzīsiet, — vismaz Jūsu reputācija deva man tiesības izturēties pret Jums atturīgi, un es varēju, nebaidoties, ka man pārmetīs klīrību, attieksmē pret Jums aprobežoties ar visvēsākās pieklājības frāzēm. Jūs pats varētu izturēties pret mani ar augstprātīgu laipnību un pieņemt, ka tik nenobriedusi sieviete kā es nemaz nav apveltīta ar tādām īpašībām, ka spetņ novērtēt jūsējās. Bez šaubām, man vajadzēja izvēlēties prātīgu rīcību, turklāt man tā bija jo vieglāk pieņemama tāpēc, ka tad — to Jums neslēpšu —, kad de Rozmonda kundze man pavēstīja par Jūsu gaidāmo ierašanos, man vajadzēja pašai sev atgādināt draudzību pret viņu un viņas mīlestību uz Jums, lai klaji neizrādītu nepatiku par šo jauno ziņu.

Labprāt atzīstos, ka sākumā Jūs man parādījāties labākā gaismā, nekā biju iedomājusies, taču savukārt atzīstiet, ka drīz vien atmetāt pats sev uzspiesto lomu, jo acīmredzot pieņēmāt, ka neesat pietiekami atalgots par glaimojošo uzskatu, kāds man par Jums bija radies.

Tad, ļaunprātīgi izmantojot manu uzticību un apdraudot manu drošību, Jūs mēģinājāt iedvest jūtas, kuras — par to Jums nevarēja būt šaubu — man bija aizskarošas; un, kamēr Jūs savas kļūdas aizvien padziļinājāt un krājāt citu pie citas, es meklēju iemeslu nodot tās aizmirstībai, piedāvādama Jums iespēju tās izlabot, vismaz daļēji izlabot. Mans lūgums bija neapstrīdami taisnīgs, Jūs pats redzē-

jāt, ka nevar to noraidīt, taču Jūs manu žēlsirdību gribējāt pārvērst par savām tiesībām un izmantojāt to, lūgdams atļauju, kuru man, bez šaubām, nevajadzēja dot un kuru Jūs tomēr saņēmāt. Jūs neizpildījāt nevienu noteikumu, ko tiku minējusi; un Jūsu vēstules bija tādas, ka ikviena no tām uzlika man par pienākumu neatbildēt. Tieši tajā brīdī, kad Jūsu stūrgalvība spieda mani likt Jums aizbraukt, es varbūt nosodāmā piekāpībā izmēģināju vienīgo līdzekli, kas spētu Jūs man atkal tuvināt, — bet kāda gan vērtība Jūsu acīs ir godīgām jūtām? Jūs nicināt draudzību; un savā neprātīgajā skurbumā, kam neko nenozīmē nedz posts, nedz kauns, Jūs meklējat vienīgi baudas un upurus.

Jūs esat vienlīdz vieglprātīgs rīcībā un pretrunīgs pārmetumos, Jūs aizmirstat savus solījumus, vai ari, kas drīzāk ticams, to laušana Jums ir tīrais nieks; piekritis aizbraukšanai no pils, kur uzturos, Jūs atgriežaties neaicināts: nemaz neņemot vērā manus lūgumus un pamatojumus, pat nepapūloties mani iepriekš brīdināt, Jūs nevilcinādamies pakļāvāt mani pārsteigumam, kura iespaidu, kaut īstenībā tas viegli izskaidrojams, šejienes iemītnieki varētu iztulkot man par ļaunu. Jūs pats mani iegrūdāt apjukumā un tad vēl nevis mēģinājāt to samazināt vai novērst no tā uzmanību, bet, šķiet, darījāt visu iespējamo, lai vēl padziļinātu tā iespaidu. Pie galda Jūs izraudzījāties vietu tieši man blakus; jutos mazliet savārgusi, tāpēc biju spiesta atstāt istabu agrāk par citiem; Jūs nevis ņēmāt vērā manu vēlēšanos pabūt vienatnē, bet gan uzaicinājāt visus iztraucēt to. Atgriežoties salonā, es nevarēju spert ne soli, lai Jūs neatrastos blakus: ja bildu kādu vārdu, vienmēr atbildējāt Jūs. Visnenozīmīgākais sīkums Jums noderēja par ieganstu uzsākt sarunas, ko nevēlos dzirdēt un kas var mani kompromitēt, jo, mans kungs, lai cik veikls Jūs būtu, to, ko sapratu es, manuprāt, varēja saprast arī citi.

Tā Jūs piespiežat mani palikt kā sastingušai un klusēt, tomēr vēl turpināt vajāšanu; es nevaru pacelt skatienu, nesastopot jūsējo. Man vajag bez mitas novērsties; un pilnīgi nesaprotama untuma dēļ Jūs piesaistāt visu klātesošo uzmanību man brīdī, kad es vēlētos paslēpties pati no sevis.

Un Jūs vēl sūdzaties par manu rīcību! Jus vel brīnāties, kāpēc tā tiecos atbrīvoties no Jums! Ak, drīzāk nosodiet mani par mīkstčaulību, brīnieties, kāpēc nedevos prom, tikko atbraucāt! Varbūt man vajadzēja to darīt un Jūs mani piespiedīsiet ķerties pie šā galējā, bet nepieciešamā

līdzekļa, ja reiz neizbeigsiet tik aizvainojošā kārtā vajāt. Nē, es ne mazākajā mērā neaizmirsīšu, nekad neaizmirsīšu savu pienākumu pret saitēm, ar kurām esmu saistījusies, kuras cienu un kuras man ir dārgas, un es Jūs lūdzu ticēt — ja kādreiz būšu novesta tiktāl, ka stāvēšu baismas izvēles priekšā — ziedot tās vai pašai sevi —, nesvārstīšos ne mirkli. Palieciet sveiks, mans kungs!

., 17 ... gada 16. septembri

LXXIX VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEI.IAI

Šorīt gribēju iet medībās, bet laiks ir pārāk riebīgs. Lasīšanai man ir viens vienīgs jauns romāns, kurš garlaikotu pat klostera audzēkni. Brokastis būs ne agrāk kā pēc pāris stundām, tādēļ, kaut vakar uzrakstīju Jums garu vēstuli, man arī šodien pietiek laika ar Jums patērzēt. Esmu pilnīgi drošs, ka garlaicīgi Jums nekļūs, jo rakstīšu par ļoti glīto Prevāna kungu. Vai tad Jūs patiešām nezināt viņa slaveno dēku, kas izšķīra nešķiramos? Varu derēt, ka atcerēsieties, tiklīdz būšu savu stāstu sācis. Nu, te tas būs, ja tomēr tik ļoti vēlaties to dzirdēt.

Jūs atceraties, kā visa Parīze brīnījās par ciešo draudzību, kas saistīja trīs sievietes kopš brīža, kad viņas sāka iet sabiedrībā; visas bija ļoti patīkamas pēc izskata, apveltītas ar vienādiem talantiem, un visām bija vienādas tiesības uz piekrišanu. Sākumā šķita, ka tam par iemeslu ir viņu ārkārtējais biklums, taču drīz vien viņas ielenca vesels pielūdzēju bars, kuru uzmanības pierādījumus viņas dalīja savā starpā, un kavalieru neatlaidība un centība visām pierādīja, ko viņas vērtas, tomēr savienība kļuva tikai jo stiprāka; varēja sacīt, ka vienas panākumi aizvien bija arī pārējo panākumi. Pastāvēja cerība, ka vismaz tad, kad šajā trijotnē iezagsies mīlestība, tā iedegs zināmu sāncensības garu; mūsu galantie kavalieri cīnījās, lai iegūtu tiesības kļūt par strīda ābolu; un pat es būtu gatavs stāties viņu rindās, ja lielā labvēlība, kādu tobrīd man veltīja grāfiene de ..., nebūtu liegusi man kļūt viņai neuzticīgam, pirms nebiju dabūjis kāroto balvu.

Pa to laiku visas trīs daiļavas vienā un tajā pašā karnevālā kā sarunājušas izraudzījās iemīļotos; un tas nevis sacēla negaisus, kā tika gaidīts, bet gan vērta viņu draudzību jo interesantāku — radās taču burvīgā iespēja dalīties noslēpumos.

Neveiksmi cietušo pielūdzēju pūlis tad pievienojās skaudīgo sieviešu pūlim un skandalozā pastāvība nonāca sabiedrības nosodījuma lokā. Vieni apgalvoja, ka šajā nešķiramo pulkā (toreiz viņus tā dēvēja) galvenais ir visu vērtību kopība — pat mīlestību neizslēdzot; citi izteicās, ka trīs mīlnieki īstenībā nav nekādi sāncenši; spriedelējumos nonāca pat tiktāl, ka viņi pieņemti, vienīgi ievērojot pieklājības likumus, un iemantojuši tikai nosaukumu, neiegūdami iespēju rīkoties.

Šīs baumas, vai nu tās bija pamatotas, vai nepamatotas, nepanāca gaidīto. Tieši pretēji — visi trīs pāri nojauta, ka tiks pazudināti, ja šajā mirklī izšķirsies, tāpēc tie grieza krūti pretī vētrai. Sabiedrību, ko nogurdina viss, drīz vien nogurdināja arī neauglīgā mēlnesība. Dabiskas vieglprātības mudināta, tā pievērsās citiem notikumiem un vēlāk, atgriezdamās pie nešķiramajiem, savā parastajā nepastāvībā paļas pārvērta par slavinājumiem. Tā kā pie mums visu nosaka mode, sajūsma ņēma virsroku; tā bija izvērtusies īstā delīrijā, kad Prevāns nolēma izpētīt šos brīnumus un dot par tiem gan sabiedrības, gan pats savu spriedumu.

Tātad viņš papūlējās nodibināt sakarus ar šiem pilnības paraugiem. To sabiedrībā viņš iekļuva viegli, un tā viņam šķita laba zīme. Prevāns pietiekami labi saprata, ka laimīgi cilvēki nav tik viegli pieejami. Drīz viņš patiešām pārliecinājās, ka šī tik izdaudzinātā laime ir līdzīga karaļu laimei, kuru drīzāk var apskaust nekā iekārot. Viņš pamanīja, ka starp šķietami nešķiramajiem dažs sāk meklēt izpriecas ārpus šaurā loka un ka tiek kārota pat izklaidēšanās; un viņš pamanīja, ka mīlestības vai draudzības saT tes jau ir kļuvušas vaļīgas vai pat sarautas, ka spēkā ir vairs tikai tās, ko veido patmīlība un paradums.

Tomēr sievietes, kurām nepieciešamība lika turēties kopā, saglabāja savstarpējas sirsnības šķitumu, turpretim vīrieši, būdami rīcībā brīvāki, atkal atrada pildāmus pienākumus un kārtojamas darīšanas; viņi par to vēl žēlojās, taču no tiem vairs neatteicās, un reti kādu vakaru kopā bija visa sabiedrība.

Šāda viņu rīcība bija izdevīga uzticīgajam Prevanam,

kas, gluži dabiski atrazdamies blakus tai, kuras kavalieris nebija ieradies, atkarībā no apstākļiem parādīja vienādu uzmanību katrai no trim draudzenēm. Viņš viegli nojauta — ja kādai dotu priekšroku, būtu sevi pazudinājis; ka muļķīgais kauns būt pirmajai neuzticīgajai izredzēto satriektu; ka abu pārējo ievainotais pašlepnums viņas padarītu par jaunā mīļākā ienaidniecēm un ka viņas nekavējoties vērstu pret Prevānu dižo principu bardzību; beidzot, greizsirdība noteikti uzdurtos uz sāncenša pretestību, un tas vēl varētu būt bīstams. Viss varētu kļūt par šķērsli, taču viņa trīskāršajā plānā viss izvērtās vienkāršs; ikviena no sievietēm bija iecietīga, jo iedomājās, ka radījusi interesi, un tāpat izturējās visi kavalieri, kuriem šķita, ka viņiem briesmas nedraud.

Prevānam, kuram toreiz vajadzēja upurēt tikai vienu sievieti, pietika veiksmes, lai ari tā iemantotu slavu. Viņa bija ārzemniece, un gaužām veikli noraidītie kāda izcila augstmaņa mīlestības apliecinājumi pievērsa viņai galma un visas pilsētas uzmanību. Mīļākais dalījās šajā slavā un lika to lietā attiecībās ar jaunajām draudzenēm. Vienīgās grūtības sagādāja tas, ka visas trīs intrigas vajadzēja vadīt, piemērojoties tai, kura risinājās visgausāk; patiešām — zinu no kādas viņa uzticības personas — vislielākās mokas radījusi nepieciešamība atturēt vienu, kas bijusi gatava atdoties dažas nedēļas agrāk nekā divas pārējās.

Beidzot lielā diena bija klāt. Prevāns, ieguvis trīs atzīšanās mīlestībā, jau bija pilnīgs visu rīcības noteicējs un vadīja tās tā, kā tūlīt pati redzēsiet. No trim vīriem viens bija aizbraucis, otrs posās ceļā nākamās dienas rītausmā un trešais atradās pilsētā. Nešķiramajām draudzenēm vajadzēja vakariņot pie nākamās atraitnes, taču jaunais pavēlnieks neļāva ielūgt vecos favorītus. Šajā dienā no paša rīta viņš sadalīja trīs daļās savas daiļavas vēstules, vienai pievienoja portretu, ko bija no tās saņēmis, otrai — kādu tās gleznotu mīlestības simbolu, trešajai — matu cirtu; ikviena, saņēmusi šo trešdaļu upura un noturējusi to par visu, savukārt bija ar mieru nosūtīt nežēlastībā kritušajam mīļākajam sašutuma pilnu vēstuli, tā saraujot mīlas saites.

Tas bija daudz, bet ar to vēl nepietika. Tā, kuras vīrs atradās pilsētā, varēja būt brīva vienīgi dienā; tika norunāts, ka viņa notēlos slimu un tāpēc nevarēs ierasties vakariņās pie draudzenes, un tā viss vakars būs Prevāna rīcībā — nakts piederēja tai, kuras vīrs bija aizceļojis; un

rītausmas stunda, kad ceļā posās trešās virs, tika nolikta tai par mīlas laiku.

Prevāns, kurš neaizmirst itin neko, pēc tam steidzas pie daiļās ārzemnieces, izliekas nīgrs, tādējādi viņu pietiekami nokaitina un iet prom tikai tad, kad ir izraisījis strīdu, kas dod viņam divdesmit četras stundas brīvības. Kad viss ir tā nokārtots, viņš atgriežas mājās, cerēdams mazliet atpūsties, taču viņu jau gaida citas darīšanas.

Šķiršanās vēstules uz nežēlastībā kritušajiem mīļākajiem iedarbojās zibenīgi: nevienam no viņiem nebija ne mazāko šaubu, ka viņš upurēts Prevāna dēļ; un niknums par to, ka ticis izmuļķots, pievienojās nepatikai, ko vienmēr rada mazais pazemojums tikt pamestam, tāpēc visi kā viens, kaut arī savā starpā nevienojušies, nolēma, ka viņiem dots iemesls izaicināt savu veiksmīgāko sāncensi uz divkauju.

Tātad Prevāns savās mājās atrada trīs izaicinājumus uz dueli; viņš tos godīgi pieņēma, taču, nevēlēdamies zaudēt nedz baudas, nedz šās dēkas spožumu, nolika satikšanos uz nākamo rītu, norādīdams visiem trim vienu un to pašu vietu un stundu pie kādiem Buloņas meža vārtiem.

Kad pienāca vakars, viņš devās savā trīskārtējā uzvaras gājienā un katrreiz guva vienādus panākumus; vismaz viņš lielījies, ka ikviena no viņa jaunajām mīļākajām trīsreiz saņēmusi viņa mīlestības velti un apliecinājumu. Te, kā pati saprotat, notikušajam liecinieku nav; vienīgais, ko godīgs hronists var darīt, ir atgādināt neticīgajam lasītājam, ka iedomība un sakāpināta iztēle spēj darīt brīnumus — un šajā gadījumā jo vairāk, tāpēc ka rīts, kas sekoja tik lieliskai naktij, šķiet, varēja būt tāds, ka nebija nozīmes saudzēt sevi nākotnei. Lai kā tas būtu, turpmākajiem faktiem var ticēt droši.

Tieši paredzētajā laikā Prevāns ieradās uz paša noteikto divkaujas vietu; tur viņš atrada trīs sāncenšus mazliet pārsteigtus par sastapšanos, un ikviens no viņiem, ieraudzījis nelaimes biedrus, varbūt jau jutās daļēji gandarīts. Prevāns devās pie tiem kā laipns kavalieris un teica šādu runu, kura man tika atstāstīta vārds vārdā:

«Mani kungi,» viņš tiem sacīja, «jus, redzēdami, ka esat sanākuši visi kopā, bez šaubām, noprotat, ka ikvienam no jums ir tāds pats iemesls būt nemierā ar mani kā pārējiem. Esmu gatavs dot jums gandarījumu. Lai liktenis izšķir, kurš no jums pirmais mēģinās sevi atriebt, jo uz to katram no jums ir vienādas tiesības. Neesmu atvedis sev līdzi nedz sekundantus, nedz lieciniekus. Man to nebija, kad apvainoju jūs, un man tie nav vajadzīgi brīdi, kad dodu jums gandarījumu.» Tad, kā jau īsts spēlmanis, viņš piebilda: «Es zinu, ka reti izdodas iegūt banku divreiz pēc kārtas, taču, lai kāds liktenis mani gaida, cilvēks vienmēr ir diezgan dzīvojis, ja viņam pieticis laika iemantot sieviešu mīlestību un vīriešu cieņu.»

Kamēr izbrīnītie sāncenši klusēdami saskatījās un, goda jūtu mudināti, varbūt prātoja, ka šī trīskāršā cīņa nebūs vienlīdzīga, Prevāns ierunājās atkal: «Es jums nebūt neslēpšu, ka tikko pavadītā nakts mani ir nežēlīgi nogurdinājusi. Jūs būtu augstsirdīgi, ja ļautu man atgūt spēkus. Esmu devis rīkojumu, lai te būtu sagatavotas brokastis, parādiet man to godu un pieņemiet ielūgumu. Paēdīsim kopā un, galvenais, sēdīsimies pie maltītes priecīgu prātu. Tādu nieku dēļ var cīnīties, taču, manuprāt, to dēļ nav vērts zaudēt labo omu.»

Ielūgums brokastīs tika pieņemts. Stāsta, Prevāns nekad vēl neesot bijis tik valdzinoši laipns kā toreiz. Viņš bijis pietiekami izveicīgs, lai, neaizvainodams nevienu no saviem pretiniekiem, pierādītu, ka ikkatrs no viņiem varētu gūt tādus pašus panākumus, un pat viņus pārliecinātu, ka viņi paši nebūtu laiduši garām tādu izdevību. Kad pamatojumi bija atzīti par patiesiem, viss atrisinājās pats no sevis. Un tā, pirms brokastis bija galā, to dalībnieki jau desmitreiz bija atkārtojuši, ka tādas sievietes nav pelnījušas, lai godīgi vīrieši viņu dēļ duelētos. No šīs domas dzima sirsnība — pat tik liela, ka pēc neilga brīža jau nepietika ar to vien, ka neviens neturēja uz otru ļaunu prātu, — tika zvērēta bezgalīga draudzība.

Prevāns, kuram šāds iznākums, bez šaubām, bija patīkamāks nekā pretējais, tomēr negribēja zaudēt ne drusciņ savas slavas. Un tā, veikli pielāgodams nodomus apstākļiem, viņš sacīja aizskartajiem: «Patiesi, jums vajadzētu atriebties nevis man, bet gan jūsu neuzticīgajām mīļākajām. Es jums došu tādu iespēju. Es jau tagad nojaušu, ka piedzīvošu tādu pašu netaisnību, kāda piemeklējusi jūs, — drīz man vajadzētu tajā dalīties: ja jau jums neizdevās noturēt vienu vienīgu, vai tad es varu cerēt, ka noturēšu visas trīs? Jūsu aizskārums kļūst par manējo. Es jūs uzaicinu šovakar vakariņās, ko sarīkošu savā mazajā namiņā, un ceru, ka jums nevajadzēs ilgi gaidīt uz atriebes stundu.» Pārējie gribēja, lai viņš paskaidro savus vārdus, taču viņš pārākuma pilnā tonī, kāds

atbilda apstākļiem, atteica: «Mani kungi, šķiet, esmu pierādījis, ka protu rīkoties saprātīgi; paļaujieties uz mani!» Visi piekrita un, kad bija apkampuši jauno draugu, šķīrās līdz vakaram, gaidīdami, kā solījums tiks izpildīts.

Prevāns, laiku nezaudēdams, atgriežas Parīzē un saskaņā ar paražu apciemo savas jaunās mīļākās. Viņš pierunā visas trīs tajā pašā vakarā ierasties vakariņot divatā viņa mazajā namiņā. Divas gan mazliet paklīrējās, bet kas vairs ir liedzams nākamajā dienā? Tikšanās viņš norunā tā, ka dāmas ierodas ik pēc stundas, kura viņam vajadzīga nodoma īstenošanai. Pēc šīs sagatavošanās Fre-vāns dodas mājup, brīdina trīs pārējos sazvērniekus, un četri vīri priecīgā garā sāk gaidīt savus upurus.

Visi dzird piebraucam pirmo. Prevāns viņu sagaida, izlikdamies nepacietīgs, un aizved uz svētnīcu, kur dāma iedomājas esam dieviete, tad aizbildinās ar kādu nenozīmīgu ieganstu, iziet ārā, un viņa vietā parādās apvainotais mīlnieks.

Jūs varat iedomāties, cik apmulsusi jūtas mīlas dēkās vēl nezinīga sieviete un cik viegli tālab top uzvarēta: katru neizteiktu pārmetumu viņa uzņem kā žēlastības apliecinājumu; un izbēgusī verdzene, atkal nonākusi agrākā saimnieka varā, jūtas neizsakāmi laimīga, ka vēl var cerēt uz piedošanu, ļaujoties vecajām važām. Miera līgums tiek apzīmogots klusākā vietā, un uz tukšās skatuves tādā pašā veidā cits pēc cita iznāk pārējie aktieri, un intrigas atrisinās tāpat kā pirmā.

Tomēr katra no sievietēm vēl domāja, ka vienīgā piedalās spēlē. Viņu izbrīns un satraukums pieauga jo vairāk, kad pie vakariņu galda satikās visi trīs pāri, bet visaugstāko pakāpi izbīlis sasniedza brīdī, kad Prevāns, pie tiem ienākot, bija pietiekami nežēlīgs, lai atvainotos visām trim neuzticīgajām, tā atklājot viņu noslēpumu un parādot, cik pamatīgi ir izmuļķotas.

Visi sēdās pie galda un pēc brīža atguva labas manieres; vīrieši ļāvās jautrībai, sievietes pakļāvās. Visi slēpa sirdī naidu, taču vārdi tāpēc nebija mazāk saldi: jautrība modināja iekāri, un tā savukārt visam piešķīra jaunu burvību. Šī brīnumainā orģija turpinājās līdz pat rītam, un šķiroties sievietēm vajadzēja būt pārliecinātām, ka saņēmušas piedošanu, turpretī vīrieši, kuri nebija aizmirsuši apvainojumu, nākamajā dienā pilnīgi sarāva mīlas saites; un, neapmierinādamies ar savu vieglprātīgo mīļāko pamešanu, viņi remdināja atriebības kāri, darīdami

dēku zināmu sabiedrībai. Kopš tā laika viena no dāmām mīt klosterī, bet divas pārējās skumji vada dienas izraidi jumā laukos.

Tāds ir Prevāna piedzīvojums; Jums pašai jāizšķiras, vai vēlaties spodrināt viņa slavu un jūgties viņa triumfa ratos. Jūsu vēstule patiešām viesa manī bažas, un es ar nepacietību gaidu nākamo, kas būtu prātīgāka un skaidrāka par to, uz kuru Jums atbildēju.

Palieciet sveika, daiļā draudzene; piesargieties no amizantām vai dīvainām iedomām, kuras aizvien pārāk viegli paņem Jūs savā varā. Neaizmirstiet, ka ceļā, ko esat izvēlējusies, ar prātu vien nepietiek un viena vienīga neapdomība var nodarīt nelabojamu ļaunumu. Beidzot, ņemiet drauga piesardzību par vadoni savos priekos.

Palieciet sveika! Jūs tomēr man esat tik mīļa, it kā būtu prātīga.

... 17i gada 18. septembri

LXXX VĒSTULE

ŠEVALJE DANSENI SESILAI VOLAN2AI

Sesila, mana dārgā Sesila, kad pienāks mūsu tikšanās stunda? Kas mani iemācīs dzīvot tālu no Jums? Kas dos man spēku un vīrišķību? Nekad, nē, nekad es nespēšu izturēt liktenīgo atšķirtību no Jums. Jo dienas jo nelaimīgāks es kļūstu — un postam gals nav saredzams! Val-mons man solīja palīdzību, mierinājumu, bet Valmons mani ir pametis, varbūt pat aizmirsis. Viņš ir blakus tai, kuru mīl; viņš vairs neatceras, kā cilvēks cieš, kad ir šķirts no sava ilgojuma. Viņš man atsūtīja Jūsu pēdējo vēstuli, bet neko neatrakstīja pats. Taču tieši viņa varā ir dot man ziņu, kad un kādā veidā varēšu jūs sastapt. Vai tad viņam nekas nav man sakāms? Arī Jūs pati par to nerakstāt vairs ne vārda, vai tas varbūt nozīmē, ka vairs nedalāties manās vēlmēs? Ak Sesila, esmu nelaimīgs līdz sirds dziļumiem! Mīlu Jūs vairāk kā jebkad, taču mīlestība, visas manas dzīves burvība, pārvēršas par mokām.

Nē, es vairs nespēju tā dzīvot, man Jūs jāsastop, tas ir pilnīgi nepieciešami — kaut īsu mirkli. Pamostoties

saku sev: «Neredzēšu viņu.» Liekoties gulēt, saku: «Neesmu viņu redzējis.» Dienas ir tik garas, tajās nav neviena laimes mirkļa. Viss ir atšķirtība, viss — nožēla, viss — izmisums; un šī posta cēlonis ir tas, ko turēju par visu prieku avotu. Pievienojiet šīm nāves mokām manas bažas par jūsējām, tad varēsiet iedomāties, kā jūto3. Es bez mitas domāju par Jums, un šīs domas nekad nav brīvas no raizēm. Ja iztēlē redzu Jūs nomāktu un nelaimīgu, jūtu līdzi visām Jūsu ciešanām, ja redzu Jūs mierīgu un bez bažām, manas bažas divkārt pieņemas spēkā. Visur rodu tikai ciešanas.

Ak, cik daudz citādāk bija, kad Jūs atradāties manā tuvumā! Toreiz viss kļuva par iepriecinājumu. Drošā pārliecība, ka Jūs atkal sastapšu, vērta skaistus pat atšķirtības brīžus; laiks, ko vajadzēja pavadīt tālu no Jums, savā tecējumā mani Jums tuvināja. Tas, ko darīju, Jums nekad nepalika nezināms. Ja pildīju savus pienākumus, kļuvu vairāk Jūsu cienīgs, ja izkopu kādu talantu, cerēju tā kļūt Jums jo tīkamāks. Pat tad, kad sabiedrības izklaides mani attālināja no Jums, ne mirkli nejutu atšķirtību. Izrādē mēģināju iedomāties, kas Jums būtu paticis; koncerts atgādināja Jūsu talantus un mūsu tik brīnišķīgās nodarbības. Gan viesos, gan pastaigā uztvēru pat vismazāko līdzību ar Jums. Salīdzināju Jūs ar visu — un vienmēr pārākā bijāt Jūs. Katrs dienas mirklis deva Jums jaunus godinājumus, un ik vakaru es noliku upuri pie Jūsu kājām.

Kas man atliek tagad? Sāpīgas nožēlas, mūžīgi sirdēsti, niecīgas cerības, ko Valmona un Jūsu klusēšana aizvien vēl deldē un pārvērš par nemieru. Mūs šķir tikai desmit ljē, un šis viegli pārvaramais attālums man vienīgajam kļūst par neieņemamu cietoksni! Un, kad es lūgtin lūdzu savu draugu un savu mīļoto palīdzēt to sagraut, abi paliek vienaldzīgi un mierīgi! Viņi ne tikai nesniedz man palīdzīgu roku — viņi man pat neatbild.

Kas gan noticis ar de Valmona rosīgo draudzību? Un, galvenais, kas pārvērtis Jūsu tik maigās jūtas, kuras senāk darīja Jūs tik atjautīgu, meklējot iespēju mums satikties diendienā? Atceros, reizēm, kaut arī ļoti to vēlējos, jutos spiests tikšanos ziedot pieklājības likumiem vai pienākumam — ko Jūs toreiz man teicāt? Cik daudz ieganstu Jūs atradāt, lai atspēkotu manus vārdus! Un atceraties pati, mana Sesila, ka mani spriedumi vienmēr padevās Jūsu vēlmēm. Es to neuzskatu par nopelnu, pat

par upuri ne. Ja jūs kaut ko gribējāt panākt, mana kvēlākā vēlēšanās bija Jums palīdzēt. Taču nu savukārt lūdzu es — un kāds ir šis lūgums? Sastapt Jūs uz īsu mirkli, vēlreiz izteikt Jums un saņemt no Jums mūžīgas mīlestības zvērestu. Vai Jums tas vairs nenozīmē tādu pašu laimi kā man? Es cenšos atvairīt šo drausmīgo domu, kas mani grūž galējā izmisumā; Jūs mani mīlat, Jūs mani mīlēsiet vienmēr. Es tam ticu, esmu par to drošs, negribu ne mirkli šaubīties, taču mans stāvoklis ir drausmīgs un ilgi vairs nespēšu izturēt. Palieciet sveika, Sesila!

Parīzē 17 ... gada 18. septembrī

LXXXI VĒSTULE

MARĶĪZE DE MERTEIJA VIKONTAM DE VALMONAM

Cik nožēlojama man šķiet Jūsu baiļošanās 1 Cik skaidri tā pierāda manu pārākumu par Jums! Un Jūs gribat mani pamācīt un vadīt? Ak, manu nabaga Valmon, cik liels attālums mūs abus vēl šķir! Nē, nepietiktu visas jūsu dzimuma iedomības, lai nolīdzinātu bezdibeni starp mums. Jūs nespētu izpildīt to, ko esmu iecerējusi es, tāpēc uzskatāt manus plānus par tukšu iedomu. Patmīlīgais un vājais radījum, vai gan tev piedien gribēšana aprēķināt manu rīcību un vērtēt manas spējas! Patiešām, vikont, Jūsu padomi iesvēla manī dusmas, un es nespēju tās noslēpt.

Gribēdams maskēt savu neticamo neveiklību attiecībās ar savu prezidenta kundzi, Jūs tēlojat kā lielu uzvaru to, ka esat uz mirkli apmulsinājis šo biklo sievieti, kura, tam piekrītu, Jūs mīl; Jūs esat iemantojis vienu skatienu — par to pasmaidu un atzīstu to. Gribot negribot juzdams, cik mazi panākumi ir Jūsu rīcībai, Jūs mēģināt novērst manu uzmanību no sevis, lielīdamies ar cildenajām pūlēm savest kopā divus bērnus, kuri abi vai deg aiz nepacietības satikties un kuri, starp citu, vienīgi man ir pateicību parādā par savu kvēli; visu to es vēl spētu pieņemt. Galu galā, jūsuprāt, šī rīcība Jums piešķir tādu spožumu, ka varat atļauties rakstīt man pamācīgā tonī, ka labāk ir izlietot laiku, īstenojot savus nodomus, nekā tos izklāstot; šāda uzpūtība man nekaitē, un es to piedodu.

Bet nemūžam ne to, ka spējat iedomāties, it kā man būtu vajadzīga Jūsu piesardzība, ka es varētu nomaldīties, ja neņemtu vērā Jūsu padomus, ka man Jūsu labā jāziedo izprieca un untums, — ziniet, vikont, Jūs patiešām esat neciešami iedomīgs, tā izmantodams uzticību, kādu man labpatīk pret Jums just!

Un ko Jūs esat izdarījis tādu, ko es nebūtu tūkstoškārt pārspējusi? Jūs esat pavedis un pat pazudinājis daudzas sievietes — bet kādas grūtības Jums bija jāpārvar, lai gūtu uzvaru? Kādas ir tās vērtības, ko Jūs pats būtu izcīnījis? Glīta seja — tīrā nejaušība; pievilcība, ko sabiedrībā iegūts slīpējums dod gandrīz vienmēr; asprātība — jā gan, bet kurai vajadzīgs veiklas mēles atbalsts; diezgan slavējama nekaunība, taču par to varbūt varat pateikties vienīgi saviem pirmajiem panākumiem; ja nemaldos, tie tad arī ir visi Jūsu ieroči, jo Jūs taču neprasīsiet, lai es uzskatu par kaut ko sevišķu mākslu izraisīt skandālu vai izmantot to savā labā, mākslu, kurai Jūs varat pateikties par savu slavu.

Ja runājam par apdomību un viltību, es nemaz neminēšu sevi — kurai sievietei gan tās nav vairāk nekā Jums? Redzat, arī prezidenta kundze Jūs apved ap stūri kā mazu bērnu.

Varat man ticēt, vikont, cilvēks reti izkopj īpašības, bez kurām var iztikt. Cīnīdamies bez riska, jūs, vīrieši, rīkojaties arī bez piesardzības. Jums sakāve nozīmē tikai vienu veiksmi mazāk. Šajā nevienlīdzīgajā spēlē mūsu vinnests ir nezaudēt, jūsu nelaime — nevinnēt. Ja es pieņemtu, ka jums ir tikpat daudz talantu kā mums, cik to mums gan vēl vajadzētu, lai jūs pārspētu — jo esam spiestas to darīt katru mīļu dienu.

Pieņemsim, es piekrītu, ka jūs liekat lietā tikpat daudz izveicības, lai mūs pievārētu, cik mēs — lai pretotos vai padotos, taču nevarat nebūt vienis prātis ar mani, ka pēc uzvaras jums tāda izveicība vairs nav vajadzīga. Jūs nododaties vienīgi jaunajai iegribai, un to jūs darāt bez bailēm un bez piesardzības: jūs neesat tie, kuriem rūp sakara ilgums.

Patiešām, savstarpēji radītās saites, kā mēdz teikt mīlestības valodā, vienīgi jūs varat pēc savas gribas vai nu padarīt ciešākas, vai saraut: mums atliek tikai justies laimīgām, ja savā vieglprātībā dodat priekšroku slepenībai, nevis skandālam un apmierināties ar pazemojošo

pamešanu un savu vakardienas elku nākamajā dienā nepārvēršat par upuri!

Bet, ja nu kāda nelaimīga sieviete pirmā sāk just savu važu smagumu, — cik milzīgās briesmās viņa dodas, ja mēģina tās nokratīt vai vismaz padarīt vaļīgākas? Tikai bailēs drebēdama, viņa cenšas attālināt no sevis vīrieti, kuru sirds gribētu atstumt no visa spēka. Ja viņš stūrgalvīgi nepakļaujas, aiz bailēm jādod viņam tas, ko dod aiz mīlestības.

Viņas skavas vēl veras, kad sirdi slēdz naids,

Sievietei ar vislielāko izveicību ir jāatraisa saites, kuras jūs būtu gluži vienkārši sarāvuši. Viņa ir sava ienaidnieka varā un velti cer uz glābiņu, ja tas nav apveltīts ar augstsirdību, — un kā uz to lai cer, ja vīrietis par šo īpašību gan tiek reizēm slavēts, bet par tās trūkumu tomēr netiek pelts?

Bez šaubām, Jūs nenoliegsiet šīs acīm redzamās un tāpēc pat pliekanās patiesības. Un, ja nu Jūs pats esat noraudzījies, kā es, pārvaldīdama notikumus un spriedumus, pārvērzdama tik bīstamos vīriešus par savu iedomu paijām, laupīdama vieniem gribu, otriem iespēju sagādāt man nepatikšanas, esmu varējusi pēc savas mainīgās gaumes pievienot savai svītai vai aizraidīt tālu no sevis

Sos kritušos tirānus — vergus manus,[26]

kā šo biežo apvērsumu gaitā mana labā slava tomēr palikusi neaptraipīta, — vai, to visu zinot, Jums nevajadzētu secināt, ka es, radīta atriebt savu dzimumu un savaldīt jūsējo, esmu arī pratusi rast līdzekļus, kādi pirms manis nav bijuši pazīstami?

Ak, pietaupiet savus padomus un savas bažas mūžam aizkustinātajām sievietēm, kuras sevi uzskata par jutīgām, kuru iztēle ir tik sakāpināta, ka tā vien šķiet — daba viņām galvā smadzeņu vietā ielikusi jutekļus, kuras nekad nav domājušas un tāpēc mūžīgi jauc mīlestību un

iemīļoto, kuras savās neprātīgajās iedomās tic, ka tieši tas, ar kuru kopā viņas meklējušas baudu, ir tās vienīgais iespējamais avots, un kuras kā īstas māņticīgās veltī priesterim cieņu un ticību, kāda pienākas tikai pašai dievībai.

Baiļojieties arī par tām, kuras ir vairāk patmīlīgas nekā piesardzīgas un nespēj vajadzības gadījumā samierināties, ka tiek pamestas.

Un visvairāk drebiet par dīkdienībā rosīgajām sievietēm, kuras Jūs dēvējat par jūtīgām un kuras mīlestība sagrābj ārkārtīgi viegli un ar milzīgu spēku, kuras tirda vēlēšanās noņemties ar mīlestību arī tad, kad to nebauda, un kuras bez apvalda nododas savu iedomu skurbumam, sacerot bezgala maigas, taču pašām rakstītājām ārkārtīgi bīstamas vēstules, un kuras nebaidās šīs sava vājuma liecinieces uzticēt tā vaininiekam, — viņas ir tik nepiesardzīgas, ka tā brīža mīļotajā nespēj saskatīt savu nākamo ienaidnieku.

Bet, ja runa ir par mani, kas gan man kopīgs ar šīm neapdomīgajām sievietēm? Kad esat redzējis mani pārkāpjam pašas pieņemtos likumus vai atsakāmies no saviem principiem? Es saku — saviem principiem — un daru to ar nolūku: tie netiek atstāti gadījuma varā kā citām sievietēm, nav pieņemti neapsverot un ievēroti ieraduma dēļ; manējie tapuši dziļās pārdomās; es pati tos esmu radījusi un varu sacīt, ka esmu pati savu roku darbs.

Kad mani ieveda sabiedrībā, biju vēl pavisam jauna meitene un tādēļ nolemta klusēšanai un bezdarbībai, taču pratu šo laiku izmantot vērojumiem un pārdomām. Mani gan uzskatīja par vieglprātīgu vai izklaidīgu, kad lika klausīties dedzīgajās runās, kurās bija tik maz patiesības, toties es rūpīgi uztvēru visu, ko mēģināja no manis slēpt.

Šī svētīgā ziņkāre mani ne tikai izglītoja, bet arī iemācīja izlikties; bieži biju spiesta slēpt no apkārtējo skatieniem to, kas saistīja manu uzmanību, toties savējos centos laist darbā pēc pašas patikas; kopš tā laika protu, kad vien vēlos, raudzīties izklaidīgi un vienaldzīgi, par ko bieži esat mani slavējis. Pirmo panākumu iedrošināta, pūlējos tāpat pakļaut savai gribai arī sejas izteiksmi. Ja man bija kādas bēdas, mācījos izskatīties rāma un rimta, pat priecīga; centos tik ļoti, ka pati nodarīju sev sāpes, lai, tās ciezdama, vingrinātos dzīvesprieka tēlošanā. Tikpat cītīgi un ar vēl lielākām pūlēm tiecos iemantot prasmi apspiest negaidīta iepriecinājuma izpausmi. Un tādā kārtā

ieguvu pilnīgu varu pār saviem vaibstiem, par kuru, kā esmu pamanījusi, Jūs dažu labu reizi esat varen brīnījies.

Es vēl biju ļoti jauna un gandrīz bez kādām interesēm, man tik vien bija kā manas domas, un man uznāca dusmas, iztēlojoties vien, ka tās man varētu atņemt vai uzzināt pret manu gribu. Kad biju ieguvusi pirmos ieročus, sāku tos izmēģināt: neapmierinādamās ar to, ka liedzu sevī ielūkoties, uzjautrinājos, parādīdamās visdažādākajos veidos; droši pārvaldīju kustības un uzmanīju katru vārdu; rīkojos vai nu atkarībā no apstākļiem, vai arī tā, kā ienāca prātā: no šā brīža mana domu gaita ir zināma vienīgi man, un pasaulei es atklāju tikai to, ko man izdevīgi rādīt.

Šis darbs pašai ar sevi pievērsa manu uzmanību citu cilvēku sejas izteiksmei un raksturam; tā iemantoju as-redzību, kurai pieredze mācīja neuzticēties pilnībā, taču visumā tā reti ir mani pievīlusi.

Nebiju vēl ne piecpadsmit gadus veca, kad biju jau i/kopusi visus talantus, ar kādiem lielākā daļa mūsu politiķu guvuši slavu, taču zinātnē, kurā vēlējos iedziļināties, biju spērusi tikai pirmos soļus.

Varat jau iedomāties, ka, līdzīgi visām jaunām meitenēm, pūlējos apjaust, kas ir mīlestība un bauda, taču nekad netiku uzturējusies klosterī, man nebija nevienas sirdsdraudzenes, un māte mani modri uzraudzīja, tāpēc priekšstati par to bija visai nenoteikti un noskaidrot tos šķita neiespējami; pat daba, kuru kopš tā laika varu tikai slavēt, vēl nedeva nekādu zīmi. Liekas, tā darbojās paklusām, veidodama savu darbu. Tikai domas rosījās manā galvā; es nevēlējos baudīt, es gribēju zināt; vēlēšanās tikt skaidrībā palīdzēja atrast līdzekļus.

Jutu, ka vienīgais cilvēks, ar kuru, nekrītot neslavā, drīkstu runāt par tādu jautājumu, ir biktstēvs. Tūlīt izlēmu, ko darīt; pārvarēju kautrības paliekas un, lielīdamās ar grēku, ko nebiju pastrādājusi, atzinos, ka esmu darījusi visu, ko dara sievietes. Tādiem vārdiem es to pateicu, taču, tā runādama, īstenībā neapzinājos, ko saku. Manas cerības netika nedz pieviltas, nedz piepildītas; bailes sevi nodot liedza noskaidrot kāroto, bet lāga baznīckungs iztēloja ļaunumu tik briesmīgu, ka es secināju: baudai jābūt ārkārtējai; un vēlmei to izzināt sekoja vēlme to izjust.

Nezinu, kur šī iedoma mani būtu novedusi; un, tā kā

man trūka pieredzes, varbūt es tiktu pazudināta pirmajā

rāvienā, bet, man par laimi, māte pēc dažām dienām paziņoja, ka tikšu izdota pie vira; tiklīdz sapratu, ka iegūšu skaidrību, mana ziņkāre pagaisa, un de Merteija kunga rokās nonācu nevainīga.

Bez bažām gaidīju brīdi, kad uzzināšu kāroto, un man vajadzēja ņemt talkā visu apdomību, lai izliktos samulsusi un izbijusies. Šī pirmā nakts, ko mēdz iztēlot vai nu briesmīgu, vai brīnumainu, man nozīmēja tikai iespēju gūt pieredzi. Kā no malas vēroju gan sāpes, gan baudu, un šīs atšķirīgās izjūtas man bija tikai fakti, kas paturami prātā un pārdomājami.

Šāda izglītošanās man drīz vien iepatikās, taču paliku uzticīga saviem principiem un varbūt pret pašas gribu jutu, ka nevienam nedrīkstu uzticēties mazāk kā pašas vīram, un jau tāpēc vien, ka biju jutekliska, nolēmu izlikties nesatraucama. Šķietamais saltums vēlāk kjuva par nesatricināmu pamatu viņa aklajai uzticībai; vēl drusku padomājusi, pievienoju tam draiskulību, kāda piederējās maniem gadiem; un nekad viņš nebija vairāk pārliecināts par manu bērnišķību kā brīžos, kad es to tēloju sevišķi pārdroši.

Taču atzīstos, ka sākumā ļāvos sabiedrības dzīves virpulim un pa galvu pa kaklu metos tukšajās izpriecās. Tomēr dažus mēnešus vēlāk, kad de Merteija kungs aizveda mani uz savu drūmo lauku muižu, bailes no garlaicības mudināja mani atkal nodoties pasaules pētīšanai; un, tā kā visapkārt bija vienīgi ļaudis, kurus no manis šķīra tik dziļa plaisa, ka nebija ko baidīties ne no kādām aizdomām, es to izmantoju, lai jo vairāk paplašinātu savu izzināšanas loku. Galvenais, par ko tur pārliecinājos, bija tas, ka mīlestība, kura tiek slavināta kā mūsu baudu cēlonis, labākā gadījumā ir tikai to iegansts.

De Merteija kunga slimība pārtrauca šīs tīkamās studijas; vajadzēja viņam sekot uz pilsētu, kur viņš cerēja rast glābiņu. Kā jau zināt, drīz pēc tam viņš nomira; un, kaut arī visā visumā man nebija iemesla par viņu sūdzēties, es tomēr no visas sirds izjutu, cik vērtīga ir brīvība, ko man drīz dos atraitnība, un apņēmos to pienācīgi izmantot.

Māte domāja, ka iestāšos klosterī vai dzīvošu pie viņas. Noraidīju abas šīs iespējas un, nesdama upuri pieklājības likumiem, atgriezos tajā pašā muižā, kur man vēl šis tas bija izpētāms.

Pieredzei ņēmu talkā lasīšanu, taču nedomājiet, ka izvēlējos tikai grāmatas, kādas Jums šobrīd droši vien nāk prātā. Romānos pētīju mūsu tikumus, filozofu darbos — mūsu spriedumus; pat visbargāko morālistu sacerējumos es centos atrast, kas no mums tiek prasīts, un tā tiku s;kaidiībā, ko drīkst darīt, ko vajag domāt un kādam cilvēkam jāizliekas. Kad nu biju pievērsusies šiem trim priekšmetiem, sapratu, ka vienīgi pēdējo nav iespējams likt lietā bez grūtībām; cerēju, ka tikšu tam pāri, un prātoju, ar kādiem līdzekļiem to izdarīt.

Mani sāka garlaikot manam rosīgajam prātam pārāk vienmuļās lauku izpriecas; jutu, ka nevaru iztikt bez koķetērijas, kas mani samierinātu ar mīlestību, — ne jau tālab, lai es tiešām to izjustu, bet tikai tādēļ, lai to iedvestu un tēlotu. Veltīgi man tika teikts — un to esmu arī lasījusi —, ka šīs jūtas nav iespējams notēlot; es tomēr biju pārliecināta, ka šādu mērķi var sasniegt, ja rakstnieka gudrību savieno ar aktiera talantu. Vingrinājos abās mākslās un, iespējams, guvu zināmus panākumus, taču meklēju nevis tukšus aplausus teātrī, bet gan nolēmu ziedot savas laimes labā to, ko tik daudzi ziedo patmīlai.

Šādās dažādās nodarbībās aizritēja gads. Sēru laiks jau bija pietiekami ilgi ievērots, un es drīkstēju atkal parādīties sabiedrībā, tāpēc lielu nodomu pilna atgriezos pilsētā, taču nebiju sagatavojusies pirmajam šķērslim, kāds mani tur gaidīja.

Ilgā vientulība un skarbā noslēgtība bija mani apveltījusi ar tādu kā tiklības oreolu, kas atbaidīja mūsu burvīgākos vīriešus; viņi turējās godbijīgā attālumā, atstādami mani garlaicīgu personu — manas rokas tīkotāju ielenkumā. Nebija nekāda māksla tos visus noraidīt, taču daži atteikumi nepatika manai ģimenei, un šajās iekšējās ķildās es zaudēju laiku, ko biju nolēmusi pavadīt daudz tīkamāk. Tāpēc, lai saistītu pirmos un atvairītu otros, biju spiesta pūles, kuras gribēju veltīt labās slavas saglabāšanai, likt lietā tās iedragāšanai. Tas man, kā varat iedomāties, izdevās it viegli. Taču nekādas kaislības mani neaizrāva, tāpēc darīju vienīgi to, ko uzskatīju par nepieciešamu, un prātīgi mērīju savas vieglprātības devas.

Tiklīdz biju sasniegusi cerēto mērķi, griezos atpakaļ pa savām pēdām un ar pielabināšanos pagodināju vairākas no tām sievietēm, kurām nav nekādu cerību uz izpriecām un kuras tāpēc pretendē uz godu un tikumību. Šajā spēles gājienā ieguvu vairāk, nekā tiku cerējusi. Pateicīgās du-

enjas sāka man dziedāt slavas dziesmas; un intrigā, ko tiklās dāmas uzskatīja par savu roku darbu, viņas aklā centībā cēla traci un klaigāja par nepatiesu apvainošanu, ja vien kādam ienāca prātā pateikt par mani sliktu vārdu. Tādā pašā veidā pratu iegūt mūsu iedomīgo sieviešu labvēlību: būdamas pārliecinātas, ka netaisos iet to pašu ceļu, ko viņas, tās mani izraudzījās par savu uzslavu objektu ik reizi, kad vēlējās pierādīt, ka netrin mēli ap kuru katru, kas pagadās ceļā.

Taču mana iepriekšējā uzvedība bija pievilinājusi pielūdzējus, un, lai izlaipotu starp viņiem un savām ne visai uzticamajām aizstāvēm, es izlikos par viegli aizkustināmu, taču grūti pieejamu sievieti, kurai ierocis pret mīlestību ir pārmēra smalkjūtība.

Tad sāku izvērst pašas izkoptos talantus uz lielās skatuves. Vispirms papūlējos iegūt neuzvaramās slavu. Lai to panāktu, aizvien izlikos pieņemam uzmanības apliecinājumus vienīgi no vīriešiem, kuri man itin nemaz nepatika. Es viņus veikli izmantoju, plūcot neiedragājamas tikumības laurus, tostarp bez bailēm atdodoties izraudzītajam mīļākajam. Taču tam izlikos par tik biklu būtni, ka nekad neļāvu tuvoties sev sabiedrībā; un tā visu skatienus pastāvīgi saistīja neveiksmīgais mīlētājs.

Jūs zināt, cik ātri spēju pieņemt lēmumus: tas tāpēc, ka esmu novērojusi — gandrīz vienmēr sieviešu noslēpumus atklāj iepriekšēja lakstošanās. Lai kā izturētos, tonis pirms un pēc veiksmes vienmēr ir atšķirīgs. Šī starpība nebūt nepaliek nepamanīta uzmanīga vērotāja skatienam, un, manuprāt, mazāk bīstami ir kļūdīties izvēlē nekā ļaut savus nodomus uzminēt. Tā iegūstu arī to, ka īstenība kļūst neticama, bet spriedumi par mums var pamatoties vienīgi uz ticamību.

Šāda piesardzība un arī tas, ka nekad nerakstu, nekad neatstāju savas pieļāvības pierādījumus, var likties pārspīlēta, taču nešaubos, ka apdomības nekad nav par daudz. Esmu izpētījusi pati savu sirdi un tajā esmu mācījusies pazīt arī citu sirdis. Esmu pārliecinājusies, ka ikvienam ij savs noslēpums, kurš stingri slēpjams no atklātības: tā ir patiesība, ko, šķiet, antīkajā pasaulē zināja labāk nekā mūsu dienās un kam lielisks piemērs ir stāsts par Samsonu. Es, mūsdienu Dalila, tāpat kā viņa, vienmēr esmu likusi lietā savu spēku, lai nolaupītu tādu svarīgu noslēpumu. Ak, cik daudz mūslaika Samsonu es turu aiz

matiem, šķēru apdraudētus! Un līdz ar to es pārstāju no viņiem baidīties; un tie ir vienīgie, kurus reizēm atļaujos pazemot. Pret citiem esmu viltīgāka, laižu darbā mākslu padarīt tos neuzticīgus, lai tie nenojaustu manu jūtu nepastāvību, tāpat arī šķietamu draudzību, tēlotu uzticēšanos, kādu augstsirdīgu soli, glaimojošu domu, ka ikviens atstumtais ir bijis mans vienīgais mīļākais, — visam tam varu pateikties par viņu klusēšanu. Un, beidzot, ja manās rokās nav bijis neviena no šiem līdzekļiem, esmu pratusi, paredzot sakara pārtraukšanu, laupīt ticību apgalvojumiem, ko šie bīstamie vīrieši varētu izteikt, — jau iepriekš padaru tos smieklīgus vai nomelnoju.

Jūs pats bez gala esat noskatījies, kā to daru, un Jūs apšaubāt manu apdomību! Atcerieties laiku, kad Jūs man tikai vēl sākāt parādīt uzmanību: nekad agrāk laksto-šanās man nebija tik ļoti glaimojusi — es Jūs iekāroju, pirms biju redzējusi. Mani aizrāva Jūsu slava, un šķita, ka vienīgi Jūsu vēl trūkst, lai mans spožums būtu pilnīgs; es degtin degu aiz vēlēšanās mesties divcīņā ar Jums. Tā ir vienīgā aizraušanās, kas jelkad mani pārņēmusi savā varā. Taču, ja Jūs būtu vēlējies mani pazudināt, kā Jūs to spētu? Tās būtu tukšas, veltīgas runas, ko jau pati Jūsu reputācija vērstu apšaubāmas, tās izklausītos pēc neticamu faktu savirknējuma, kuru atstāstījums atgādinātu samākslotu romānu.

Tiesa, vēlāk es Jums atklāju visus savus noslēpumus, taču Jūs zināt, kādas intereses mūs vieno, un ne jau es no mums abiem esmu tā, kam varētu pārmest neuzmanību.[27]

Ja nu esmu sākusi sniegt Jums norēķinus, gribu to darīt pilnīgi vaļsirdīgi. Es jau dzirdu, kā Jūs man sakāt — esmu vismaz savas istabenes varā. Patiešām, ja ari viņai paliek noslēpumā manas jūtas, mana rīcība ir zināma. Kad Jūs reiz par to ieminējāties, es tikai atteicu, ka esmu droša par viņas uzticamību; un šī atbilde, šķiet, tik lielā mērā izkliedēja visas Jūsu bažas, ka Jūs kopš tā laika viņai esat uzticējis dažu labu Jums pašam diezgan bīstamu noslēpumu. Bet tagad, Prevāna nobiedēts, Jūs manam vārdam vairs neticat. Tātad atliek vienīgi Jums izskaidrot visu.

Pirmām kārtām — istabenes māte ir mana zīdītāja, un šādas saites, kas mums nenozīmē neko, viņas kārtas ļaudīm šķiet svarīgas; turklāt man zināms viņas noslēpums, pat vēl vairāk — šī meita krita par upuri mīlestības neprātam un būtu pagalam, ja es nebūtu viņu izglābusi. Savās goda jūtās aizskartie vecāki gribēja ne vairāk un ne mazāk kā meitu ieslodzīt. Viņi lūdza manu palīdzību. Acumirklī sapratu, cik izdevīgas man var būt šo ļaužu dusmas. Es viņiem piekritu, pieprasīju apcietināšanas pavēli un saņēmu to. Pēc tam, piepeši it kā kļuvusi žēlsirdīga — tādas jūtas iedvesu ari meitenes vecākiem —, es, izmantodama vecā ministra labvēlību, panācu, ka šo pavēli nodeva manās rokās un es pēc sava prāta varēju prasīt vai nu tās izpildīšanu, vai arī grēcinieci apžēlot atkarībā no tā, kā spriedīšu par viņas tikumību un turpmāko uzvedību. Tātad istabene zina, ka viņas liktenis ir manās rokās; un, ja, kaut arī tas, manuprāt, nav iespējams, šie varenie līdzekļi nespētu viņu atturēt, vai tad nav skaidrs, ka viņas noziegums, kas atklātos un kam sekotu sods, acumirklī padarītu viņas vārdus neticamus?

Šai piesardzībai, ko uzskatu par visa pamatu, pievienoju neskaitāmas citas, ko vajadzības gadījumā palīdz atrast atjauta un paradums; kaut arī šos līdzekļus izklāstīt būtu garlaicīgi, taču ikdienā tie ir svarīgi, un, ja vēlaties tos saprast, Jums vajadzētu papūlēties tos uziet visā manā rīcībā.

Bet kā Jūs varējāt iedomāties, ka tagad, kad esmu veltījusi tik milzīgas pūles, nebaudīšu to augļus, ka tagad, kad ar tādu centību esmu pacēlusies neizmērojami augstu pāri visām sievietēm, būšu ar mieru līdzīgi viņām ložņāt starp neapdomību un biklumu! Un galvenais — it kā es varētu tik ļoti baidīties no kāda vīrieša, lai savu vienīgo glābiņu saskatītu bēgšanā! Nē, vikont, tas nekad nenotiks. Vajag vai nu uzvarēt, vai krist. Kas attiecas uz Prevānu, es gribu viņu dabūt savās rokās un dabūšu; viņš grib to pašu teikt par mani, bet nepateiks: tāds, lūk, pāris vārdos ir mūsu romāns. Palieciet sveiksi ... 17 ... gada 20. septembri

LXXXII VĒSTULE

SESILA VOLANŽA SEVALJĒ DANSENI

Mīļais Dievs, kādas mokas man sagādāja Jūsu vēstule! Un man vēl vajadzēja ar tādu nepacietību to gaidīt! Cerēju rast tajā mierinājumu, taču jūtos vēl nelaimīgāka nekā pirms tās saņemšanas. To lasīdama, rūgti raudāju, tomēr Jums to nepārmetu; jau nezin cik reižu esmu lējusi asaras Jūsu dēj, bet tāpēc neesmu cietusi. Taču šoreiz ir citādi.

Kā lai es saprotu Jūsu vārdus, ka Jūsu mīlestība pārvērtusies par mokām, ka nespējat nedz ilgāk tā dzīvot, nedz izturēt tādu stāvokli? Vai gribat sacīt, ka pārstāsiet mani mīlēt, ja tas vairs nav tik jauki kā senāk? Manuprāt, es neesmu laimīgāka par Jums, tieši pretēji, un tomēr mīlu Jūs jo stiprāk. Neesmu vainīga, ka de Val-mona kungs nav Jums rakstījis; es nevarēju viņam to lūgt, jo nebijām vieni un esam norunājuši citu klātbūtnē nekad nepārmīt ne vārda — un arī tas notiek Jūsu labā, lai viņš pēc iespējas drīzāk varētu izdarīt to, ko Jūs gribat. Es jau neapgalvoju, ka pati to negribu, un Jums par to vajadzētu būt drošam, bet ko tad, jūsuprāt, es varētu iesākt? Ja domājat, ka ir tik viegli kaut ko izgudrot, dariet jel to, neko citu es nevēlos.

Vai domājat, ka ir patīkami katru dienu noklausīties mātes rāšanos, bet senāk viņa nekad man neteica nevienu ļaunu vārdu — gluži otrādi. Tagad man klājas sliktāk, nekā klātos, ja es būtu aizsūtīta atpakaļ uz klosteri. Es tomēr sevi mierinu ar domu, ka to daru Jūsu labā; gadās pat brīži, kad jūtos labi, taču, redzot, ka arī Jūs esat bēdīgs, kaut gan ne drusciņu neesmu vainīga, man jāskumst vēl vairāk nekā par visu līdz šim notikušo.

Pat Jūsu vēstuļu saņemšana man sagādā briesmīgus uztraukumus, un, ja de Valmona kungs nebūtu tik izpalīdzīgs un izveicīgs, kāds viņš ir, es nemaz nezinātu, ko iesākt; un vēl grūtāk ir uzrakstīt Jums vēstuli. Visu rītu es neiedrošinos ņemt spalvu rokā, jo māte vienmēr ir tuvumā un kuru katru brīdi var ienākt manā istabā. Reizēm es to varu darīt pēcpusdienā, aizbildinādamās, ka vēlos dziedāt vai spēlēt arfu, turklāt ik pēc rindas man rakstīšana jāpārtrauc, lai visi dzirdētu, ka vingrinos. Laimīgā kārtā mana istabene vakaros reizēm agri iet gulēt,

un es viņai saku — noģērbšos viena pati, lai tikai viņa iet prom un atstāj man gaismu. Un man vēl jāslēpjas aiz aizkariem, citādi būtu manāma gaisma, un vēl jāieklausās katrā troksnīti, lai rakstāmo noslēptu gultā, ja kāds nāktu. Es gan gribētu, lai Jūs to redzētu! Domāju, pats saprotat, cik stipri mīlu, ja daru, kas vien ir manos spēkos, un vēlētos, kaut iespētu vēl vairāk.

Saprotams, es neliedzos Jums sacīt, ka mīlu Jūs un mīlēšu mūžīgi. Nekad neesmu to sacījusi tik patiesi — un Jūs skumstat! Taču tolaik, kad to vēl nebiju pateikusi, Jūs man apgalvojāt, ka ar šiem vārdiem vien pietiktu, lai Jūs būtu laimīgs. To noliegt nevaru: tas rakstīts Jūsu vēstulēs. Kaut arī man to vairs nav, es tās atceros tik labi, it kā pārlasītu katru dienu. Un nu, kad esam šķirti, Jūs domājat citādi. Taču varbūt šī atšķirtība nebūs mūžīga! Mīļais Dievs, cik nelaimīga esmu! Un patiesi — Jūs esat mana posta cēlonis.

Par Jūsu vēstulēm — ceru, ka esat saglabājis tās, kuras māte man atņēma un aizsūtīja Jums atpakaļ; ir taču jācer, ka pienāks laiks, kad nedzīvošu tādos spaidos kā tagad, un tad Jūs tās visas man atdosiet. Cik laimīga es būtu, ja varētu tās paturēt uz visiem laikiem un nevienam par tām nebūtu nekādas daļas! Tagad es Jūsu vēstules atdodu de Valmona kungam, jo pašai glabāt būtu pārāk bīstami; ci tādi es Jūsu rakstīto nemūžam nelaistu no rokām ārā, tas ir tik briesmīgi!

Palieciet sveiks, mans dārgais draugs! Mīlu Jūs no visas sirds. Mīlēšu Jūs visu mūžu. Ceru, ka tagad vairs nebēdājaties; un, ja es būtu par to pārliecināta, es pati arī vairs nebūtu tik bēdīga. Rakstiet, cik drīz vien varat, jo jūtu — līdz Jūsu vēstules saņemšanai visu laiku skumšu. ,.. pilī 17 ... gada 21. septembrī

LXXXIII VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZEI

Apžēlojieties, kundze, un atsāksim tik nelaimīgā kārtā pārtraukto sarunu! Man Jums līdz galam jāpierāda, ka nemaz nelīdzinos derdzīgajam portretam, kādā esmu Jums attēlots, un, galvenais, varu arī turpmāk baudīt laipno

uzticību, ko Jūs jau sākāt man apliecināt. Ar kādu burvību Jūs protat apveltīt tikumību! Cik dziļas un sirdij dārgas padarāt visas cildenās jūtas! Jā, tas ir īstais, vislielākais Jūsu valdzinājuma spēks; tas vienīgais var būt nepārvarams un godā ceļams. Bez šaubām, pietiek Jūs tikai ieraudzīt, lai iedegtos vēlēšanās Jums patikt, un dzirdēt Jūs runājam sabiedrībā, lai šī vēlēšanās jo vairāk pieņemtos spēkā. Taču tas, kuram uzsmaidījusi laime iepazīt Jūs tuvāk, kurš reizēm spēj ielūkoties Jūsu dvēselē, drīz iekvēlojas viscildenākajā jūsmā un, dievināšanas un mīlestības pārņemts, pielūdz Jūs kā visu tikumu veidolu. Varbūt es vairāk nekā citi esmu radīts tos mīlēt un kopt, taču daži netikumi mani aizvilināja prom no īstā ceļa, un vai Jūs, kas esat uz tā atkal uzvedusi, Jūs, kas ļāvāt izjust visu tikumības valdzinājumu, — vai Jūs manu jauniegūto mīlestību uzskatīsiet par noziegumu? Vai nopelsiet pati savu darbu? Vai nosodīsiet pati sevi par interesi, kādu pret to esat radījusi? Kāds ļaunums gan var biedēt tik skaidrās jūtās, un vai nebūtu lieglaime tās baudīt?

Vai mana mīlestība Jūs biedē, vai Jums tā šķiet neprātīga un nevaldāma? Padariet to rāmu ar vēl maigāku mīlu; neatstumiet varu, kuru nododu Jūsu rokās, kurai zvēru vienmēr pakļauties un kura, es iedrošinos ticēt, nepavisam nav nesavienojama ar tikumību. Vai gan kāds upuris man varētu likties par grūtu, ja es būtu pārliecināts, ka balva par to ieslēgta Jūsu sirdī? Cik nelaimīgam jābūt cilvēkam, kurš nespētu ar prieku pieņemt labprātīgu atsacīšanos, kurš nespētu vienu viņam veltītu vārdu vai skatienu vērtēt augstāk par visām baudām, kas nolaupāmas vai iegūstamas ar veiklību! Un Jūs esat iedomājusies, ka piederu pie tādiem cilvēkiem! Un Jūs baidāties no manis? Ak, kālab gan Jūsu laime nav atkarīga no manis? Kā es atmaksātu, darot Jūs laimīgu! Taču neauglīgā draudzība nedod šādu maigu varu, ar to apveltīta vienīgi mīlestība.

Šis vārds Jūs dara tik biklu! Un kādēļ? Maigāka pieķeršanās, ciešāka savienība, vienas domas, viena laime un vienas ciešanas — kas gan no visa tā ir svešs Jūsu dvēselei? Un tieši tāda taču ir mīlestība! Vismaz tā, ko iedvešat Jūs un ko jūtu es! Galvenais — mīlestība, vērtēdama bez savtības, prot mērīt rīcību ar tikumības un nevis pašlabuma mēru; tā ir neizsīkstoša jūtīgu dvēseļu dārgumu krātuve, jo viss, kas darīts tās vārdā vai tās labad, kļūst sirdij tuvs.

Kas Jums šķiet briesmīgs šajās bezgala viegli saprotamajās patiesībās, kurām sekot ir tik saldi? Un kāpēc Jūs baidāties no jūtām pārpilna cilvēka, kuram mīlestība atvēl vienīgi to laimi, kas var būt jūsējā? Šodien tā būs vienīgā vārdos ietērptā vēlēšanās — lai to izpildītu, upurēšu visu, vienīgi tās jūtas ne, kuras to iedveš; un, ja Jūs būtu ar mieru šajās jūtās dalīties ar mani, Jūs tas vadītu pēc sava prāta. Taču neļausim tām mūs šķirt, kad to uzdevums ir mūs vienot! Ja draudzība, ko man piedāvājat, nav tukšs vārds, ja tās, kā vakar man sacījāt, ir vismaigākās jūtas, kādas pazīst Jūsu dvēsele, lai tā izšķir, kuram no mums taisnība, es spriedumu nepārsūdzēšu, bet lai dvēsele, spriežot tiesu par mīlestību, ir gatava to uzklausīt; atsacīšanās būtu netaisna, un draudzība nekad nav netaisnīga.

Ar otru sarunu nav iespējams pieklājības likumus pārkāpt vairāk nekā ar pirmo, un laimīga izdevība vēl var gadīties; Jūsu varā ir noteikt brīdi. Pieņemsim, ka esmu kļūdījies; vai gan Jums nebūtu patīkamāk mani pārliecināt nekā apstrīdēt, un vai tiešām šaubāties par manu paklausību? Ja šī sasodītā trešā persona nebūtu pārtraukusi mūsu sarunu, varbūt es jau pilnīgi piekristu Jūsu ieskatiem; kas zina, cik tālu spēj sniegties Jūsu vara?

Vai lai Jums to pasaku? Reizēm man pat uzmācas bailes no šīs nepārspējamās varas, kurai pakļaujos, neuzdrīkstēdamies par to spriest ar vēsu prātu, no šās varenās burvības, kas padara Jūs par manu domu un manas rīcības valdnieci. Ak vai! Varbūt tieši man vajadzētu bīties no tikšanās, kuru Jums izlūdzos! Varbūt pēc tās, paša solījumu savalgots, es sapratīšu, ka esmu pamests mīlas ugunsgrēkā, kuru — to jūtu — nav iespējams apdzēst, un nevaru uzdrīkstēties pat saukt palīgā! Ak, kundze, esiet jel žēlīga un neizlietojiet savu varu ļaunprātīgi! Un tomēr — ja tas spētu Jūs darīt laimīgāku, ja man jāpierāda, ka esmu Jūsu cienīgāks, — vai gan iespējamas ciešanas, ko šīs domas neveldzētu! Jā, es to jūtu; dot Jums iespēju runāt ar mani nozīmē ielikt Jūsu rokās visstiprākos ieročus pret mani; tas nozīmē pilnīgi padoties Jūsu gribai. Vieglāk ir aizstāvēties vēstulēs; tie gan ir tie paši vārdi, bet bez tā spēka, ar kādu tos apveltī Jūsu klātbūtne. Taču prieks, ko izjustu, dzirdot Jūsu balsi, mudina mani izaicināt briesmas: es vismaz būšu ieguvis laimi no pārliecības, ka esmu Jūsu labā darījis visu, pat to, kas pašam nāk par sliktu; un mani upuri kļūs par godinājuma zīmēm.

I^7s būtu bezgala laimīgs, savās tūkstošveidīgajās jūtās tūkstoškārt apliecinot, ka esat un mūžīgi paliksiet manas sirds vislielākais dārgums, dārgāks par mani pašu.

... pili 17 .,. gada 23, septembrī

LXXXIV VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS SESILAI VOLANŽAI

Jūs redzējāt, cik spaidīgos apstākļos bijām vakar. Visu dienu neradās Iespēja nodot Jums vēstuli, kas glabājas pie manis, un nezinu, vai šodien sagaidīšu piemērotu gadījumu. Baidos, ka sagādātu Jums nepatikšanas, ja mana centība pārspētu izveicību, un es nespētu sev piedot neuzmanību, kas Jums kļūtu liktenīga, padarot Jūs uz mūžu nelaimīgu, un tāpēc iedzītu izmisumā manu draugu. Taču zinu, cik mīlētāji ir nepacietīgi; viegli varu iedomāties, cik mokoši ir Jūsu stāvoklī velti gaidīt patlaban vienīgo iespējamo mierinājumu. Rūpīgi meklējot līdzekļus, kā pārvarēt šķēršļus, esmu atradis tādu, kas būtu noderīgs, ja Jūs mazliet piepalīdzētu.

Man šķiet, tā ir Jūsu gaiteņdurvju atslēga, kura, kā esmu pamanījis, pastāvīgi atrodas uz kamīna jūsu mātes istabā. Kā jau pati droši vien nojaušat, ja šī atslēga būtu mūsu rīcībā, atkristu visas grūtības; taču tā nav iegūstama, tāpēc es Jums pagādāšu līdzīgu, kura tāpat derēs Jūsu durvīm. Lai to izdarītu, man tikai uz stundu vai divām ir jādabū rokās īstā. Manuprāt, Jums nebūtu grūti notvert mirkli, kad iespējams to paņemt, un, lai nemanītu atslēgas trūkumu, es ielieku šajā vēstulē vienu savējo, kura pēc izskata ir gandrīz tāda pati, starpību varētu pamanīt vienīgi slēdzot, taču tas netiks darīts. Jums atliek tikai papūlēties piesiet tai tādu pašu izbalējušu zilu lenti, kāda ir Jūsu durvju īstajai atslēgai.

Atslēgu vajadzētu dabūt rīt vai parit ap brokastlaiku, jo tad Jums būs vieglāk man to iedot un atkal atlikt vietā līdz vakaram, kad Jūsu māte varētu tai pievērst lielāku uzmanību. Man būtu iespējams nodot Jums atslēgu pusdienu laikā, ja mēs labi saprastos.

Jūs jau zināt — kad visi dodas no viesistabas uz ēdamistabu, pēdējā aizvien paliek de Rozmonda kundze. Es

sniegšu viņai roku. Jums vajadzētu vienīgi gausāk nolikt pie malas savu rokdarbu vai ļaut kaut kam nokrist uz grīdas, lai būtu iegansts aizkavēties: tad mierīgi varēsiet paņemt atslēgu, ko papūlēšos turēt aiz muguras. Nevajag aizmirst, ka, tiklīdz tā Jums būs rokā, Jums jāpieiet pie manas vecās krustmātes un jāpasaka viņai kāda laipnība. Ja gadītos, ka atslēga Jums izslīd no rokas, neuztraucieties — izlikšos, ka tā ir manējā, un es atbildu par visu.

Jūsu māte parāda Jums tik maz uzticības un ir tik barga, ka galu galā tāda maza blēdība ir gluži piedodama. Turklāt tā ir vienīgā iespēja arī turpmāk saņemt Dansenī vēstules un nosūtīt viņam savējās; visi citi līdzekļi tiešām ir pārāk bīstami un var jūs abus galīgi pazudināt, tālab mana apdomīgā draudzība neļautu tādus lietot.

Kad atslēga būs mūsu rīcībā, atliks vienīgi nodrošināties pret durvju čīkstēšanu un skrapstēšanu, un to ir viegli izdarīt. Zem tā paša skapja, zem kura noliku Jums papīru, atradīsiet eļļu un spalvu. Reizēm taču Jūs esat savā istabā viena pati — tad nu vajag izmantot gadījumu un ieeļļot slēdzeni un eņģes. Tikai rīkojieties uzmanīgi un neuzmetiet uz drēbēm kādu traipu, kas varētu Jūs nodot. Tāpat vajag nogaidīt, kad pilnīgi satumst, jo, ja rīkosieties tik gudri, cik gudri spēļat, otrā rītā nekas vairs nebūs manāms.

Ja tomēr to ievēros, bez vilcināšanās sakiet, ka slēdzeni ieeļļojis pils grīdu spodrinātājs. Tādā gadījumā vajag sīki aprakstīt, kad tas noticis, un pat atstāstīt, ko viņš teicis, piemēram, ka visas nelietojamās slēdzenes aizvien tiek tā ieeļļotas, lai tās pasargātu no rūsas. Kā jau nojaušat, nebūs ticami, ja izliksieties, ka esat redzējusi šo darbošanos un neesat apjautājusies pēc cēloņa. Tieši sīkumi piešķir stāstījumam ticamību, un ticamība novērš melu sekas, jo nevienam neienāk prātā tos pārbaudīt.

Kad esat izlasījusi šo vēstuli, lūdzu to vēlreiz pārlasīt un pēc tam pārdomāt: pirmkārt, ir jābūt pilnīgā skaidrībā par to, ko grib darīt; otrkārt, jāpārliecinās, vai esmu visu paredzējis. Tā kā neesmu radis likt lietā viltības pats savā labā, es tās lāgā nepārzinu; ja es nejustu tik lielu draudzību pret Dansenī un Jūs man neiedvestu tādu līdzjūtību, es nemaz nebūtu spējīgs izmantot šādus līdzekļus, lai cik nevainīgi tie ir. Ienīstu visu, kas atgādina krāpšanu, — tāda ir mana daba. Taču jūsu abu likstas mani tik ļoti aizkustinājušas, ka darīšu visu, lai jums palīdzētu.

Pati saprotat — kad mums būs radies tāds sazināšanās līdzeklis, man būs vieglāk sagādāt Jums iespēju tikties ar Dansenī, kā viņš vēlas. Tomēr pagaidām nerakstiet viņam par to; Jūs tikai jo vairāk uzkurinātu viņa nepacietību, bet brīdis, kad to varēs apmierināt, vēl nav pienācis. Šajā ziņā paļaujos uz Jūsu smalkjūtību. Palieciet sveika, mana daiļā aizbildināmā, jo Jūs esat mana aizbildināmā. Mazliet mīliet savu aizbildni un, galvenais, esiet viņam paklausīga, tad Jums klāsies labi. Es gādāšu par Jūsu laimi, un esiet droša, ka šajās rūpēs radīšu savējo.

... 17 .„ . qada 24. septembrī

LXXXV VĒSTULE

marķīze de merteija vikontam de valmonam

Beidzot Jūs nomierināsieties un, galvenais, atzīsiet, ka taisnība ir manā pusē. Klausieties un nejauciet mani ar citām sievietēm. Esmu novedusi līdz galam savu dēku ar Prevānu — līdz galam! Vai maz spējat īsti aptvert, ko tas nozīmē? Tagad varēsiet spriest, kuram no mums — man vai viņam — ir pamats lepoties. Stāsts nesagādās tik lielu prieku kā pati dēka, bet vai tad būtu taisnīgi, ja Jūs, kas par šo lietu esat tikai vairāk vai mazāk gudri spriedelējis, iegūtu no tās tādu pašu baudu kā es, kura tai ziedojusi savu laiku un pūles.

Tātad, ja Jums ir padomā kaut kas sevišķs un ja šis bīstamais sāncensis iedvestu bailes, brauciet šurp. Viņš Jums atstās brīvu ceļu — vismaz kādu laiku; varbūt pat nekad vairs neatgūsies no mana trieciena.

Cik laimīgs varat justies, ka esat iemantojis manu draudzību! Esmu Jums tikpat kā labā feja. Jūs tvīkstat tālumā no iekārotās daiļavas; es pasaku vienu vienīgu vārdu, un Jūs atrodaties tai līdzās. Jūs gribat atriebties sievietei, kura Jums sagādājusi nepatikšanas; es parādu, kādā veidā jādod trieciens, un atstāju viņu Jūsu žēlastībai. Beidzot, kad Jums vajag dabūt nost no ceļa bīstamu sāncensi, Jūs atkal meklējat palīdzību pie manis, un es Jūs uzklausu. Patiešām, ja Jūs nevadīsiet savas dienas mūžīgā pateicībā man, Jūs būsiet pagalam nepateicīgs cilvēks. Atgriežos pie savas dēkas un sāku to no sākuma.

Mans aicinājums, ko skaļā balsī izteicu, atstādama operas namu^28, tika sadzirdēts, kā jau biju cerējusi. Prevāns devās turp; un, kad maršala kundze laipni apliecināja to prieku redzēt viņu divreiz pēc kārtas savās pieņemšanas dienās, Prevāns papūlējās atbildēt, ka kopš otrdienas vakara viņš nokārtojis tūkstoš darīšanu, lai tikai rastu iespēju pavadīt šo vakaru te. Lai slavēts tas, kam ir ausis dzirdēt! Taču gribēju drošāk pārliecināties, vai tiešām esmu šo tik glaimojošo pūliņu cēlonis, tāpēc rīkojos tā, lai piespiestu savu jauno pielūdzēju izšķirties starp mani un viņa galveno kaislību. Sacīju, ka spēlē nepiedalīšos; un tiešām — ari viņš atrada neskaitāmus iemeslus nespēlēt; tā mana pirmā uzvara bija pār landsknehtu^29.

Sāku runāties ar... bīskapu; viņu izraudzījos tālab, ka dienas varonim ar šo garīdznieku bija draudzīgas attiecības un es vēlējos atvieglot viņam tuvošanos man. Ļoti izdevīga bija arī cienījama liecinieka klātbūtne — vajadzības gadījumā tas varētu attēlot manu izturēšanos un atstāstīt manus vārdus. Šis spēles gājiens bija veiksmīgs.

Pēc parastajām nenozīmīgajām pieklājības frāzēm Prevāns, kurš ņēma sarunas pavedienu savās rokās, citu pēc citas izmēģināja dažādas toņkārtas, lai redzētu, kāda man vislabāk varētu patikt. Es noraidīju saviļņojuma toni, it kā tam neticēdama, ar savu nopietnību apturēju viņa jautrību, kura iesākumam šķita pārāk vieglprātīga; viņš atkāpās pie smalkjūtīgas draudzības, un tieši zem šī novazātā karoga mēs uzsākām savstarpējos uzbrukumus.

Kad vajadzēja sēsties pie vakariņām, bīskaps palika salonā. Tātad Prevāns man piedāvāja roku, tā gluži dabiski apsēzdamies man blakus pie galda. Gods, kam gods pienākas: viņš prata tērzēt ar mani, kaut arī izlikās, ka visus spēkus un prātus veltī vienīgi vispārējai sarunai. Deserta laikā tika pieminēta jauna luga, ko nākamajā pirmdienā vajadzēja izrādīt Franču teātrī. Izteicu zināmu nožēlu, ka man tur nav ložas; viņš piedāvāja savējo, kuru, kā mēdz darīt, sākumā noraidīju; uz to viņš diezgan rotaļīgi atbildēja, ka neesmu viņu pareizi sapratusi, ka viņš nemaz netaisās ziedot savu ložu svešiniekam, bet tikai brīdina, ka tā būs maršala kundzes rīcībā. Viņa piekrita šim jokam, un es pieņēmu ielūgumu.

Atgriezies salonā, viņš, kā varat iedomāties, izteica vēlēšanos ari pats ierasties ložā; un, kad maršala kundze, kura pret Prevānu izturas visai laipni, to viņam atvēlēja, ja vien viņš būšot prātīgs, viņš izmantoja gadījumu un uzsāka vienu no tām divējādi saprotamajām sarunām, uz kurām, kā pats esat izteicies, viņam ir sevišķs talants. Patiešām, nometies pie maršala kundzes kājām kā paklausīgs bērns, šķietami izlūgdamies viņas uzskatus un spriedumus, viņš sarunāja daudz glaimojoša un pat maiga, ko viegli varēju pieņemt kā sev sacītu. Pēc vakariņām vairāki viesi nepiedalījās spēlē un saruna kļuva vispārīga, tāpēc arī mazāk interesanta, taču mūsu skatieni bija visai daiļrunīgi: es sacīju — mūsu skatieni, taču pareizāk būtu teikt — viņējie. Jo manās acīs bija lasāms tikai pārsteigums. Viņam vajadzēja domāt, ka esmu izbrīnījusies un mani nodarbina vienīgi burvībai līdzīgais iespaids, kādam viņš mani pakļauj. Manuprāt, viņš varēja būt ļoti apmierināts; ari es jutos ne mazāk gandarīta.

Nākamajā pirmdienā, kā bijām norunājuši, devos uz Franču teātri. Kaut arī man nav svešas literāras intereses, par izrādi varu pateikt vienīgi tik daudz, ka Prevāns ir apveltīts ar brīnumainām glaimošanas spējām un ka luga izgāzās, — tas ir viss, par ko tiku skaidrībā. Ar nožēlu redzēju, ka šis vakars, kas man patiešām sagādāja daudz prieka, beidzas, un, lai to paildzinātu, ielūdzu maršala kundzi pie sevis vakariņās: tā radu ieganstu uzaicināt arī laipno glaimotāju, kurš man tikai palūdza atļauju uz mirkli iegriezties pie grāfienēm B.[30], lai pieklājīgi atteiktos no viņu sabiedrības. De B. pieminēšana manī no jauna iesvēla lielas dusmas; es skaidri sapratu, ka viņš tūlīt izpļāpās savas gaitas, — atcerējos Jūsu prātīgos padomus un no sirds apņēmos... turpināt spēli; biju pārliecināta, ka izārstēšu viņu no bīstamās mēlnesības.

Būdams svešinieks starp maniem viesiem, kuru tovakar bija maz, viņš pret mani izturējās ar vajadzīgo cieņu un, kad devāmies pie galda, sniedza roku. To pieņemdama, viltīgā kārtā liku savējai nodrebēt, un, kamēr gājām, manas acis bija nolaistas un elpa aizžņaugta. Izskatījos tāda, it kā nojaustu savu sakāvi un baidītos no uzvarētāja. Blēdis to lieliski saprata; viņš acumirklī mainīja toni un izturēšanos. Viņš bija galants — un kļuva maigs. Tas nenozīmē, ka vārdi daudz atšķirtos no agrāk teiktajiem;

apstākļi spieda turpināt sarunu, bet viņa skatiens no dzirk-stīga vērtās glāsmains, balss ieguva maigumu; viņa smaids vairs nepauda smalku viltību, tas liecināja par apmierinājumu. Beidzot, viņa valodā pamazām apdzisa dzirkstis, asprātību nomainīja smalkjūtība. Sakiet nu — vai Jūs prastu izdarīt ko labāku?

Es savukārt kļuvu tik sapņaina, ka to nevarēja nepamanīt, un, kad man izteica pārmetumus, biju tik veikla, ka spēju aizstāvēties pietiekami neveikli un uzmest Pre-vānam ašu, bet biklu un mulsu mirkli, lai iedvestu pārliecību, ka baidos vienīgi atklāt viņam sava apjukuma cēloni.

Pēc vakariņām izmantoju brīdi, kad lādzīgā maršala kundze sāka stāstīt vienu no saviem mūžīgajiem stāstiem, un, iegrimusi liegā sapņainībā, atslīgu uz turku dīvāna. Bija tīri patīkami, ka Prevāns mani redz tādā pozā: viņš patiešām mani pagodināja ar taisni ārkārtēju uzmanību. Kā jau varat iedomāties, mani kautrie skatieni neiedrošinājās meklēt sava uzvarētāja acis, taču, padevībā viņu vērodama, drīz sapratu, ka esmu panākusi tieši tādu iespaidu, kādu vēlējos panākt. Vēl vajadzēja viņu pārliecināt, ka mani viņš ietekmējis tikpat dziļi, tāpēc, kad maršala kundze teicās iet prom, es nedrošā un maigā balsī iesaucos: «Ak Dievs! Es te jutos tik labi!» Tomēr piecēlos un, pirms no viņas atvadījos, apvaicājos, kā viņa pavadīs turpmākās dienas, lai būtu iegansts pateikt, ar ko nodarbošos es, un darīt zināmu, ka parīt palikšu mājās. Tad visi izklīda.

Nu bija laiks pārdomām. Nebija šaubu, ka Prevāns ievērojis manus vārdus, ko varēja uzskatīt par aicinājumu uz satikšanos, ka viņš ieradīsies diezgan agri, lai sastaptu mani vienu, un ka uzbrukums būs straujš, taču biju droša arī par to, ka, ņemot vērā manu reputāciju, viņš neizturēsies pret mani tik brīvi, kā parasts izturēties vienīgi pret dēku meklētājām vai arī pilnīgi nepieredzējušām sievietēm, un pieņēmu, ka būšu savu panākusi, ja viņš atzīsies mīlestībā un, galvenais, ja mēģinās šādu atzīšanos izvilināt no manis.

Cik ērtas ir attiecības ar tādiem kā jūs — principu cilvēkiem! Galīgi neveikls mīlētājs reizēm mūs samulsina ar savu biklumu vai arī izsit no līdzsvara ar kvēlu jūtu uzplūdiem; tas ir drudzis, kuram, kā jau šāda veida kaitei, raksturīgi savi drebuļi un savi karstumi un kura izpausmes reizēm mēdz būt atšķirīgas. Turpretī jūsu visiem liku-

miem atbilstošā rīcība ir tik viegli iepriekš uzminama!

I(‘rašanās, izturēšanās, tonis, tērzēšana — visu to jau zinu no galvas! Tāpēc neatstāstīšu mūsu sarunu, ko Jūs viegli varat iedomāties pats. Paturiet vienīgi vērā, ka, šķietami pretodamās, es viņam palīdzēju, cik vien spēju: izlikos apmulsusi, lai dotu laiku izteikties, izsacīju muļķīgus iebildumus, kurus viegli atspēkot, bailes un šaubas, lai viņš varētu dedzīgi apgalvot pretējo; bija viņa nemitīgais piedziedājums: «Es izlūdzos no jums vienu vienīgu vārdu» un mana klusēšana, kura, šķiet, liek viņam gaidīt vienīgi tādēļ, lai jo vairāk iekvēlinātu alkas; pa to laiku simtreiz tiek saņemta mana roka, kura vienmēr tiek atrauta, bet nekad — atraidīta. Tā varētu pavadīt veselu dienu; mums tā pagāja bezgalīga stunda, un varbūt spēle vēl turpinātos, ja mēs nebūtu izdzirduši kādu karieti iebraucam manā pagalmā. Šis īstā brīdī nākušais kavēklis, gluži kā iepriekš aprēķināts, vērta viņa neatlaidību jo lielāku; un es, redzēdama, ka pienācis brīdis, kad esmu pasargāta no visiem pārsteigumiem, vispirms dziļi nopūtos un tad izteicu tik karsti ilgoto vārdu. Viesi tika pieteikti, un drīz vien manā salonā jau bija diezgan plaša sabiedrība.

Prevāns lūdza atļauju ierasties nākamajā rītā, un es piekritu, taču, rūpēdamās par savu drošību, liku istabenei visu šīs vizītes laiku uzturēties guļamistabā, no kuras, kā Jūs zināt, var redzēt, kas notiek ģērbistabā, un tieši tur es viņu pieņēmu. Sarunas laikā netraucēti un abi vēlēdamies vienu un to pašu, visai drīz vienojāmies, taču vajadzēja atbrīvoties no nevēlamās skatītājas; un te nu es viņam uzglūnēju.

Tā, pēc pašas patikšanas tēlodama savu majas dzīvi, es veikli pārliecināju Prevānu, ka mēs te nekad neatradīsim mirkli, kad varētu justies brīvi, un ka tīrais brīnums jau ir brīdis, ko varējām baudīt vakar, un arī tas īstenībā bija pārāk nedrošs, mēs pakļāvām sevi milzīgām briesmām — kuru katru minūti taču kāds varēja ienākt salonā. Neaizmirsu piebilst, ka tādi paradumi manā namā izveidojušies tāpēc, ka līdz pat šai dienai tie mani nekad nav apgrūtinājuši, turklāt apgalvoju, ka nav iespējams tos mainīt, nemodinot mājas ļaudīs aizdomas. Viņš mēģināja rādīt skumju seju, izlikties īgns, pārmest, ka nemīlu viņu pietiekami; un varat iedomāties, kā tas viss mani aizkustināja! Taču, vēlēdamās dot izšķirošo triecienu, ņēmu talka asaras. Tas bija gluži kā Zaīra, jūs raudat! Taču viņu vadīja nevis mīlestība kā Orosmanu, bet gan vara, kG

viņš iedomājās pār mani iegūstam, un cerība mani pazudināt sev par prieku.

Kad šis teātris beidzās, sākām apspriesties lietišķāk. Tā kā dienā iespēju nebija, gudrojām par nakti, taču mans durvju sargs kļuva par nepārvaramu šķērsli, un es neļāvu to uzpirkt. Viņš ieteicās par mazajiem dārza vārtiņiem, taču to jau biju paredzējusi un izdomājusi suni, kas dienā gan ir mierīgs un kluss, turpretī naktī pārvēršas par īstu elles izdzimumu. Visas šīs iespējas apspriedu bez klīrības, un tas varēja tikai uzkurināt viņa pārdrošību. Tad viņš nāca klajā ar kādu sevišķi smieklīgu priekšlikumu, un tam es piekritu.

Pirmām kārtām — uz viņa sulaini varot paļauties tikpat droši kā uz viņu pašu: kas tiesa, tas tiesa, abi ir vienlīdz labi. Es savā mājā sarīkošu vakariņas plašai sabiedrībai; viņš arī būs ielūgts un pēc laika nepamanīts aizies. Veiklais sazvērnieks izsauks karieti un atvērs durtiņas; viņš, Prevāns, nevis kāps iekšā, bet žigli pazudīs. Kučieris to nekādā ziņā nevarēs ievērot; tā, kad, pēc visu domām, Prevāns būs aizgājis, īstenībā viņš atradīsies manā namā, atliks tikai sameklēt manus apartamentus. Atzīstos, ka sākumā man bija grūti atrast pietiekami muļķīgus iebildumus pret šo plānu, lai viņš varētu izlikties, ka spēj tos apstrīdēt; viņš atbildēja, stāstīdams gadījumus no dzīves. Ja viņam ticētu, varētu domāt, ka nekas nav parastāks par tādu rīcību; viņš pats esot bieži izmantojis šo līdzekli, vēl vairāk — viņš to lietojot visbiežāk, jo tas esot visdrošākais.

Tādu neapgāžamu pierādījumu pārvarēta, es nevainīgi atzinos, ka manā mājā patiešām ir slepenas kāpnes, pa kurām var nokļūt buduāra tuvumā, teicu, ka atstāšu atslēgu durvīs, viņš varēs ieslēgties buduārā un bez sevišķām bažām sagaidīt brīdi, kad manas kalpones būs aizgājušas; tomēr, lai savu piekrišanu padarītu ticamāku, pēc mirkļa jau nevēlējos, nebiju pierunājama satikties ar viņu citādi kā vien tad, ja viņš man apsolīs būt pilnīgi paklausīgs un izturēties prātīgi... Ak, cik prātīgi! Galu galā es biju gatava pierādīt savu mīlestību, taču nepavisam negribēju apmierināt viņējo.

Aizmirsu pateikt: nospriedām, ka aiziet viņš varēs pa mazajiem dārza vārtiņiem — ja vien sagaidīsim rītausmu, cerbers būs tikpat kā mēms. Tādā stundā neviens apkārt nestaigā un kalpotājiem ir visdziļākais miegs. Ja brīnāties, kā iespējams sadomāt tik daudz muļķību, tad tikai

tāpēc, ka esat aizmirsis, ko īstenībā viens no otra gribējām. Kāda vajadzība mums bija rīkoties gudrāk? Viņš vairāk par visu vēlējās, lai notikums nāk gaismā, un es biju droša, ka neviens neko neuzzinās. Šo satikšanos norunājām uz parītdienu.

Ievērojiet, ka par visu jau esam vienojušies, bet neviens vēl nav redzējis Prevānu manā sabiedrībā. Es viņu sastopu vakariņās pie draudzenes, viņš to uzaicina savā ložā noskatīties jaunu izrādi, bet es savukārt pieņēmu viņas ielūgumu. Izrādes laikā un Prevāna klātbūtnē uzaicinu šo sievieti vakariņās; gandrīz nemaz nav iespējams nelūgt arī viņu. Viņš piekrīt un divas dienas vēlāk ierodas pie manis parastajā pieklājības vizītē. īstenībā viņš atsteidzās jau nākamajā rītā, taču rīta vizītes netiek ņemtas vērā, un manā varā ir to uzskatīt par pārsteidzīgu; un es patiešām ieskaitu viņu attālāku paziņu pulkā, rakstiski ielūgdama svinīgās vakariņās. Varu sacīt gluži kā Anete: «Te nu, redziet, ir viss!»

Kad pienāca liktenīgā diena — diena, kad man vajadzēja zaudēt savu tikumu un labo slavu, es devu uzticamajai Viktuārai norādījumus, kurus viņa, kā pats redzēsiet, izpildīja.

Pienāca vakars. Bija jau saradies daudz viesu, kad pieteica Prevānu. Sagaidīju viņu ar izmeklētu pieklājību, tā uzsvērdama, ka viņš nepieder pie maniem tuvākajiem draugiem, ierādīju viņam vietu pie spēļu galda blakus maršala kundzei, kā jau sievietei, kura Prevānu ar mani bija iepazīstinājusi. Vakarā nenotika nekas sevišķs, saņēmu tikai mazītiņu zīmīti, ko klusēšanas pienākumam uzticīgais mīlētājs pamanījās man nodot un ko pēc sava paraduma esmu sadedzinājusi. Tajā viņš rakstīja, ka varu uz viņu paļauties; šī galvenā vēsts bija apvīta ar visādiem liekiem vārdiem — par mīlestību, laimi utt., bez kuriem tādās reizēs nekad neiztiek.

Pusnaktī, kad spēļu partijas bija beigušās, ieteicu saspēlēt īsu maseduānu*. Man bija divkāršs nodoms — atvieglot Prevānam aizlavīšanos un likt to pamanīt; un tas arī izdevās, jo katram taču bija zināma viņa spēles kaislība. Tāpat varēju būt pilnīgi pārliecināta, ka vajadzības gadījumā ikviens atcerēsies, cik maz esmu pūlējusies palikt ar viņu divatā.

* Dažs varbūt nezina, ka maseduāns ir vairāku azartspēļu kopojums, kurā katram spēlētājam, kad pienāk viņa kārta dalīt kārtis, ir tiesības izvēlēties nākamo. Tas ir viens no mūsu gadsimta izgudrojumiem.

Spēle ieilga vairāk, nekā biju domājusi. Sātans mani kārdināja, un es jau gandrīz padevos vēlmei sniegt mierinājumu nelaimīgajam cietumniekam. Tā gāju pretī savai pazudināšanai, kad iedomājos — ja patiešām vienreiz viņam atdošos, manos spēkos vairs nebūs panākt, lai viņš paliek pieklājīgā apģērbā, bet tas maniem plāniem bija nepieciešams. Man pietika spēka savaldīties. Griezos atpakaļ un, īgnumu slēpdama, sēdos savā vietā pie spēļu galda. Galu galā viss beidzās un viesi izklīda. Tad es piezvanīju, ieradās kalpones, ļoti ātri izģērbos un mudīgi aizsūtīju viņas prom.

Vai iztēlojaties, vikont, mani vieglā tērpā ejam bikliem, piesardzīgiem soļiem un nedrošu roku atveram uzvarētāja durvis? Viņš mani ieraudzīja, un zibens nevarētu būt ātrāks par viņu. Ko lai Jums saku? Es tiku uzvarēta, patiešām uzvarēta, pirms paspēju izteikt kādu vārdu, lai viņu atturētu vai aizstāvētos. Pēc tam viņš gribēja ieņemt ērtāku un apstākļiem piemērotāku stāvokli. Viņš lādēja savu grezno ģērbu, kurš, kā viņš teica, attālinot no manis, vēlējās cīnīties ar līdzīgiem ieročiem, taču mana ārkārtējā kautrība pretojās šim nodomam un mani maigie glāsti nedeva tam laiku. Viņš nodarbojās ar ko citu.

Viņa tiesības bija divkāršojušās un prasības atjaunojās; bet tad es sacīju: «Paklausieties, par to, kas noticis līdz šim, Jums būs visai tīkami stāstīt abām grāfienēm B. un neskaitāmiem citiem; taču man gribētos zināt, kā jūs attēlosiet savas dēkas beigas.» Tā runādama, zvanīju no visa spēka. Šajā mirklī sākās mans gājiens, un es rīkojos tik ātri, ka viņš nepaspēja bilst ne vārda. Prevāns vēl tikai kaut ko šļupstēja, kad jau dzirdēju Viktuāru skrienam un saucam ļaudis, kurus viņa pēc mana rīkojuma bija aizturējusi pie sevis. Tad īstā karalienes tonī, balsi paceldama, turpināju: «Ejiet, mans kungs, un nekad vairs nerādieties man acīs!» Tajā brīdī ienāca vesels bars kalpotāju.

Nabaga Prevāns zaudēja galvu un, iedomādamies, ka nokļuvis īstā slazdā, kaut gan tā taču bija tikai izjokošana, tvēra pēc zobena. No tā viņam radās tikai ļaunums — mans drošais un spēcīgais kambarsulainis saķēra viņu ap vidu un nogāza zemē. Atzīstos, ka biju nobijusies līdz nāvei. Kliedzu, lai viņi izbeidz, un pavēlēju dot Pre-vānam brīvu atkāpšanās ceļu, vienīgi pielūkot, vai viņš tiešām atstāj namu. Mani ļaudis paklausīja, kaut arī stipri kurnēdami: viņi bija apvainoti, ka tikusi aizskarta viņu

tikumīgā kundze. Visi trokšņodami un lamādamies pavadīja nelaimīgo ševaljē. Palika tikai Viktuāra, un mēs pa to laiku sakārtojām manu savandīto gultu.

Ļaudis atgriezās, joprojām trokšņodami, un es, vēl aizvien satraukta, vaicāju, kā varēja tik laimīgi gadīties, ka viņi vēl nav devušies pie miera; tad Viktuāra pastāstīja, ka uzaicinājusi vakariņās divas savas draudzenes, ka visi sēdējuši pie viņas, ar vārdu sakot, to, ko iepriekš bijām norunājušas. Es pateicos ļaudīm un atlaidu viņus, tomēr pavēlēdama vienam kalpam tūlīt pasaukt manu ārstu. Šķita, ka man gan bija tiesības bažīties par briesmīgā pārbīļa sekām, turklāt varēju būt droša, ka tādā veidā šis jaunums tika izdaudzināts tuvu un tālu.

Ārsts patiešām atnāca, izsacīja visdziļāko līdzjūtību un parakstīja vienīgi mieru. Es vēl pieteicu Viktuārai labi agri no rīta aiziet papļāpāt pie kaimiņiem.

Viss noritēja tik veiksmīgi, ka jau priekšpusdienā, tiklīdz manā mājā sākās diena, dievbijīgā kaimiņiene bija pie manas gultas, lai uzzinātu patiesību un visus drausmīgā notikuma sīkumus. Biju spiesta veselu stundu kopā ar viņu sūroties par mūslaiku samaitātajiem tikumiem. Brīdi vēlāk saņēmu no maršala kundzes zīmīti, ko pievienoju vēstulei. Beidzot, ap pulksten pieciem, sev par lielu brīnumu, ieraudzīju МЛ Viņš sacīja, ka atnācis man atvainoties par to, ka viņa pulka virsnieks varējis mani tik drausmīgi aizskart. Viņš to uzzinājis tikai pusdienās pie maršala kundzes un tūlīt pat nosūtījis Prevānam pavēli doties uz cietumu. Es lūdzu viņu apžēlot, bet komandieris palika nelokāms. Tad nospriedu, ka esmu līdzzinātāja un arī sodāma, tāpēc man jāpaliek vismaz stingrā apcietinājumā. Liku slēgt sava nama durvis un sacīt, ka jūtos savārgusi.

Par šo garo vēstuli varat pateikties manai vientulībai. Es vēl aizrakstīšu de Volanža kundzei, un viņa manu vēstījumu droši vien nolasīs visiem priekšā, tā ka Jūs dzirdēsiet šo stāstu tādu, kāds tas stāstāms tālāk.

Aizmirsu pateikt, ka Belrošs jūtas aizvainots un katrā ziņā grib duelēties ar Prevānu. Nabaga zēns! Laimīgā kārtā man pietiks laika atvēsināt viņa galvu. Pagaidām atpūtināšu savējo, kas rakstot nogurusi. Palieciet sveiks,vikont!

... pili 17.... gada 25 septembra vakarā

* Tā pulka komandieris, kurā dienēja de Prevāna kungs.

LXXXVI vēstule

MARSALA DE... KUNDZE MARĶĪZEI DE MERTEIJAI (Iepriekšējai vēstulei pievienota zīmīte)

Augstais DievsI Kas gan man jādzird, mīļā kundze! Vai tiešām šis mazais Prevāns spēj pastrādāt tādas neģēlības? Un vēl pret Jums! Drīz jau vairs nebūsim drošībā paši savās mājās! Patiešām, par šādiem notikumiem dzirdot, spēju samierināties ar vecumu. Taču nekad nevarēšu sev piedot, ka daļēji manis dēļ Jūs šo briesmoni uzņēmāt savā mājā. Turklāt apsolu — ja tas, kas tiek runāts, ir tiesa, viņš nekad vairs nespers kāju manā namā. Un tā pret Prevānu izturēsies visi godīgi cilvēki, ja viņi pildīs savu pienākumu.

Man sacīja, ka Jūs jūtoties ļoti slikti, un esmu nobažījusies par Jūsu veselību. No sirds lūdzu, dārgā, dodiet kādu ziņu par sevi vai arī atsūtiet kalponi, ja pati nespējat rakstīt. Lūdzu tikai pāris vārdu mierinājumam. Šorīt būtu aizsteigusies pie Jums, ja drīkstētu izlaist peldi, bet doktors to neļauj; un pēcpusdienā jābrauc uz Versaļu — tajā pašā brāļadēla lietā.

Palieciet sveika, dārgā marķīze, mūžam palieku Jūsu sirsnīga draudzene.

Parīzē 17 ... gada 25. septembrī

LXXXVII VĒSTULE

MARĶĪZE DE MERTEIJA DE VOLANŽA KUNDZEI

Rakstu Jums gultā, labā un dārgā draudzene. Ārkārtīgi nepatīkams un pilnīgi neiedomājams notikums mani tā pārbiedēja un sarūgtināja, ka jūtos pavisam slima. Ir vairāk nekā skaidrs, ka sev es tiešām neko nevaru pārmest, taču godīgai sievietei, kura apveltīta ar viņas dzimumam piedienīgo kautrību, vienmēr ir tik mokoši pievērst sev sabiedrības uzmanību, ka es atdotu visus pasaules labumus, lai izvairītos no šā nelaimīgā gadījuma, un vēl nezinu, vai nesadomāšu braukt uz laukiem nogaidīt, kad tas tiks nodots aizmirstībai. Pastāstīšu, kā tas bija.

Pie maršala de... kundzes sastapu kādu de Prevāna

kungu, kura vārds Jums droši vien ir zināms un kuru es ari pazinu tikai vārda pēc. Taču, ja sastapu viņu šajā namā, man šķita, ka tas ir pietiekams pamats uzskatīt viņu par kārtīgu cilvēku. Viņš ir diezgan glīts, un likās, arī asprātības viņam netrūkst. Visi spēlēja landsknehtu, un, tā kā es nevēlējos spēlē piedalīties, nejauši sagadījās, ka biju vienīgā sieviete viņa un... bīskapa sabiedrībā. Visi trīs tērzējām līdz pat vakariņām. Pie galda tika runāts par kādu jaunu lugu, un tas deva ieganstu piedāvāt savu ložu maršala kundzei, kura to pieņēma; un tika norunāts, ka tur būs vieta ari man. Tas bija pagājušajā pirmdienā Franču teātrī. Tā kā pēc izrādes maršala kundze vakariņoja pie manis, lūdzu šo kungu viņu pavadīt, un viņš piekrita. Divas dienas vēlāk viņš ieradās parastajā pieklājības vizītē, kura nebija sevišķi ņemama vērā. Nākamajā dienā viņš apmeklēja mani no rīta, un tas jau šķita mazliet pārdroši, taču nospriedu, ka labāk būs likt to manīt nevis ar izturēšanos vizītes laikā, bet gan ar uzsvērtu pieklājību, parādot, ka mēs neesam tik tuvi draugi, kā viņš, šķiet, iedomājas. Tāpēc tajā pašā dienā aizsūtīju viņam visai oficiālu un ceremoniālu ielūgumu vakariņās, kuras rīkoju aizvakar. Visa vakara laikā tikai četras reizes pateicu viņam pāris vārdu; viņš savukārt aizgāja, tiklīdz bija beidzis kāršu partiju. Jūs piekritīsiet, ka tiktāl nav atgadījies nekas tāds, kas ļautu nojaust turpmākos notikumus, pēc tam vēl tika spēlēts maseduāns, kas ievilkās gandrīz līdz diviem naktī; beidzot devos pie miera.

Bija pagājusi krietna pusstunda kopš manu kalpoņu aiziešanas, kad izdzirdu troksni savos apartamentos. Lielās bailēs pašķīru aizkarus un ieraudzīju kādu vīrieti ienākam pa buduāra durvīm. Spalgi iekliedzos; naktslampiņas. gaismā pazinu de Prevāna kungu, kurš nekaunīgā pārdrošībā man sacīja, lai neuztraucos, viņš man izskaidrošot savu noslēpumaino rīcību un ļoti lūdzot necelt troksni. Tā runādams, viņš iededza sveci; es biju tik briesmīgi pārbijusies, ka nespēju izdvest ne skaņas. Viņa pašpārliecinātība un miers, šķiet, mani biedēja jo vairāk. Bet viņš vēl nebija pateicis ne pāris vārdu, kad man kļuva skaidrs, kāds ir tā dēvētais noslēpums; un mana vienīgā atbilde, kā varat iedomāties, bija ķerties pie zvana.

Neticami laimīgā kārtā visi mani kalpotāji vakarēja pie vienas no kalponēm un vēl nebija aizgājuši gulēt. Istabene, pie manis nākdama, izdzirda mani ļoti satraukti

runājam, pārbijās un sasauca ļaudis. Varat iedomāties, kas tas bija par traci! Kalpotāji nespēja valdīt dusmas; vienu mirkli jau šķita, ka mans kambarsulainis Prevānu nogalinās. Atzīstos, tajā brīdī biju ļoti priecīga par savu pārspēku, taču šodien, visu pārdomājot, man šķiet, ka būtu bijis labāk, ja atnāktu tikai istabene; ar to pietiktu, un es varbūt izvairītos no šā mokošā skandāla.

Taču troksnis pamodināja kaimiņus, mani ļaudis pļāpāja ar citiem, un kopš vakardienas tas ir lielākais jaunums Parīzē. De Prevāna kungs tika aizsūtīts uz cietumu pēc sava pulka komandiera pavēles, un tas bija tik godīgs, ka ieradās pie manis, kā pats teica, atvainoties. Apcietināšana sacels jo lielāku troksni, taču es tur neko nespēju grozīt. Visa pilsēta un galms ir atstājuši līdzjūtības apliecinājumus pie manām durvīm, kuras esmu slēgusi. Nedaudzie cilvēki, kurus pieņēmu, stāsta, ka mana rīcība bijusi pareiza un sabiedrība ir ārkārtīgi sašutusi par de Prevāna kunga nekaunību; viņš taču laikam ir pelnījis tādu nosodījumu, tomēr tālab šis notikums nekļūst mazāk nepatīkams.

Vēl vairāk — šim cilvēkam droši vien ir kādi draugi, un tiem vajag būt ļoti sliktiem — kas zina, ko viņi sadomās, lai sagādātu man nepatikšanas? Ak Dievs, cik nelaimīga ir jauna sieviete! Viņa neko vēl nav izdarījusi, kad jau krīt par upuri ļaunām mēlēm; viņai jācīnās pat pret apmelojumiem.

Rakstiet man, es Jūs lūdzu, ko Jūs darītu, ko iesāktu manā vietā, rakstiet visu, ko par šo notikumu domājat. Tieši no Jums es vienmēr esmu saņēmusi vismaigākos mierinājumus un visgudrākos padomus; un tieši no Jums es aizvien tos vislabprātāk esmu uzklausījusi.

Palieciet sveika, mana dārgā un labā draudzene! Jūs pazīstat jūtas, kas mani saista pie Jums uz mūžiem. Skūpstu Jūsu piemīlīgo meitu.

Parīzē 17 ... gada 26. septembrī

TREŠĀ DAĻA

.

LXXXVIII VĒSTULE

SESILA VOLANŽA VIKONTAM DE VALMONAM

Lai cik loti es vēlētos, cienītais kungs, saņemt ševaljē Dansenī vēstules un lai ar! tikpat stipri kā viņš gribētu sastapties ar viņu, par spīti visiem aizliegumiem, es tomēr neiedrošinātos darīt to, ko Jūs man iesakāt. Pirmām kārtām — tas ir pārāk bīstami: atslēga, ko, jūsuprāt, vajadzētu nolikt īstās vietā, patiešām ir tai stipri līdzīga, taču tām ir arī savas atšķirības, un māte redz un pamana visu. Turklāt, lai arī tā vēl nekad nav lietota, kopš atrodamies šeit, var izcelties nelaime; un, ja pamanītu, ka atslēga apmainīta, es būtu pazudināta uz mūžu. Bez tam man šķiet, ka tas nav nekas labs: tā slepeni izgatavot atslēgu — tas tomēr ir par daudz! Tiesa, Jūs pats laipni apņemtos to izdarīt, bet, ja tas nāktu gaismā, es nokļūtu tikpat kļūmīgā stāvoklī un mani tāpat nosodītu, jo Jūs to būtu darījis manis dēļ. Beidzot, es divreiz mēģināju atslēgu paņemt, un tas tiešām būtu viegli izdarāms, ja tā nebūtu tieši atslēga, taču mani nezin kādēļ ikreiz sagrāba drebuļi un man pietrūka drosmes. Manuprāt, lai tad viss labāk paliek, kā ir.

Ja Jūs arī turpmāk būsiet tikpat labs pret mani kā līdz šim, Jūs aizvien atradīsiet kādu iespēju nodot man vēstuli.

Pat pēdējoreiz, ja Jums nelaimīgā kārtā nebūtu ienācis prātā zināmajā brīdī tūlīt novērsties, mums tas būtu tīri labi izdevies. Es saprotu, ka Jūs nevarat domāt par to vien, par ko domāju es, taču labāk esmu ar mieru paciesties nekā doties tādās briesmās. Domāju, ka Dansenī kungs teiktu to pašu, jo ik reizi, kad viņš vēlējās kaut ko tādu, kas man sagādātu pārāk lielas mokas, viņš vienmēr bija ar mieru no tā atsacīties.

Kopā ar šo vēstuli es, mans kungs, nododu Jūsējo un Dansenī vēstījumu, kā arī Jūsu atslēgu. Joprojām jūtos ļoti pateicīga par Jūsu laipnību. Lūdzu arī turpmāk būt pret mani tikpat labam. Esmu tiešām ļoti nelaimīga — un bez Jums es būtu vēl nelaimīgāka, taču galu galā tā ir mana māte, tāpēc vajag paciesties. Un, ja vien Dansenī kungs mani joprojām mīl un Jūs mani nepametīsiet, varbūt pienāks laimīgāki laiki.

Мад ir tas gods, mans kungs, būt Jums dziļi pateicīgai un padevīgai.

... 17 ... gada 26. septembrī

LXXXIX VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS ŠEVALJĒ DAN SENI

Ja Jūsu nodoms nevirzās uz priekšu tik strauji, kā Jūs, mans draugs, to vēlētos, es tomēr neesmu tas, kurš pelnījis pārmetumus. Man te jāpārvar dažs labs šķērslis. De Volanža kundzes modrība un bardzība nav vienīgie kavēkļi, arī Jūsu jaunā draudzene rada dažas grūtības. Vai nu aiz vēsuma, vai bikluma viņa ne vienmēr dara tā, kā es iesaku, tomēr esmu pārliecināts, ka zinu labāk par viņu, kā jārīkojas.

Atradu vienkāršu, drošu un ērtu paņēmienu, kā nodot Jūsu vēstules un vēlāk pat atvieglot satikšanās, pēc kurām Jūs tā ilgojaties, — taču nespēju sadrošināt viņu rīkoties. Jūtos jo nelaimīgāks tāpēc, ka nevaru iedomāties nekādu citu ceļu, kā Jūs varētu viņai tuvoties; un pat jūsu sarakstes dēļ mūžīgi baidos iegrūst negodā mūs visus trīs. Taču pats varat iedomāties — nedz es vēlos nonākt tādās sprukās, nedz pakļaut briesmām kādu no jums.

Tāpēc būšu loti sarūgtināts, ja Jūsu mazās draudzenes neuzticēšanās dēl nevarēšu būt Jums noderīgs; varbūt Jums vajadzētu viņai aizrakstīt. Redziet, Jums pašam jāizšķiras, kā rīkoties, jo nepietiek ar kalpošanu draugiem, tas vēl jādara tā, kā viņiem patīk. Tas varētu būt arī veids, kā pārliecināties par viņas jūtām pret Jums, jo sieviete, kura neatsakās no savas gribas, nemīl tik dziļi, kā apgalvo.

Nebūt neturu Jūsu mīļoto aizdomās par nepastāvību: viņa tikai ir vēl ļoti jauna un pārliecīgi baidās no mātes, kura, kā jau zināt, ir gatava Jums sariebt, cik vien iespējams; un varbūt ir bīstami ļaut meitenei pārāk ilgi iztikt bez Jums. Taču nevajag par manis teikto pārāk uztraukties. Īstenībā man nav nekāda pamata aizdomām; tas ir tikai draudzīgs padoms.

Vairāk nerakstīšu, jo man vēl jānokārto dažas darīšanas. Es neesmu ticis tiktāl kā Jūs, bet mīlu bezgalīgi, un tas dod mierinājumu; un, ja arī nesasniegšu savu mērķi, bet man izdosies būt Jums noderīgam, es uzskatīšu, ka neesmu velti zaudējis laiku.

. у, pilī 17 . gada 26. septembrī

XC VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE VIKONTAM DE VALMONAM

Es ļoti vēlētos, mans kungs, lai šī vēstule Jūs neskum-dinātu vai arī, ja tā sarūgtinās, lai ciešanas, ko jūtu, Jums rakstīdama, veldzētu sirdi. Jums vajadzētu mani tagad pietiekami pazīt, lai saprastu, ka nemaz nevēlos sagādāt Jums bēdas, bet arī Jūs, bez šaubām, negribēsiet iegrūst mani mūžīgā izmisumā. Jums solītās maigās draudzības vārdā, arī to varbūt spēcīgāko, taču nevis patiesāko jūtu vārdā, ko lolojat pret mani, es Jūs lūgtin lūdzu — nesatiksimies vairs; brauciet prom; un līdz tam visiem spēkiem vairīsimies no sarunām divatā, kurās, neizprotamas varas pārņemta, es nekad nespēju pateikt, ko vēlos, un visu laiku uzklausu to, ko manas ausis nedrīkstētu dzirdēt.

Vēl vakar, kad pienācāt pie manis parkā, es gribēju Jums pasacīt vienīgi to, ko šodien rakstu, taču ko es da-

riju? Tikai uzklausīju runas par Jūsu mīlestību, uz kuru nedrīkstu atbildēt! Ak, esiet žēlsirdīgs, atstājiet mani!

Nebaidieties, ka prombūtne kādreiz varētu mazināt manu jūtu spēku: kā gan es lai tās pārvarētu, ja man vairs nav drosmes cīnīties pret tām? Redziet, esmu Jums pateikusi visu, es mazāk baidos atzīties savā vājumā nekā padoties tam, tomēr, ja arī esmu zaudējusi varu pār savām jūtām, es saglabāšu varu pār savu rīcību — jā, es saglabāšu, to esmu cieši apņēmusies, lai man būtu kaut vai jāsamaksā ar dzīvību.

Ak vai! Nemaz nav tik tālā pagātnē laiks, kad jutos droša, ka man nekad nevajadzēs mesties tādos cīniņos. Es jutos laimīga par to un varbūt biju pārāk lepnīga. Debess majii sodījusi, bargi sodījusi par iedomību, taču tā ir žēlsirdīga pat pārbaudījuma brīdī un devusi man zīmi, ka stāvu bezdibeņa malā; es būtu divkārt vainīga, ja turpinātu rīkoties neprātīgi, kad esmu jau brīdināta, ka spēki izsīkuši.

Jūs simtkārt esat apgalvojis, ka nevēlaties laimi, kas pirkta par manām asarām. Ak, nerunāsim vairs par laimi, ļaujiet tikai man atgūt kaut mazdrusciņ miera.

Kādas jaunas tiesības uz manu sirdi Jūs iegūsiet, pieņemdams šo lūgumu! Un pret tām, uz tikumu dibinātām, es nespētu būt noraidoša. Cik priecīga es būtu savā pateicībā! Jūs man būtu devis liego laimi bez sirdsapziņas pārmetumiem baudīt brīnumainas jūtas. Turpretī tagad, šausmās par savām jūtām un domām, es vienādi baidos domāt par Jums un par sevi; doma par Jums man iedveš baismas: kad es nespēju tai izbēgt, es cīnos ar to; es to neaizraidu, bet atstumju.

Vai mums abiem nebūtu labāk izbeigt šo trauksmi un nemieru? Ak, Jūs, kura dvēsele pat maldos nav zaudējusi tikumu, Jūs sapratīsiet manas mokas un neatraidīsiet lūgumu! Klusāka, taču tikpat maiga saskaņa sekotu drausmīgajiem saviļņojumiem — tad Jūsu labdarības gaismā es svētītu savu dzīvi un teiktu sirds laimē: «Par šo mieru, ko baudu, esmu pateicīga savam draugam.»

Vai Jums šķiet, ka tā būtu pārāk dārga maksa par manis atbrīvošanu no mokām, ja Jūs būtu ar mieru atsacīties no kāda mazumiņa un to es Jums nevis pavēlu, bet lūdzu? Ak, ja man tik vien vajadzētu kā kļūt nelaimīgai, lai Jūs kļūtu laimīgs, es nevilcinātos ne mirkli... Bet krist grēkā!... Nē, mans draugs, nē, tad labāk tūkstoškārt mirt.

Jau tagad, kauna pārņemta un gatava sirdsapziņas mokām, es baidos no citiem un pati no sevis; sabiedrībā es sarkstu un vientulībā drebu; visa mana dzīve ir vienas vienīgas ciešanas; es iemantošu mieru tikai tad, ja Jūs vēlēsieties man to dot. Manu viscildenāko lēmumu nepietiek, lai rastu mieru. Vakar es tos kaldināju, bet visu nakti pavadīju asarās.

Raugieties uz savu draudzeni, kuru Jūs mīlat, viņa ir apmulsusi un ciešanu nomākta, viņa lūdz mieru un nevainību. Ak Dievs! Ja nebūtu Jūs, vai viņai jelkad būtu jāizsaka tāds pazemojošs lūgums? Es Jums neko nepārmetu; man pašai ir labi zināms, cik grūti pretoties valdonīgām jūtām. Žēlabas nav kurnēšana. Dariet aiz augstsirdības to, ko es daru aiz pienākuma; un visām jūtām, ko esat man iedvesis, es pievienošu mūžīgu pateicību. Palieciet sveiks, mans kungs, palieciet sveiks!

... 17 ,., gada 27. septembrī

XCI VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZEI

Jūsu vēstules galīgi satriekts, es, kundze, vēl nezinu, kā uz to lai atbildu. Skaidrs, ja ir jāizvēlas starp Jūsu nelaimi un manējo, upuris jānes man, par to es nešaubos, bet tik nopietni jautājumi gan, manuprāt, ir vērti, lai tos vispirms apspriestu un noskaidrotu. Taču kā lai to izdara, ja mēs vairs nedrīkstam nedz sarunāties, nedz redzēties?

Kā! Lai mūs izšķirtu veltīgas bailes, varbūt pat uz visiem laikiem, kaut ar! mūs vieno tik daiļas jūtas! Maiga draudzība un kvēla mīlestība pieprasa savas tiesības; to balsis netiks uzklausītas — bet kāpēc? Un kādas gan ir tās nenovēršamās briesmas, kas Jūs apdraudot? Ak, ticiet man, tādas bailes, kuras turklāt rodas bez kāda iemesla, manuprāt, jau pašas par sevi ir pietiekama drošības ķīla.

Atļaujiet sacīt, ka te saskatu mani nomelnojošo baumu atbalsis. Neviens nedreb tā cilvēka priekšā, kuru cienī, un — galvenais — nemēdz raidīt prom to, kuru atzīst par draudzības cienīgu: tikai no nelietīga cilvēka bīstas un bēg

Taču pasakiet — kurš jelkad ir bijis godbijīgāks un padevīgāks par mani? Redziet, es jau uzmanos pat valodā; es vairs neatļaujos rakstīt tos maigos, sirdij tik dārgos vārdus, kurus klusībā joprojām Jums veltu bez gala. Es vairs neesmu uzticīgs un nelaimīgs mīlētājs, kas saņem maigas un jutīgas draudzenes padomus; esmu apsūdzētais soģa priekšā, vergs kunga priekšā. Šie jaunie vārdi, protams, uzliek jaunus pienākumus; apņemos tos visus izpildīt. Uzklausiet mani, un, ja mani notiesāsiet, es padošos un aiziešu. Apsolu vēl vairāk; vai Jūs dodat priekšroku tādam despotismam, kas spriež tiesu neuzklausot? Vai jūtat sevī drosmi būt netaisnai? Pavēliet, un es atkal pakļaušos.

Taču šo spriedumu vai šo rīkojumu gribu dzirdēt no Jūsu mutes. Un kāpēc? — Jūs man savukārt vaicāsiet. Ak, ja Jūs uzdosiet šo jautājumu, tas nozīmē, ka Jūs īsti nepazīstat nedz mīlestību, nedz manu sirdi. Vai tad vēlreiz Jūs redzēt nav nekas? Jā, kad Jūs iegrūdīsiet manu dvēseli izmisumā, varbūt kāds mierinošs skatiens atturēs to no bojāejas. Beidzot, ja man jāatsakās no mīlestības un draudzības, kuru dēļ vien es dzīvoju, Jūs vismaz redzēsiet savu roku darbu, un man paliks Jūsu žēlsirdība: tā ir tik viegli dodama velte, un, ja es pat neesmu to pelnījis, šķiet, esmu gatavs dārgi maksāt, lai cerētu to iegūt.

Kā! Jūs raidāt mani prom! Tātad Jūs esat ar mieru, ka mēs kļūstam viens otram svešinieki! Ko es saku? Jūs to vēlaties; un, kaut apgalvojat, ka mana prombūtne nemazinās Jūsu jūtu spēku, Jūs steidzināt manu aizbraukšanu vienīgi tādēļ, lai tās vieglāk iznīdētu. Tātad lūk, ko Jūs piedāvājat — jūtas, kādas iegūtu arī svešinieks par vismazāko pakalpojumu, pat Jūsu ienaidnieks, kurš pārstātu Jūs mocīt! Un Jūs gribat, lai mana sirds ar to apmierinās? Pajautājiet savējai: ja Jūsu mīļotais vai Jūsu draudzene kādu dienu ierastos izklāstīt savu pateicību, vai tad Jūs sašutumā nesacītu: «Ejiet prom, jūs, nepateicīgie!»

Vairāk nerakstīšu, lūdzu Jūsu iecietību. Piedodiet manas sāpes, kuru iemesls esat Jūs pati, — tās nekavēs mani pilnīgi padoties Jūsu gribai. Bet es lūdzu to maigo jūtu vārdā, kuras pati atzīstat, — neliedzieties mani uzklausīt, vismaz aiz žēluma pret pārvarīgajām bēdām, kādās esat mani iegrūdusi, neatlieciet šo brīdi.

Palieciet sveika, kundze!

... 17 . .. gada 27. septembra vakarā

XCII VĒSTULE

ŠEVALJE DANSENI VIKONTAM DE VALMONAM

Ak, mans draugs! Lasot Jūsu vēstuli, es sastingu šausmās. Sesila... Ak Dievs! Vai tas iespējams? Sesila mani vairs nemīl. Jā, es redzu šo baismo patiesību cauri Jūsu draudzības plīvuram, kas to apņem. Jūs gribējāt mani sagatavot nāvējošam triecienam; es pateicos par Jūsu rūpēm, bet vai tās spēj piemānīt mīlestību? To, kas skar sirdi, ierauga, pirms tas noticis; likteni neuzzina, to nojauš. Par savējo vairs nešaubos: runājiet bez aplinkiem, Jūs to drīkstat, es Jums to lūdzu* Pastāstiet man visu: to, kas modina Jūsu aizdomas, to, kas tās apstiprinājis. Dārgs ir katrs sīkums. Galvenais — papūlieties atcerēties viņas vārdus. Pārgrozot vienu vārdu, var mainīt visa teikuma jēgu; vienam vārdam reizēm ir divas nozīmes ... Varbūt esat maldījies — ak vai, es vēl meklēju kādu cerību. Ko viņa Jums teica? Vai kaut ko pārmeta man? Vai vismaz centās attaisnot savu rīcību? Man vajadzēja paredzēt šo pārmaiņu — nu jau labu laiku viņai klājas gaužām grūti. Mīlestība neiztur tik daudz šķēršļu.

Ko lai iesāku? Ko Jūs man ieteiktu? Varbūt mēģināt viņu sastapt? Vai tas patiešām nekādi nav iespējams? Atšķirtība ir tik nežēlīga, tik drūma ... Un viņa noraidījusi iespēju mani sastapt! Jūs man nerakstāt, kāda tā ir; ja tā patiešām saistītos ar pārlieku lielām briesmām, viņa labi zina, ka es nevēlos, lai viņa tā riskētu. Taču pazīstu arī Jūsu apdomību un, sev par nelaimi, es nevaru tai neuzticēties.

Ko lai tagad daru? Kā lai viņai rakstu? Ja darīšu zināmas savas šaubas, tās viņu varbūt apbēdinās; un, ja tās nav pamatotas, vai viņa spēs piedot, ka esmu viņu tā sāpinājis? Slēpt savas bažas nozīmētu viņu mānīt, un es nespēju pateikt viņai neviena nepatiesa vārda.

Ak, ja viņa zinātu, cik briesmīgi es ciešu, manas mokas viņu aizkustinātu. Pazīstu Sesilas jūtīgo dvēseli. Viņai ir zelta sirds, un viņa man ir devusi neskaitāmus mīlestības pierādījumus. Viņa tikai ir pārāk bikla un bieži apmulst, bet viņa taču ir tik jauna! Un māte pret viņu izturas ārkārtīgi bargi. Es rakstīšu viņai, savaldīšos; lūgšu vienīgi, lai viņa pilnīgi uzticas Jums. Pat ja viņa vēlreiz atteiksies,

viņa vismaz nevarēs dusmoties par manu lūgumu; un varbūt viņa piekritīs.

Tūkstoškārt atvainojos Jums, mans draugs, gan no savas puses, gan Sesilas vietā. Varu apgalvot, ka viņa prot novērtēt Jūsu rūpes un ir pateicīga par tām. Tā nav neuzticēšanās, tas ir biklums. Apbruņojieties ar iecietību — tā ir visskaistākā draudzības īpašība. Jūsējā man ir sevišķi dārga, un es nezinu, kā lai pateicos par visu, ko darāt manā labā. Palieciet sveiks, rakstīšu viņai tūlīt.

Jūtu atgriežamies visas manas bailes; kurš gan būtu teicis, ka tādas mokas man reiz sagādās vēstule viņai! Ak vai! Vēl vakar tas bija mans lielākais prieks.

Palieciet sveiks, mans draugs! Neatraujiet man savu gādību un jūtiet man līdzi no sirds!

Parīzē 17 . . . gada 27. septembri

XCIII VĒSTULE

SEVAUE danseni sesilai VOLANZAI (Pievienota iepriekšējai)

Es nevaru Jums noslēpt, cik sarūgtināts jutos, uzzinot no de Valmona, ka Jūs joprojām viņam īsti neuzticaties. Jūs taču zināt, ka viņš ir mans draugs un vienīgais cilvēks, kas varētu mūs tuvināt vienu otram, — es ticēju, ka Jums ar to pietiks, tomēr, dziļi noskumis, redzu, ka esmu maldījies. Vai varu cerēt, ka Jūs vismaz man pateiksiet iemeslus? Varbūt Jums radušās vēl kādas grūtības, kaa liedz uzticēties arī man? Taču, ja Jūs neko nepaskaidrojat, es nespēju iedomāties tādas neizprotamas rīcības iemeslus, Neuzdrīkstos apšaubīt Jūsu mīlestību, un, protams, Jūs ari neiedrošinātos piekrāpt manējo. Ak, Sesila! Vai tiešām tas taisnība, ka esat noraidījusi iespēju mani sastapt? Vienkāršu, ērtu un drošu?[31] Un tā Jūs mani mīlat! Tik īsa prombūtne patiešām ir pārvērtusi Jūsu jūtas. Kāpēc tad mani mānīt? Kāpēc sacīt, ka mani joprojām mīlat, ka mīlat jo vairāk? Vai Jūsu māte, iznīdēdama mīlestību, ir iznīdējusi arī sirdsšķīstību? Ja viņa būs atstājusi Jūsu dvē-

selē kaut drusciņu līdzjūtības, Jūs nespēsiet vienaldzīgi noraudzīties briesmīgajās ciešanās, kādām esat mani nolēmusi. Ak, nāve man sagādātu mazākas mokas!

Sakiet jel *— vai Jūsu sirds man liegta uz mūžīgiem laikiem? Jūsu atteikšanās dēļ es nezinu, kad uzklausīsiet manas žēlabas un kad uz tām atbildēsiet. De Valrnona draudzība deva mums iespēju sarakstīties, taču Jūs — Jūs to nevēlējāties; Jums tā šķita apgrūtinoša, un Jums labāk patika ar vēstulēm apmainīties retāk. Nē, es vairs neticu mīlestībai un labai gribai. Ak, kam gan var ticēt, ja Sesila mani pievīlusi?

Atbildiet jel — vai tas tiesa, ka Jūs mani vairs nemīlat? Nē, tas nav iespējams; Jūs pati sevi maldināt; Jūs nomelnojat savu sirdi. Pārejošas bailes, mirklis mazdūšības, bet mīlestība to drīz izkliedēs — vai nav tiesa, mana Sesila? Ak, bez šaubām, tā ir, man nebija tiesību izteikt Jums pārmetumus. Cik laimīgs es justos, ja man nebūtu taisnība! Ar kādu prieku sacītu Jums vismaigākos atvainošanās vārdus, izpirktu šo netaisnības brīdi ar veselu mūžību mīlestības.

Sesila, Sesila, esiet žēlsirdīga! Izšķirieties par satikšanos, izmantojiet visus līdzekļus! Redziet, ko dara atšķirtība! Tā rada bailes, šaubas, varbūt vienaldzību. Viens vienīgs skatiens, viens vārds — un mēs būsim laimīgi. Ak, kā gan es vēl varu runāt par laimi? Varbūt man tā jau zudusi, zudusi uz mūžiem. Baiļu mocīts, nežēlīgās spīlēs starp netaisnām šaubām un vēl briesmīgāku patiesību, es nespēju pietverties nekam; mana mūža vienīgā jēga ir ciest un mīlēt Jūs. Ak, Sesila, tikai Jūsu rokās ir vara vērst dzīvi atkal dārgu; no pirmā vārda, ko izteiksiet, es gaidu laimes atgriešanos vai apliecinājumu pārliecībai, ka esmu nolemts mūžīgam izmisumam.

Parīzē 17 ... gada 27. septembrī

XCIV VĒSTULE

SESILA VOLANŽA ŠEVALJE DANSENĪ

No Jūsu vēstules nesaprotu neko — vienīgi jūtu ciešanas, ko tā sagādā. Ko de Valrnona kungs Jums tādu ir pavēstījis, un kas Jūs mudina domāt, ka es vairs nemīlu?

Man tā varbūt patiešām būtu laime, jo nevajadzētu tā mocīties; un tik tiešām ir briesmīgi — tā mīlēt, kā es Jūs mīlu, un redzēt, ka Jūs manī saskatāt tikai vainas, un Jūs mani nevis mierināt, bet tieši uzliekat vislielākos pārbaudījumus, kas mani apbēdina visbriesmīgāk. Jūs iedomājaties, ka es Jūs mānu, bet es taču saku, ka tā nav! Kāds gan Jums ir priekšstats par mani! Taču, ja es būtu mele, kā Jūs man pārmetat, kāds man no tā būtu labums? Patiešām, ja es Jūs vairs nemīlētu, man vajadzētu tikai to pateikt, un visi mani vienīgi slavētu, taču nelaimīgā kārtā tas nav manos spēkos; un vēl vajag notikt, ka es tā ciešu tāda cilvēka dēļ, kurš nejūt pret mani ne vismazāko pateicību!

Ko gan tādu esmu izdarījusi, lai Jūs tik ļoti sadusmotu? Es neuzdrīkstējos paņemt atslēgu, jo baidījos, ka māte to pamanīs un ka tas sagādās vēl lielākas bēdas arī Jums — manis dēļ, un vēl tālab, ka man šķita — tā rīkoties nav labi. Taču par to ar mani runāja vienīgi de Val-mona kungs; es nevarēju zināt, vai Jūs to vēlaties vai ne, jo Jums par to nebija ne jausmas. Tagad, kad zinu, ka Jūs vēlaties, — vai tad es atsacīšos paņemt to nelaimīgo atslēgu? Paņemšu rīt pat; un tad redzēsim, kas Jums vēl būs sakāms.

De Valrnona kungs varbūt ir Jūsu draugs, taču domāju, ka mīlu Jūs vismaz tikpat stipri, kā viņš varētu mīlēt; tomēr, jūsuprāt, taisnība vienmēr ir tieši viņam, bet man — nekad. Varu Jums sacīt, ka esmu sarūgtināta līdz sirds dziļumiem. Jums tas, protams, vienalga, jo zināt, ka man dusmas ātri pāriet. Bet tagad, kad dabūšu atslēgu, varēšu Jūs sastapt, cik vien vēlēšos, un lieku Jums pie sirds, ka es to negribēšu, ja izturēsieties tā kā tagad Labāk mokos ar bēdām, kuru iemesls esmu es pati, nekā ar tādām, kurām cēlonis esat Jūs: redziet, cik tālu esat mani novedis.

Cik karsti mēs viens otru mīlētu, ja vien Jūs vēlētos! Un mums vismaz nebūtu citu sarūgtinājumu kā vien tie, kurus sagādā pārējie. No tiesas saku — ja vien es varētu rīkoties tikai pēc sava prāta, Jums nekad nebūtu iemesla sūdzēties par mani, bet, ja Jūs man neticēsiet, mēs vienmēr būsim nelaimīgi, un tā nebūs mana vaina. Ceru, ka drīzumā varēsim satikties un tad mums vairs nebūs iemesla bēdāties kā tagad.

Ja es visu to būtu varējusi paredzēt, būtu paņēmusi atslēgu uzreiz. Taču man šķita, ka rīkojos pareizi. Nedusmo-

jieties vairs un mīliet mani vienmēr, kā es mīlu Jūs, tad būšu pavisam laimīga. Palieciet sveiks, mans dārgais draugs!

,pilī 17... gada 28. septembrī

XCV VĒSTULE

SESILA VOLANŽA VIKONTAM DE VALMONAM

Lūdzu Jūs, cienītais kungs, esiet tik laipns un vēlreiz iedodiet man atslēgu, ko reiz jau devāt, lai to noliktu īstās vietā; ja nu visi grib, lai es to daru, man atliek tikai piekrist.

Es nesaprotu, kāpēc esat rakstījis Dansenī kungam, ka es viņu vairs nemīlot: manuprāt, neesmu devusi Jums iemeslu tā domāt; un Jūsu vārdi viņu ir ļoti sāpinājuši, tāpat kā mani. Labi zinu, ka esat viņa draugs, taču tas nedod tiesības viņu apbēdināt un mani arī. Man būtu ļoti patīkami, ja Jūs viņam darītu zināmu pretējo, tiklīdz viņam rakstīsiet, un vēl — ka esat par to pārliecināts, jo viņš Jums tic vairāk nekā man, bet, kad es kaut ko saku un man netic, vairs nezinu, ko lai iesāku.

Kas attiecas uz atslēgu, varat būt mierīgs — esmu paturējusi prātā visu, ko ieteicāt savā vēstulē. Tātad, ja Jums tā vēl ir un Jūs to vēlaties man nodot tādā pašā laikā, apsolu būt ļoti uzmanīga. Ja tam jānotiek rīt, kad iesim pusdienās, otru atslēgu iedošu Jums parīt brokastu laikā, un Jūs man to atdosiet tādā pašā veidā kā pirmo. Es ļoti vēlos, lai tas neievilktos, jo tad nepaietu tik ilgs laiks, kad māte varētu kaut ko pamanīt.

Un vēl — kad nu Jums būs šī atslēga, Jūs varētu būt tik laipns un to arī izmantot, lai paņemtu manas vēstules, tad Dansenī kungs biežāk dabūtu kādu ziņu no manis. Tiesa gan, tā būs daudz ērtāk nekā tagad, taču sākumā biju ļoti nobijusies: lūdzu piedošanu un ceru, ka turpmāk nebūsiet mazāk iejūtīgs kā agrāk. Par to palikšu Jums vienmēr pateicīga.

Man ir tas gods, cienītais kungs, būt Jums padevīgai un pateicīgai...

,,, 17 ... gada 28. septembri

XCVI VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Varu derēt; ka Jūs kopš savas dēkas diendienā gaidāt manus komplimentus un slavinājumus, ka esat pat mazliet saīgusi par manu ilgo klusēšanu, — bet ko Jūs gribat? Vienmēr esmu bijis pārliecināts, ka tad, kad iespējams tikai dziedāt slavas dziesmas sievietei, viņu var atstāt mierā un nodoties kam citam. Tomēr pateicos par pakalpojumu man un apsveicu par veiksmi. Lai Jūsu laime būtu pilnīga, gribu pat atzīties, ka šoreiz esat pārspējusi manas cerības. Un nu palūkosimies, vai es no savas puses esmu kaut daļēji piepildījis jūsējās.

Tā nav de Turvela kundze, par kuru gribu Jums rakstīt; ar viņu viss virzās uz priekšu pārāk gausi, un Jums tas nepatīk. Jums pa prātam ir tikai paveiktais. Ieilgstošas ainas Jūs garlaiko. Turpretī es nekad vēl neesmu baudījis tādu prieku, kādu man sagādā šis šķietamais gausums.

Jā, man patīk vērot un pētīt šo apdomīgo sievieti, kas, pati nenojauzdama, ir uzsākusi ceļu, no kura nav atgriešanās un kura bīstamais stāvums rauj lejup pret pašas gribu un piespiež man sekot. Tad, izbijusies no briesmām, kurām pati dodas pretī, viņa gribētu apstāties, taču tas vairs nav viņas spēkos. Viņas pūliņi un veiklība patiešām var padarīt soļus lēnākus, bet tie nenovēršami seko cits citam. Reizēm, neiedrošinādamās raudzīties briesmām sejā, viņa aizver acis un padodas notikumu gaitai, visu pamezdama vienīgi manā ziņā. Biežāk gan jaunas bailes mudina pretoties sparīgāk; nāves šausmās viņa grib mēģināt vēl griezties atpakaļ; viņa cīnās, līdz izsīkst spēki, lai ar mokām uzrāptos augšup mazu ceļa gabaliņu, bet drīz vien burvju vara noved viņu vēl tuvāk briesmām, no kurām veltīgi mēģinājusi bēgt. Tad kļūstu par viņas vienīgo vadoni un balstu un viņa, vairs nedomādama pārmest neizbēgamo kritienu, sirsnīgi lūdz to aizkavēt. Dedzīgas lūgsnas, padevīgas žēlabas — visu, ko mirstīgie savās bailēs veltī dievībai, — visu to no viņas saņemu es; un Jūs gribat, lai es būtu kurls pret viņas vēlmēm, lai pats savām rokām izpostītu kultu, kurā tieku pielūgts, lai es nogrūstu viņu bezdibenī ar to pašu spēku, ko viņa piesauc sev par balstul Ak, dodiet man vismaz laiku pavērot šīs aizkustinošās cīņas starp mīlestību un tikumību!

Kā! Vai gan Jūs domājat, ka tāda pati izrāde, kuras dēļ Jūs steigšus steidzaties uz teātri, kurai Jūs dedzīgi aplaudējat, dzīvē ir mazāk saistoša? Jūtas, kas dzimst tīrā un maigā dvēselē, kura baidās no laimes un alkst tās, kura nebeidz aizstāvēties pat tad, kad jau ir beigusi pretoties, — šādās jūtās Jūs ieklausāties jūsmīgi, — vai gan šādas jūtas lai nebūtu nenovērtējami dārgas cilvēkam, kas tās pamodinājis? Tad nu raugiet, raugiet, kādas ir šīs visizsmalcinātākās baudas, ko diendienā man sniedz debešķīgā sieviete; un Jūs pārmetat, ka nododos tādai lieglaimei! Ak, nekad nevar pienākt par vēlu brīdis, kad viņa, kritusi un cēlumu zaudējusi, man būs vairs tikai parasta sieviete!

Taču es, Jums par viņu rakstīdams, pats aizmirstu, ka negribēju par to rakstīt. Nesaprotu, kāda vara mani pie viņas saista, liek domās atgriezties pie viņas atkal un atkal — pat tad, kad apvainoju viņu. Atmetīsim šo bīstamo untumu; lai topu atkal es pats un pastāstu ko jautrāku. Runa ir par Jūsu aizbildināmo, kas tagad kļuvusi par manējo, un ceru, ka te Jūs mani atkal pazīsiet.

Kopš dažām dienām, kad mana maigā dievbijīgā pret mani izturas labāk un tāpēc mazāk nodarbina prātus, esmu pamanījis, ka mazā Volanža patiešām ir ļoti glīta; un, ja būtu muļķīgi samīlēties viņā, kā samīlējies Dansenī, no manas puses nebūtu mazāk muļķīgi ar viņu neizklaidēties, jo tas man te vientulībā ir gluži nepieciešami. Manuprāt, ir tikai taisnīgi gūt samaksu par savām pūlēm viņas labā — turklāt man ienāca prātā, ka Jūs man šo mazo piedāvājāt toreiz, kad Dansenī vēl nebija nekādas daļas gar viņu; un man šķita pilnīgi pamatoti pieprasīt zināmas tiesības uz labumiem, kuri man nepieder tikai paša noraidījuma un nevērības dēļ. Mazās glītā sejiņa, svaigās lūpas, bērnišķība un pat neveiklība manī tikai nostiprināja šos prātīgos nodomus, es nolēmu nevilcināties, un mana rīcība vainagojās panākumiem.

Jūs jau gudrojat, kā man izdevies tik ātri stāties dārgā iemīļotā vietā, kādi valdzināšanas līdzekļi bijuši piemēroti tādai jaunībai un pieredzes trūkumam. Pietaupiet liekas pūles — nekas tāds nebija vajadzīgs. Jūs, veikli rīkodamās ar sava dzimuma ieročiem, uzvarat ar viltu, turpretī es, atdodams vīrietim viņa neapstrīdamās tiesības, pakļauju ar spēku. Biju drošs, ka upuris būs mans, ja vien tikšu tam klāt, tāpēc viltība man bija vajadzīga,

vienīgi lai tuvotos, un tā, ko liku lietā, par īstu viltību nemaz nav nosaucama.

Izmantoju pirmo Dansenī vēstuli, ko saņēmu, lai nogādātu viņa daiļavai, un, pēc tam kad biju jaunavu norunātajā veidā brīdinājis, izmantoju savu izveicību nevis tālab, lai nodotu mazajai vēstījumu, bet gan lai izliktos, ka man nav iespējams to izdarīt; tad Jāvu manīt, ka pats dalos nepacietībā, kuru biju pamodinājis, un, izraisījis slimību, ieteicu zāles pret to.

Jaunā daiļava mīt istabā, kuras durvis veras uz gaiteni; taču māte, būdama piesardzīga, atslēgu glabā pie sevis. Vienīgās rūpes bija dabūt to rokā. Tas ir vieglāk par vieglu; prasīju rīcībai tikai divas stundas un apņēmos sagādāt dubultnieci. Līdz ar to sarakste, sarunas un naksnīgās tikšanās — tas viss kļūst viegli sasniedzams, taču — vai varat iedomāties? — biklais bērns nobijās un atteicās. Cits vīrietis zaudētu dūšu, es turpretī šajos apstākļos saskatīju tikai jo pikantākas izpriecas iespēju. Aizrakstīju Dansenī un pasūdzējos par šo atteikumu — un to es izdarīju tik veikli, ka apstulbotais nelikās mierā, iekams nebija panācis, pat pieprasījis, lai viņa bailīgā mīļotā piekrīt manam priekšlikumam un pilnīgi uzticas manai godprātībai.

Atzīstos, biju ļoti apmierināts, ka esmu tā apmainījis lomas un ka jaunais cilvēks dara manā labā to, ko domā mani darām viņam par prieku. Šis apstāklis, manuprāt, vērš dēku divtik vērtīgu; tiklīdz dārgā atslēga bija manā rīcībā, steidzos laist to darbā, un tas notika pagājušajā naktī.

Pārliecinājies, ka pilī valda pilnīgs miers, apgādājies ar apsegtu lukturi un apģērbies atbilstoši nakts stundai un apstākļiem, es devos pirmajā vizītē pie Jūsu aizbildināmās. Biju licis visu iepriekš sagatavot (un to darīja viņa pati), lai iekļūtu istabā bez mazākā troksnīša. Viņa bija pirmajā nomidzī un tik ciešā, kāds viņas gados mēdz būt; tādējādi nokļuvu līdz pat mazās gultai, viņu neuzcēlis. Sākumā man uznāca kārdinājums iet tālāk un izdarīt tā, lai viņai viss liktos sapnī piedzīvots, taču baidījos no pārsteiguma un arī — no trokšņa, tālab uzskatīju par labāku daiļo gulētāju uzmanīgi pamodināt, un man patiešām izdevās novērst kliedzienu, no kura baidījos.

Kad biju izkliedējis pirmo pārbīli, uzdrošinājos atļauties dažas vaļības, jo netaisījos taču tērzēti Bez šaubām, klos-

terl neviens viņai nebija mācījis nedz to, cik daudzām un dažādām briesmām ir pakļauta bikla nevainība, nedz to, no kā jāuzmanās, lai netiktu pārsteigta, jo, kad viņa ar visu uzmanību un visiem spēkiem vairījās no skūpsta, kas bija tikai maldinošs uzbrukums, pārējais palika neaizsargāts — kā gan lai to neizmanto! Taču mainīju izturēšanos un acumirklī ieņēmu pozīcijas. Te nu mums_abiem šķita, ka esam pazudināti: mazā bija pa īstam iztrūcināta un pa īstam gribēja kliegt; laimīgā kārtā viņas balss noslāpa asarās. Viņa sniedzās pēc zvana auklas, bet biju pietiekami veikls un satvēru viņas roku.

«Ko jūs gribat darīt,» es viņai tajā brīdī teicu, «vai pazudināt sevi uz visiem laikiem? Ja arī sanāks ļaudis — kas man par to? Kuram jūs iestāstīsiet, ka neesmu te ar jūsu ziņu? Kurš cits, ja ne jūs pati, man deva iespēju te ienākt? Un šī atslēga, ko esmu saņēmis no jums un ko varēju saņemt vienīgi no jums, — vai iedrošināsieties stāstīt, kam tā bija domāta?» Šis īsais sprediķis neremdināja nedz bēdas, nedz dusmas, taču lika padoties. Nezinu, vai mans tonis bija daiļrunīgs, bet oratora žestu gan nebija nekādu. Viena roka valdīja ar spēku, otru vadīja mīlestība — vai gan kāds daiļrunātājs šādā stāvoklī varētu cerēt uz panākumiem? Ja Jums pietiks iztēles, Jūs sapratīsiet, ka tas bija vismaz labvēlīgs uzbrukumam, bet es taču esot galīgs nepraša, un, kā Jūs sakāt, visvientiesīgākā sieviete, klostera audzēkne, varot mani tīt ap pirkstu kā mazu bērnu.

Mana vientiese, joprojām galīgi apjukusi, tomēr saprata, ka ir kaut kas jāizlemj un jāizlīgst. Tā kā lūgumi mani neaizkustināja, vajadzēja izmēģināt piedāvājumus. Vai domājat, ka prasīju dārgu maksu par savu izdevīgo stāvokli? Nē, es apsolīju visu par vienu skūpstu. Tiesa, skūpstu ieguvis, es solījumu neturēju, taču tas bija pilnīgi pamatoti. Vai tad mēs bijām norunājuši, vai skūpsts tiks ņemts vai dots? Kādu laiku kaulējušies, vienojāmies par otru skūpstu; un, kas attiecas uz to, te nu bija skaidrs, ka uz to tiks atbildēts. Apliku meitenes biklās rokas sev apkārt un ar savējām kvēlā maigumā kļāvu viņu klāt, un tā mans skūpsts tika saņemts tiešām izjusti, turklāt labi, lieliski saņemts — tā, ka labāk to neizdarītu pat īsta mīlētāja.

Tāda centība bija atalgojuma vērta, un es uzreiz piekritu prasībai. Roka atlaidās no viņas auguma, bet laimīgas nejaušības dēļ tās vietā nokļuvu pats. Jūs iedomā-

jaties, ka biju ļoti steidzīgs, ļoti dedzīgs, vai ne? Nē jel! Varu Jums sacīt, ka man iepatikusies vilcināšanās. Ja jau ir skaidrs, ka mērķis tiks sasniegts, — kālab gan steidzināt notikumus?

Nopietni, nu man reiz bija iespēja novērot, cik liels spēks piemīt gadījumam, kuram nekas cits nepalīdzēja. Taču tam vajadzēja pārspēt mīlestību, mīlestību, ko balstīja kautrība vai kauns un ko stiprināja manas rīcības iedvestās dusmas, kuras bija jo lielas. Gadījums bija viens vienīgs; taču tas bija gatavs kalpot, bija tepat, gluži blakus, turpretī mīlestība atradās tālu.

Lai pārliecinātos par savu vērojumu pareizību, biju tik viltīgs, ka spēku lietoju vienīgi tādā mērā, kādā tam varēja pretoties. Tikai tad, kad mana burvīgā ienaidniece, ļaunprātīgi izmantodama manu pieļāvību, bija gatava izslīdēt no rokām, es viņu savaldīju ar tām pašām bailēm, kuru svētīgo varu jau biju pārbaudījis. Un, raugiet, nekas vairāk nebija vajadzīgs, lai maigā mīlētāja, aizmirsdama zvērestus, vispirms padotos un pēc tam piekristu, tas gan nenozīmē, ka pēc šīs pirmās reizes atkal nesāktos juk-jukām gan pārmetumi, gan asaras; nezinu, vai tās bija īstas vai tikai tēlotas, taču, kā jau aizvien mēdza būt, tās apsīka, tiklīdz darīju visu, lai tās varētu atsākties. Beidzot, kad viņa reižu reizēm bija kritusi no vājuma pārmetumos un no pārmetumiem vājumā, mēs šķīrāmies gluži apmierināti viens ar otru un arī vienojušies par tikšanos šovakar.

Savā istabā atgriezos, kad jau ausa rīts, galīgā pārgurumā un miega badā, tomēr pārvarēju gan vienu, gan otru, lai šorīt būtu pie brokastgalda: man neizsakāmi patīk vērot otrā rīta izteiksmi sievietes sejā. Jūs nemaz nevarat iedomāties, kāda tā bija šoreiz. Pilnīga nedrošība stājā. Katrs solis sagādāja mokas. Acis visu laiku nolaistas, ar lieliem lokiem zem tām — un tik iekritušas! Apaļā sejiņa gluži izstiepusies. Neko jaukāku nav iespējams iztēloties. Un viņas māte, šīs ārkārtīgās pārvērtības satraukta, pirmo reizi izrādīja diezgan iejūtīgu interesi par meitu. Un arī prezidenta kundze — kā viņa rosījās ap mazo! Ak, šādas rūpes viņas vienmēr tikai aizdod; pienāks diena, kad viņai varēs atmaksāt ar tādām pašām, un šī diena nav tālu. Palieciet sveika, daiļā draudzene!

... pilī 17 ... gada 1. oktobrī

XCVII VĒSTULE

SESILA VOLANŽA MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Ak, mans Dievs, kundze, cik briesmīgi sarūgtināta esmu! Un cik nelaimīga! Kas mani mierinās manās ciešanās? Kas dos padomu apmulsumā, kādā esmu nonākusi? Šis de Valmona kungs... Un Dansenī! Nē, doma par Dansenī dzen mani izmisumā... Kā lai Jums to izstāstu? Kā lai pasaku?... Man jārunā ar kādu, un Jūs esat vienīgā, kam varētu, kam uzdrošinātos atzīties. Jūs esat bijusi tik laba pret mani! Taču neesiet tāda šajā brīdī; es neesmu Jūsu laipnības cienīga; un ziniet — es to pat nevēlos. Šodien te visi pret mani bija tik laipni un iejūtīgi... un tāpēc cietu vēl jo vairāk. Es tik skaidri jūtu, ka neesmu tādu izturēšanos pelnījusi! Labāk norājiet mani — norājiet bargi, esmu ļoti vainīga, taču pēc tam glābiet mani; ja Jūs atrausiet savu laipnību un nedosiet padomu, es aiz bēdām nomiršu.

Tad uzziniet... mana roka dreb, kā Jus redzat, es gandrīz nemaz nespēju rakstīt, jūtu, ka seja deg vienās ugunīs... Ak, tas patiešām ir kauna sārtums. Lai notiek, es to izcietīšu; tas būs pirmais sods par manu grēku. Jā, es Jums pastāstīšu visu.

Tātad ziniet, ka de Valmona kungam, kurš līdz šim nodeva man Dansenī vēstules, piepeši šķita, ka to izdarīt ir pārāk grūti; viņš gribēja dabūt manas istabas atslēgu. Varu no tīras sirds Jums apgalvot, ka es to nevēlējos, bet tad viņš aizrakstīja Dansenī, un Dansenī gribēja, lai es piekrītu; un, tā kā man ir briesmīgi grūti viņam kaut ko atteikt, jo sevišķi, kopš esam šķirti un viņš tāpēc jūtas tik nelaimīgs, es galu galā piekritu. Toreiz es pat iedomāties nevarēju, kāda nelaime mani tāpēc piemeklēs.

Vakar de Valmona kungs izmantoja šo atslēgu, lai ienāktu manā istabā, kad biju aizmigusi; kaut ko tādu nebiju gaidījusi, tāpēc viņš mani briesmīgi nobiedēja, kad pamodināja, bet tūlīt pat de Valmona kungs ierunājās, es pazinu viņu un tāpēc neiekliedzos; turklāt pirmajā brīdī man iešāvās prātā, ka viņš varbūt atnesis Dansenī vēstuli. Taču tā nepavisam nebija. Pēc īsa mirkļa viņš gribēja mani noskūpstīt; un, kamēr es, gluži dabiski, aizstāvējos, viņš izdarīja to, ko es negribēju ne par ko uz pasaules ... Bet viņš vēlējās vēl vienu-skūpstu. Vajadzēja piekrist —

ko lai es būtu darījusi? Jo vairāk tāpēc, ka es gan mēģināju saukt ļaudis, bet nevarēju to izdarīt — viņš vēl zināja man pateikt, ka, gadījumā ja kāds ienāktu, viņš prastu visu vainu uzvelt man; un tas patiešām būtu viegli — tās atslēgas dēļ. Pēc tam viņš nepavisam negāja prom. Viņš gribēja vēl skūpstu; un tajā bija kaut kas tāds, ko es nemāku izskaidrot, bet no tā galīgi zaudēju galvu; un pēc tam bija vēl trakāk nekā sākumā. Ak, patiešām, tas ir kaut kas briesmīgs! Un pēc tam... Jūs atļausiet tālāko neaprakstīt; es esmu tik nelaimīga, cik vien nelaimīgs cilvēks var būt. .

Visvairāk es sev pārmetu — un man tomēr tas Jums jāsaka — baidos, ka neesmu pretojusies, cik būtu spējusi. Nezinu, kā tas notika: es nemaz nemīlu de Valmona kungu, gluži pretēji, bet bija brīži, kad šķita, it kā es viņu mīlētu... Jūs pati saprotat, ka tas man neliedza teikt viņam vienmēr «nē», bet skaidri jutu, ka nerīkojos tā, kā runāju, un ka tas notiek it kā pret manu gribu; pie visa tā es vēl biju briesmīgi apjukusi! Ja aizstāvēšanās vienmēr ir tik grūta, pie tās patiešām ir jāpierod. Tiesa, de Valmona kungs prot runāt tā, ka nav iespējams saprast, kā lai viņam atbild; un, beidzot, ticiet man, kad viņš gāja prom, jutos it kā sarūgtināta un savā vājumā piekritu, lai viņš šovakar atnāk pie manis; un tas mani uztrauc vairāk par visu pārējo.

Ak, lai kā tas būtu, es Jums no sirds apsolu, ka vairs neļaušu viņam nākt. Viņš vēl nebija izgājis pa durvīm, kad es jau jutu, ka esmu darījusi ļoti nepareizi, apsolīdama satikšanos. Tā raudāju līdz rītam. Visvairāk man sāp sirds Dansenī dēļ! Ikreiz, kad par viņu iedomājos, asaras lija jo stiprāk, tā ka gandrīz slāpu nost, un es par to vien domāju... Un arī tagad Jūs redzat, kā tas ir: viss papīrs samircis asarās. Nē, es nemūžam neradīšu mieru, kaut vai viņa dēļ vien... Beidzot, es to vairs nevaru izturēt, neesmu ne acu aizdarījusi. Un šorīt, kad piecēlos un paskatījos spogulī, es pati pārbijos, kā esmu pārvērtusies.

Māte to pamanīja, tiklīdz mani ieraudzīja, un jautāja, kas noticis. Es uzreiz sāku raudāt. Domāju, ka viņa mani rās, un tas man būtu sagādājis mazākas mokas, taču bija gluži otrādi. Viņa ar mani runāja laipni. Es to nemaz neesmu pelnījusi. Viņa man teica, lai tā nemokos. Viņa taču nezina, kāpēc ciešu. Kaut varētu saslimt. Dažbrīd vēlētos būt mirusi. Es to vairs nevarēju izturēt. Raudādama metos viņas apkampienos un teicu: «Ak, māt, jūsu

meita ir ļoti nelaimīga!» Arī māte nespēja savaldīties un apraudājās; tas mani apbēdināja vēl vairāk, bet, par laimi, viņa nejautāja, kāpēc esmu nelaimīga, jo es nezinātu, ko atbildēt.

Es Jūs lūgtin lūdzu, kundze, atrakstiet man, cik drīz vien iespējams, un pasakiet, ko lai es daru, jo man nav spēka kaut ko izdomāt, es spēju tikai sevi mocīt. Jūs varat sūtīt savu vēstuli ar de Valmona kunga starpniecību, tikai es ļoti lūdzu — nesakiet viņam, ka esmu Jums ko stāstījusi.

Man ir tas gods, kundze, pastāvīgā draudzībā palikt pazemīgai un Jums ļoti padevīgai...

Neiedrošinos rakstīt zem šīs vēstules savu vārdu.

... pilī 17 ... gada 1. oktobrī

XCVIII VĒSTULE

DE VOLANZA KUNDZE MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Tikai pirms nedaudz dienām, mana burvīgā draudzene, tā bijāt Jūs, kas man lūdza mierinājumu un padomu; šodien pienākusi mana kārta; un es Jums lūdzu to pašu, ko Jūs lūdzāt man. Patiešām, esmu gaužām nomākta un baidos, ka neesmu rīkojusies tā, kā vajadzētu, lai nepiedzīvotu tādas bēdas.

Esmu nobažījusies meitas dēļ. Kopš mūsu aizbraukšanas no Parīzes aizvien redzēju viņu sērīgu un nomāktu, taču biju uz to sagatavojusies un nocietinājusi sirdi bardzībā, kura, manuprāt, bija nepieciešama. Cerēju, ka prombūtne un izklaidēšanās drīz izgaisinās mīlestību, ko uzskatīju drīzāk par bērnišķīgiem maldiem nekā par īstām jūtām. Tomēr, šeit uzturoties, neesmu panākusi gluži neko, varu tikai vērot, ka mans bērns aizvien vairāk iegrimst bīstamā skumībā; un es baidos, ka tas viss var nopietni iedragāt veselību. Sevišķi dažās pēdējās dienās viņa mainās acīm redzot. Vakar meitene mani pilnīgi pārsteidza un visi bija patiešām satraukti.

Par to, cik dziļi viņa izmocīta, jo skaidri pārliecinājos, redzot, ka viņa ir gatava pārvarēt biklumu, kādu pret mani vienmēr ir jutusi. Vakarrīt, kad es tikai pavaicāju,

vai viņa nav saslimusi, meita metās manos apkampienos, sacīdama, ka ir ļoti nelaimīga; un viņa raudāja elsodama. Nevaru Jums aprakstīt, cik mokoši tas bija; man tūlīt saskrēja asaras acīs, un es tikko paspēju novērsties, lai viņa tās nepamanītu. Laimīgā kārtā man pietika apdomības neuzdot viņai nevienu jautājumu, un viņa neiedrošinājās vēl kaut ko piebilst, taču tāpat jau nav nekādu šaubu, ka viņu moka šī nelaimīgā mīlestība.

Ko gan lai iesāku, ja tā turpināsies? Vai lai padaru savu meitu nelaimīgu? Vai lai vēršu pret meiteni pašu viņas dvēseles skaistākās īpašības — jūtīgumu un pastāvību? Vai tālab esmu māte? Un, ja noslāpēšu tik dabiskas jūtas, kas mudina vēlēties bērna laimi, ja uzskatīšu par vājību to, ko es, gluži pretēji, atzīstu par pirmo un vissvētāko pienākumu, ja piespiedīšu viņu piekrist manai izvēlei, — vai tad es nebūšu atbildīga par drausmīgajām sekām, kādas tam varētu būt? Kāda gan jēga ir mātes varai, ja ar to pašas meita jānostāda starp noziegumu un nelaimi I

Mīļā draudzene, es neatdarināšu to, ko pati tik bieži esmu nosodījusi. Es, bez šaubām, varētu izvēlēties vīru savai meitai; to darot, es viņai tikai palīdzētu ar savu pieredzi: tādā veidā nevis izmantotu savas tiesības, bet pildītu pienākumu. Turpretī es to pārkāptu, ja pavēlētu viņai, neņemot vērā meitenes sirds slieksmi, kuras rašanos neesmu pratusi novērst un kuras dziļumu un ilgumu paredzēt nav pa spēkam nedz viņai, nedz man. Nē, es nekādā ziņā nepieļaušu, lai viņa precētu vienu, mīlēdama otru, un labprātāk tad lieku novārtā savu varu nekā viņas tikumu.

Un tāpēc es domāju, ka visprātīgāk rīkošos, ja atsaukšu de Žerkūra kungam doto solījumu. Es jau nupat rakstīju, kādi tam ir pamatojumi; manuprāt, tie ir svarīgāki par maniem solījumiem. Teikšu vēl vairāk: pašreizējā stāvoklī pildīt doto vārdu īstenībā nozīmētu rīkoties pretēji tam. Jo galu galā, ja mans pienākums pret meitu man liedz atklāt de Zerkūra kungam viņas noslēpumu, es vismaz nedrīkstu ļaunprātīgi izmantot neziņu, kādā viņu atstāju, un man viņa labā jādara tas, ko, pēc manām domām, viņš darītu, ja būtu skaidrībā par visu. Vai es maz drīkstu rīkoties citādi un necienīgi piekrāpt viņu, kad viņš paļaujas uz manu godaprātu un kad mani pagodina, izraudzīdamies par otro māti, vai drīkstu pievilt, kad viņš izvēlas māti saviem bērniem? Šīs neapšaubāmās domas,

kurām nespēju pretoties, mani satrauc tā, ka nemaz nespēju Jums to izteikt.

Nojaušot nelaimes draudus, iedomājos savu meitu laimīgu kopā ar sirds izraudzītu dzīvesdraugu iepazīstam savus pienākumus tikai pēc priecīgā gandarījuma, ar kādu tos pilda; znotu, kas ari ir apmierināts un diendienā pateicas liktenim par savu izvēli; katru no viņiem — atrodam laimi vienīgi dzīvesbiedra laimē un abu viņu kopīgo laimi bagātinām manējo. Vai cerības uz tik skaistu nākotni drīkst ziedot tukšiem apsvērumiem? Un kas tad īsti mani attur? Vienīgi rūpes par mantu. Kāds gan manai meitai būs labums no tā, ka viņa dzimusi bagāta, ja viņai tik un tā jāpaliek par mantas verdzeni?

Es piekrītu, ka de Žerkūra kungs varbūt ir labāka partija manai meitai, nekā es būtu varējusi cerēt, atzīstos pat, ka jutos ārkārtīgi glaimota, kad viņš izvelējās Sesilu. Bet galu galā Dansenī ir cēlies no tikpat augstas dzimtas kā viņš; rakstura īpašību ziņā viņš nevienā lietā neatpaliek no de Žerkūra; salīdzinājumā ar to viņam ir tā priekšrocība, ka viņš mīl un tiek mīlēts; tiesa, bagāts viņš nav — bet vai manai meitai nepietiks bagātības diviem? Ak, kāpēc laupīt viņai sirsnīgo prieku padarīt bagātu to, kuru viņa mīl!

Vai laulības, kuras noslēdz nevis aiz mīlestības, bet aiz aprēķina, kuras dēvē par saderīgām un kurās patiešam saderas viss, vienīgi gaume un raksturi ne, nav visauglīgākā augsne skandalozajiem notikumiem, kādi ar katru dienu norisinās aizvien biežāk un biežāk? Tad es labāk atlikšu laulības: man vismaz būs laiks izprast savu meitu, kuru es nemaz nepazīstu. Jūtu pietiekamu drosmi, lai sagādātu viņai pārejošas skumjas, ja tādā veidā viņa spēs iegūt drošāku laimi, bet varbūt iegrūst viņu mūžīgā izmisumā — to sirds man nejauj.

Tādas, dārgā draudzene, ir domas, kuras mani moka un par kurām vēlos uzzināt Jūsu spriedumu. Šīs skarbās patiesības nemaz nesaderas ar Jūsu piemīlīgo dzīvesprieku un, šķiet, neatbilst Jūsu jaunībai, taču Jūsu prāts jau ir tik nobriedis! Turklāt Jūsu draudzība būs palīdzīga apdomībai, un es nešaubos, ka nedz viena, nedz otra neatteiksies palīdzēt mātei, kura lūdz padomu. Palieciet sveika, burvīgā draudzene; nekad nešaubieties par manu jūtu patiesumu.

i, i pilī 17 , ,. gada 2. oktobrī

XCIX VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Vēl daži mazi notikumi, mana daiļā draudzene, taču tikai ainas — darbības nekādas. Tātad apbruņojieties ar pacietību, pat ilgu pacietību, jo, kamēr mana prezidenta kundze iet uz priekšu lēniem solīšiem, Jūsu aizbildināmā atkāpjas, un tas ir vēl sliktāk. Nekas, man pietiek prāta pasmieties par šīm nelaimēm. Patiešām, esmu lieliski pielāgojies dzīvei šeit un varu sacīt, ka savas vecās krustmātes drūmajā pilī neesmu garlaikojies ne mirkli. Sakiet — vai te nav piedzīvoti prieki, zaudējumi, cerības un nemiers? Kas gan vairāk atrodams lielā teātrī? Skatītāji? Eh, dodiet tikai laiku, un man to netrūks. Ja ari viņi neredz mani darbībā, es vismaz parādīšu krietnu veikumu; viņiem atliks tikai apbrīnot un aplaudēt. Jā, viņi aplaudēs, jo beidzot droši varu pareģot manas nepieejamās dievbijīgās krišanas stundu. Šovakar novēroju tikumības agoniju. Tūlīt tās vietā stāsies maigs vājums. Manuprāt, tas, kam jānotiek, notiks ne vēlāk kā mūsu tuvākās tikšanās reizē, bet es jau dzirdu, ka Jūs apsaucat manu iedomību. Pasludināt uzvaru un lielīties jau iepriekš! Labi, labi, nomierinieties! Lai pierādītu savu pieticību, vispirms pastāstīšu par sakāvi...

Jūsu aizbildināmā nu gan ir viena īsti smieklīga jaunkundze! Gatavais bērns, pret kuru vajadzētu tā arī izturēties un parādīt žēlastību, liekot vienīgi pastāvēt kaktā! Vai varat iedomāties, ka pēc tā, kas starp mums abiem notika aizvakar, pēc draudzīgās atvadīšanās vakarrīt, kad vakarā gribēju pie viņas atgriezties — viņa pati tam bija piekritusi —, es atradu durvis aizslēgtas no iekšpuses! Ko Jūs par to teiksiet! Reizēm tādas bērnišķības atgadās iepriekšējā vakarā — bet nākamajā dienā! Vai tas nav jautri?

Sākumā man tomēr smiekli vis nenāca. Nekad agrāk nebiju tā valdījies. Tiesa, uz šo tikšanos gāju bez prieka, tikai saskaņā ar paradumu. Mana gulta, pēc kuras jutu lielu nepieciešamību, tobrīd man likās vairāk vilinoša par kuru katru citu, un es to atstāju ar nožēlu. Taču, tiklīdz sastapu šķērsli, iedegos nepacietībā to pārvarēt; visvairāk jutos apkaunots par to, ka tādu ļaunu joku ar mani izspēlējis tīrais bērns. Tātad devos atpakaļ visai saīdzis un,

apņēmies vairs nešķiest spēkus nedz dumjajam skuķim, nedz viņa darīšanām, tūlīt pat uzrakstīju zīmīti, kuru domāju nodot šodien un kurā pateicu visu, ko īsti par viņu domāju. Taču, kā mēdz teikt, rīts gudrāks par vakaru, un pamodies nospriedu, ka citas izklaidēšanās iespējas te nav, tāpēc jāsaglabā šī pati; tā bargo vēstulīti iznīcināju. Kad biju visu pārdomājis, pats nevarēju saprast, kā man bija ienācis prātā izbeigt dēku, iekams neesmu ieguvis pierādījumus, kas varētu pazudināt tās varoni. Kur gan mūs noved ātras dusmas! Laimīgs, mīļā draudzene, ir tas, kurš, līdzīgi Jums, iemācījies nekad tām nepadoties! Galu galā atliku atriebību uz vēlāku laiku. Tas ir upuris, ko nesu Jūsu nodomiem attiecībā uz Žerkūru.

Tagad, kad dusmas pārgājušas, es Jūsu aizbildināmās uzvedību uzskatu vienīgi par smieklīgu. Tiešām, es gan gribētu zināt, ko viņa tādā veidā cer iemantot! Kas attiecas uz mani, es to nekādi nespēju saprast: ja viņa tā rīkojas tikai tādēļ, lai aizstāvētos, jāatzīst, ka dara to mazliet par vēlu. Patiešām, reiz viņai vajadzēs man pateikt šās mīklas atminējumu! Es ļoti vēlos to zināt. Varbūt viņa gluži vienkārši jutās pārgurusi? Tā tiešām varētu būt; bez šaubām, viņa vēl nezina, ka mīlas bultas, tāpat kā Ahil-leja šķēps, pašas dziedina to radītās brūces. Bet nē, viņas sejas izteiksmē visu dienu bija tāda kā grēku nožēla .. . kaut kas tāds... it kā tikumība ... Tikumība! Viņa nu gan ir tā, kurai tā piedienētu! Ak, lai viņa to atstāj sievietei, kas patiešām ir tai dzimusi, vienīgajai, kas prot tikumību darīt daiļu un pat piespiest to iemīlēt! ... Piedodiet, daiļā draudzene, bet tieši šovakar starp mani un de Turvela kundzi norisinājās scēna, par kuru Jums rakstīšu, un tā manī vēl atstājusi saviļņojuma pēdas. Man ir nepieciešams ar varu sevi savaldīt, lai izkliedētu tās radīto iespaidu; tieši tādēļ, lai sevi nomierinātu, es sāku rakstīt vēstuli Jums. Šajā pirmajā brīdī vajag šo to piedot.

Nu jau vairākas dienas mēs abi ar de Turvela kundzi esam skaidrībā par savām jūtām; mēs strīdamies tikai par vārdiem. Patiešām, tā bija viņas draudzība, kas atbildēja uz manu mīlestību, taču šī pieklājības likumiem atbilstošā valoda lietas būtību nemainīja; un, ja mēs būtu pie tā palikuši, es viņu varbūt nebūtu ieguvis tik ātri, taču ne mazāk droši. Vairs pat nebija runas par manu aizbraukšanu, ko viņa sākumā vēlējās; un, kas attiecas uz satikšanos, bez kuras mums nepaiet ne diena, es papūlos piedāvāt viņai izdevību un viņa — likt to lietā.

Tā kā parasti mūsu mazās sarunas norisinās pastaigas l.iikā, šodien man uz to nebija nekādu cerību, jo laiks bija drausmīgs: es jutos gluži saniknots; man ne prātā neienāca, cik daudz šis šķērslis man dos.

Pastaiga nebija iespējama, tālab pēc maltītes visi nodevās kāršu spēlei; un, tā kā es spēlēju slikti un neesmu vairs nepieciešams, pa to laiku uzkāpu augšā savā istabā tikai tādēļ, lai tur sagaidītu laiku, kad spēlei vajadzētu beigties.

Jau devos atpakaļ pie pārējiem, kad ieraudzīju burvīgo sievieti ieejam viņas apartamentos un vai nu aiz neuzmanības, vai padodoties mirkļa vājumam uzrunājam mani savā maigajā balsī: «Uz kurieni jūs ejat? Salonā neviena nav.» Kā jau varat iedomāties, man ar to pietika, lai mēģinātu ieiet viņas istabās; sastapu mazāku pretestību, nekā biju gaidījis. Tiesa, nezaudēju modrību un uzsāku sarunu jau pie durvīm, turklāt pļāpāju par tīrajiem niekiem, taču, tiklīdz bijām apsēdušies, aizsāku īsto sarunu — par savu mīlestību uz draudzeni. Viņas pirmā atbilde, lai arī vienkārša, man šķita diezgan izteiksmīga. «Ak, lūdzams,» viņa sacīja, «nerunāsim te par to.» Un viņa drebēja. Nabaga sieviete! Viņai šķita, ka pienākusi pēdējā stundiņa.

Taču bailēm nebija nekāda pamata. Kopš kāda laika, būdams pārliecināts, ka jau tuvākajās dienās gūšu panākumus, un redzēdams, ka viņa izšķiež spēkus veltīgās cīņās, esmu nolēmis saudzēt savējos un bez liekām pūlēm gaidīt, kad viņa aiz paguruma padosies. Jūs jau nojaušat, ka te nepieciešams pilnīgs triumfs un ka neko negribu iegūt laimīga gadījuma dēļ. Un pēc šā paša iepriekš pārdomātā plāna, pārāk daudz neuzņemdamies, es atgriezos pie mīlestības vārda, kas tik stūrgalvīgi tiek noraidīts; būdams pārliecināts, ka manai kvēlei pietiekami tic, izmēģināju maigāku toni. Noraidījums mani vairs neuztrauca, tas mani skumdināja — vai tad dvēseliskās draudzenes , pienākums nebija sniegt zināmu mierinājumu?

Mani mierinot, viņas delna bija palikusi manējā, skaistais augums balstījās pret manu roku, un mēs bijām ārkārtīgi tuvu viens otram. Jūs droši vien esat ievērojusi, cik ļoti šādās reizēs, kad aizsardzība taisās sabrukt, lūgumi un atraidījumi seko cieši cits citam, kā seja tiek novērsta un skatiens nolaists, bet klusām izteiktie vārdi kļūst aizvien retāki un aprauti. Šīs dārgās zīmes nepārprotamā kārtā rāda dvēseles piekāpību, taču tā reti sasniegusi jau jutekļus; es pat domāju, ka tādos brīžos vienmēr

ir bīstami uzsākt kaut ko pārāk klaji, jo šāda aizmiršanās nekad nav bez dziļas lieglaimes, un no tās nedrīkst izraut ar varu, jo tā var izraisīt nepatiku, kura neizbēgami nāk par labu pretestībai.

Taču šajā gadījumā apdomība man bija sevišķi nepieciešama, tāpēc ka baidījos — pat tāda aizmiršanās var manu maigo sapņotāju briesmīgi iztrūcināt. Tātad atzīšanos, ko izlūdzos, es nemaz neprasīju izteikt vārdos; pie-tika ar skatienu; viens skatiens — un es biju laimīgs.

Daiļā draudzene, skaistās acis patiešām pavērās manī, dievišķās lūpas pat izteica: «Labi! Jā, es ...» Taču acumirklī skatiens apdzisa, balss aizrāvās — un dievinātā sieviete iekrita manās rokās. Tikko paspēju viņu satvert, kad viņa ar krampjainu spēku izrāvās, viņas skatiens maldījās, rokas pacēlās pret debesīm ... «Dievs . .. Augstais Dievs, glāb mani!» viņa izsaucās un tajā pašā brīdī zibens ātrumā jau bija nokritusi ceļos desmit soļu attālu no manis. Dzirdēju, ka viņa cīnās pēc elpas. Tuvojos, lai sniegtu palīdzību, taču viņa, saņēmusi manas rokas, slacīdama tās asarām, reizēm pat skūpstīdama manus ceļus, teica: «Jā, tas būsiet jūs, kas mani izglābs! Jūs nevēlaties manu nāvi, atstājiet mani! Dieva dēļ — atstājiet mani!» Un šie nesakarīgie vārdi tikko spēja izlauzties cauri dziļajām elsām. Tomēr viņa mani turēja ar tādu spēku, ka es nemaz nevarētu aiziet; tad, sakopojis savējos, pacēlu viņu rokās. Tajā pašā mirklī asaras apsīka; viņas locekļi bija sastinguši, un šim negaisam sekoja spēcīgi krampji.

Atzīstos, ka biju tik stipri aizkustināts, ka, manuprāt, būtu izpildījis viņas lūgumu pat tad, ja apstākļi nebūtu mani spieduši. Taču taisnība ir tā, ka, sniedzis viņai visnepieciešamāko palīdzību, es viņu atstāju, kā viņa lūdza, un ka pats sevi par to uzslavēju. Es jau gandrīz biju ieguvis kāroto balvu.

Domāju, ka, tāpat kā manas pirmās atzīšanās dienā, viņa vakarā nerādīsies. Taču ap pulksten astoņiem viņa ienāca salonā un tikai pasacīja pārējiem, ka jutusies ļoti slikti. Viņas seja izskatījās sagrauzta, balss bija vārga un izturēšanās — nedabiska, tomēr skatiens pauda maigumu un bieži pievērsās man. Viņa atteicās no spēles, tāpēc man vajadzēja ieņemt viņas vietu, un viņa apsēdās man blakus. Vakariņu laikā daiļava palika salonā viena. Kad atgriezāmies, man šķita — viņa ir raudājusi. Lai to noskaidrotu, sacīju, ka viņa laikam joprojām jūtas savārgusi; uz to viņa laipni atbildēja: «Šī kaite uznāk ātri un pāriet lēni!»

Beidzot, kad visi gāja prom, es viņai piedāvāju roku; pie savu apartamentu durvīm viņa spēcīgi paspieda manu delnu; tiesa, šī kustība bija it kā nevija, taču — jo labāk, tas vēlreiz pierāda manu varu.

Esmu gatavs derēt, ka tagad viņa ir laimīga par notikušo: viss jau samaksāts, atliek tikai baudīt. Varbūt tagad, kamēr Jums rakstu, viņa jau lolo šo burvīgo domu! Un, pat ja viņa prātotu par jaunu aizstāvēšanās plānu, — vai tad mēs nezinām, kas ar šādiem plāniem notiek? Sakiet — vai gan tie var pastāvēt ilgāk kā līdz mūsu nākamās tikšanās reizei? Es jau saprotu, ka šis tas tur vēl būs darāms, pirms savu panākšu, bet lai tā būtu! Vai gan šīs bargās tikumības priesterienes spēj apstāties, ja pirmo soli jau spērušas? Viņu mīlestība ir kā sprādziens — pretošanās tai piešķir jo lielāku spēku. Mana bailīgā dievbijīgā skrietu pakaļ man, ja es pārstātu skriet pakaļ viņai.

Beidzot, mana daiļā draudzene, es, bez šaubām, braukšu pie Jums, lai atgādinātu doto vārdu. Jūs, protams, neesat aizmirsusi, ko esat man apsolījusi, kad būšu guvis panākumus, — neuzticību savam ševaljē. Kas attiecas uz mani, es pēc tās ilgojos tik ļoti, it kā mēs nekad nebūtu bijuši pazīstami. Turklāt Jūs pazīt — varbūt tas nozīmē to vēlēties tikai jo karstāk:

Es taisnīgs esmu, bet ne glaimotājs.[32]

Un tā būs mana pirmā neuzticība vērā liekamajam iekarojumam; apsolu Jums izmantot pirmo ieganstu, lai uz divdesmit četrām stundām atstātu viņu. Tas būs sods par to, ka viņa tik ilgi turējusi mani tālu no Jums. Vai zināt, ka šī dēka mani nodarbina jau vairāk nekā divus mēnešus? Jā, divus mēnešus un trīs dienas; tiesa, es pieskaitu arī rītdienu, jo viņa jau netiks uzvarēta agrāk. Tas man atgādina, ka de B. jaunkundze pretojās veselus trīs mēnešus. Esmu priecīgs pārliecināties, ka drosmīgai koķetērijai ir vairāk aizstāvēšanās līdzekļu nekā skarbai tikumībai.

Palieciet sveika, daiļā draudzene: man Jūs jāatstāj, jo ir jau stipri vēls. Šī vēstule mani aizveda tālāk, nekā biju domājis, bet, tā kā rīt sūtu ziņnesi uz Parīzi, gribu to izmantot, lai ļautu Jums dienu agrāk dalīties ar draugu viņa priekā.

... pilī 17 . .. gada 2. oktobrī

C VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Mīļā draudzene, esmu piemuļķots, nodots, pazudināts, esmu izmisumā: de Turvela kundze aizbraukusi. Viņa ir aizbraukusi, un man par to nav bijis ne jausmas! Un es nebiju tur klāt un nevarēju viņu aizkavēt, nevarēju izteikt pārmetumus par necienīgo nodevību! Ak, jel neiedomājieties, ka es būtu ļāvis viņai aizbraukt, viņa būtu palikusi — jā, viņa būtu palikusi, pat ja man vajadzētu ķerties pie vardarbības. Taču — ak vai! — es savā lētticīgajā drošības apziņā mierīgi gulēju; es gulēju, un mani trāpīja zibens. Nē, es no šās aizceļošanas nekā nesaprotu; atliek tikai atsacīties no cerības jelkad iepazīt sievietes.

Kad atceros vakardienu! Ko es saku — pat vakarvakaru! Tik maigs skatiens, tāda liega balss! Un rokasspiediens! Un viņa tajā laikā jau prātoja par bēgšanu no manis! Ak, sievietes, sievietes! Sūdzieties vien vēl, ja tiekat piekrāptas! Patiesi, neģēlības, ko pārmet mums, ir ņemtas no jūsu krājumiem.

Cik salda būs atriebība! Es atradīšu viņu, šo nelietīgo sievieti, es atgūšu varu pār viņu. Ja jau man pietika ar mīlestību, lai atrastu līdzekļus, kā šo varu iegūt, vai gan es to neiespēšu, ja talkā nāks atriebības alkas? Es viņu vēl redzēšu sev pie kājām drebošu un asarās mirkstošu, izlūdzoties žēlastību savā medainajā balsī; un es — es būšu ciets kā akmens.

Ko viņa tagad dara? Par ko domā? Varbūt viņa pati sevi uzslavē, ka mani piemānījusi; un, kā jau īstai sievietei, šī apziņa viņai sagādā vislielāko tīksmi. Tas, ko nespēja tik izdaudzinātā tikumība, viltības garam bija viegli pa spēkam. Ģeķis! Es baidījos no viņas šķīstības, bet man vajadzēja bīties no šās sievietes viltības.

Un vēl esmu spiests nomākt dusmas! Uzdrīkstos izrādīt tikai vieglu nepatiku, kad sirds pilna traka niknuma! Kur tas redzēts, ka atkal būšu spiests lūgties šo dumpīgo būtni, kas izbēgusi manai varai! Vai tiešām man jāpacieš tik briesmīgs pazemojums? Un kas mani pazemojis? Bikla sieviete, kura tādos cīniņos nekad nav vingrinājusies. Ko līdz, ka esmu iekarojis viņas sirdi, ka esmu iededzis to mīlas liesmās, ka esmu sakāpinājis līdz drudzim viņas jūtu mulsumu, ja, mierīgi aizbraucot, viņa šodien var vairāk

lepoties ar savu bēgšanu nekā es ar savām uzvarām? Un lai es to paciestu? Mīļā draudzene, Jūs, protams, tam neticat, Jūs nespējat mani iedomāties tik nožēlojamu!

Bet kāda liktenīga vara mani saista pie šās sievietes? Vai simt citu nealkst pēc maniem uzmanības pierādījumiem? Vai tās nesteigtos man labvēlīgi atbildēt? Ja pat neviena nebūtu šīs vērta, vai tad pietiekami saldas baudas nesagādātu dažādības valdzinājums, jaunu iekarojumu burvība, to skaitā slava? Kāpēc skriet pakaļ tai, kura no mums bēg, un atstāt novārtā tās, kas gatavas atdoties? Ak, kāpēc? To es nezinu, taču skaidri jūtu — tā ir.

Man nav iespējama nedz laime, nedz miers, ja neiegūstu šo sievieti, kuru nīstu un mīlu ar vienādu niknumu. Mans liktenis man šķitīs nepanesams, iekams viņējais nebūs manās rokās. Tad rāms un apmierināts savukārt nolūkošos, kā viņu plosa ciešanas, kādas izjūtu šobrīd; es viņai sagādāšu vēl tūkstoš citu. Cerības un bailes, neuzticēšanās un drošības apziņa, visi naida izperinātie ļaunumi un visas mīlas balvas — es vēlos, lai tas viss pilda viņas sirdi un mijas pēc manas gribas. Tāds laiks pienāks... Bet cik daudz vēl pūliņu! Cik tuvu mērķim biju vakar — un cik tālu no tā esmu šodien! Kā atkal tuvoties? Es neiedrošinos spert ne soli, jūtu — lai kaut ko izlemtu, jābūt mierīgam, bet man asinis verd dzīslās.

Manas mokas jo vairāk padziļina vēsā vienaldzība, ar kādu te katrs atbild uz maniem jautājumiem par notikušo, par tā cēloņiem, par visu, kas tajā ārkārtējs .. . Neviens neko nezina, neviens nevēlas neko zināt: diezin vai vispār par to tiktu pārmīts kāds vārds, ja es būtu ar mieru runāt par kaut ko citu. De Rozmonda kundze, pie kuras no rīta aizsteidzos, tiklīdz biju uzzinājis jaunumu, saviem gadiem raksturīgajā mierā atbildēja, ka tās esot sekas vārgumam, ko de Turvela kundze vakar jutusi, ka viņa baidījusies saslimt, tāpēc uzskatījusi par labāku atrasties savās mājās; de Rozmonda kundzei tas liekas gluži dabiski, viņa saka — pati būtu rīkojusies līdzīgi, it kā šīm divām sievietēm varētu būt kaut kas kopīgs! Krustmātei, kurai atlicis vairs tikai nomirt, un sievietei, kas ir visas manas dzīves valdzinājums un posts!

De Volanža kundze, kuru sākumā turēju par līdzzinātāju, šķiet, dusmojas vienīgi par to, ka viņai šajā gadījumā nav lūgts padoms. Varu atzīties — izjūtu apmierinājumu, ka viņai laupīta iespēja man ieriebt. Vēl tas pierāda, ka viņa nav iemantojusi šās sievietes uzticību tādā mērā,

kādā es baidījos, katrā ziņā man ir par vienu ienaidnieci mazāk. Cik laimīga viņa justos, ja zinātu, ka de Turvela kundze bēgusi no manis! Kā viņa lepnībā piepūstos, ja tas būtu noticis pēc viņas padoma! Cik vēl jo cienīgāka viņa staigātu! Mans Dievs, kā es viņu ienīstu! Ak, es atsākšu spēli ar viņas meitu, vēlos to veidot pēc savas iegribas — jo vairāk tāpēc, ka domāju te vēl kādu laiku uzturēties; vismaz ne visai dziļās pārdomas, kādām esmu bijis spējīgs nodoties, mani uz to mudina.

Vai gan Jums nešķiet, ka pēc tik nozīmīga soļa nepateicīgajai vajadzētu baidīties no manas klātbūtnes? Ja nu viņai ienākusi prātā doma, ka es varētu sekot, viņa, bez šaubām, neaizmirsīs slēgt man sava nama durvis, un es tikpat daudz nevēlos pieradināt viņu pie tādas rīcības kā ciest pazemojumus. Man labāk patīk darīt zināmu, ka es, gluži pretēji, palieku šeit; es pat mēģināšu pierunāt viņu atgriezties; un, kad viņa būs pilnīgi pārliecinājusies par manu prombūtni, es ieradīšos pie viņas: tad redzēsim, kā viņa pārcietīs šo satikšanos. Taču vēl ir jānogaida, lai iespaids būtu spēcīgāks, un es nezinu, vai man pietiks pacietības: simtreiz dienā man veras mute pieprasīt zirgus. Tomēr savaldos, apņemos sagaidīt te Jūsu vēstuli; tikai lūdzu, daiļā draudzene, nelieciet man ilgi ciesties.

Visnepatīkamāk man būtu palikt neziņā par notiekošo, taču manam ziņnesim, kurš atrodas Parīzē, ir tiesības uz istabenes pielaidību — tā varēs man pakalpot. Nosūtu viņam rīkojumu un naudu. Lūdzu nedusmot, ka gan vienu, gan otru pievienoju šai vēstulei, un lūdzu ar kādu no Jūsu ļaudīm nosūtīt tās viņam, nododot tieši rokās. Tāda piesardzība ir nepieciešama, jo nelga mēdz izlikties, ka nav no manis saņēmis nekādas vēstis, ja uzdodu viņam nepatīkamu darbu; turklāt šobrīd, manuprāt, viņš necenšas savu cietoksni iekarot tā, kā es vēlētos.

Palieciet sveika, daiļā draudzene; ja Jums ienāk prātā kāda laimīga doma, kāds līdzeklis, kā paātrināt mana mērķa sasniegšanu, dariet man to zināmu. Jau dažu labu reizi esmu piedzīvojis, cik derīga var būt Jūsu draudzība, apzinos to arī šobrīd; kopš rakstu, jūtos mierīgāks; es vismaz runāju ar kādu, kas mani saprot, nevis ar automātiem, kuru vidū kopš rīta velku dzīvību. Patiešām — jo ilgāk dzīvoju, jo vairāk sliecos domāt, ka visā pasaulē mēs abi vienīgie esam ko vērti.

.,. pilī 17 ... gada 3. oktobrī

CI VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS AZOLĀNAM, SAVAM ZIŅNESIM (Pievienota iepriekšējai)

Jums jābūt galīgam muļķim, ja esat devies prom no šejienes šorīt un neesat zinājis, ka arī de Turvela kundze brauc prom, vai arī — ja esat to zinājis un neesat mani brīdinājis. Kāds labums no tā, ka laiku, kad Jums vaja dzētu mani apkalpot, Jūs pavadāt, lakstodamies ap istabenēm, ja tomēr es nesaņemu pietiekamas ziņas par notiekošo? Tādi ir Jūsu nolaidības augļi. Taču brīdinu — ja Jūs pieļausiet kaut vienu paviršību šajā lietā, tā Jums manā dienestā būs pēdējā.

Jums man jāziņo par visu, kas notiek de Turvela kundzes mājā: par viņas veselību; vai viņai ir labs miegs; vai viņa ir skumīga vai jautra; vai bieži iet ciemos un kādus ļaudis apmeklē; vai viņa pieņem viesus un kas tie tādi; kā pavada laiku; vai nav neiecietīga pret kalponēm, it īpaši pret to, kuru bija paņēmusi līdzi uz šejieni; ko viņa dara vienatnē; vai lasot pilnīgi iedziļinās grāmatā vai reizēm šo nodarbību pārtrauc, lai pasapņotu; tas pats — kad viņa raksta. Padomājiet, kā iedraudzēties ar kalpotāju, kurš nes viņas vēstules uz pastu. Labi bieži piedāvājieties to izdarīt viņa vietā, un, kad viņš piekritīs, no-

sūtiet vienīgi tās, kas Jums liekas neinteresantas, pārējās atgādājiet man, sevišķi tās, kas adresētas de Volanža kundzei, ja tādas būtu.

Iekārtojieties tā, lai vēl kādu laiku varētu būt laimīgs 2ilī mīļākais. Ja viņai ir cits, kā Jums šķita, piedabūjiet viņu dalīties starp abiem; un neiedomājieties krist smieklīgā klīrībā: tādā gadījumā Jums klāsies gluži tāpat kā daudziem citiem, kas ir vairāk vērti nekā Jūs. Taču, ja Jūsu sāncensis ir pārāk uzmācīgs, ja Jūs, piemēram, pamanāt, ka viņš pa dienu pārāk nodarbina 2ilī un tāpēc viņa retāk uzturas kundzes tuvumā, aizdabūjiet viņu kaut kādā veidā prom no ceļa vai arī izaiciniet uz ķildu: no sekām nebaidieties, es Jūs atbalstīšu. Par visām lietām — neatstājiet to namu! Tikai uzcītīgais redz visu un redz skaidri. Ja gadījumā kāds no mājas ļaudīm tiek atlaists, pieteicieties tā vietā, izliekoties, ka pie manis vairs nekalpojat. Tādā reizē sakiet, ka esat mani atstājis, lai uzmeklētu mierīgāku un kārtīgāku namu. Galu galā papūlieties, lai tiktu pieņemts. Pa to laiku paturēšu Jūs arī savā dienestā; tas būs tāpat kā pie grāfienes de...; un beigās de Turvela kundze Jūs tāpat atalgos.

Ja Jums netrūks izveicības un centības, ar šiem norādījumiem vajadzētu pietikt, bet, lai uzmundrinātu gan vienu, gan otru, nosūtu Jums naudu. Te klātpieliktā zīmīte dod Jums tiesības, kā pats redzat, saņemt divdesmit piecus luidorus no mana pilnvarotā, jo esmu pārliecināts, ka Jums nav ne graša pie dvēseles. No šīs naudas, cik būs vajadzīgs, Jūs izlietosiet, lai pierunātu 2ilī sarakstīties ar mani. Pārējā noderēs ļaužu dzirdīšanai. Papūlieties, cik vien spējat, lai tas notiktu pie nama durvju sarga, tad viņam Jūsu ciemošanās būs patīkama. Taču neaizmirstiet, ka vēlos maksāt nevis par Jūsu izpriecām, bet par pakalpojumiem.

Pieradiniet 2ilī visu novērot un visu atstāstīt, arī to, kas viņai varētu likties nenozīmīgs. Labāk lai viņa uzraksta desmit lieku teikumu nekā atstāj neuzrakstītu vienu interesantu; un bieži tas, kas šķiet gluži nevērtīgs, tāds nemaz nav. Tā kā man uzreiz ir jābūt lietas kursā, ja notiek kaut kas tāds, kas Jums šķiet uzmanības vērts, Jās sūtīsiet Filipu jāšus uz ... ciemu^33; tur viņš paliks līdz jaunam rīkojumam. Kārtējai sarakstei pietiks ar pastu.

Esiet uzmanīgs un nepazaudējiet šo vēstuli! Pārlasiet to katru dienu, lai pārliecinātos, vai neesat kaut ko aizmirsis un vai tā vēl ir pie Jums. Un dariet visu, kas darāms, kad esmu Jūs pagodinājis ar savu uzticību. Zināt taču — kad esmu apmierināts ar Jums, Jūs būsiet apmierināts ar mani.

... pilī 17 ... gada 3. oktobrī

CII VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE DE ROZMONDA KUNDZEI

Jūs, kundze, ļoti brīnīsieties, uzzinot, ka esmu tik steidzami aizbraukusi no Jūsu pils. Šāds solis Jums liksies gluži ārkārtējs, taču pārsteigums kļūs vēl lielāks, kad uzzināsiet manas rīcības iemeslus. Varbūt Jums šķitīs, ka, tos uzticēdama, es izrādu zināmu necieņu mieram, kāds nepieciešams Jūsu gados, ka es pat atmetu dziļās godbijības jūtas, ko esat tik neapšaubāmi pelnījusi. Ak, piedodiet jel, kundze, bet mana sirds ir nospiesta; tā ilgojas dalīties savās sāpēs ar draudzeni, kas ir vienlīdz maiga un piesardzīga; kuru gan citu kā vienīgi Jūs es varētu izraudzīties? Uzskatiet mani par savu bērnu. Esiet pret mani tik laba kā māte — es to lūgtin lūdzu. Varbūt manas jūtas pret Jums dod kādas tiesības uz to.

Kur gan tas laiks, kad, pilnīgi nodevusies šīm slavējamām jūtām, es nepazinu tās, kuras, ielauzdamās dvēselē ar postošu trauksmi, mani tagad plosa, laupa spēku tās uzvarēt, kaut gan pienākums liek pret tām cīnīties? Ak, šis liktenīgais ceļojums mani ir pazudinājis...

Ko tad beidzot Jums pateikšu? Es mīlu, jā, es mīlu līdz neprātam. Ak vai! Šis vārds, kuru rakstu pirmo reizi, vārds, kurš tik daudzkārt lūgts un nekad nav teikts, — es maksātu ar savu dzīvību, lai vien pieredzētu laimīgo brīdi, kad drīkstētu pasacīt to cilvēkam, kas šīs jūtas iedveš; un tomēr man tas ir jāliedz — jāliedz bez gala! Viņš vēl apšaubīs manas jūtas; viņš domās, ka ir pamats būt neapmierinātam. Cik nelaimīga esmu! Kāpēc viņam nav tikpat viegli lasīt manā sirdī kā valdīt tajā? Jā, es ciestu mazāk, ja viņš zinātu, ka ciešu, taču pat Jums, kurai to rakstu, ir tikai vāja nojausma par šīm mokām.

Pēc īsa brīža bēgšu un dziļi sarūgtināšu viņu. Kad viņš vēl domās mani esam tuvu, es jau būšu tālu prom: stundā, kad ik dienas biju paradusi viņu redzēt, es būšu tur, kur viņš nekad nav bijis un kur es nedrīkstu ļaut viņam ierasties. Viss jau sagatavots ceļam; viss ir te, manu acu priekšā; lai kam pārlaižu skatienu, viss vēstī par nežēlīgo aizbraukšanu. Viss ir gatavs, tikai es pati ne! . .. Un, jo vairāk mana sirds liedzas, jo vairāk jūtu nepieciešamību to pakļaut.

Es, bez šaubām, savaldīšu savu sirdi, labāk tad mirt nekā dzīvot negodā. Jau tagad — to jūtu — esmu vairāk nekā negodīga, esmu izglābusi tikai šķīstību, tikumība izgaisusi. Vai atzīties Jums, ka par to, kas man vēl palicis, esmu pateicību parādā viņa augstsirdībai? Biju pārņemta no prieka viņu redzēt, dzirdēt viņa balsi, no lieglaimes just viņu savā tuvumā, no vislielākās laimes — apziņas, ka spēju darīt viņu laimīgu, un biju bez gribas un bez spēka; tā man tikko pietika cīņai, man tā bija par maz, lai pastāvētu; es drebēju draudošo briesmu priekšā un nespēju tām izbēgt. Ak jā, viņš redzēja manas mokas un žēloja mani. Kā gan lai viņš nebūtu man dārgs? Esmu viņam pateicīga vairāk nekā par dzīvību.

Ak, ja paliekot man vajadzētu drebēt tikai par dzīvību, — vai domājat, ka es būtu ar mieru braukt prom? Ko gan tā man dod, ja nav viņa, vai tad es nebūtu daudz laimīgāka, to zaudējot? Esmu nolādēta mūžīgi būt par nelaimi viņam un sev pašai; nedrīkstēšu nedz žēloties, nedz viņu mierināt; diendienā jāaizstāvas pret viņu un pašai pret sevi; jānopūlas, mokot viņu, kaut gan gribētos upurēt visu viņa laimes labā. Vai gan tāda dzīve na^ tūkstoškārtīga nāve? Taču tāds būs mans liktenis. Es tomēr to pacietīšu, man pietiks drosmes. Ak, Jūs, kuru esmu izraudzījusies sev par māti, pieņemiet manu zvērestu!

Pieņemiet arī zvērestu, ka nekad neslēpšu Jums nevienu savu soli, pieņemiet to, es lūgtin lūdzu; es to Jums lūdzu kā nepieciešamu atbalstu: kad būšu apņēmusies Jums pateikt visu, es pieradīšu vienmēr ticēt Jūsu klātbūtnei; Jūsu tikums aizstās manējo. Bez šaubām, es nekad nevēlēšos sarkt Jūsu priekšā; un, šī spēcīgā kavēkļa aizturēta, augstu vērtēdama Jūsu žēlsirdīgo draudzību, kura uzklausa manu vājumu, es to godināšu arī kā sargeņģeli, kas paglābs mani no kauna.

Tas ir jau jāizjūt, lai izteiktu tādu lūgumu. Liktenīgais

iepriekšējas uzticēšanās spēks! Kāpēc gan es nevairījos no slieksmes, kuru jutu dzimstam? Kāpēc biju tik lepnīga, ka iedomājos spējam pēc savas patikas to uzvarēt vai savaldīt? Nelga! Es tiešām īsti nepazinu mīlestību! Ak, ja būtu pret to vērsusies ar lielāku sparu, varbūt šīs jūtas nebūtu guvušas tādu varu pār mani! Varbūt tad nemaz nevajadzētu braukt prom vai arī, pat pakļaujoties šīm mokošajām jūtām, es varētu nesaraut visas saites, būtu gana, ja mēs retāk tiktos! Bet zaudēt visu uzreiz! Un uz visiem laikiem! Ak, mana draudzene ... Bet ko es daru! Pat Jums rakstīdama, es vēl maldos šajos noziedzīgajos nodomos. Ak, doties prom, doties prom, un lai mani upuri izpērk negribētos maldus!

Palieciet sveika, godājamā draudzene! Mīliet mani kā savu meitu, pieņemiet mani par tādu un esiet droša, ka, par spīti vājumam, es drīzāk vēlētos mirt nekā kļūt Jūsu necienīga.

.,, pilī 17,,, gada 3. oktobra rītā

CIII VĒSTULE

DE ROZMONDA KUNDZE DE TURVELA KUNDZEI

Es, mana dārgā daiļava, biju drīzāk apbēdināta par Jūsu aizbraukšanu nekā pārsteigta par tās iemeslu; pietiek ar mana ilgā mūža pieredzi un interesi, ko Jūs man iedvešat, lai gūtu skaidrību, kas norisinās Jūsu sirdī; un, ja gribu runāt atklāti, jāteic, ka savā vēstulē neesat man pasacījusi gandrīz vai neko jaunu. Ja par visu būtu uzzinājusi tikai no tās, es vēl nesaprastu, kurš ir tas, ko mīlat, jo, visu laiku runādama par viņu, Jūs ne reizi neesat uzrakstījusi viņa vārdu. Man tas nav vajadzīgs — es labi zinu, kurš tas ir. Taču to ievēroju, jo atcerējos, ka tāda vienmēr ir bijusi mīlestības valoda. Redzu, ka viss joprojām notiek tāpat kā agrākos laikos.

Man nekad nebūtu nācis prātā, ka atgriezīšos pie tik senām atmiņām, kuras maniem gadiem šķiet pavisam nepiemērotas. Taču kopš vakardienas es ilgi jo ilgi esmu rakņājusies tajās, vēlēdamās atrast kaut ko Jums noderīgu. Bet ko gan citu varu darīt kā Jūs apbrīnot un just Jums līdzi? Gribu uzteikt Jūsu prātīgumu, taču tas mani satriec, jo jāsecina, ka Jums tāda rīcība likusies nepieciešama; un tad nav viegli visu laiku turēties tālu no tā, kurš bez mitas saista sirdi.

Tomēr nevēlos laupīt Jums drosmi. Nekas Jūsu daiļajai dvēselei nevar būt neiespējams; un, ja kādu dienu Jums nelaimīgā kārtā ir jāpaklūp (lai Dievs Jūs no tā pasargā!), ticiet man, dārgā draudzene, atstājiet sev vismaz mierinājumu, ka esat cīnījusies no visa spēka. Turklāt — ko neiespēj cilvēka tiklība, to iespēj Dieva vēlība. Varbūt jau drīz viņš izstieps pār Jums savu sargājošo roku — un Jūsu tikums, drausmīgajos cīniņos pārbaudīts, iznāks no tiem jo skaidrāks un spožāks. Ceriet, ka spēks, kura Jums šodien pietrūkst, radīsies rīt. Nedomājiet, ka tas Jums dos atelpu, bet smelieties tajā vīrišķību, lai liktu lietā visas savas spējas.

Atstājot providencei Jūsu aizsargāšanu briesmās, pret kurām man nav nekādu līdzekļu, es paturu savās rokās atbalstu un mierinājumu, cik tas būs manos spēkos. Es neatvieglošu Jūsu mokas, bet dalīšos tajās. Tāpēc labprāt pieņemšu Jūsu grēksūdzes. Jūtu, ka Jūsu sirdij vajadzētu alkt pēc atklāšanās. Es Jums sniedzu savējo: gadi to vēl nav padarījuši tik saltu, ka tā būtu nejūtīga pret draudzību. Jūs vienmēr to atradīsiet atvērtu. Tas ir vājš mierinājums Jūsu ciešanās, taču vismaz neraudāsiet viena; un, kad šī nelaimīgā mīlestība pārlieku paņems Jūs savā varā, spiedīs runāt, būs labāk, ja runāsiet ar mani nekā ar viņu. Redziet nu, tagad rakstu tāpat kā Jūs un ceru, ka neviena no mums neiedomāsies nosaukt vārdu, turklāt mēs labi saprotam viena otru.

Nezinu, vai ir labi Jums sacīt, ka, manuprāt, Jūsu aizbraukšana viņu ļoti satrauca; varbūt prātīgāk būtu par to nerakstīt, taču man nepatīk piesardzība, kas skumdina draugus. Tomēr esmu spiesta vairāk par to nerunāt. Mana vājā redze un drebošā roka liedz rakstīt garas vēstules, ja tas jādara man pašai.

Tātad palieciet sveika, dārgā daiļā draudzene, palieciet sveika, mīļais bērns; jā, es labprāt pieņemu Jūs par meitu, jo patiešām esat apveltīta ar visu, kas spēj darīt māti lepnu un laimīgu.

... pilī 17 ... gada 3. oktobrī

CIV VĒSTULE

MARĶĪZE DE MERTEIJA DE VOLANŽA KUNDZEI

Patiešām, mana mīļā un dārgā draudzene, es tikko spēju apspiest iedomību, lasot Jūsu vēstuli. Kā! Jūs mani pagodināt ar pilnīgu uzticēšanos! Pat tiktāl, ka lūdzat man padomus! Ak, jūtos bezgala laimīga, ka tādā mērā esmu iemantojusi labvēlīgu spriedumu no Jūsu puses, ja vien tas neizriet tikai no draudzības jūtām. Taču, lai kāds būtu šīs laipnības iemesls, manai sirdij tā nekļūst mazāk dārga; un, ja esmu to ieguvusi, manās acīs tas ir vēl viens iegansts jo vairāk pūlēties būt tās cienīgai. Tad nu es (taču neiedomājoties, ka varētu dot Jums padomus) brīvi izklāstīšu savu domāšanas veidu. Es par to neesmu droša, jo tas ir atšķirīgs no jūsējā, tomēr, kad būšu izskaidrojusi savus apsvērumus, Jūs varēsiet par tiem spriest; un, ja Jūs tos noraidīsiet, es jau iepriekš parakstos zem Jūsu lēmuma. Būšu vismaz tik saprātīga, ka neiedomāšos sevi esam gudrāku par Jums.

Ja tomēr šo vienīgo reizi vajadzēs dot priekšroku maniem ieskatiem, iemesls tam būs meklējams mātes mīlestības maldos. Tās ir slavējamas jūtas, tāpēc, domājams, esat ar tām apveltīta. Cik skaidri tās tiešām izpaužas viedoklī, kādu esat mēģinājusi ieņemt! Tā tas ir — ja Jums reizēm iznāk kļūdīties, tad vienīgi tikumu izvēlē.

Manuprāt, ja tiek izlemti citu likteņi, pirmā vietā jāliek apdomība, it īpaši tad, kad vajag nodibināt svētās un nesaraujamās saites, kādas ir laulība. Tā ir reize, kad vienlīdz gudrai un mīlošai mātei, kā Jūs pareizi sakāt, jāpaUdz meitai ar savu pieredzi. Un es Jums vaicāju — kas gan cits būtu darāms, ja ne meitas dēļ jāizšķiras starp to, kas patīk, un to, kas pieklājas.

Vai tā nebūtu mātes cieņas un varas aizskaršana, vai nebūtu tās noliegšana, ja to pakļautu parastai iegribai, kuras šķietamais spēks valda vienīgi pār tiem, kas tās baidās, un kura izgaist, tiklīdz to neņem vērā? Es pati nekad neesmu ticējusi tādām aizraujošām un nepārvaramām kaislībām, ar kurām kā norunājuši mēģinām izskaidrot visas mūsu sabiedrības nejēdzības. Es nevaru iedomāties, kā aizraušanās, ko vienā mirklī redz uzliesmojam un nākamajā — apdziestam, varētu būt stiprāka par nesatricināmajiem kaunības, godīguma un pazemības principiem; un es nedomāju, ka sievietei, kura tos pārkāpj, šķietamā kaislība būtu labāks attaisnojums nekā zaglim naudas kāre vai slepkavam — atriebības alkas.

Ak, kurš gan varētu sacīt, ka nekad nav cīnījies pret šiem maldiem! Taču vienmēr esmu centusies sevi pārliecināt, ka iespējams turēties tiem pretī, ja vien ir vēlēšanās, uņ līdz šim mana pieredze ir apliecinājusi tāda sprieduma pareizību. Kas gan būtu tikums bez pienākumiem, ko tas uzliek? Tam kalpot nozīmē upurēt, un atalgojums jāmeklē mūsu sirdīs. Šīs patiesības varētu noliegt vienīgi tie, kuriem ir izdevīgi tās nezināt un kuri, jau samaitāti būdami, cer uz mirkli radīt šķietamību, mēģinādami sliktu uzvedību attaisnot ar viegli apgāžamiem spriedelējumiem.

Bet vai par kaut ko tādu jābaidās, ja runa ir par vienkāršu un biklu bērnu, par bērnu, kurš dzimis Jums un kura audzināšana vienkāršības un tiklības garā varēja vienīgi nostiprināt labās dabas dāvanas? Un tomēr tieši šīm bailēm, kuras uzdrošinos nosaukt par pazemojošām, Jūs gribat upurēt izdevīgās laulības, ko Jūsu gudrība viņai sagatavojusi! Man ļoti patīk Dansenī; un jau sen, kā pati zināt, es tikai retumis sastopu de Žerkūra kungu, taču draudzība, ko izjūtu pret vienu, un vienaldzība pret otru nebūt neliedz man saskatīt atšķirību starp abām šīm partijām.

Piekrītu, izcelšanās abiem ir vienāda, taču viens ir bez mantas, bet otra bagātība ir tāda, ka, pat nebūdams dižciltīgs, viņš spētu sasniegt visu. Esmu pilnīgi vienis prātis ar Jums, ka bagātība vēl nenes laimi, taču jāatzīst arī, ka tā stipri atvieglo laimes sasniegšanu. De Volanža jaunkundze, kā Jūs sakāt, ir pietiekami bagāta diviem: tomēr sešdesmit tūkstoši livru rentes, ko viņa saņems, nemaz nav tik daudz, ja saucas Dansenī vārdā, ja grib iekārtot un uzturēt namu, kāds būtu tā cienīgs. Mēs vairs nedzīvojam de Seviņē kundzes laikos. Greznība paņem visu: tā tiek pelta, taču atdarināt to vajag, un galu galā pārmērības aprij nepieciešamo.

Kas attiecas uz personiskajām īpašībām, kurām pilnīgi pamatoti piešķirat tik lielu svaru, de Žerkūra kungam šajā ziņā, bez šaubām, neko nevar pārmest, turklāt viņš to ir pierādījis. Es gribētu ticēt un es patiešām ticu, ka Dansenī nav ne par matu sliktāks, bet vai esam par to tik drošas?

Tiesa, līdz šim viņš nav kritis saviem gadiem raksturīgajos maldos, un, par spīti pašreizējai modei, viņam piemīt slieksme uz labu sabiedrību, tā jauneklim ir laba zīme nākotnei, bet kas var zināt, vai par šo šķietamo apdomību viņam nav jāpateicas ierobežotajiem līdzekļiem? Pat ja cilvēks vēlas kļūt par blēdi un krāpnieku, viņam vajadzīga nauda, lai būtu spēlmanis un brunču mednieks, un ir iespējams arī labprāt nodoties netikumiem, no kuru pārmērībām tomēr baidās. Turklāt viņš nepavisam nebūtu nedz pirmais, nedz pēdējais, kurš apgrozās labā sabiedrībā tikai tāpēc, ka neko citu nevar iesākt.

Es nesaku (lai Dievs pasarga!), ka to visu rakstu, zīmējoties tieši uz viņu, tomēr tāda izvēle, bez šaubām, būtu risks. Un kā gan Jūs pati sev pārmestu, ja izrādītos, ka tā ir nepareiza! Ko Jūs atbildētu savai meitai, kura sacītu: «Māt, es biju jauna un nepieredzējusi, biju kritusi saviem gadiem piedodamos maldos, taču debesis, paredzēdamas manu vājumu, deva man gudru māti, kas varētu novērst ļaunumu un pasargāt no kļūdām. Kāpēc, aizmirsdama piesardzību, jūs piekritāt manai nelaimei? Vai gan laulāto draugu vajadzēja izraudzīties man, kas nekā nezināja par laulības dzīvi? Vai jums, ja es to būtu vēlējusies, nevajadzēja stāties pretī manai iedomai? Bet man taču nekad nav radusies tāda neprātīga vēlēšanās. Biju nolēmusi jums paklausīt un nekurnēdama gaidīju jūsu izvēli; nekad neesmu rāvusies ārā no padevības, kāda jums pienācās, tomēr šodien ciešu mokas, kas lemtas vienīgi dumpīgiem bērniem. Ak, jūsu vājums mani ir pazudinājis...» Iespējams, ka godbijība apspiedīs žēlabas, taču mātes mīlestība tās nojautīs, un Jūsu meitas varbūt slēptās asaras tik un tā nomāks Jūsu sirdi. Kur tad Jūs meklēsiet mierinājumu? Vai tajā trakajā mīlestībā, pret kuru Jums vajadzētu nocietināt viņas sirdi, bet kurai, tieši pretēji, esat ļāvusi to iekarot?

Es nezinu, dārgā draudzene, vai man pret šo kaislību nav pārāk liels aizspriedums, taču es to uzskatu par bīstamu pat laulībā. Tas nenozīmē, ka es nopeltu godīgas un maigas jūtas, kas izdaiļo laulības saites un vērš tīkamākus dažus pienākumus, kurus tās uzliek, taču ne jau tām šīs saites jāveido; mēs nedrīkstam visu savu dzīvi kārtot pēc mirkļa iedomas. Patiešām, lai izvēlētos, vajag salīdzināt, bet kā lai to izdara, ja mūs nodarbina viens vienīgs cilvēks, ja pat viņu savā skurbumā un apdullumā nespējam novērtēt?

Varat man ticēt, ka esmu sastapusi dažu labu sievieti, ko piemeklējusi šī bīstamā kaite; vairākas man ir izkratījušas sirdi. Viņās klausoties, šķiet, ka nav nevienas, kuras iemīļotais nebūtu pati pilnība, taču šķietamais cildenums pastāv tikai pašu sieviešu apziņā. Viņu satrauktie prāti sapņo tikai par jaukumiem un tikumiem, viņas tos izdomā pēc sirds patikšanas; tas ir dievības ietērps, ko bieži vien valkā gaužām pretīgs elks, tomēr, lai kāds tas būtu, tiklīdz nelaimīgās to ir izrotājušas, viņas, pašas sava darba apstulbinātas, metas tā priekšā ceļos dziļā pielūgsmē.

Vai nu Jūsu meita nemīl Dansenī, vai arī ir kritusi par upuri šādai iedomai; tā ir kopīga kaite viņiem abiem, ja mīlestība radusi pretmīlu. Tā Jūsu nodoms savienot viņus uz mūžu balstās tikai uz neapgāžamu patiesību, ka viņi viens otru nepazīst, nemaz nevar pazīt. Bet, Jūs iebildīsiet, vai tad de Zerkūra kungs un mana meita viens otru pazīst labāk? Bez šaubām, nē; taču viņi vismaz nav maldīgās domās viens par otru, viņi tikai nav pazīstami. Kas šādā gadījumā notiek ar diviem laulātiem draugiem, kurus es uzskatītu par godīgiem? Viņi pētī viens otru, vēro sevi un viens otru, vērtē un drīz vien saprot, ka kopīga miera labad jāpiekāpjas iegribās un prasībās. Šie mazie upuri nav grūti nesami, jo tie ir abpusēji un iepriekš paredzēti — drīz no tiem dzimst savstarpēja labvēlība; un pieradums, kas drīz vien nostiprina visas tieksmes, kuras neiznīdē, pamazām noved pie maigās draudzības, kas savienojumā ar cieņu, manuprāt, rada īsto, nesatricināmo laulības laimi.

Mīlestības iedomas var būt bezgala skaistas — bet kurš gan nezina, ka tām tikpat nav ilgs mūžs? Un cik daudz briesmu slēpj to sabrukuma mirklis! Tad niecīgākā kļūda liekas briesmīga un nepanesama, jo ir pretrunā ar iedomāto pilnību, kas mūs apmājusi. Katrs no laulātajiem tomēr domā, ka mainījies ir tikai otrs un ka viņš pats joprojām ir tikpat vērtīgs, kā maldu mirklī šķita. Viņš pats vairs nejūt burvības varu, bet brīnās, ka nespēj to izsaukt; viņš jūtas pazemots: ievainotā patmīlība sarūgtina, vairo kļūdas, izraisa īgnumu un ir par cēloni naidam; un par pliekaniem priekiem beigās jāmaksā ar ilgām ciešanām.

Lūk, dārgā draudzene, tā es domāju par jautājumu, kas mūs nodarbina; es neuztiepju savus uzskatus, es tos tikai izklāstu; jāizšķiras Jums. Taču, ja paliekat pie savas pārliecības, lūdzu, dariet man zināmus savus spriedumus, kas pārspētu manējos: es būtu ļoti priecīga, ja varētu no Jums ko mācīties un it īpaši — būt mierīga par likteni, kāds gaida Jūsu mīļo bērnu, kura laimi vēlos no visas sirds gan aiz draudzības pret viņu, gan draudzības dēļ, kas mani saista pie Jums uz visu mūžu.

Parīzē 17... gada 4: oktobrī

CV VĒSTULE

marķīze de merteija sesilai volanžai

Redziet nu, mazā, Jūs esat galīgi saskaitusies, galīgi nokaunējusies, un šis de Valmona kungs gan ir slikts cilvēks, vai ne? Kā! Viņš iedrošinās izturēties pret Jums kā pret sievieti, kuru no tiesas mīl! Viņš Jums dara zināmu to, ko uzzināt Jūs vai mirstat aiz ziņkāres! Patiesi, tāda rīcība ir pilnīgi nepiedodama. Un Jūs savukārt gribat palikt tikumīga savam iemīļotajam (kurš nav tik neatlaidīgs); Jūs mīlestībā dievināt tikai mokas, nevis baudas! Neko labāku nevar iedomāties, un Jūs lieliski iederētos kādā romānā. Kaut kas no mīlestības, kaut kas no ciešanām, visam pāri — tikumība, cik daudz jaukumu! Visā šajā spožumā, patiesību sakot, kļūst maķenīt garlaicīgi, bet tas taču tik lieliski izskatās!

Paraugieties uz šo nabaga bērnu, kā tas iežēlina sirdi! Un otrā rītā loki zem acīm! Un ko Jūs teiktu, ja tādi būtu Jūsu mīļotajam? Nomierinieties, skaisto eņģei, vienmēr taču tā nebūs! Visi vīrieši jau nav tādi kā Valmons. Un vēl: nekad neiedrošinieties tā skatīties! Ak, nu protams, Jums tam bija pilnīgs pamats; visiem uzreiz kļūst skaidra Jūsu dēka. Tomēr, ticiet man, ja tā būtu noticis, sievietes un pat jaunavas prastu skatīties kautrīgāk.

Par spīti uzslavām, ko esmu spiesta Jums izteikt, tomēr, kā pati redzat, ir jāsecina, ka Jūsu šedevrs nav īsti izdevies — vēl taču vajadzēja visu pastāstīt māmiņai. Un Jūs to tik labi iesākāt! Jau metāties viņas apkampienos, jau šņukstējāt, un arī viņa raudāja — kāda poētiska aina! Cik žēl, ka tā palikusi nepabeigta! Jūsu maigā māmiņa ir gluži laimīga par izdevīgo gadījumu un, lai uzmundrinātu Jūs tikumības ceļā, būtu Jūs ieslodzījusi klosterī uz visu mūžu. Tur Jūs varētu mīlēt Dansenī, cik vien vēlētos, bez sāncenšiem un bez grēka; Jūs varētu bēdāties pēc sirds patikšanas; un Valmons — par to varat nešaubīties — nebūtu pārtraucis Jūsu ciešanas ar nejaušām baudām.

Nopietni — vai tiešām piecpadsmit gadu vecumā iespējams būt tik bērnišķīgai kā Jūs? Jums bija gan iemesls sacīt, ka neesat manas laipnības cienīga. Taču gribu būt Jūsu draudzene — Jums tas ir nepieciešams, ņemot vērā, kāda ir Jūsu māte un kādu vīru viņa grib Jums dot! Bet, ja Jūs nepacentīsieties kļūt prātīgāka, ko gan, jūsuprāt, ar Jums var iesākt? Uz ko lai cer, ja tas, kas meitenēm liek nākt pie prāta, Jums turpretī to laupa?

Ja Jūs spētu piespiest sevi kādu brīdi padomāt, pati atskārstu, ka Jums vajadzētu nevis žēloties, bet priecāties. Tomēr Jūs kaunaties, un tas šķiet nepatīkami. Ak, nomierinieties — kauns, kas rodas mīlestības dēļ, ir līdzīgs sāpēm, kuras tajā cieš: to izjūt tikai vienreiz. Pēc tam to var vēl tēlot, taču vairs nejūt. Tomēr bauda paliek, un tas jau kaut kas ir. Es pat no Jūsu čalošanas sapratu, ka Jums tā var nozīmēt ļoti daudz. Raugiet, vajag mazliet labas gribas. Tas satraukums, kas Jums liedza rīkoties tā, kā Jūs runājāt, kas aizstāvēšanos vērta tik grūtu, kas Jūs it kā sarūgtināja, kad Valmons gāja prom, — vai visu to izraisīja kauns? Vai varbūt bauda? Un viņa runas veids, kad nav saprotams, kā atbildēt, — vai tas neizrietēja no viņa rīcības veida? Ak, meitenīt, Jūs melojat — un melojat savai draudzenei! Tas nav labi. Bet lai nu paliek.

Tas, kas visiem citiem būtu bauda un varētu būt tikai bauda, Jūsu stāvoklī kļūst par īstu laimi. Patiesi, ja nu Jūs atrodaties starp māti, kura Jums jāmīl, un iemīļoto, kuram Jūs vēlaties palikt dārga uz mūžiem, — vai tiešām neredzat, ka vienīgais līdzeklis, kā gūt panākumus gan pie viena, gan otra, ir nodoties kādam trešajam? Izklaidējoties jaunā dēkā, Jūs mātei šķitīsiet padevīgs bērns, kas upurē viņai netīkamu aizraušanos, bet mīļotā acīs iemantosiet atzinību par neatlaidīgu aizstāvēšanos. Bez gala apliecinādama savu mīlestību, Jūs nedosiet tās pēdējo pierādījumu. Šis atteikums, kurš Jūsu pašreizējā stāvoklī ir visai viegls, bez šaubīšanās tiks pierakstīts Jūsu tikumībai; varbūt viņš gaudīsies, taču mīlēs jo vairāk, un, lai gūtu divkāršu labumu — mātes acīs ziedojot mīlestību un otra acīs — pretojoties. Jums vajadzēs tikai baudīt priekus. Ak, cik daudzas sievietes ir zaudējušas labo slavu, kura būtu rūpīgi saglabāta, ja viņām būtu iespēja gūt tādu atbalstu!

Vai šāda rīcība, ko es iesaku, Jums neliekas visprātīgākā un arī vistīkamākā? Vai zināt, ko esat ieguvusi par lādu cenu? Jūsu māte nākusi pie pārliecības, ka Jūsu pastiprināto bēdu cēlonis ir mīlestības pastiprināšanās, viņa jūtas aizskarta un sodu pagaidām atliek tikai tālab, ka vēlas par to drošāk pārliecināties. Tikko saņēmu viņas vēstuli — viņa darīs visu, lai mēģinātu no Jūs pašas izvilināt atzīšanos. Viņa man raksta, ka varbūt pat ieteiks Jums Dansenī par laulātu draugu; tas tiks darīts, lai pamudinātu Jūs runāt. Un, ja, viltus maiguma savaldzināta, atbildēsiet no tīras sirds, kas tad drīz noslēgsies uz ilgu laiku, varbūt pat uz mūžu, Jūs varēsiet atliku likām liet asaras par savu aklo uzticēšanos.

Viltu, ko viņa grib vērst pret Jums, vajag uzvarēt ar viltu. Tad sāciet ar to, ka vairāk slēpiet viņai savas bēdas un lieciet noticēt, ka mazāk domājat par Dansenī. Viņa šādu domu pieņems jo vieglāk tāpēc, ka tādas jau mēdz būt atšķirtības sekas; un viņa būs Jums sevišķi pateicīga tālab, ka varēs justies lepna par savu piesardzību, kas iedvesusi viņai domu šādi rīkoties. Taču, ja viņai paliks vēl kādas šaubas un viņa turpinās Jūs pārbaudīt, ja sāks runāt par laulībām, palieciet pie padevības, kas pieklājas īsti dižciltīgai jaunavai. Patiešām, kādas briesmas tad Jums draud? Lai kāds būtu vīrs, viņi visi ir vienā vērtē; un pat visapgrūtinošākais tomēr nav tik uzmācīgs kā māte.

Kad māte būs ar Jums vairāk apmierināta, viņa Jūs beidzot izprecinās; un tad, kļūdama rīcībā brīvāka, Jūs pēc pašas vēlēšanās varēsiet pamest Valmonu un ņemt Dansenī vai arī paturēt abus divus. Jo lieciet vērā: Jūsu Dansenī ir visai mīļš, bet pieder pie vīriešiem, kurus dabū, kad vēlas, un tik, cik vēlas; tātad pret viņu var izturēties, kā ienāk prātā. Turpretī ar Valmonu ir citādi: viņu grūti paturēt un bīstami pamest. Attiecībās ar viņu vajadzīga liela izveicība vai arī, ja tās nav, pilnīga pakļāvība. Bet Jums var izdoties arī viņu saistīt pie sevis kā draugu — tā būtu īsta laime! Viņš tūlīt padarītu Jūs par vienu no pirmajām sievietēm mūsu sabiedrībā. Ievērojams stāvoklis tiek sasniegts tieši tā, nevis ar asarām un sarkšanu kā tad, kad mūķenes lika Jums ēst pusdienas, stāvot uz ceļiem.

Tātad, ja būsiet prātīga, papūlēsieties salīgt mieru ar Valmonu, kurš droši ir ļoti dusmīgs uz Jums, un, tā kā jāprot savas muļķības labot, nebaidieties parādīt viņam zināmu pretimnākšanu; tikpat labi Jūs drīz vien sapratīsiet, ka vīrieši sper mums pretī soli pirmie, bet mēs gandrīz vienmēr esam spiestas to darīt pēc tam. Iegansts Jums

jau ir: Jūs taču nedrīkstat šo vēstuli paturēt pie sevis; es prasu, lai Jūs to nododat de Valmona kungam, tiklīdz esat izlasījusi. Taču neaizmirstiet vēstuli pēc tam atkal aizzīmogot. Pirmām kārtām — lai viņš domā, ka esat mainījusi izturēšanos pret viņu tāpēc, ka esat kļuvusi gudrāka, turklāt nedrīkst radīt iespaidu, ka esat guvusi padomus šajā vēstulē. Un Jūs esat vienīgā pasaulē, pret kuru izjūtu tik lielu draudzību, ka spēju visu to pateikt.

Palieciet sveika, daiļo eņģei, sekojiet maniem padomiem, un Jūs man pateiksiet, vai atrodat tos par labiem.

P.S. Starp citu, biju aizmirsusi... vēl pāris vārdu. Papūlieties turpmāk izkopt savu stilu. Jūs joprojām rakstāt kā bērns. Es labi saprotu, kāpēc tā: tas nozīmē, ka Jūs sakāt visu, ko domājat, un neko tādu, ko nedomājat. Tā varam runāt savā starpā, jo mums vienai no otras nekas nav slēpjams, bet ar visiem citiem! It īpaši ar iemīļoto! Jūs vienmēr liksieties maza muļķīte. Jūs taču labi saprotat, ka, rakstot kādam, Jūs to darāt viņa, nevis sevis dēļ, tāpēc Jums mazāk jāpūlas izteikt to, ko domājat, nekā to, kas viņam visvairāk patīk.

Palieciet sveika, mīļā sirds: es Jūs skūpstu un nerāju cerībā, ka turpmāk būsiet prātīgāka.

Parīzē 17... gada 4. oktobrī

CVI VĒSTULE

MARĶĪZE de merteija vikontam de valmonam

Brīnumaini, vikont, un šā gājiena dēļ esmu pēc Jums tīri vai bez prāta! Starp citu, pēc Jūsu pirmās vēstules otrā jau bija gaidāma, tāpēc tā mani nemaz nepārsteidza; kad, lepodamies ar saviem panākumiem, Jūs pasteidzāties pieprasīt atalgojumu un jautājāt man, vai esmu gatava, man bija skaidrs, ka tam vēl laika diezgan. Jā, goda vārds, lasot skaisto maigās scēnas aprakstu, kura Jūs tik dziļi aizkustināja, iedomājoties Jūsu savaldību, kas ir mūsu labāko bruņniecības laiku cienīga, es nezin cik reižu nodomāju: lūk, tas ir zaudēts gājiens.

Bet citādi taču nemaz nevarēja būt. Ko gan, jūsuprāt, lai iesāk nabaga sieviete, kura padodas, bet kuru neņem? Šādā reizē vismaz jāglābj gods; un mūsu prezidenta kun-

dze tieši to arī dara. Kas attiecas uz mani, es jūtu, ka viņas rīcībā patiešām ir kaut kas iespaidīgs, tāpēc domāju, ka pati tā rīkošos pirmajā piemērotajā kaut cik nopietnajā gadījumā. Taču stingri apsolu — ja tas, kura dēļ to darīšu, tādu izdevību neizmantos labāk par Jums, viņš katrā ziņā dabūs atteikties no manis uz visiem laikiem.

Redziet nu, Jūs esat palicis tukšā, atrazdamies starp divām sievietēm, no kurām vienai jau bijis otrās dienas rīts un otra to vien cerējusi! Nu labi! Jūs mani uzskatīsiet par lielībnieci un sacīsiet, ka pēc tiesas visi ir gudri, taču varu zvērēt, ka tieši to gaidīju. Tas tāpēc, ka savā mākslā neesat īsti apdāvināts; Jūs protat tikai to, ko jau esat iemācījies, Jūs neizgudrojat neko. Un tā, tiklīdz apstākļi vairs neatbilst Jūsu parastajai rīcībai, kad Jums jānovirzās no iebrauktā ceļa, Jūs kļūstat bezpalīdzīgs kā skolnieks. Beidzot — viena izdarās kā īsts bērns, otra atgriežas pie tiklības, un Jūs apjūkat, jo tas negadās katru dienu un Jūs neprotat to nedz paredzēt, nedz tikt ar to galā. Ak, vikont, vikont! Jūs mani mācāt nespriest par vīriešiem pēc viņu panākumiem; un drīz vien par Jums vajadzēs sacīt: toreiz gan viņš bija brašs! Un, kad esat darījis muļķību pēc muļķības, Jūs meklējat palīdzību pie manis! Varētu domāt, ka mans vienīgais uzdevums ir labot Jūsu kļūdas! Tiesa, darba pietiktu visam mūžam.

Lai kā tas būtu, vienu no šīm dēkām Jūs uzsākāt pret manu gribu, un tajā es neiejaucos; otro, ar kuru parādījāt man zināmu laipnību, uzskatu arī par savējo. Ar klāt-pielikto vēstuli, kuru papriekš izlasīsiet un tad nodosiet mazajai Volanžai, papilnam pietiks, lai Jūs viņu atgūtu, taču es Jūs lūdzu — parūpējieties mazliet par šo bērnu, un mēs kopīgiem spēkiem novedīsim izmisumā gan viņas māti, gan Žerkūru. Devas var bez bažām pastiprināt. Man ir pilnīgi skaidrs, ka mazā nebūt nenobīsies; un, kad savus nodomus būsim piepildījuši, lai viņa dara, ko grib.

Mani viņa vairs neinteresē nemaz. Kādreiz gandrīz biju iecerējusi iztaisīt no viņas vismaz otrās šķiras intriganti un ņemt viņu savā paspārnē, lai viņa man līdzās tēlotu otrās lomas, taču redzu, ka mazā nav pietiekami apdāvināta: viņai piemīt muļķīga vientiesība, kas nav padevusies pat Jūsu īpašajiem paņēmieniem, un tajos taču nekā nav pietrūcis; manuprāt, tā ir visbīstamākā kaite, kāda vien sievieti var piemeklēt. It sevišķi tā liecina par gandrīz vienmēr nedziedināmu rakstura vājumu, kas turas pretī visam; tas nozīmē — ja mēs mēģināsim iztaisīt no meitenes intriganti, mēs viņu padarīsim tikai par viegli iegūstamu sievieti. Un es nezinu neko pliekanāku par muļķīgu vieglprātību, kas atdodas, nezinot, kā un kāpēc to dara, vienīgi tālab, ka tai uzbrūk un tā nespēj aizstāvēties. Tādas sugas sievietes nav gluži nekas cits kā baudas rīki.

Jūs sacīsiet, ka tas vien jau jādara un ka mūsu nodomiem ar to pietiek. Lai tā būtu! Taču neaizmirsīsim, ka no šīm te vieglprātēm visa sabiedrība drīz vien uzzina, kas ir to atsperes un kas tās darbina, tādēļ, lai mazo izmantotu, nepakļaujoties briesmām, ir jāpasteidzas, laikā jāapstājas un pēc tam šī atspere jāsalauž. Patiesībā mums netrūkst līdzekļu, lai tiktu no viņas vaļā, un Žerkūrs vienmēr būs gatavs sievu ieslodzīt, tiklīdz mēs to gribēsim. Kad laulātajam draugam vairs nepaliks ne mazāko šaubu par viņas necienīgo uzvedību, kad tā būs zināma un pienācīgi novērtēta sabiedrībā — kāda mums daļa, lai taču viņš atriebjas, lai tikai negūst mierinājumu savā sarūgtinājumā. To, ko es saku par laulāto draugu, Jūs, bez šaubām, domājat par māti, tātad jārīkojas tieši tā.

Kā varat noprast no manas vēstules mazajai, esmu izlēmusi, ka vislabāk būs viņu drusku pasteidzināt; tas ir ļoti svarīgi ari tāpēc, ka nedrīkst atstāt viņas rokās neko tādu, kas varētu mūs nodot, un es Jūs lūdzu ņemt to vērā. Ja tiek ievērota piesardzība, es uzņemos morālo pusi, pārējais paliek Jūsu ziņā. Ja vēlāk tomēr redzēsim, ka vientiesība iet mazumā, mums vienmēr pietiks laika grozīt plānus. Tik un tā mums reiz vajadzētu ķerties pie tā, ko darīsim tūlīt, un mūsu pūliņi nekādā gadījumā nebūs veltīgi.

Vai zināt, ka manējie gandrīz pagaisa vējā un Žerkūra laimīgā zvaigzne tikko neuzvarēja manu gudrību? Pat de Volanža kundzei uznāca mātes jūtu uzplūdi! Viņa jau gribēja atdot savu meitu Dansenī! Lūk, ko nozīmēja šī neparasti maigā interese, kādu Jūs pamanījāt nākamajā rītā. Un atkal Jūs būtu šā nepārspējamā šedevra iemesls! Mīlošā māte laimīgā kārtā atrakstīja man, un es ceru, ka mana atbilde grozīs viņas domas. Es tik daudz pļāpāju par tikumību un, galvenais, tā glaimoju, ka viņai noteikti jāpiekrīt maniem apsvērumiem.

Žēl, ka man nebija laika pārrakstīt savu vēstuli, lai parādītu, cik stingra ir mana morāle. Jūs redzētu, kā es nicinu sievietes, kuras ir tiktāl samaitātas, ka atļaujas mīļāko! Cik ērti ir būt tikumības sludinātājam vārdos! Tas sagādā nepatikšanas vienīgi citiem un mūs nekādi netraucē ... Turklāt man nav palicis nezināms, ka labajai kundzei jaunības gados ir bijušas savas vājības tāpat kā kurai katrai citai, un man nemaz nebija nepatīkami viņu pazemot vismaz sirdsapziņas priekšā; tas mazliet atvieglo manējo, kura cieš slavas dziesmu dēļ. Un tā nodoms sagādāt nepatikšanas Žerkūram deva man drosmi tajā pašā vēstulē rakstīt par viņu tikai labu.

Palieciet sveiks, vikont; pilnam atzīstu Jūsu nodomu vēl kādu laiku palikt turpat, kur esat. Man nav nekādu iespēju paātrināt Jūsu gājienus, taču iesaku pakavēt laiku ar mūsu kopīgo aizbildināmo. Kas attiecas uz mani, par spīti Jūsu galantajam atgādinājumam, kā pats redzat, vēl vajag pagaidīt; un Jūs, bez šaubām, piekritīsiet, ka tā nav mana vaina.

Parīzē 17 ... gada 4. oktobrī

CVII VĒSTULE

AZOLANS VIKONTAM DE VALMONAM

Kungs,

izpildīdams Jūsu gribu, tūlīt pēc Jūsu vēstules saņemšanas devos pie Bertrāna kunga, kas man iedeva divdesmit piecus luidorus, kā bijāt viņam vēlējis. Es lūdzu vēl divus priekš Filipa, kuram liku jāt prom tūlīt, kā kungs prasīja, un kuram nebija naudas, bet Jūsu pilnvarotā kungs to negribēja dot, jo neesot Jūsu rīkojuma. Biju spiests naudu iedot pats, un kungs būs tik labs to man pierēķināt.

Filips aizjāja vakarvakarā. Es viņam piekodināju neatstāt to traktieri, lai varētu viņu droši tur atrast.

Tūlīt pat aizgāju uz prezidenta kundzes namu satikt Žilī jaunkundzi, bet viņa jau bija prom, un es varēju parunāties tikai ar Laflēru, no kura neko neuzzināju, jo kopš atgriešanās viņš namā bijis vienīgi ēdienreizēs. Apkalpo tikai otrais sulainis, un kungs jau zina, ka es to nepazīstu. Taču šodien savu darbu esmu iesācis.

Šorīt atgriezos pie Žilī jaunkundzes, un šķita, ka viņa mani ierauga tīri labi. Jautāju, kāpēc viņas kundze pārbraukusi mājās, bet viņa sacīja, ka neko nezinot, un, man domāt, viņa runā taisnību. Es viņai pārmetu, ka nav mani brīdinājusi par aizbraukšanu, un viņa apgalvoja, ka par to uzzinājusi tikai pēdējā vakarā, kad gājusi sapost kundzi gulētiešanai: visu nakti viņa saiņojusi mantas, un nabaga meitene nav dabūjusi pagulēt ne pāris stundu. Savas kundzes istabu viņa atstājusi pēc pulksten vieniem, un tad kundze tikai sākusi kaut ko rakstīt.

No rīta aizbraucot, de Turvela kundze nodevusi vēstuli vārtsargam. Žilī nezina, kam tā bijusi domāta, varbūt kungam, bet kungs man par to neko neraksta.

Visa brauciena laikā kundze slēpusi seju zem lielas kapuces, tāpēc tā nav bijusi redzama, bet Žilī jaunkundze ir pārliecināta, ka viņa bieži raudājusi. Visu ceļu kundze nav bildusi ne vārda un nav vēlējusies piestāt .. . ciema^34, kā darījusi turpbraucot. Žilī jaunkundzei no tā nav bijis nekāda prieka, jo viņa paspēlējusi brokastis. Bet, kā es teicu, kungi paliek kungi.

Pārbraukusi mājās, kundze devusies gulēt, tomēr gultā palikusi tikai divas stundas. Kad piecēlusies, vēlējusi pasaukt durvju sargu un piekodinājusi nevienu nelaist iekšā. Viņa nemaz nav uzposusies; viņa sēdusies pie pusdienu galda, tomēr tikai drusciņ ieēdusi zupu un tūlīt gājusi prom. Kafija ienesta viņas istabā, un Žilī arī tūlīt iegājusi pie viņas. Žilī atradusi kundzi kārtojam papīrus sekretārā un redzējusi, ka tās ir vēstules. Varu derēt — tās, ko rakstījis kungs; un no trim, kuras pienākušas pēcpusdienā, viena bijusi viņai priekšā visu vakaru! Esmu pilnīgi pārliecināts, ka tā ir kunga vēstule. Bet kāpēc tad viņa braukusi prom? Man gan par to jābrīnās! Starp citu, kungs jau to laikam labi zina? Un tā nav mana darīšana.

Pēcpusdienā prezidenta kundze iegājusi bibliotēkas istabā, paņēmusi divas grāmatas un aiznesusi tās uz buduāru, bet Žilī jaunkundze apgalvo, ka viņa pa visu dienu tās nav lasījusi ilgāk kā stundas ceturksni, ka visu laiku to vien darījusi kā pārlasījusi zināmo vēstuli un sapņojusi, galvu rokās atspiedusi. Kā man liekas, kungs gan gribētu zināt, kas tās par grāmatām; tā kā Žilī jaunkundze to nezināja, šodien palūdzu, lai ieved mani bibliotēkā, it kā es gribētu to apskatīt. Tukšumi bija tikai divu grāmatu vietā: viena ir «Kristīgo domu» otrais sējums un vēl — pirmā grāmata no divām, kas saucas «Klarisa». Es rakstu, kā ir, kungs varbūt zinās, ko tas nozīmē.

Vakarvakarā kundze nav ēdusi, tikai iedzērusi tēju.

Šorīt viņa zvanījusi agrā stundā, tūlīt pieprasījusi zirgus un pirms deviņiem bijusi cisterciešu baznīcā, kur noklau-sljusies misi. Viņa gribējusi iet pie grēksūdzes, bet viņas biktstēvs aizbraucis un atgriezīšoties tikai pēc kādām desmit dienām. Man šķiet, tas bija jādara kungam zināms.

Pēc tam viņa pārbraukusi mājās, paēdusi brokastis un sēdusies pie rakstīšanas, ko darījusi gandrīz veselu stundu. Atradu iespēju tūlīt izdarīt to, ko kungs vēlas visvairāk: vēstules uz pastu nesu es. Tur nebija nevienas priekš de Volanža kundzes, bet es aizsūtu kungam vienu, kura rakstīta prezidenta kungam, man šķita, ka tā ir visinteresantākā. Tur bija arī sūtījums de Rozmonda kundzei, bet iedomājos, ka to kungs tāpat dabūs izlasīt, ja vien vēlēsies, un vēstuli nosūtīju. Starp citu, kungs visu uzzinās pats, jo prezidenta kundze raksta arī viņam. Vēlāk dabūšu visas vēstules, kādas vien viņš tīkos, jo ļaudīm tās gandrīz vienmēr nodod Žilī jaunkundze, un viņa man apgalvoja, ka aiz draudzības pret mani un vēl jo vairāk aiz simpātijām pret kungu viņa labprāt darīs visu, ko vien vēlēšos.

Viņa pat negribēja ņemt naudu, bet es gan domāju, ka kungs vēlētos viņai pasniegt kādu mazu dāvanu, un, ja tāda ir viņa griba, kuru izpildīt viņš man liktu, es viegli uzzinātu, kas jaunkundzei varētu sagādāt prieku.

Es ceru, ka kungs neuzskatīs manu dienestu par nevīžīgu, un man ļoti gribas aizbildināties par pārmetumiem, kurus viņš ir izteicis. Ja es nekā nezināju par prezidenta kundzes aizbraukšanu, tad tieši tāpēc, ka ļoti centīgi kalpoju kungam, kurš lika man doties prom pulksten trijos no rīta, tāpēc es iepriekšējā vakarā nesatiku Žilī jaunkundzi kā parasti, jo biju aizgājis gulēt uz viesu kalpotāju flīģeli, lai pilī nevienu nepamodinātu.

Kungs vēl pārmet, ka man bieži nav naudas, bet tas ir tāpēc, ka man patīk staigāt tīrās drēbēs, kā kungs pats savām acīm var redzēt; turklāt ir jātur godā tērps, kungam kalpojot. Man vajadzētu drusku pietaupīt, bet es pilnīgi uzticos kunga augstsirdībai, un viņš ir viens labs kungs.

Kas attiecas uz stāšanos dienestā pie de Turvela kundzes, paliekot par kunga ziņnesi, es ceru, ka kungs no manis to neprasīs; pie grāfienes kundzes tas bija citādi, bet es tik tiešām nevalkāšu livreju, turklāt advokāta kalpa livreju, kad man ir bijis tas gods būt par kunga ziņnesi. Visās pārējās lietās kungs var pavēlēt tam, kuram ir tas gods ar visu cieņu un mīlestību būt viņa padevīgam kal-

pam< Rū Azolāns, ziņnesis

Parīzē 17gada 5. oktobri pulksten vienpadsmitos vakarā

CVII1 VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE DE ROZMONDA KUNDZEI

Ak( mana žēlsirdīgā māte! Cik pateicīgai man jābūt, un cik nepieciešama man bija Jūsu vēstule! Es to lasīju un pārlasīju bez gala, nespēju no tās atrauties. Man jāpateicas tai par vienīgajiem mazliet gaišākajiem brīžiem, ko esmu piedzīvojusi kopš aizbraukšanas no Jūsu pils. Cik Jūs esat laba! Tātad gudrība un tikumība tomēr spēj just līdzi vājumam! Jūs skumdina manas bēdas! Ak, ja Jūs zinātu, kādas tās ir! ... Tās ir drausmīgas. Man šķita, ka esmu izjutusi mīlas mokas, bet neizsakāmās ciešanas, kuras jāpiedzīvo, lai saprastu, ko īsti tās nozīmē, sagādā šķiršanās no mīļotā — šķiršanās uz mūžu! ... Jā, mokas, kas mani vārdzina šodien, atgriezīsies rīt, parīt, visu mūžu. Mans Dievs, cik jauna es vēl esmu, un cik ilgi man vajadzēs ciest!

Būt pašai savu ciešanu radītājai, plosīt sirdi pašai ar savām rokām un, ciešot neizturamas sāpes, ik mirkli apzināties, ka tās varētu izbeigt ar vienu vienīgu vārdu un ka šis vārds būtu noziegums! Ak, mana draudzene!

Kad pieņēmu grūto lēmumu aiziet no viņa, domāju, ka atšķirtība vairos manu drosmi un spēku, — cik dziļi es esmu maldījusies! Liekas, tā pilnīgi iznīcinājusi gan vienu, gan otru. Tiesa, cīnīties vajadzēja vairāk, taču pat pretošanās nebija tikai atsacīšanās; vismaz reizēm es viņu redzēju; un bieži, kaut neiedrošinājos pacelt skatienu, es jutu viņējo pievēršamies man: jā, mana draudzene, es to jutu, man šķita, ka šie skatieni sasilda dvēseli; un, kaut manas acis nesastapuši, tie tomēr sasniedza sirdi. Tagad drūmajā atšķirtībā, tālu no visa, kas man dārgs, kad esmu vienatnē ar savu nelaimi, katrs manas skumjās dzīves mirklis ir asarām slacīts, un nekas nemazina rūgtumu, upurējoties es negūstu ne mazāko mierinājumu, un upuri, ko līdz šim esmu nesusi, ir tik vien devuši kā padarījuši grūtākus tos, kas vēl jānes.

Nupat vakar es to tik skaidri izjutu. Viena no vēstulēm, kuras saņēmu, bija no viņa; kalpotājs vēl atradās divu soļu attālumā no manis, kad es to jau pazinu starp citām. Neviļus piecēlos, drebēju pie visām miesām un tikai ar pūlēm apslēpu savas jūtas, tomēr šajā stāvoklī bija kaut kas patīkams. Kad mirkli pēc tam paliku viena, laimes šķitums drīz izgaisa, bet man radās tikai vēl jauns upuris nesams. Vai tad es drīkstēju atvērt vēstuli, kaut degu nepacietībā to izlasīt? Ļaunais liktenis ir lēmis, ka mierinājumi, kuri it kā tuvojas man, īstenībā uzliek tikai jaunas ciešanas, un tās ievaino jo sāpīgāk tāpēc, ka zinu: tās piemeklē arī de Valmona kungu.

Lūk, te beidzot ir tas vārds, kurš mani nodarbina bez gala un kuru man tik grūti uzrakstīt; Jūsu maigi izteiktais pārmetums mani tiešām satrauca. Es lūdzu Jūs ticēt, ka muļķīgā kautrība nepavisam nemazina uzticēšanos Jums; bet kāpēc es baidījos nosaukt šo vārdu? Ak, es sarkstu par savām jūtām, nevis par to, kurš tās iededzis.

Kurš gan būtu cienīgāks par viņu tās iedvest? Tomēr nezinu, kāpēc šo vārdu mana spalva neraksta viegli; arī šoreiz bija jāpavilcinās, pirms to uzrakstīju.

Jūs man rakstāt, ka viņš Jums licies stipri satraukts par manu aizbraukšanu. Ko tad viņš darīja? Ko teica? Vai ko bilda par atgriešanos Parīzē? Lūdzu Jūs atrunāt viņu no tā, cik vien iespējams. Ja viņš mani ir labi sapratis, viņam nevajadzētu dusmoties par manu rīcību, bet viņam arī jāapjauš, ka tas ir solis uz neatgriešanos. Gandrīz vai visvairāk mani moka neziņa, ko viņš domā. Man gan vēl ir viņa vēstule ... bet Jūs droši vien esat ar mani vienis prātis, ka to nevajag atvērt.

Vienīgi caur Jums, žēlsirdīgā draudzene, man ir iespējams saglabāt kādu saiti ar viņu. Es negribu ļaunprātīgi izmantot Jūsu laipnību; es labi saprotu, ka Jūsu vēstules nevar būt garas, taču Jūs neliegsiet savam bērnam pāris vārdu: vienu — lai vairotu drosmi, otru — lai mierinātu. Palieciet sveika, godājamā draudzene!

Parīzē 17 ... gada 5. oktobri

CIX VĒSTULE

SESILA VOLANŽA MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Tikai šodien, kundze, nodevu de Valmona kungam vēstuli, ar kuru mani pagodinājāt. Es to glabāju četras dienas, kaut arī bieži baiļojos, ka to varētu atrast, taču slēpu ļoti rūpīgi; un, kad man atkal uznāca skumjas, es ieslēdzos un to pārlasīju.

Skaidri redzu, ka tas, ko uzskatīju par briesmīgu postu, nav gandrīz nekāda nelaime; un jāatzīstas, ka tas sagādā daudz prieka, tā ka es gandrīz nemaz, nemaz vairs nebēdājos. Vienīgi doma par Dansenī mani vēl bieži nomāc. Bet nu jau ir daudz brīžu, kad viņš man vairs nav prātā! Tas tāpēc, ka de Valmona kungs patiešām ir mīļš!

Salīgu ar viņu mieru pirms divām dienām, un tas bija izdarāms pavisam viegli; nepaspēju viņam bilst ne pāris vārdu, kad viņš sacīja — ja man esot kas ar viņu runājams, viņš vakarā ienākšot manā istabā, un man atlika tikai atbildēt, ka labprāt to gribu. Un vēlāk, kad viņš jau bija pie manis, de Valmona kungs nemaz vairs nelikās dusmīgs, it kā es nebūtu neko sliktu darījusi. Viņš mani norāja tikai pēcāk un pavisam maigi, un tādā veidā... Gluži kā Jūs; tātad viņš man ir tāds pats draugs.

Es nemaz nevaru izteikt, kādas visādas jocīgas lietas viņš man stāstīja, it sevišķi par manu māti; man tās šķiet neticamas. Jūs būtu ļoti laipna, ja pateiktu, vai tas viss ir taisnība. Bet tiesa kas tiesa — es nespēju valdīt smieklus, un bija tik traki, ka vienreiz pat iesmējos pilnā kaklā, tāpēc abi stipri nobijāmies, jo māte taču varēja to izdzirdēt; un, ja viņa būtu ienākusi, kas tad ar mani notiktu! Skaidrs, ka viņa tūlīt ieslodzītu mani klosterī.

Norunājām, ka turpmāk de Valmona kungs tikai atvērs manas durvis un mēs satiksimies viņa istabā, vajag būt piesardzīgiem, jo, kā de Valmona kungs pats sacīja, viņš ne par ko negribētu laupīt manu labo slavu. Tur ne no kā nav jābaidās. Vakar es tur jau biju un pašlaik, Jums rakstīdama, tikai gaidu, kad viņš atnāks man pakab Tagad, kundze, es gan domāju, ka Jūs mani vairs nerāsiet.

Taču viena lieta Jūsu vēstulē mani briesmīgi pārsteidza: tā, ka Jūs rakstāt par to, kā būs ar Dansenī un de Valmona kungu, kad būšu izgājusi pie vīra. Atceros, reiz operā Jūs man sacījāt gluži pretējo — kad būšu apprecējusies, man vajadzēs mīlēt tikai vīru un pat aizmirst Dansenī; var gan būt, ka toreiz nesapratu Jūs pareizi, un man daudz labak patiktu, ja nebūtu tā, kā toreiz likās, jo, ja paliktu kā tagad, es vairs tik ļoti nebaidītos no precēšanās. Es pat gaidu to brīdi, jo tad man sāksies lielāka brīvība; ceru iekārtoties tā, ka varēšu sapņot tikai par Dansenī. Es skaidri jūtu, ka īsti laimīga būtu vienīgi ar viņu, jo tagad domas par viņu mani mūžīgi moka un laimīga esmu tikai tad, kad spēju par viņu nedomāt, bet tas ir briesmīgi grūti. Tiklīdz man ienāk prātā Dansenī, es kļūstu bēdīga.

Mazliet mani mierina Jūsu apgalvojums, ka Dansenī mani mīlēšot jo stiprāk; bet vai esat par to pilnīgi pārlie-

cināta?... Ak jā, Jūs gan negribētu mani mānīt. Tas tomēr ir jocīgi, ka es mīlu Dansenī, bet ar de Valmona kungu... Taču, kā Jūs rakstāt, varbūt tā ir tīrā laime. Galu galā — gan jau redzēsim.

Es lāgā nesaprotu Jūsu aizrādījumus par manu rakstīšanas veidu. Manuprāt, Dansenī uzskatīja manas vēstules par labām, kādas tās bija. Tomēr nemaz nešaubos, ka man nevajag rakstīt neko par to, kas notiek starp mani un de Valmona kungu, tā ka par to Jūs varat nebažīties.

Māte vēl neko nav teikusi par manām laulībām — bet lai būtu kā būdams. Ja viņa sāks runāt, gribēdama mani pieķert, apsolu, ka pratīšu samelot.

Palieciet sveika, labā draudzene; pateicos Jums no visas sirds un apsolu nekad neaizmirst visu, ko esat darījusi manā labā. Man jābeidz, jo pulkstenis ir jau gandrīz viens, un tas nozīmē, ka de Valmona kungs drīz būs klāt.

... pilī 17... gada 10. oktobrī

CX VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Debesu varas, man ir ciešanām nolemta dvēsele; dodiet man otru svētlaimei!* Manuprāt, šos vārdus teicis maigais Senprē. Esmu apveltīts bagātīgāk nekā viņš — man ir divas dzīves. Vienlaikus esmu gan ļoti laimīgs, gan nelaimīgs; un, tā kā Jums pilnā mērā pieder mana uzticība, man jāstāsta divkāršs stāsts — gan par bēdām, gan priekiem.

Tad ziniet — mana nepateicīgā dievbijīgā tur mani stingrībā. Esmu saņēmis atpakaļ savu ceturto vēstuli. Varbūt man nevajadzētu saukt to par ceturto. Kad pirmo saņēmu atpakaļ, man radās nojauta, ka tai sekos daudzas citas, un, negribēdams velti šķiest laiku, nolēmu iestarpināt žēlabas starp vispārējām frāzēm un nerakstīt datumu: un nu kopš otrā pasta viena un tā pati vēstule ceļo šurpu turpu; es tikai apmainu iesaiņojumu. Ja mana daiļava beigs tāpat, kā parasti beidz visas daiļavas, un padosies maigumam vai vismaz nogurumam, viņa vēstījumu galu galā paturēs, un tad man atkal būs jātiek kaut kādā skaidrībā. Kā jau redzat, no šādas jauna veida sarakstes es nevaru smelties nekādas ziņas.

* Jaunā Eioīza.

Tomēr esmu atklājis, ka vieglprāte ir mainījusi uzticības personu; vismaz esmu pārliecinājies, ka de Volanža kundze kopš de Turvela kundzes aizbraukšanas no pils nav saņēmusi nevienu viņas vēstuli, turpretī vecajai de Roz-mondai pienākušas divas, un, tā kā viņa mums neko nav sacījusi, tāpat kā nav bildusi ne pušplēsta vārda par dārgo daiļavu, par kuru agrāk runāja bez stājas, es secināju, ka uzticību iemantojusi tieši viņa. Pieņemu, ka vajadzība runāt par mani, no vienas puses, un kautrība, kas liedz atgādināt de Volanža kundzei jūtas, kuras tā jau tik sen nopēlusi, ir radījušas īstu apvērsumu. Baidos gan, ka šī maiņa būs nākusi man par Jaunu: jo vairāk sievietes noveco, jo skarbākas un nepiekāpīgākas kļūst. Pirmā viņai tiešām sarunātu par mani daudz ļauna, bet šī te vēl vairāk slikta sarunās par mīlestību; un tiklā ar maigo sirdi daudz vairāk baidās no jūtām nekā no cilvēka, kurš tās iedvesis.

Vienīgā iespēja tikt par to skaidrībā, kā pati redzat, ir pārtvert slepenībā turētās vēstules. Es jau esmu aizsūtījis savam ziņnesim atbilstošu rīkojumu un kuru katru dienu gaidu tā izpildi. Pagaidām varu rīkoties tikai uz labu laimi: tā kopš astoņām dienām pārlūkoju visus zināmos līdzekļus, visus, par kādiem ir runa romānos un manās personiskajās piezīmēs, taču neatrodu tur nevienu, kurš atbilstu manas dēkas apstākļiem un varones raksturam. Nebūtu jau grūti ielavīties pie viņas — pat naktī, pat viņu iemidzinot — un padarīt viņu par jaunu Klarisu, bet lai pēc vairāk nekā divu mēnešu rūpēm un pūlēm es ķertos pie līdzekļiem, kas ir pilnīgi sveši manai dabai! Verdziski vilkties citiem pa pēdām un uzvarēt, nemantojot slavu! Nē, viņa negūs grēka baudu un tikuma godu^35. Man nepietiek viņu iegūt, man vajag, lai viņa padodas. Un tālab pie viņas ir ne tikai jānokļūst, bet jāizdara vēl tas ar viņas pašas ziņu; jāatrod viņa viena un pilna apņēmības mani uzklausīt; un it īpaši jāliek viņai aizmirst briesmas, jo, ja viņa tās turēs acu priekšā, šī sieviete spēs tās vai nu pārvarēt, vai mirt. Taču, jo labāk saprotu, kas man jādara, jo grūtāk rādās tikt ar to galā; un, lai arī Jūs joprojām zobotos par mani, atzīšos, ka mans apjukums kļūst jo lielāks, jo vairāk par šo lietu prātoju.

Laikam gan galva man grieztos, ja nebūtu jaukās izklaidēšanās, ko sagādā mūsu kopīgā aizbildināmā; pateicoties viņai, man nav jānododas tikai elēģiju sacerēšanai.

Vai varat iedomāties — šī skuķe bija tik briesmīgi pārbijusies, ka pagāja trīs dienas, iekams Jūsu vēstule atstāja uz viņu pietiekamu iespaidu. Lūk, kā viena vienīga aplama doma var samaitāt vislabākās dabas dāvanas!

Beidzot — tas bija tikai sestdien — viņa sāka grozīties ap mani un kaut ko nesakarīgu šļupstēt, turklāt tik klusām un kaunīgi, ka nespēju saprast ne vārda. Taču, tos izsakot, mazā tā pietvīka, ka varēju nojaust teiktā jēgu. Līdz tam biju izturējies lepni, taču, tik piemīlīgas lūdzējas pievārēts, uzreiz biju ar mieru jau tajā pašā vakarā apmeklēt jauno nožēlnieci, un šī mana žēlastība tika pieņemta ar pateicību, kāda pienākas par tādu labdarību.

Tā kā ne mirkli neizlaižu no prāta nedz Jūsu plānus, nedz savējos, nolēmu izmantot iespēju un īsti pārbaudīt, ko šis bērns ir vērts, kā arī paātrināt tā audzināšanu. Taču, lai šo darbu varētu darīt brīvāk, man vajadzēja mainīt satikšanās vietu, jo mazā istabiņa, kas šķir Jūsu aizbildināmās kamīnu no viņas mātes kamīna, nevarēja iedvest pietiekamu drošības sajūtu, kura mudinātu viņu brīvi atraisīties. Tad nolēmu neapzināti sacelt troksni, kas viņu tiktāl nobiedētu, ka pamudinātu turpmāk izvēlēties drošāku patvērumu; viņa pat aiztaupīja man šīs pūles.

Mazā smejas par katru nieku, un, lai mudinātu viņas jautrību, es mūsu rotaļu starplaikos ņēmos stāstīt visādus skandalozus notikumus, kādi vien man ienāca prātā, un, lai padarītu tos jo kairinošākus un jo vairāk saistītu viņas uzmanību, visos par varoni izraudzījos viņas māmiņu, kuru lielā patikšanā izrotāju ar grēkiem un apsmieklu.

Tāda izvēle nebija bez iemesla; tā labāk par visu iedrošināja biklo mācekli, turklāt iedvesa viņai visdziļāko nicināšanu рт-et māti. Jau sen esmu pamanījis, ka šis līdzeklis ne vienmēr jāliek lieta, kad grib savaldzināt kādu jaunavu, taču tas ir neaizstājams un reizēm pat sevišķi iedarbīgs, ja meitu grib samaitāt, jo tā, kas neciena māti, necienīs arī sevi: tā ir morāles patiesība, kuru uzskatu par tik noderīgu, ka labprāt atrastu piemēru, kas apliecinātu likumu.

Pa to laiku Jūsu aizbildināmā, kurai morāle nebija ne prātā, ik brīdi vai slāpa nost aiz smiekliem, un vienā reizē viņa tos palaida gluži skaļi. Man nebija grūti mazo pārliecināt, ka viņa sacēlusi briesmīgu troksni. Es tēloju šausmīgas izbailes, un arī viņa tūlīt pārbijās no visas tiesas. Lai viņai tas paliktu prātā, liedzu tālākās baudas un atstāju mazo trīs stundas agrāk nekā parasti; un tā šķiroties nospriedām, ka no nākamās nakts tiksimies manā istabā.

Esmu viņu pieņēmis jau divas reizes, un šajā īsajā laikā mācekle kļuvusi gandrīz tikpat prasmīga kā skolotājs. Jā, patiešām, esmu viņai iemācījis visu, pat tīksmināšanos ar sevi. Izņēmums ir vienīgi piesargāšanās.

Visu nakti nopūlējies, varu lielu dienas daļu gulēt; un, tā kā starp pašreizējiem pils iemītniekiem neviens mani nesaista, es pa visu dienu nepavadu salonā vairāk kā stundu. Šodien nospriedu turpmāk pat maltītes ieturēt savā istabā un, domājams, no tās iziešu tikai īsās pastaigās. Šīs dīvainības tiks izskaidrotas ar manu veselības stāvokli. Pavēstīju, ka mani piemeklē hipohondrijas lēkmes, un piebildu, ka ir neliels drudzis. Tas liekas ticami, jo runāju klusā, vārgā balsī. Un par pārmaiņām sejā gādā Jūsu aizbildināmā. Tas ir mīlas varā*

Brīvajā laikā prātoju, kā atgūt zaudēto kundzību pār nepateicīgo, un rakstu tādu kā trakulību katķismu savai māceklei. Visu nosaucu tikai īstaj os vārdos, un j au iepriekš man jāsmej as, domājot par interesanto sarunu, kāda tāpēc norisināsies kāzu naktī starp viņu un Žerkūru. Nevar iedomāties neko jaukāku par vientiesību, kādā viņa liek lietā to mazumiņu, kas viņai no šās valodas jau zināms. Viņa pat nenojauš, ka varētu izteikties arī citādi. Šis bērns patiešām ir valdzinošs. Pretstats starp vientiesīgu bezvai-nību un izvirtības valodu atstāj ārkārtēju iespaidu; un nezin kādēļ man pēdējā laikā patīk tikai dīvainais.

Varbūt šīm izpriecām nododos pārmērīgi, nosizdams laiku un maitādams veselību, taču ceru, ka šķietamā slimība mani ne tikai paglābs no salonā valdošās garlaicības, bet arī zināmā mērā noderēs attiecībās ar nelokāmo dievlūdzēju, kurā tīģermātei līdzīgā tiklība tomēr apvienojas ar maigu jūtelību. Es nešaubos, ka viņai jau pavēstīts par manu slimību, un man ļoti gribētos zināt, ko viņa par to domā, jo vairāk tāpēc, ka nešaubos — godu būt tās cēlonim viņa piedēvē sev. Veselības stāvokli regulēšu atkarībā no tā, kādu iespaidu tas uz viņu atstās.

Lūk, daiļā draudzene, nu Jums par mani viss zināms tikpat labi kā man pašam. Kaut drīzāk varētu Jums pavēstīt interesantus jaunumus! Lūdzu ticēt, ka baudās, ko es sev solu, lieku lielu svaru uz atalgojumu, kuru gaidu no Jums.

... piii 17... gada 11. oktobri

* Re^āns. Mīlas trakulības.

CXI VĒSTULE

GRAFS DE ZERKURS DE VOLANZA KUNDZEI

Šķiet, šajā zemē viss ir mierīgi, kundze, un mēs kuru katru dienu gaidām atļauju atgriezties Francijā. Ceru, Jūs nešaubīsieties, ka nekad vēl neesmu tā vēlējies doties turp, lai radītu saites, kurām vajadzēs mani vienot ar Jums un ar de Volanžas jaunkundzi. Taču mans radinieks hercogs de..., kuram, kā Jūs zināt, esmu tik daudz pateicības parādā, nupat man paziņoja, ka tiek atsaukts no Neapoles. Viņš raksta, ka domā braukt caur Romu un pa ceļam apskatīt to Itālijas daļu, kas viņam vēl nav pazīstama. Grāfs aicina mani pavadīt viņu šajā ceļojumā, kas ilgs apmēram sešas nedēļas vai divus mēnešus. Neslēpšu — man būtu patīkami izmantot šo izdevību; es apzinos, ka tad, kad būšu precējies, būs grūti atrast laiku ceļojumiem, izņemot tos, kas būs saistīti ar dienestu. Varbūt arī būtu labāk sagaidīt ziemu un tad laulāties, jo tikai ziemā visi mani tuvinieki būs atgriezušies Parīzē; īpaši tas attiecas uz marķīzu de ..., kuram man jāpateicas par cerību saistīties ar Jums. Taču, neraugoties uz šiem apsvērumiem, visi mani plāni šajā ziņā tiks pakļauti Jūsējiem, un, ja vien Jūs uzskatāt par labākām savas sākotnējās ieceres, esmu gatavs no savējām atteikties. Tikai lūdzu Jūs pēc iespējas drīzāk darīt man zināmus savus nodomus šajā lietā. Gaidu Jūsu atbildi te un rīkošos vienīgi saskaņā ar to.

Ar cieņu un visām jūtām, kādas piederas dēlam, esmu Jūsu ļoti padevīgs utt.

grafs de Žerkurs

Bastijā 17 ... gada 10. oktobri

CX1I VĒSTULE

DE ROZMONDA KUNDZE PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZEI (Diktēta)

Tikai nupat, mana dārgā daiļava, saņēmu Jūsu 11. oktobrī rakstīto vēstuli^36 un maigos pārmetumus, kas tajā izteikti. Atzīstieties — Jums bija vēlēšanās rakstīt daudz skarbāk un, ja Jūs nebūtu atcerējusies, ka esat mana meita, Jūs būtu mani pa īstam norājusi. Un tomēr tas būtu pavisam netaisni! Ik dienas vilcinājos, cerēdama, ka varēšu pati ar savu roku uzrakstīt atbildi, taču redzat, ka vēl šodien esmu spiesta izmantot savas istabenes pakalpojumus. Atkal mani sagrābis nelaimīgais reimatisms, šoreiz tas ieperinājies labajā rokā, un esmu kļuvusi par galīgu kropli. Redziet, kā ir, ja tādai jaunai un spirgtai sievietei kā Jums ir tik veca draudzene! Viņas kaites sagādā ciešanas.

Tiklīdz sāpes mazliet atlaidīsies, es solos patērzēt ar Jums ilgāk. Pagaidām daru Jums tikai zināmu, ka esmu saņēmusi abas Jūsu vēstules, ka tās, ja vien tas iespējams, vēl padziļinājušas manu maigo draudzību pret Jums un ka es nekad nebeigšu no sirds dalīties visā, kas skar Jūs.

Arī mans krustdēls ir mazliet sasirdzis, taču nekādas briesmas viņam nedraud un bažas būtu nevietā: tas ir tikai viegls savārgums, kurš, manuprāt, saistāms drīzāk ar viņa garastāvokli nekā ar veselību. Mēs gandrīz vairs neredzamies.

Viņa noslēgšanās un Jūsu aizbraukšana nav padarījušas jautrāku mūsu mazo sabiedrību. It īpaši mazajai Volanžai Jūsu ļoti pietrūkst, visu cauru dienu viņa žāvājas. Sevišķi dažas pēdējās dienas viņa mūs pagodina, ik pēcpusdienu saldi iemigdama.

Palieciet sveika, dārgā daiļava. Joprojām palieku Jūsu labā draudzene, Jūsu draudzene, pat Jūsu māsa, ja vien gadi man ļautu tā saukties. Pie Jums mani saista vismaigākās jūtas.

De Rozmonda kundzes vietā parakstījusies

Adelaīda

.. pilī 17 ... gada 14. oktobrī

CXIII VĒSTULE

marķīze de merteija vikontam de valmonam

Uzskatu par savu pienākumu Jūs brīdināt, vikont, ka Parīzē par Jums jau runā, ka Jūsu prombūtne ir pamanīta un ka nojauš tās iemeslu. Vakar biju vakariņās, kur bija ļoti daudz viesu; tur nepārprotami izskanēja doma, ka laukos Jūs saista romantiska un nelaimīga mīlestība, — un tūlīt priekā iemirdzējās visu skauģu un visu no Jūsu puses novārtā atstāto sieviešu sejas. Ja Jūs man noticētu, Jūs neļautu šīm bīstamajām baumām augt augumā un tūlīt ierastos ar savu klātbūtni tās izkliedēt.

Padomājiet — ja ļausiet izkūpēt pārliecībai, ka Jums pretoties nav iespējams, Jūs drīz vien pamanīsiet, ka Jums tiešām sāks sekmīgāk turēties pretī, ka arī sāncenši zaudēs pret Jums bijību un uzdrošināsies ar Jums mēroties spēkiem: kurš no viņiem gan nedomā, ka ir stiprāks par tikumību? Un, galvenais, paturiet vērā, ka starp daudzajām sievietēm, kuras esat nodevis sabiedrības spriedumam, visas, ko īstenībā neesat ieguvis, mēģinās izkliedēt maldus, turpretī pārējās to izmantos, lai attaisnotos. Beidzot, var gaidīt, ka Jūs varbūt tiksiet tikpat lielā mērā novērtēts zemāk, nekā pienāktos, kādā līdz šim esat stāvējis augstāk sabiedrības acīs, nekā esat vērts.

Atgriezieties, vikont, neziedojiet savu reputāciju muļķīgam untumam. Ar mazo Volanžu esam darījuši visu, ko gribējām, un, kas attiecas uz prezidenta kundzi, laikam gan Jūs netiksiet no šīs iedomas vaļā, atrazdamies desmit ijē attālumā no viņas. Vai cerat, ka viņa taisās Jūs tur uzmeklēt? Varbūt viņa vairs nemaz nedomā par Jums vai arī vienīgi tik daudz, lai patīksminātos, kā Jūs pazemojusi.

Te Jūs varbūt vismaz atradīsiet kādu iespēju parādīties visā spožumā, un tas Jums ir nepieciešams, bet, ja stūrgalvīgi paliksiet pie savas smieklīgās dēkas, es nevaru iedomāties, kā atgriešanās varētu Jums kaitēt... Tieši pretēji.

Patiesi, ja Jūsu mīļotā prezidenta kundze Jūs dievina, kā Jūs man tik bieži esat apgalvojis un tik reti pierādījis, viņas vienīgajam mierinājumam, vienīgajam iepriecinājumam vajadzētu tagad būt — runāt par Jums, zināt, ko Jūs darāt, ko sakāt un domājat, līdz pat pēdējam sīkumam visu, kas Jūs interesē. Kad jūt — viss zaudēts, šie nožēlojamie sīkumi iegūst sevišķu vērtību. Tās ir druskas, kuras nokrīt no bagātnieka galda: tas tādas nicina, bet nabagais tās kārīgi uzlasa un pārtiek no tām. Un nabaga prezidenta kundze tagad saņem visas šīs druskas; un, jo vairāk to būs, jo mazāk viņa izjutīs nepieciešamību ļauties kārei pēc pārējā.

Vēl vairāk — kopš zināt, kas ir viņas uzticības persona, varat būt drošs, ka ik vēstulē ir vismaz viens neliels sprediķis un viss, kas, viņasprāt, noder atturības uzmundrināšanai un tikumības nostiprināšanai^37. Kāpēc tad vienai atstāt iespējas aizstāvēties un otrai — darīt Jums ļaunu?

Es nebūt neesmu vienis prātis ar Jums, ka esat palicis zaudētājos uzticības personas maiņas dēļ. Pirmām kārtām — de Volanža kundze Jūs ienīst, un naids vienmēr ir asredzīgāks un izdomā bagātāks nekā draudzība. Visa Jūsu krustmātes tikumība nepamudinās teikt jel vienu sliktu vārdu par dārgo krustdēlu, jo arī tikumībai piemīt savas vājības. Turklāt Jūsu bailes dibinās uz pilnīgi nepareizu pieņēmumu.

Tas nav taisnība, ka sievietes novecojot kļūst aizvien skarbākas un stingrākas. Vecumā no četrdesmit līdz piecdesmit gadiem sieviete izsamist, redzēdama, kā seja novīst, niknojas, jo jāatsakās no pretenzijām un baudām, kuras vēl nav apnikušas, un šī iemesla dēļ gandrīz visas kļūst svētulīgas un ķildīgas. Tik ilgs laiks viņām vajadzīgs, lai samierinātos ar lielo upuri, taču, kad tas ir nests, sievietes sadalās divās šķirās.

Lielāko sastāda tās, kuru vienīgā vērtība ir bijusi izskats un jaunība, un tās ieslīgst muļķīgā apātijā un iziet no mājas tikai tādēļ, lai piedalītos kāršu spēlē un piekoptu dievbijību: tās vienmēr ir garlaicīgas, bieži — rūcīgas, reizēm — ķildīgas, bet reti ļaunas. Nevar ari pateikt, vai šīs sievietes ir vai nav stingras morāles jautājumos: viņām nav nedz domu, nedz īstas dzīves, viņas vienaldzīgi un bez kādas saprašanas atkārto visu, ko dzird runājam, un pašas ir un paliek pilnīgas niecības.

Pie otras šķiras pieder daudz retāk sastopamās un īsti vērtīgās sievietes — tās, kuras apveltītas ar raksturu un nav bijušas slinkas prāta spēju izkopšanā, viņas prot veidot savu dzīvi, kad daba viņām atrauj labvēlību: un viņas grezno prātu ar rotām, kādas agrāk daiļoja viņu ārieni. Tām parasti ir ļoti veselīgi spriedumi, dziļš un reizē priecīgs un tīkams prāts. Viņas aizstāj kārdinātājas burvības ar valdzinošu labestību un dzirkstošu rotaļīgumu, kurš saista jo vairāk, jo vecāka sieviete kļūst: tā viņas zināmā mērā tuvinās jaunībai un iemanto tās mīlestību. Bet tad, it nemaz nebūdamas skarbas un stingras, kā Jūs sakāt, viņas, pieradušas pie iecietības, pie ilgām pārdomām par cilvēciskām vājībām un it īpaši gremdēdamās jaunības atmiņās, kas vienīgās vēl saista pie dzīves, drīzāk varbūt tuvojas pārmērīgai iecietībai.

Tātad galu galā gribu Jums pasacīt, ka vienmēr esmu mīlējusi vecas sievietes, jo jau sen esmu sapratusi, cik sabiedrībā noderīgs ir viņu labvēlīgais spriedums, un esmu sastapusi vairākas, pie kurām mani saistījušas drīzāk jūtas nekā savtība. Ar to pietiks, jo tagad, kad Jūs iedegaties tik viegli un tā esat noskaņojies uz tikumību, es baidītos, ka Jūs pēkšņi varētu iemīlēties savā vecajā krustmātē un vēl aprakties kopā ar viņu kapā, kur jau tik ilgi mītat. Tātad atgriežos pie lietas.

Kaut arī šķiet, ka Jūsu mazā mācekle ir Jūs pilnīgi apbūrusi, es nespēju ticēt, ka tai varētu būt kāda nozīme Jūsu plānos. Jums viņa gadījās pa rokai, un Jūs viņu paņēmāt — lai Jums veicas! Taču tā nevar būt aizraušanās. Patiesību sakot, Jūs pat neesat viņu pilnīgi ieguvis: Jums nepieder itin nekas vairāk kā viņas miesa! Es nemaz nerunāju par mazās sirdi — man nav nekādu šaubu, ka tā Jums ir pilnīgi vienaldzīga, — taču Jūs nenodarbināt pat viņas prātus. Nezinu, vai esat to pamanījis, bet par to liecina pēdējā vēstule, ko no viņas saņēmu*: nosūtu to, lai Jūs pats varētu pārliecināties par manu vārdu pareizību. Redziet, runājot par Jums, viņa vienmēr raksta «de Valmona kungs»: visas domas, pat tās, ko iedvešat

*

CIX vēstule.

?R6

Jūs, vienmēr tiecas tikai uz Dansenī, un viņu gan mazā nesauc par kungu, viņš vienmēr ir tikai «Dansenī». Tādā veidā viņa savu mīļoto atšķir no visiem pārējiem, un, pat Jums atdodamās, viņa jūtas tuva vienīgi viņam. Ja tāda uzvara Jums liekas aizraujoša, ja baudas, ko tajā gūstat, Jūs saista, Jūs patiešām esat visai pieticīgs un viegli apmierināms! Ja gribat viņu paturēt — tam es piekritu, tas pat ietilpst manos plānos. Taču šķiet arī, ka tā dēļ nav vērts sevi apgrūtināt kaut stundas ceturksni: vajadzētu lietot arī zināmu stingrību un neļaut, piemēram, viņai tikties ar Dansenī, iekams tas nav mazliet piemirsies.

Pirms beidzu prātot par Jums, lai pievērstos pati sev, gribu vēl pateikt, ka slimība, kuru, kā rakstāt, vēlaties izlietot par ieroci, ir labi pazīstams un nodrāzts līdzeklis. Jums, vikont, tik tiešām nemaz nav izdomas! Arī es pati reizēm atkārtojos, kā tūlīt redzēsiet, taču mēģinu glābt iespaidu ar sīkumiem, un, galvenais, manu rīcību attaisno panākumi. Es mēģināšu tos gūt vēlreiz un tad mesties jaunā dēkā. Atzīstos, ka tai nepiemīt priekšrocības, ko rada grūtības, taču tā būs vismaz izklaidēšanās, un esmu nogarlaikojusies līdz nāvei.

Nezinu, kādēļ pēc piedzīvojuma ar Prevānu Belrošs man ir kļuvis neciešams. Viņš tā ir sakāpinājis uzmanību, maigumu un dievināšanu, ka es to vairs nevaru izturēt. Viņa dusmas pirmajā brīdī man šķita tīkamas, taču, bez šaubām, viņu vajadzēja nomierināt — ja ļautu bruņiniekam vaļu, mana labā slava būtu pagalam, taču nebija līdzekļu, kas piespiestu viņu uzklausīt saprāta balsi. Tad nolēmu izrādīt viņam lielāku mīlestību, lai vieglāk tiktu pie mērķa, taču viņš to ņēma nopietni un kopš tā laika dara mani vai traku ar savu mūžīgo skurbumu; sevišķi aizvainojoša ir uzticēšanās, kādu viņa acīs esmu iemantojusi, un pārliecība, ar kādu viņš mani uzlūko par mūžam savu. Jūtos tiešām pazemota. Viņš mani vērtē visai zemu, ja domā, ka ir tik vērtīgs, lai mani noturētu! Vai gan pēdējā reizē viņš man nesacīja, ka es neesot mīlējusi nevienu citu kā vien viņu? Ak, dzirdot šādus vārdus, man bija jāņem talkā visa savaldība, lai tūlīt uz vietas neatvērtu viņam acis un nepateiktu, kā tas ir patiesībā. Viņš nu lai būtu tas neiedomājami valdzinošais kungs, kuram varētu būt uz mani ārkārtējas tiesības! Atzīstu, ka augumā viņš stalts un no sejas arī diezgan glīts, taču visā visumā viņš ir tikai mīlestības amatnieks. Beidzot tas brīdis ir klāt, mums jāšķiras.

Jau divas nedēļas mēģinu visādi — ar vēsumu, untumiem, nīgrumu un ķildām, taču neatlaidīgais mīlnieks nelaiž vaļā laupījumu; tas nozīmē, ka jārīkojas noteiktāk, tāpēc ņemu viņu līdzi pie sevis uz laukiem. Ceļā dosimies parīt. Kopā ar mums būs tikai daži neieinteresēti un ne visai asredzīgi cilvēki, un mēs tur varēsim justies gandrīz tikpat brīvi, it kā būtu vieni paši. Tur es viņu tā apkraušu ar mīlestību un glāstiem, mēs tādā mērā dzīvosim tikai viens otram, ka varu derēt — viņš ilgosies vēl vairāk nekā es, lai beidzas šis izbraukums, kas viņam tagad šķiet ārkārtēja laime; ja pēc tam nebūšu apnikusi viņam vēl vairāk, nekā viņš apnicis man, varēsiet sacīt — un es tam piekritīšu —, ka neesmu gudrāka par Jums.

Sīs trimdai līdzīgās aizbraukšanas iegansts ir mana sagatavošanās lielajai prāvai, kas patiešām tiks izspriesta ziemas sākumā. Man tas ir īsti pa prātam, jo nav jau patīkami just, ka visa bagātība it kā karājas gaisā. Tas nenozīmē, ka es baidītos par iznākumu; pirmkārt, taisnība ir manā pusē, to apgalvo visi mani advokāti; un pat ja nebūtu! Man vajadzētu būt briesmīgi neveiklai, ja es neprastu vinnēt prāvu, kur mani pretinieki ir tikai mazi bērni un sirmgalvis — viņu aizbildnis. Taču tik svarīgā lietā nedrīkst atstāt bez ievērības neko, tāpēc pie manis tiešām uzturēsies divi advokāti. Jūsuprāt, šis ceļojums vis nebūs nekāds patīkamais? Taču, ja man tas palīdzēs vinnēt prāvu un tikt vaļā no Belroša, zaudēto laiku nepavisam nenožēlošu.

Un tagad, vikont, uzminiet, kurš būs nākamais. Es dodu Jums simt punktu priekšā. Nu labi, vai tad es nezinu, ka Jūs nekad neko nenojaušat? Redziet — tas ir Dansenl. Jūs brīnāties, vai ne? Jo galu galā es vēl neesmu tiktāl, lai audzinātu bērnus! Taču šis ir pelnījis būt izņēmums; viņš apveltīts tikai ar jaunības balvām, un viņam nepiemīt nekāda aušība. Viņa lielā atturība sabiedrībā ļoti noder visu aizdomu novēršanai, tāpēc viņš liekas vēl jaukāks, kad atraisās zem četrām acīm. Tiesa, mēs gan vēl neesam runājuši par mani, pagaidām palieku tikai viņa uzticības persona, taču nomanu, ka zem draudzības plīvura viņā mājo liela patika uz mani, un jūtu, ka arī man viņš iepaticies. Tas būtu milzīgs zaudējums, ja tāda asprātība un smalkjūtība tiktu upurēta un notrulināta blakus mazajai muļķa Volanžai! Ceru, ka viņa mīlestība ir maldi: šī skuķe ne tuvu nav Dansenī vērta! Tas nenozīmē, ka es būtu greizsirdīga, taču tā būtu slepkavība, un es vēlos

Dansenī glābt. Tāpēc lūdzu Jūs, vikont, papūlieties, lai viņš netiktu tuvumā savai Sesilai (viņam joprojām ir sliktais paradums mazo tā dēvēt). Pirmā aizraušanās aizvien mēdz iegūt lielāku varu pār cilvēku, nekā viņam pašam liekas, un es ne par ko nevarētu būt droša, ja viņš tagad to atkal sastaptu, it īpaši — manā prombūtnē. Kad atgriezīšos, pati visu uzņemšos un pati atbildēšu par visu.

Stipri vēlējos ņemt jauno cilvēku sev līdzi, taču nesu upuri savas parastās piesardzības labā, turklāt baidos, ka viņš varētu pamanīt manas un Belroša attiecības, un es būtu izmisumā, ja viņam rastos kaut nojausma par to, kas īstenībā notiek. Vismaz viņa iztēlei gribu nodot sevi tīru un neaptraipītu, tādu, kādai man vajadzētu būt, ja es patiešām būtu viņa cienīga.

Parīzē 17 ... gada 15. oktobri

CXIV VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE DE ROZMONDA KUNDZEI

Dārgā draudzene, es padodos savam lielajam nemieram un, kaut nezinu, vai ir Jūsu spēkos man atbildēt, nespēju atturēties uzdot jautājumus. De Valmona kunga veselības stāvoklis, par kuru, kā Jūs rakstāt, nav pamata bažīties, manī nerada tādu drošības sajūtu, kāda acīmredzot piemīt Jums. Nav nekāds retums gadījumi, kad melanholija un dzīves apnikums ir kādas nopietnas slimības priekšvēstneši; miesas ligas, tāpat kā dvēseles kaites, mudina meklēt vientulību, un bieži vien pārmetam cilvēkam nīgrumu, kad viņu ciešanās vajadzētu tikai žēlot.

Manuprāt, būtu nepieciešams vismaz ar kādu aprunāties. Kā! Jūs taču pati esat slima, vai tad pie Jums nav neviena ārsta? Manējais, ar kuru šorīt runāju un kuram — to Jums neslēpšu — aplinkus lūdzu padomu, izteicās, ka apātijas, kas pēkšņi pārņem pēc dabas rosīgus cilvēkus, nekādā gadījumā nav atstājamas bez uzmanības; turklāt viņš sacīja, ka slimības nav izārstējamas, ja tās nesāk dziedināt laikus. Kāpēc pakļaut tādām briesmām Jums tik dārgu cilvēku?

Manas raizes jo sevišķi uzurda tas, ka jau četras dienas nesaņemu no viņa nekādas vēstis. Mans Dievs! Vai

Jūs mani nemānāt, rakstot par viņa veselības stāvokli? Kāpēc viņš pārtraucis man rakstīt? Ja vienīgais cēlonis būtu mana stūrgalvība, ar kādu sūtīju viņam atpakaļ vēstules, manuprāt, viņš būtu jau agrāk izlēmis tā rīkoties. Beidzot, kaut arī neticu priekšnojautām, kopš vairākām dienām mani māc satraukums un dziļas bēdas. Ak, varbūt es dzīvoju vislielāko nelaimju priekšvakarā!

Jūs neticēsiet — un man kauns Jums to sacīt —, cik mokoši man ir nesaņemt vairs vēstules, kuras taču es pati atsacījos lasīt! Tad vismaz biju droša, ka viņš domā par mani! Un es redzēju kaut ko, kas nāk no viņa rokām. Es šīs vēstules neatvēru, taču raudāju, tās uzlūkodama: asaras tad man plūda vieglāk un atveldzēja dvēseli; tās vienīgās kaut mazliet izkliedēja parasto nomāktību, ko izjūtu kopš atgriešanās mājās. Es Jūs iūgtin lūdzu, mana žēlsirdīgā māte, rakstiet man pati, tiklīdz spējat, bet pagaidām dodiet katru dienu kādu ziņu par sevi un par viņu.

Gandrīz pat nepamanīju, ka neesmu Jums pašai bildusi ne vārda, taču Jūs zināt manas jūtas, manu pilnīgo pieķeršanos, maigo pateicību par Jūsu iejūtīgo draudzību; Jūs piedosiet satraukumu, kādā dzīvoju, manas nāves mokas, baismīgās bažas, ka var notikt nelaime, kurā es varētu būt vainojama. Lielais Dievs! Šī izmisīgā doma mani vajā un plosa manu sirdi. Šīs nelaimes man vēl tikai pietrūka, un jūtu, ka esmu dzimusi, lai izbaudītu tās visas.

Palieciet sveika, dārgā draudzene, mīliet mani, žēlojiet mani! Vai šodien saņemšu kādu vēstuli no Jums?

Parīzē 17 ... gada 16. oktobrī

CXV VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Tas nu gan ir neiedomājami, daiļā draudzene, cik viegli zūd saprašanās, tiklīdz cilvēki vairs nav kopā. Kamēr atrados Jūsu tuvumā, mums vienmēr bija vienāda izjūta un vienāda uztvere, taču, kopš gandrīz trīs mēnešus esam šķirti, mūsu uzskati vairs nesakrīt nevienā ziņā. Kurš no mums abiem maldās? Jūs droši vien man atbildētu nešaubīdamās, taču es esmu vai nu prātīgāks, vai pieklājīgāks, I cl pēc neiedrošinos to darīt. Es tikai atbildēšu uz Jūsu vēstuli un turpināšu aprakstīt savu rīcību.

Vispirms pateicos, ka brīdināt mani par baumām, kādas sākušas par mani klīst, bet pagaidām tas mani neuztrauc: jūtos drošs, ka spēšu tenkotājus apklusināt. Esiet mierīga — kad atkal parādīšos sabiedrībā, būšu slavenāks nekā jebkad un aizvien vairāk Jūsu cienīgs.

Ceru, ka man tiks pierēķināta pat dēka ar mazo Vo-lanžu, kuru Jūs, šķiet, uzskatāt par tik nenozīmīgu: it kā nebūtu nekāds sasniegums vienā vienīgā vakarā nolaupīt jaunavu mīļotajam, pēc tam izpriecāties ar viņu pēc sirds patikšanas un apieties gluži kā ar savu īpašumu, bez kādām pūlēm saņemt no viņas visu, ko nevar iedrošināties prasīt pat kurai katrai priekameitai, un to izdarīt, ne vismazākajā mērā neizpostot viņas maigo mīlestību, nepadarot viņu nepastāvīgu, pat nemazinot uzticību, jo es tiešām nenodarbinu pat viņas prātus! Un tā, kad es viņu nodošu mīļotā rokās, tiklīdz iegriba būs pārgājusi, viņa gluži neko nebūs pamanījusi. Vai bieži notiek kaut kas tāds? Un varat būt droša — kad būšu viņu izlaidis no savām rokām, principi, kurus esmu viņai devis, tomēr attīstīsies tikpat brīvi; un paredzu, ka biklā mācekle pati sevī atradīs spēku, kas darīs godu skolotājam.

Ja publikai tomēr labāk patīk heroiskais žanrs, es parādīšu prezidenta kundzi, šo vispāratzīto tikumības paraugu, pret kuru pat vislielākie brunču mednieki jūt bijību, turklāt tādu, ka neviens vairs pat nedomās ap viņu lakstoties. Es Jums saku — parādīšu, kā viņa aizmirst savus pienākumus un tikumu, kā upurē labo slavu un divus tikli nodzīvotus gadus, lai iegūtu laimi man patikt, lai reibtu mīlestībā uz mani, kā viņa jūtas pietiekami atalgota par tik daudziem upuriem ar vienu vārdu vai skatienu, ko arī viņa neiegūs katrreiz. Es izdarīšu vēl vairāk — es viņu pametīšu; un vai nu es šo sievieti nepazīstu, vai arī man nekad nebūs pēcteča. Viņa turēsies pretī ilgām pēc mierinājuma, pieradumam pie naudas, alkām atriebties man. Beidzot, viņa būs dzīvojusi vienīgi manis dēļ, un neatkarīgi no tā, cik ilgs būs viņas ceļš, es būšu vienīgais, kas barjeru gan pacēlis, gan nolaidis. Kad būšu guvis šo uzvaru, sacīšu saviem sāncenšiem: «Raugieties manā darbā un meklējiet otru tādu piemēru mūsu laikos!»

Jūs man jautāsiet, kur uzreiz radusies tāda bezgalīga pašpārliecība? Veselu nedēļu zinu savas daiļavas slēptākās domas; viņa nedalās ar mani savos noslēpumos, taču es tos

nolaupu. Divas de Rozmonda kundzei rakstītās vēstules man deva pietiekamu skaidrību, un pārējās lasīšu aiz tīras ziņkāres. Lai gūtu uzvaru, man nevajag itin nekā vairāk kā tikt viņas tuvumā, un īstos līdzekļus esmu atradis. Bez kavēšanās tos izmantošu.

Jūs esat ziņkārīga, vai ne? ... Taču nē, sodot Jūs par neticību manai izdomas spējai, es tos neatklāšu. Tik tiešām — Jūs esat pelnījusi, lai es Jums atrautu uzticēšanos vismaz šajā dēkā. Ticiet, ja nebūtu saldās balvas, kas atkarīga no maniem panākumiem, es Jums neteiktu vairāk ne vārda. Redzat, kā esmu noskaities. Tomēr cerībā uz Jūsu labošanos es gribu aprobežoties ar šo vieglo sodu un, atgriežoties pie iecietības, uz mirkli aizmirstu savus lielos plānus, lai apspriestos par jūsējiem.

Tātad nu Jūs esat laukos — garlaicīgos kā jūtas un skumīgos kā uzticība! Un šis nabaga Belrošs! Jūs neaprobežojaties ar to, ka dodat viņam dzert aizmirstības ūdeni, Jūs viņu spīdzināt ar to! Kā viņš jūtas? Vai braši iztur mīlestības nelabumu? Es ļoti vēlētos, lai šādi viņš Jums pieķertos vēl vairāk; gribētos zināt, kādas jo stiprākas zāles Jūs lietotu tad. Man patiešām žēl, ka bijāt spiesta ķerties pie šīm. Es tikai vienu vienīgu reizi mūžā esmu nodevies mīlestībai tādā veidā. Man bija svarīgs iemesls, jo runa bija par grāfieni de...; un nezin cik reižu viņas skavās man uzmācās kārdinājums sacīt: «Kundze, es atsakos no vietas, kuru esmu iekarojis, un ļaujiet man atstāt to, ko pašreiz ieņemu.» Un tā viņa ir vienīgā no manis iegūtajām sievietēm, par kuru runāju ļaunu ar īstu prieku.

Jūsu iedoma, patiesību sakot, man liekas neparasti smieklīga, un Jums tiešām bija iemesls sacīt, ka es nevarēšot uzminēt Belroša pēcteci. Kā! Visas šīs pūles Jūs uzņematies Dansenī dēļ! Ak, mana dārgā, ļaujiet viņam dievināt viņa tikumīgo Sesilu un nekompromitējiet sevi ar bērnu spēlēm. Ļaujiet mācekļiem augt pie auklēm vai nodoties mazām nevainīgām rotaļām ar klostera audzēknēm. Kā Jūs varat uzņemties rūpes par iesācēju, kurš nepratīs Jūs nedz iegūt, nedz pamest un kura vietā Jums būs jādara viss! Es Jums nopietni saku — es neatzīstu šo izvēli, un, lai kādā noslēpumā dēka paliek, tā Jūs pazemos vismaz manās acīs un pašas sirdsapziņas priekšā.

Jūs sakāt, ka esat aizrāvusies ar viņu: gana, gana, Jūs, bez šaubām, alojaties, un man pat šķiet, ka zinu Jūsu maldu cēloni. Belrošs Jums apnika līdz mielēm īstā bada laikā, un, tā kā Parīzē nav nekādas izvēles, Jūsu aizvien pārāk rosīgās domas pievērsušās pirmajam, kas pagadījies ceļā. Taču padomājiet vien — kad atgriezīsieties, varēsiet izvēlēties starp tūkstoš vīriešiem; un, ja nu tomēr baidāties no bezdarbības, kāda draud Jums uzbrukt starplaikā, es piedāvājos Jūs izklaidēt.

Līdz Jūsu atgriešanās brīdim mani lielie uzdevumi būs izpildīti tā vai citādi; un, bez šaubām, nedz mazā Volanža, nedz arī pati prezidenta kundze tad mani nenodarbinās tādā mērā, lai es nevarētu būt Jūsu rīcībā, cik vien pati vēlēsieties. Varbūt tajā laikā es jau mazo būšu nodevis daiļjūtīgā mīļākā rokās. Turklāt, lai ko Jūs rakstāt, nepiekrītu, ka tā nevar būt aizraujoša bauda; esmu nolēmis, ka viņai jāpaliek pārliecībā uz visu mūžu, ka esmu pārāks par visiem vīriešiem, tāpēc attiecībās ar viņu esmu uzņēmis toni, ko ilgi nevaru noturēt, nekaitējot veselībai; un no tā brīža es ar mazo nodarbošos tikai tik daudz, cik prasa ģimenes lietas ...

Jūs mani nesaprotat? Tas nozīmē, ka gaidu jaunu posmu, kas apliecinātu manas cerības un dotu pārliecību par plānu pilnīgu izdošanos. Jā, daiļā draudzene, esmu jau guvis pirmo pierādījumu, ka manas mācekles vīram nav ko baidīties nomirt, neatstājot pēcnācējus, un ka 2erkūru nama galva nākotnē būs tikai de Valmonu jaunākā atvase. Taču ļaujiet man pēc paša prāta pabeigt šo dēku, ko esmu uzsācis tikai pēc Jūsu lūguma. Ņemiet vērā — ja padarīsiet Dansenī nepastāvīgu, laupīsiet notikumam visu asumu. Beidzot, neaizmirstiet, ka, piedāvājot sevi viņa vietā Jūsu tuvumā, manuprāt, varu pastāvēt uz zināmām pirmtiesībām.

Uz to paļaujos tik stipri, ka iedrošinājos rīkoties pretēji Jūsu ieskatiem un pats esmu palīdzīgs, uzpūšot liesmās smalkjūtīgā mīlētāja maigo kaisli pret viņa izraudzīto pirmo un cienīgo objektu. Tā vakar, atrodot Jūsu aizbildināmo rakstām viņam vēstuli, es mazo vispirms iztraucēju šajā patīkamajā nodarbībā, lai nodotos vēl patīkamākai, pēc tam palūdzu, lai viņa man parāda, ko uzrakstījusi; tā kā man sacerējums šķita salts un neveikls, liku viņai manīt, ka tādā veidā viņa nespēs mierināt savu mīļoto, un pierunāju, lai viņa uzraksta citu, ko pats nodiktēju. Cik labi spēdams, tajā atdarināju mazās muļķīgo pļāpāšanu un pacentos ar noteiktākām cerībām uzkurināt jaunā cilvēka mīlestību. Mazā bija gluži sajūsmināta, ka uzrakstījusi tik jauku vēstuli, un turpmāk mans uzdevums būs sacerēt viņas vietā. Ko gan visu es daru šī DansenI labā! Es reizē esmu viņa draugs, uzticības persona, sāncensis un mīļākā! Un šobrīd es viņam pakalpoju vēl tādējādi, ka glābju no Jūsu bīstamajiem valgiem — jā, bez šaubām, bīstamajiem, jo Jūs iegūt un zaudēt nozīmē iemantot mirkli laimes, maksājot par to ar mūžīgu nožēlu.

Palieciet sveika, daiļā draudzene; esiet drosmīga, pasteidziniet Belrošu, cik vien spējat. Atstājiet mierā DansenI un gatavojieties no jauna saņemt un sniegt man mūsu pirmā sakara dievišķās baudas.

P.S. Es Jūs apsveicu ar lielās prāvas drīzo spriedumu. Būtu ļoti priecīgs, ja šis patīkamais notikums norisinātos manas valdīšanas laikā.

... pilī 17 ... gada 19. oktobrī

CXVI VĒSTULE

SEVALJE DANSENI SESILAI VOLANŽAI

De Merteija kundze šorīt aizbrauca uz laukiem, un tā man, burvīgā Sesila, ir laupīts vienīgais prieks, kāds bija palicis Jūsu prombūtnē, — sarunāties par Jums ar mūsu kopīgo draudzeni. Kopš kāda laika viņa man ir atļāvusi saukt sevi šajā vārdā. Un to izmantoju jo dedzīgāk tāpēc, ka šķiet — tā tieku Jums tuvāk. Ak Dievs, cik brīnišķīga ir šī sieviete! Un ar kādu glaimojošu valdzinājumu viņa prot apveltīt draudzību! Šķiet, šīs maigās jūtas tiek izdaiļotas un stiprinātas ar visu, ko viņa liedz mīlestībai. Ja Jūs zinātu, kā viņa Jūs mīl, kā viņai patīk klausīties mani runājam par Jums! . .. Bez šaubām, tieši tas mani tik ļoti saista pie viņas. Kāda laime dzīvot vienīgi jums abām, bez gala šūpoties starp mīlas lieglaimi un draudzības maigumu, ziedot tām visu manu dzīvi, būt sava veida vienotājam jūsu savstarpējai draudzībai — un vienmēr just, ka, pūloties vienas laimes labā, es pūlos arī otras labad! Mīliet, no sirds mīliet, mana burvīgā draudzene, šo dievināmo sievieti! Daliet manu pieķeršanos viņai, padariet to jo skaistāku! Kopš baudu draudzības burvību, es vēlos, kaut arī Jūs to izjustu. Priekus, kuros ar Jums nedalos, šķiet, baudu tikai pa pusei. Jā, mana Sesila, es gribētu ieskaut

Jūsu sirdi vismaigākajās jūtās, un katrs tās pukstiens dotu Jums laimes izjūtu; un arī vēl tad man šķistu, ka spēju dot Jums tikai daļiņu svētlaimes, ko gūstu no Jums.

Kāpēc gan jābūt tā, ka mani skaistie nodomi paliek tikai iztēles augļi un ka īstenība man, gluži pretēji, sniedz vienīgi sāpīgus un bezgalīgus upurus? Skaidri redzu, ka jāatsakās no Jūsu dotajām cerībām sastapties ar Jums tur laukos. Vienīgais mierinājums ir pārliecība, ka tas tiešām nav iespējams. Un Jūs pat neatrodat par vajadzīgu pateikt man to, pabēdāties kopā ar mani! Jau divas reizes manas žēlabas par to ir palikušas bez atbildes. Ak, Sesila, Sesila, es patiešām ticu, ka mīlat mani no visas sirds, taču Jūsu sirds nedeg tādās liesmās kā manējā! Kāpēc tas neesmu es, kam jāpārvar šķēršļi? Kāpēc man jābūt nomodā par Jūsu interesēm, nevis par savējām? Pretējā gadījumā es prastu drīz pierādīt, ka mīlestībai nekas nav neiespējams.

Jūs pat nerakstāt, kad vajadzētu beigties nežēlīgajai atšķirtībai: te es Jūs varbūt vismaz redzēšu. Jūsu burvīgie skatieni iedvesīs jaunu spēku nomāktajai dvēselei, to aizkustinošā izteiksme izkliedēs bēdas manā sirdī, kurai mierinājums reizēm ir tik nepieciešams. Piedodiet, mana Sesila, šīs bažas nav aizdomas. Es ticu Jūsu mīlestībai, Jūsu pastāvībai. Ak, es būtu pārlieku nelaimīgs, ja par to šaubītos. Bet mūs šķir tik daudz šķēršļu! Un aizvien jauni nāk vēl klāt! Mīļā draudzene, esmu skumīgs, ļoti skumīgs. Šķiet, de Merteija kundzes aizbraukšana ir atkal uzurdī-jusi manī visu nelaimju izjūtu.

Palieciet sveika, mana Sesila, palieciet sveika, mīļotāl Iedomājiet, ka Jūsu mīļotais ir noskumis un vienīgi Jūs spējat darīt viņu laimīgu.

Parīzē 17 .. . gada 17. oktobrī

CXVII VĒSTULE

SESILA VOLANŽA SEVALJE DANSENI (Valmona diktēta)

Vai Jums, mīļais draugs, šķiet, ka mani jārāj, lai es justos skumja, kad zinu, ka Jūs nomāc bēdas? Un vai šaubāties, ka es ciešu visas Jūsu sāpes tāpat kā Jūs pats? Es dalos pat tajās, kurām pēc savas gribas esmu cēlonis,

un es varu spriest labāk nekā Jūs, cik netaisns esat. Ak, tas nav labi! Es saprotu gan, kas Jūs kaitina: divas pēdējās reizes Jūs rakstījāt, ka gribat braukt uz šejieni, un es Jums uz to neatbildēju, bet vai gan man ir tik viegli atbildēt? Vai, jūsuprāt, es nezinu, ka tas, ko vēlaties, ir kaut kas pavisam slikts? Un tomēr, ja jau man ir tik grūti atraidīt Jūs no tālienes, kas notiktu, ja Jūs būtu man blakus? Un tad, gribēdama Jūs uz mirkli mierināt, es kļūtu nelaimīga uz visu mūžu.

Redziet, es Jums neko neesmu slēpusi: te ir manas domas, spriediet par tām pats. Varbūt es darītu, ko Jūs vēlaties, ja nebūtu radušies apstākļi, kurus Jums neesmu darījusi zināmus: šis de Žerkūra kungs, kurš ir visu mūsu nelaimju cēlonis, vēl tik drīz neieradīsies: un, tā kā māte kopš kāda laika ir pret mani daudz draudzīgāka, tā kā es no savas puses esmu pret viņu tik mīļa, cik vien spēju, — kas zina, ko vēl no viņas varu izlūgties? Un, ja mēs varētu kļūt laimīgi un man nekas nebūtu sev jāpārmet, — vai tad tas nebūtu daudz labāk? Ja ticu tam, kas man bieži ir sacīts, iznāk, ka vīrieši paši vairs tā nemīl savas sievas, ja tās viņus ir pārāk mīlējušas, pirms devušās laulībā. Šīs bailes mani attur vairāk nekā viss pārējais. Mans draugs, vai tad Jūs neesat drošs par manu sirdi, un vai tad nebūs vēl laika diezgan?

Paklausieties, es Jums apsolu: ja es nevarēšu izvairīties no nelaimes precēties ar de Žerkūra kungu, kuru jau tagad, pirms vēl pazīstu, tā ienīstu, mani nekas vairs neatturēs būt jūsējai, tiklīdz varēšu, varbūt pat pirms laulībām. Tātad man rūp vienīgi Jūsu mīlestība, un, ja Jūs redzēsiet, ka, gadījumā ja es rīkošos slikti, tā nav mana vaina, pārējais man ir pilnīgi vienaldzīgs, ja tikai Jūs solāties mani mīlēt vienmēr tāpat, kā mīlat tagad. Taču, dārgais draugs, līdz tam ļaujiet man izturēties kā agrāk un neprasiet man vairs to, ko man ir pilnīgs pamats nedarīt un ko tomēr ir tik nepatīkami Jums atteikt.

Man gribētos arī, lai de Valmona kungs mani tā ne-steidzinātu Jūsu dēļ; tas mani tikai vēl vairāk apbēdina un nedod neko. Ak, Jums te ir patiešām labs draugs, varu to apgalvot! Viņš dara visu tā, kā Jūs pats būtu darījis. Taču palieciet sveiks, mans draugs, sāku Jums rakstīt stipri vēlā stundā, un tā pie vēstules esmu pavadījusi daļu nakts. Iešu gulēt un atgūt nokavēto. Skūpstu Jūs, bet nerājiet mani vairs.

,,. pilī 17 ... gada 18. oktobri

CXVIII VĒSTULĒ

ŠEVALJĒ DANSENI MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Ja ticu savam kalendāram, iznāk, ka Jūs, mana dievinātā draudzene, esat prom tikai divas dienas, bet, ja ticu savai sirdij, pagājuši vairāki gadsimti. Taču, kā no Jums pašas esmu mācījies, vienmēr vajag ticēt sirdij, tātad Jums pienācis laiks atgriezties un visām Jūsu lietām jābūt vairāk nekā pabeigtām. Kā Jūs varat gribēt, lai interesējos par prāvu, ja neatkarīgi no tā, vai zaudēsiet vai vinnēsiet, man vienlīdz jāmaksā ar skumjām par Jūsu prombūtni? Ak, kā man gribētos sastrīdēties ar Jums! Un cik bēdīgi, ka man nav tiesību izrādīt īgnumu, kaut arī tam ir neapstrīdams iemesls!

Vai gan tā nav īsta neuzticība, melna nodevība — atstāt draugu tālumā, kad esat to neglābjami pieradinājusi pie savas klātbūtnes? Jūs varētu apspriesties ar saviem advokātiem, cik gribētu, viņi nespētu atrast nekādu attaisnojumu tādai cietsirdībai, turklāt tie ir ļaudis, kuri runā tikai prāta spriedumos, un ar spriedumiem nepietiek, lai atbildētu jūtām.

Jūs man tik plaši skaidrojāt, ka dodaties šajā ceļojumā dažādu prāta apsvērumu mudināta, ka esat mani ar prātu galīgi sanaidojusi. Es vairs negribu ne dzirdēt par prātu pat tad, kad tas iesaka Jūs aizmirst. Tāds padoms tomēr būtu visai prātīgs, un tam patiesi nebūtu tik grūti sekot, kā Jums varbūt liekas. Vajadzētu tikai atmest paradumu pastāvīgi domāt par Jums, un te nekas — varu to apgalvot — Jūs neatgādina.

Mūsu visskaistākās sievietes, kuras tiek daudzinātas par vispiemīlīgākajām, tik tālu no Jums atpaliek, ka nespētu būt pat vājš Jūsu atspulgs. Ja pavēro ar pieredzējušu aci, var pat apgalvot — jo līdzīgākas pirmajā brīdī viņas Jums liekas, jo vairāk atšķirību var ieraudzīt vēlāk: viņas var darīt, ko grib, var ģērbties, kā prot, taču viņām vienmēr pietrūkst galvenā — viņas nav Jūs, un vienīgi Jūs esat apveltīta ar burvību. Nelaimīgā kārtā, kad dienas ir tik garas un nav nekā, ko darīt, cilvēks sapņo, ceļ gaisa pilis, rada savu ilgu tēlu; pamazām vien iztēle iedegas, gribas savu darbu vērst daiļāku, vākt kopā visu, kas var patikt, beidzot sasniedzot pilnību; un, tiklīdz mērķis ir klāt, portrets aizved pie modeļa, un izbrīnā redzu, ka visu laiku to vien esmu darījis kā sapņojis par Jums.

Pat šobrīd esmu iekritis gandrīz tādos pašos maldos. Varbūt domājat, ka sēdos pie šīs vēstules, lai runātu par Jums? Nebūt ne: es tikai gribēju novērst no Jums savas domas. Man ir Jums pastāstāmas neskaitāmas lietas, kurām nav sakara ar Jums un kuras, kā pati zināt, mani ļoti nodarbina; taču tieši tās es savā izklaidībā aizmirsu. Un kopš kura laika draudzības burvība izkliedē mīlestības burvību? Ak, ja es tā pavisam labi padomātu, man būtu iemesls pašam sev ko pārmest! Taču klusēsim! Aizmirsīsim šos mazos maldus, citādi vēl kritīsim tajos atpakaļ; un lai tos nezina pat mana draudzene!

Kāpēc tad Jūs neesat te, lai man atbildētu, lai izvestu mani no maldiem, ja esmu tajos iestidzis, lai runātu par manu Sesilu, par laimi, ko baudu, viņu mīlēdams, par skaisto domu, ka mana mīļotā ir Jūsu draudzene? Jā, es atzīstos, mīlestība, ko viņa man iedveš, ir kļuvusi vēl dārgāka, kopš esat tik laipna un ļaujat Jums uzticēt visu. Man ir tāda laime atklāt Jums sirdi, rast jūsējā vietu savām jūtām, izliet tās bez apdoma! Man šķiet, tās kļūst vēl dārgākas; un tad, Jūs uzlūkojot, es saku sev: tā ir viņa, kura glabā visu manu laimi.

Man nav nekā jauna, ko varētu pavēstīt par savu stāvokli. Pēdējā vēstule, ko saņēmu no viņas, vairo un nostiprina manas cerības, taču to piepildīšana vēl kavējas. Tomēr viņas spriedumi ir tik maigi un godīgi, ka neiedrošinos nedz viņu pelt, nedz žēloties. Varbūt Jūs lāgā nesaprotat, par ko ir runa, bet kāpēc tad neesat šeit? Ja arī savai draudzenei drīkstu izteikt visu, visu rakstīt tomēr nedrīkstu. It īpaši mīlas noslēpumi ir tik vārīgi, ka tos nevar palaist vējā uz labu laimi. Ja reizēm ļauj tiem iznirt dienas gaismā, tie tomēr pastāvīgi jāpatur acīs; ir modri jāvēro, kā tie nokļūst jaunajā pajumtē. Ak, atgriezieties jel, dievinātā draudzene! Jūs taču skaidri redzat, ka Jūsu klātbūtne ir nepieciešama. Aizmirstiet beidzot tūkstoš iemeslu, kas Jūs aizkavē tur, kur atrodaties, vai arī iemāciet mani dzīvot tur, kur Jūsu nav.

Man ir tas gods utt.

Parīzē 17 ... gada 19. oktobri

CXIX VĒSTULĒ

- DE ROZMONDA KUNDZE DE TURVELA KUNDZEI

Kaut ari vēl ciešu stipras sāpes, mana dārgā daiļava, mēģināšu rakstīt pati, lai varētu pastāstīt to, kas Jūs interesē. Mans krustdēls joprojām ir iegrimis mizantropijā

Viņš katru dienu sūta ļaudis apvaicāties par manu veselību, taču pats ne reizi nav ieradies par to parunāt, kaut arī liku viņu aicināt pie sevis, un tā nesatieku viņu biežāk nekā tad, kad viņš dzīvo Parīzē. Taču šorīt es viņu sastapu tur, kur nemaz necerēju sastapt. Tas bija manā kapelā, kur iegāju pirmo reizi, kopš mani piemeklējusi mokošā kaite. Šodien uzzināju, ka viņš jau četras dienas kārtīgi klausās misi. Lai Dievs dod, ka tā turpinātos!

Kad iegāju kapelā, viņš pienāca man klāt un ļoti sirsnīgi apsveica ar veselības uzlabošanos. Sākās dievkalpojums, tāpēc sarunu pārtraucu, domādama to turpināt vēlāk, taču viņš pazuda, pirms paspēju tuvoties. Neslēpšu, man viņš šķita mazliet pārvērties. Taču, dārgā daiļava, nelieciet nožēlot manu uzticēšanos Jūsu saprātam un nenododieties pārmērīgām bažām; galvenais — esiet droša, ka es drīzāk esmu gatava Jūs apbēdināt nekā mānīt.

Ja krustdēls arī turpmāk izturēsies pret mani tikpat atturīgi, iešu viņu apciemot guļamistabā, līdzko jutīšos labāk, un tad papūlēšos tikt skaidrībā, kāds cēlonis ir šai dīvainajai mānijai, kurai, manuprāt, ir zināms sakars ar Jums. Es Jums aizrakstīšu, ko uzzināšu. Atvados, jo nespēju vairs pakustināt pirkstus, turklāt, ja Adelaīda uzzinās, ka esmu rakstījusi, viņa rās mani visu vakaru. Palieciet sveika, dārgā daiļava.

. . . pili 17 ... gada 20. oktobri

CXX VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS TĒVAM ANSELMAM (Senonorē Ielas klostera telfanam)

Man, cienītais kungs, nav tas gods būt ar Jums pazīstamam, taču zinu gan to, ka prezidenta de Turvela kundze Jums pilnā mērā uzticas, gan arī to, ka esat patiesi šīs

uzticības cienīgs. Tāpēc domāju, ka nebūtu nesmalkjūtīgi griezties pie Jums un lūgt ļoti svarīgu, Jūsu svētās vadības cienīgu pakalpojumu lietā, kurā de Turvela kundzes intereses saskaras ar manējām.

Man nākuši rokās svarīgi papīri, kuri attiecas uz viņu un kurus nevaru uzticēt nevienam, tie man jānodod tieši viņai pašai. Man nav nekādas iespējas darīt viņai to zināmu, jo apsvērumi, kurus no viņas varbūt uzzināsiet, bet par kuriem, manuprāt, es neesmu tiesīgs Jums rakstīt, liedz viņai pieņemt no manis jelkādas ziņas: tā ir rīcība, ko tagad labprāt vairs neuzskatu par nosodāmu, jo viņa nevarēja paredzēt notikumus, kurus es pats nebūt negaidīju un kurus piedzīvot varēja piespiest vienīgi spēki, kas ir varenāki par cilvēka varēšanu.

Tāpēc lūdzu Jūs, cienītais kungs, būt tik laipnam un darīt viņai zināmu manu jauno apņemšanos un manā vārdā lūgt tikšanos divatā, lai, izlūdzoties piedošanu, es varētu vismaz daļēji labot savas kļūdas un, pēdējo upuri nesot, viņas acu priekšā iznīcināt vienīgās pēdas, ko atstājuši maldi vai kļūdas, kuru dēļ esmu viņas priekšā vainīgs

Tikai pēc šī pēdējā izpirkuma es iedrošināšos nolikt pie Jūsu kājām savu ilgo maldu pazemojošo atzīšanu un no dvēseles dziļumiem izlūgties Jūsu starpniecību vēl daudz svarīgākas izlīdzināšanas labad, kas nelaimīgā kārtā būs vēl grūtāka. Vai es, cienītais kungs, varu cerēt, ka neliegsiet man tik nepieciešamu un dārgu gādību? Un ka Jūs pagodināsiet mani, atbalstīdams vājumā un vadīdams soļus jaunajā ceļā, kuru iet karsti vēlos, bet, sarkstot atzīstos, — to vēl nepazīstu?

Gaidu Jūsu atbildi nepacietīgi kā grēku nožēlnieks, kas vēlas laboties, un es lūdzu Jūs ticēt man; pateicībā un godbijībā

Jūsu ļoti padevīgs utt.

P. S. Pilnvaroju Jūs, cienītais kungs, ja atrodat pai piedienīgu, darīt zināmu visu šīs vēstules saturu de Turvela kundzei, kuru apņemos visu mūžu cienīt un kuru nekad nebeigšu godāt kā to, kuru debesis man sūtījušas, lai piegrieztu manu dvēseli tikumībai ar viņas dvēseles aizkustinošo paraugu.

.., pilī 17 ... gada 22. oktobrī

CXXI VĒSTULĒ

marķīze de merteija sevaue danseni

Saņēmu Jūsu vēstuli, mans pārāk jaunais draugs, taču, pirms pateicos, man Jūs jānorāj, un brīdinu — ja nelabosieties, es Jums vairs neatbildēšu. Paklausiet man un atmetiet glaimīgo toni, kas kļūst par tukšu daiļrunību, ja nav mīlestības apliecinājums. Vai tad tādā stilā runā ar draugu? Nē, mans draugs, katrām jūtām ir sava valoda, kāda tām piedienas, un lietot citu nozīmē izkropļot domu, ko vēlas izteikt. Es zinu gan, ka mūsu dāmiņas nesaprot no teiktā ne vārda, ja tas nav pārtulkots šajā vispārpieņemtajā žargonā, taču atzīstos — esmu pārliecināta, ka būtu pelnījusi, lai Jūs mani nejaucat ar tām. Es patiešām dusmojos, varbūt pat vairāk, nekā vajadzētu, ka Jums par mani ir tik nepareizs spriedums.

Tātad manā vēstulē atradīsiet vienīgi to, kā nebija jūsējā, — tiešumu un vienkāršību. Es, piemēram, labprāt Jums teiktu, ka ļoti priecātos Jūs sastapt un ka man ir nepatīkami redzēt ap sevi vienīgi cilvēkus, kuri mani garlaiko, turpretī Jūs šo domu pārtulkojat tā: «Iemāciet mani dzīvot tur, kur Jūsu nav!» Tad jau vēl varētu iedomāties, ka brīdī, kad būsiet blakus savai iemīļotajai, Jūs pratīsiet dzīvot vienīgi tad, ja es tur būšu trešā. Cik nožēlojami! Un šīs sievietes, kurām mūžīgi pietrūkst tā, ka viņas nav es, — varbūt Jūs iedomāsieties, ka tā pietrūkst arī Jūsu Sesilai! Lūk, kur noved valoda, kas, mūsu dienās tik nelietīgi valkāta, ir vēl sliktāka par komplimentu žargonu un pārvēršas par tukšu pieklājību, kurai netic vairāk kā «ļoti padevīgajam kalpam».

Mans draugs, kad rakstīsiet man, dariet to, lai izsacītu savas domas un jūtas, nevis tālab, lai sūtītu man frāzes, kuras, labāk vai sliktāk izteiktas, es bez Jūsu palīdzības varētu atrast kurā katrā mūsdienu romānā. Ceru, ka nedusmosieties par šiem maniem vārdiem, ja ari samanīsiet tajos zināmu īgnumu, jo es nenoliedzu, ka to jūtu, tomēr, lai pilnīgi izvairītos no kļūdas, ko pārmetu Jums, es nesacīšu, ka varbūt vēl vairāk mani saērcina Jūsu prombūtne. Visā visumā domāju, ka esat vairāk vērts nekā viena prāva un divi advokāti, varbūt pat vairāk nekā iejūtīgais Belrošs.

Redziet nu, Jums vajag nevis bēdāties par manu prom-

būtni, bet gan priecāties par to, jo nekad vēl neesmu Jums izteikusi tik skaistu komplimentu. Acīmredzot mani aizrauj Jūsu paraugs un es arī gribu teikt glaimus Jums, tomēr nē, labāk palikšu pie sava tiešuma, tas vienīgais taču apliecina Jums manu maigo draudzību un interesi, ko tā iedveš. Ir ļoti tīkami draudzēties ar jaunu cilvēku, kura sirdi nodarbina kāda cita. Daudzas sievietes nebūtu ar mani vienis prātis, taču tādas ir manas domas. Esmu pārliecināta, ka ar lielāku prieku iespējams nodoties jūtām, no kurām nevajag baidīties, tāpēc esmu tik ātri kļuvusi Jums par uzticības personu. Bet Jūs izraugāties tik jaunas mīļotās, ka pirmo reizi sāku nojaust vecuma tuvošanos. Tas ir labi, ka Jūs tā gatavojaties ilgas pastāvības ceļam, un es no sirds novēlu, lai tā būtu abpusēja.

Jūs darāt pareizi, pakļaujoties maigajiem un godīgajiem apsvērumiem, — kuri, kā rakstāt, aizkavē Jūsu laimi. Ilga aizstāvēšanās ir vienīgais tikums tām, kas neaizstāvas mūžīgi; un kurai katrai citai, izņemot tādu bērnu, kāds ir mazā Volanža, es sacītu, ka nepiedodami ir nevairīties no briesmām, par kurām viņa ir pietiekami brīdināta, kā liecina viņas atzīšanās mīlestībā. Jūs, vīrieši, nemaz nezināt, ko nozīmē tikums un kas jāsamaksā, to upurējot! Taču, ja sieviete ir kaut cik saprātīga, viņai jāzina, ka neatkarīgi no kļūmīgā soļa, ko viņa sper, vājums ir viņas lielākā nelaime; un es nezinu, vai kāda jelkad ļautu sevi iekarot, ja viņai būtu kāds brīdis laika padomāt.

Nemēģiniet apstrīdēt šo domu, jo tieši tā mani vis vairāk saista pie Jums. Jūs mani izglābsiet no mīlas briesmām; ja arī līdz šim esmu pratusi sevi aizsargāt, atzīstos, ka jūtos Jums pateicīga, un es par to Jūs mīlēšu jo vairāk un jo ilgāk.

Līdz ar to, mans dārgais ševaljē, es lūdzu Dievu, lai viņš patur Jūs savā aizgādībā.

... pilī 17 ... gada 22. oktobrī

CXXII VĒSTULE

DE ROZMONDA KUNDZE PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZEI

Es cerēju, mīļo meit, ka beidzot varēšu remdināt Jūsu bažas, taču ar skumjām redzu, ka es tās. vēl padziļināšu! Tomēr nomierinieties! Manam krustdēlam briesmas

nedraud — nevar pat sacīt, ka viņš būtu īsti slims. Taču viņā acīmredzot norisinās kaut kas neparasts. Es no tā neko nesaprotu, tomēr izgāju no viņa istabas skumjā noskaņā, varbūt pat bailēs; un es pārmetu sev, ka rakstu Jums par tām, tomēr nespēju par tām nerunāt. Lūk, kā tas notika. Varat ticēt šā stāsta patiesumam, jo, ja es nodzīvotu vēlreiz astoņdesmit gadu, nespētu aizmirst iespaidu, kādu uz mani atstāja šī bēdīgā aina.

Tātad šorīt iegāju pie sava krustdēla, atradu viņu rakstām, un visapkārt bija salikti visādu papīru žūkšņi, pie kuriem, šķiet, viņš strādāja. Viņš likās pilnīgi nogrimis darbā, jo, kad es jau biju aizgājusi līdz istabas vidum, viņš vēl nebija pacēlis galvu, lai paskatītos, kas ienācis. Es ievēroju, ka, mani pamanījis, viņš pieceldamies mēģināja rādīt mierīgu seju, un varbūt tieši tas visvairāk saistīja manu uzmanību. Patiešām, viņš nebija nedz saposies, nedz safrizējies, skaidri redzēju, ka viņš ir bāls un panīcis un — galvenais — seja izskatījās sakritusies. Viņa skatiens, ko esam pieraduši redzēt dzīvu un priecīgu, bija sērīgs un nomākts; beidzot — lai tas paliek starp mums — es negribētu, ka Jūs viņu tādu redzat, jo viņš izskatījās ļoti aizkustinošs, manuprāt, tieši tāds, kas spēj iedvest maigo līdzjūtību, kuru var uzskatīt par vienu no bīstamākajiem mīlestības slazdiem.

Kaut arī redzētais mani ļoti pārsteidza, uzsāku sarunu tā, it kā neko nebūtu pamanījusi. Vispirms apjautājos par viņa veselību, un, kaut arī viņš neteica, ka tā būtu laba, ne vārda arī nesūdzējās par to. Pārmetu viņam noslēgšanos, kas jau drusku izskatās pēc apsēstības, un pūlējos mazajam sprediķim piejaukt kādu nieku jautras zobgalības, taču viņš izjustā tonī man tikai atbildēja: «Tā ir vēl viena kļūda, to atzīstu, taču tā tiks izlabota kopā ar citām.» Viņa izskats vēl vairāk nekā valoda nojauca manu priecīgo toni, un es pasteidzos iebilst, ka viņš piešķir pārāk lielu nozīmi parastam draudzīgam pārmetumam.

Tad sākām mierīgi sarunāties. Pēc brīža viņš man sacīja, ka varbūt kāda lieta, svarīgākā lieta viņa mūžā, drīz aicināšot viņu uz Parīzi, taču, dārgā daiļava, baidījos noprast, kas tā tāda, turklāt tāds sākums varētu novest pie sirds izkratīšanas, kuru nevēlējos pieļaut, tāpēc neuzdevu nevienu jautājumu, apmierinādamās ar vārdiem, ka vairāk izpriecu nāks par labu viņa veselībai. Piemetināju, ka šoreiz nelūgšu viņu palikt, jo mīlu savus draugus viņu pašu dēļ; kad biju izteikusi šo parasto domu, viņš satvēra manu roku un ar dedzību, ko nespēju Jums aprakstīt, sacīja: «Jā, krustmāt, mīliet, stipri mīliet savu krustdēlu, kas jūs godā un tur dārgu, un, kā jūs sakāt, mīliet viņa paša dēļ. Neraizējieties par viņa laimi un ne ar kādām nožēlām nesatrauciet mūžīgo mieru, ko viņš cer drīz baudīt. Atkārtojiet, ka mīlat mani, ka piedodat man; jā, jūs man piedosiet; es pazīstu jūsu labestību — bet kā lai cer uz tādu pašu iecietību no tiem, kurus esmu tik dziļi aizskāris?» Tad viņš noliecās pār mani, lai, kā man šķiet, slēptu ciešanu zīmes, ko balss neviļus man tomēr atklāja.

Aizkustināta vairāk, nekā spēju Jums izsacīt, es steidzīgi piecēlos; bez šaubām, viņš bija pamanījis manu iz-bīli, jo tūlīt pat, no jauna saņemdamies, sacīja: «Piedodiet, kundze, piedodiet, esmu nomaldījies pats pret savu gribu. Lūdzu jūs aizmirst manus vārdus un paturēt prātā vienīgi manu dziļo godbijību. Bez šaubām,» viņš piebilda, «pirms aizbraukšanas es vēl ieiešu pie jums apliecināt savu cieņu.» Man šķita, ka pēdējais teikums bija mājiens izbeigt vizīti, un es gāju prom.

Jo vairāk domāju, jo mazāk saprotu, ko viņš gribēja pateikt. Kas tā par lietu, šī svarīgākā lieta viņa mūžā? Kādā sakarā viņš man lūdza piedošanu? Kur radās neviļais aizkustinājums sarunā ar mani? Jau tūkstoškārt esmu uzdevusi sev šos jautājumus, bet atbildi nezinu. Es tur pat nesaskatu neko, kam būtu kāds sakars ar Jums, taču mīlestības acis redz gaišāk nekā draudzības acis, tāpēc negribēju Jūs atstāt neziņā par to, kas norisinājās starp krustdēlu un mani.

Četras reizes atpūtos, rakstot šo garo vēstuli, kas būtu vēl garāka, ja es nejustos tik nogurusi. Palieciet sveika, daiļā!

,,. pilī 17 ... gada 25. oktobri

CXXIII VĒSTULE

TĒVS ANSELMS VIKONTAM DE VALMONAM

Vikonta kungs, esmu saņēmis vēstuli, ar kuru mani pagodinājāt, un jau vakar, kā vēlējāties, devos pie minētās personas. Es viņai izklāstīju gan sava nāciena iemeslus, gan mērķi. Kaut ar! atradu viņu pilnu apņēmības neatkāpties no sava saprātīgā lēmuma, kad aprādīju, ka ar savu atraidījumu viņa varbūt liek šķēršļus Jūsu laimīgai atgriešanai uz ticības ceļa un zināmā mērā arī providences žēlsirdīgajiem nodomiem, viņa bija ar mieru Jūs pieņemt, taču ar noteikumu, ka tā būs pēdējā reize, un uzdeva Jums paziņot, ka būs mājās nākamajā ceturtdienā, 28. datumā. Ja šis laiks Jums nav piemērots, Jūs varat par to paziņot un noteikt citu. Jūsu vēstule tiks pieņemta.

Tomēr, vikonta kungs, atļaujiet Jūs aicināt bez sevišķiem iemesliem nekavēties, lai Jūs varētu iespējami drīzāk un pilnīgāk nodoties slavējamiem nodomiem, ko esat man apliecinājis. Paturiet prātā, ka tas, kurš kavējas likt lietā žēlsirdības brīdi, pakļauj sevi briesmām tikt atmestam; un, ja dieva žēlsirdība ir bezgalīga, tā tomēr seko taisnības likumiem; un ka var pienākt brīdis, kad žēlsirdības dievs pārvēršas par dusmības dievu.

Ja arī turpmāk pagodināsiet mani ar savu uzticēšanos, lūdzu, esiet pārliecināts, ka veltīšu Jums visas pūles, tiklīdz to vēlēsieties: lai cik aizņemts esmu, mans svarīgākais darbs vienmēr būs svētie dvēseļu gana pienākumi, kuriem esmu sevišķi nodevies, un skaistākais brīdis manā mūžā ir tas, kad redzu, ka caur visvarenā svētību mani pūliņi nes augļus. Mēs, vājie grēcinieki, ar saviem spēkiem neko neiespējam. Bet Dievs, kas mūs aicina, spēj visu; un Jūs esat viņa žēlsirdībai pateicību parādā par pastāvīgo vēlēšanos atgriezties pie viņa, tāpat kā es — par līdzekļiem, ar kuriem Jūs vadīt. Ar viņa palīgu ceru Jūs drīz pārliecināt, ka vienīgi reliģija pat šajā pasaulē spēj dot īstu un dibinātu laimi, ko veltīgi meklē cilvēcisko kaislību aklībā.

Man ir tas gods ar visdziļāko cieņu utt.

Parīzē 17 ... gada 25. oktobri

CXXIV VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE DE ROZMONDA KUNDZEI

Lielajā izbrīnā par jauno vēsti, ko saņēmu vakar, kundze, es uzreiz iedomājos, kādu gandarījumu tā Jums noteikti sagādās, tāpēc steidzos darīt Jums to zināmu. De Valmona kungs vairs nedomā nedz par mani, nedz savu mīlestību; viņš vienīgi vēlas ar cildenāku dzīvi izlabot savas jaunības kļūdas vai, pareizāk sakot, nomaldus. Par šo lielo notikumu man pavēstīja tēvs Anselms, pie kura viņš vērsies kā pie nākamā garīgā vadoņa un arī tālab, lai panāktu satikšanos ar mani — domāju, tās galvenais nolūks ir atdot manas vēstules, kuras viņš joprojām glabā pie sevis, kaut arī esmu lūgusi tās atdot.

Es, bez šaubām, varu justies tikai gandarīta par šo lielo pārmaiņu, ja, kā viņš saka, esmu spējusi būt viņam zināmā mērā palīdzīga. Bet kāpēc gan man vajadzēja būt šīs pārvērtības ierocim un visu mūžu maksāt par to ar savu sirdsmieru? Vai tiešām de Valmona kunga laimi varēja iegūt vienīgi caur manu nelaimi? Ak, līdzcietīgā draudzene, piedodiet man šīs žēlabas! Zinu, man nepiedien spriedelēt par Dieva gribu, bet, kamēr es bez mitas un bez sekmēm esmu izlūgusies spēku pārvarēt savu nelaimīgo mīlestību, viņš

to dāvājis tam, kurš šo spēku nav lūdzis, un mani atstājis bez balsta mana vājuma varā.

Taču apspiedīsim grēcīgo kurnēšanu. Vai gan es nezinu, ka pazudušais dēls atgriežoties saņem no sava tēva vairāk laipnības nekā bērns, kas nekad nav nomaldījies? Kādus norēķinus mēs drīkstam prasīt no tā, kurš neko mums nav parādā? Un, ja mums būtu iespējams iemantot tiesības viņa priekšā, kādas varētu būt manējās? Vai lai es lielītos ar tiklību, par kuru man jāpateicas tikai Val-monam? Viņš mani ir izglābis, un es lai iedrošinātos žēloties, ciešot viņa dēļ! Nē — šīs ciešanas man būs dārgas, ja balva par tām ir viņa laime. Bez šaubām, arī viņam savukārt bija jānonāk pie mūsu kopīgā tēva. Protams, Dievs, viņa radītājs, tur dārgu savu darbu. Viņš nav laidis pasaulē šo valdzinošo būtni tikai tālab, lai padarītu to nicināmu. Man pašai jāizcieš sods par savu pārdrošo neapdomību; vai gan man nevajadzēja nojaust — ja nav ļauts viņu mīlēt, es nedrīkstu atļauties būt kopā ar viņu?

Mana kļūda vai arī mana nelaime ir tā, ka pārāk ilgi liedzos saprast šo patiesību. Jūs, dārgā un godājamā draudzene, esat mana lieciniece, ka izšķīros par šo upuri, tiklīdz biju skaidrībā par tā nepieciešamību, taču, lai tas būtu pilnīgs, vajadzēja, lai de Valmona kungs nedalītos tajā. Vai lai atzīstos, ka tagad šī doma mani moka visvairāk? Kāda neciešama augstprātība — justies atvieglotiem savās mokās, ja to dēļ liekam ciest citiem! Ak, es uzvarēšu dumpīgo sirdi, es to pieradināšu pie pazemojumiem!

Galvenokārt tāpēc es biju ar mieru nākamceturtdien pieņemt de Valmona kungu, lai kādas mokas šis apmeklējums man sagādātu. Tad dzirdēšu no viņa paša mutes, ka es viņam vairs nenozīmēju neko, ka paviršais un pārejošais iespaids, kādu uz viņu atstāju, ir pilnīgi izgaisis! Redzēšu viņu lūkojamies manī bez kādām jūtām un pati, baidīdamās atklāt savējās, noduršu acis. Šīs vēstules, kuras viņš man neatdeva, kaut vairākkārt lūdzu, saņemšu viņa vienaldzības dēļ; viņš man tās atdos kā nederīgas mantas, kas viņu vairs neinteresē; un manas drebošās rokas, saņemot apkaunojošo nastu, sajutīs, ka to atdod stingra un mierīga roka! Beidzot, redzēšu, kā viņš aiziet... Aiziet uz mūžu, un mani skatieni, kas viņam sekos, neredzēs viņējos atgriežamies pie manis!

Un es biju nolemta tik daudziem pazemojumiem! Ak, ja tie vismaz varētu būt noderīgi, liekot apzināties manu vājumu! Jā, šīs vēstules, kuras viņš vairs nevēlas paturēt, es glabāšu kā acuraugu. Es uzlikšu sev par kaunpilnu pienākumu tās pārlasīt ik dienas, līdz asaras būs izdzēsušas pēdējo rakstu zīmi; un viņējās es sadedzināšu, it kā tāy būtu piezīdušās bīstamās indes, kas samaitāja manu dvēseli. Ak, kas gan ir mīlestība, ja tā liek nožēlās ilgoties pēc visa, pat pēc briesmām, kurām mūs pakļauj, un, galvenais, ja jābaidās to just vēl tad, kad neviens to vairs nevēlas iedvest! Nocietināsimies pret šo baigo kaislību, kas atstāj izvēli starp kaunu un nelaimi un bieži pat apvieno abus; un lai vismaz piesardzība stājas tikuma vietā.

Cik tālu vēl ir ceturtdiena! Kāpēc nevaru uzreiz izdzert mokošās atsacīšanās biķeri un vienā paņēmienā nodot aizmirstībai gan tās cēloni, gan vaininieku! Šī vizīte nedod man miera; nožēloju, ka esmu tai piekritusi. Ak, kāda gan viņam vajadzība mani vēlreiz redzēt? Kas mēs tagad esam viens otram? Ja viņš mani ir apvainojis, esmu viņam piedevusi. Es viņu pat slavēju par vēlēšanos labot savas kļūdas; es viņu par to cienu. Vēl vairāk — es rīkošos tāpat; un mani, ko savā gūstā tur tie paši maldi, iedvesmos viņa piemērs. Bet, ja viņš nolēmis vairīties no manis, kāpēc tad sāk ar to, ka mani uzmeklē? Vai gan mums abiem nav nepieciešams cik vien iespējams drīz aizmirst vienam otru? Ak, bez šaubām, turpmāk tās būs manas vienīgās rūpes.

Ja Jūs atļausiet, mīļā draudzene, es došos pie Jums darīt šo grūto darbu. Man ir vajadzīgs balsts, varbūt pat mierinājums un to vēlos saņemt vienīgi no Jums. Tikai Jūs protat uzklausīt mani un runāt uz manu sirdi. Jūsu dārgā draudzība piepildīs visu manu dzīvi. Nekas man nebūs par grūtu, pūloties līdzi visām Jūsu rūpēm. Es būšu Jums pateicīga par savu mieru, savu laimi un tikumu; un Jūsu laipnības auglis būs mana atgūtā cieņa.

Šķiet, šī vēstule ir iznākusi gluži nesakarīga; par to spriežu pēc nemitīgā satraukuma, kādā Jums rakstu. Ja tajā saskatīsiet jūtas, kuru dēļ man vajadzētu sarkt, ņemiet tās savas žēlsirdīgās draudzības pavēnī. Es pilnīgi nodotu sevi tās gādībā. Tā neesat Jūs, kurai es gribētu slēpt kaut niecīgāko savas dvēseles norisi.

Palieciet sveika, godājamā draudzene! Ceru pēc nedaudz dienām darīt zināmu, kad pie Jums ieradīšos.

Parīzē 17 . .. gada 25. oktobri

CETURTĀ DAĻA

..

CXXV VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Nu beidzot ir uzvarēta šī lieliskā sieviete, kas bija iedrošinājusies domāt, ka spēs man pretoties! Jā, mīļā draudzene, viņa ir mana, pilnīgi mana, kopš vakardienas viņa nevar man dot vairs neko jaunu.

Esmu vēl pārāk pilns laimes, lai spētu to novērtēt, taču brīnos par nepieredzēto burvību, ko tiku izjutis. Vai tad tā būtu taisnība, ka tikumība vairo sievietes vērtību pašā viņas vājuma brīdī? Taču atmetīsim šo bērnišķīgo domu kopā ar sievu pļāpām. Vai gan pirmās uzvaras brīdī vienmēr nesastopam vairāk vai mazāk tēlotu pretestību? Un vai es vēl nekad neesmu piedzīvojis minēto burvību? Taču to nebūt nav iedvesusi mīlestība, jo galu galā, ja arī brīnumainās sievietes tuvumā esmu izjutis zināmu vājumu, kas līdzinās šai mazdūšīgajai kaislībai, tomēr esmu pratis to pārvarēt un atgriezties pie saviem principiem. Kaut gan vakardienas scēna, kā pašam šķiet, mani aizveda mazliet tālāk, nekā gribēju, kaut arī kādu brīdi es dalījos satraukumā un skurbumā, ko uzjundīju viņā, tagad acumirkļa sapnis ir izgaisis, bet burvība tomēr pastāv. Atzīstos, būtu pat patīkami tai nodoties, ja tā neradītu zināmas bažas. Vai gan lai es savos gados ļauju ņemt virsroku pār sevi negribētām un nepazīstamām jūtām kā tāds zaļknābis? Ne, vispirmām kārtām tās jāsavalda un jāizpēta.

Var gadīties, ka esmu jau sapratis iemeslu! Vismaz tīksminos ar šo domu un gribu, kaut tā būtu pareiza.

Starp daudzajām sievietēm, pie kurām līdz šim esmu pildījis mīļākā lomu un pienākumus, neesmu vēl sastapis nevienu, kura nevēlētos atdoties tikpat stipri, kā es esmu gribējis viņu piespiest izšķirties par šo soli; esmu pat pieradis dēvēt par tiklām tās, kuras nenoiet vairāk kā pusi ceļa atšķirībā no tik daudzām citām, kuras ar izaicinošo aizstāvēšanos nekad pilnīgi nenoslēpj to, ka pirmos pretimnākšanas soļus ir spērušas pašas.

Turpretī šoreiz sadūros ar sev nelabvēlīgu spriedumu, ko stiprināja naidīgas, taču asredzīgas sievietes padomi un brīdinājumi, ar neparastu dabisku biklumu, kuru vēl padziļināja apzināts kautrīgums, ar tikuma mīlestību, kas mita dievbijības paspārnē un bija valdījusi jau divus gadus, un — beidzot — ar izšķirīgu rīcību, uz kuru pamudināja minētie iemesli un kuras vienīgais mērķis bija paglābties no manas vajāšanas.

Tātad šī nav lielākā vai mazākā mērā veiksmīga padošanās kā citās manās dēkās, kura vairāk dod baudai nekā patmīlībai; šī ir pilnīga uzvara, kas gūta grūtā cīņā un ar lielu gudrību. Tāpēc nav ko brīnīties, ka panākumi, par kuriem varu pateikties vienīgi sev, man šķiet sevišķi vērtīgi, un ārkārtējais prieks, ko izjutu uzvaras brīdī un kas mājo manī vēl tagad, ir tikai maiga slavas apziņas izpausme. Man patīk šāds viedoklis, kas mani paglābj no pazemojošās domas, ka es varētu būt atkarīgs no verdzenes, kuru esmu izmantojis savā labā, ka manas laimes pilnība nav ieslēgta vienīgi manī pašā un ka mana spēja izjust baudu visā dziļumā būtu saistīta ar kādu vienu sievieti atšķirībā no visām citām.

Šie prātīgie spriedumi vadīs manu rīcību svarīgajos apstākļos, un Jūs varat būt droša, ka neļaušu sevi saistīt tā, ka nespētu kuru katru brīdi saraut jaunās saites, rīkojoties pēc savas brīvas gribas. Taču es jau runāju par šķiršanos, un Jūs vēl nezināt, ar kādiem līdzekļiem esmu ieguvis tādas tiesības. Tad nu lasiet un redziet, kam tiek pakļauta tiklība, kad tā mēģina glābt no neprāta. Es ļoti uzmanīgi sekoju savām runām un atbildēm uz tām, tāpēc ceru gan vienas, gan otras atstāstīt tik pareizi, ka būsiet pilnīgi apmierināta.

No diviem klātpieliktajiem vēstuļu norakstiem^38 Jūs redzēsiet, kādu starpnieku es izvēlējos, lai tiktu klāt savai daiļavai, un cik centīgi šis svētais vīrs pūlējās mūs savienot. Vēl jāteic, ka no vēstules, ko pēc paraduma pārtvēru, es uzzināju, ka atturīgās dieva bijātājas piesardzību mazliet bija iedragājušas bailes tikt pamestai un doma par pazemojumu; tas vērsa viņas prātus un jūtas uz lietām kurās gan nebija ne druskas veselā saprāta, taču tālab tās nekļuva mazāk interesantas. Un pēc šiem iepriekšējiem soļiem, kuri jāpatur prātā, es vakar — ceturtdien, 28. datumā, ko nepateicīgā man bija noteikusi, — ierados pie viņas kā padevīgs, nožēlu plosīts vergs, lai atstātu viņu kā lauriem vainagots uzvarētājs.

Pulkstenis bija seši vakarā, kad iegāju pie daiļās vien-tuļnieces — kopš atgriešanās viņas durvis ir slēgtas visai sabiedrībai. Kad mani pieteica, viņa mēģināja piecelties, taču ceļgali saļodzījās, viņa nespēja noturēties stāvus, tāpēc tūlīt atlaidās sēdeklī. Kalpotājam, kurš mani ieveda, istabā bija kaut kas darāms, tāpēc viņa šķita nepacietīga. Šo brīdi aizpildījām ar parastajām laipnībām. Taču, lai nezaudētu laiku, kad dārgs katrs mirklis, es rūpīgi izpētīju istabu un jau tad saskatīju savas uzvaras arēnu. Būtu varējis izraudzīties arī ko ērtāku, jo šajā istabā atradās zems turku dīvāns, bet pamanīju, ka tam pretī atrodas vīra portrets; un atzīstos — man bija bail, ka attiecībās ar tik neparastu sievieti viens vienīgs skatiens, kas nejauši paslīdētu uz to pusi, varētu pārvilkt svītru visiem maniem ilgajiem un grūtajiem pūliņiem. Beidzot palikām vieni, un es stājos pie savu nodomu piepildīšanas.

Kad dažos vārdos biju izklāstījis to, ko tēvam Ansel-mam vajadzēja uzdot par mana apmeklējuma iemeslu, sāku sūdzēties par viņas bargo izturēšanos pret sevi, sevišķi uzsvēru nicinājumu, kas ticis izrādīts. Kā jau biju gaidījis, sekoja iebildumi; un, kā arī Jūs varat iepriekš iedomāties, es savu apgalvojumu pamatoju ar neuzticību un bailēm, ar atsacīšanos atbildēt uz manām vēstulēm, pat pieņemt tās utt., utt. Kad sākās taisnošanās, kas varētu nesagādāt nekādas pūles, uzskatīju par nepieciešamu to pārtraukt; un, lai tiktu atvainots nepieklājīgais straujums, es to tūlīt sedzu ar glaimiem. «Ja ārkārtējais valdzinājums,» es sacīju, «atstājis dziļas pēdas manā sirdī, apbrīnas vērtā tikumība tās atstājusi manā dvēselē. Bez šaubām, pārņemts no vēlēšanās Jums tuvoties, es iedrošinājos domāt, ka esmu tādas rīcības cienīgs. Es nebūt Jums nepārmetu, ka spriežat citādi, bet es sodu sevi par maldiem.» Sekoja mulsas pilns klusums, un es turpināju: «Es vēlētos, kundze, vai nu attaisnoties Jūsu priekšā, vai saņemt piedošanu par kļūdām, ko man pārmetat, lai vismaz varētu mierīgāk beigt dienas, kurām manās acīs vairs nav nekādas vērtības, kopš esat atsacījusies būt par to rotu.»

Šeit tomēr tika mēģināts atbildēt. «Mans pienākums man liedza ...» — un teikums palika nepabeigts, jo bija pārlieku grūti līdz galam izteikt pienākuma uzspiestus melus. Tad atsāku vismaigākajā balsī: «Tātad tas ir tiesa, ka Jūs bēgāt no manis?» — «Aizceļošana bija nepieciešama.» — «Un tas, ka jūs atstūmāt mani?» — «Tā vajadzēja.» — «Un uz visiem laikiem?» — «Man tas jādara.» Nav vajadzības Jums sacīt, ka īsās sarunas laikā maigās tikumības priesterienes balss bija apslāpusi un skatiens nolaists.

Uzskatīju par savu pienākumu mazliet atdzīvināt šo ieilgušo scēnu, tāpēc piecēlos un skarbi sacīju: «Jūsu nelokāmība uzjunda manējo. Labi, kundze, lai notiek, mēs būsim šķirti, šķirti vairāk, nekā jūs spējat iedomāties, un tad jums būs gana laika tīksmināties par savu darbu.» Mazliet pārsteigta par pārmetošo toni, viņa gribēja iebilst. «Lēmums, ko esat pieņēmis .. .» viņa ieteicās. «Tas radies vienīgi no mana izmisuma,» es pacilātā balsī sacīju. «Jūs esat gribējusi, lai kļūstu nelaimīgs; es jums pierādīšu, ka jums tas izdevies labāk, nekā esat vēlējusies.» — «Es vēlos jūsu laimi,» viņa atbildēja. Un balsī jau bija saklausāmas spēcīgākas jūtas. Tad, mezdamies pie viņas kājām dramatiskajā tonī, ko Jūs labi pazīstat, izsaucos: «Ak, cietsirdīgā, vai gan man iespējama laime, kurā jūs nedalāties? Kur to rast atšķirtībā no jums? Ak, nekad, nekad!» Atzīstos, ķerdamies pie šādiem līdzekļiem, es stipri cerēju uz asaru palīdzību, taču vai nu nepiemērotā garastāvokļa dēļ, vai ari tālab, ka visu laiku biju mokoši sasprindzinājis uzmanību, raudāt nespēju.

• Par laimi, atcerējos, ka sievietes pakļaušanai ikviens līdzeklis ir vienlīdz labs, ja vien izdodas pārsteigt viņu ar kādu cildenu žestu — tad iespaids ir dziļš un labvēlīgs. Tāpēc šoreiz, kad pietrūka jūtelības, izlīdzējos ar iebaidīšanu un šajā nolūkā, tikai mainīdams intonāciju, joprojām ceļos nometies, turpināju: «Jā, pie jūsu kājām krītot, zvēru: vai nu iegūšu jūs, vai miršu.» Kad izteicu šos vārdus, mūsu skatieni sastapās. Nezinu, ko biklā sieviete ieraudzīja vai iedomājās ieraugām manās acīs, bet viņa iz-bīlī piecēlās un izslīdēja no manām skaujam. Tiesa, es nedarīju neko, lai viņu noturētu: vairākkārt esmu novērojis, ka pārāk aizrautīgas izmisuma scēnas, tiklīdz tās ieilgst, kļūst smieklīgas vai arī atstāj tikai īsti traģisku izeju, kuru nepavisam nevēlējos pieņemt. Taču, kad viņa atraisījās no manis, piebildu klusā un drūmā balsī, tomēr tā, lai viņa manus vārdus sadzirdētu: «Ak vai! Lai tad nāk nāve!»

Pēc tam piecēlos un klusēdams it kā negribot metu uz viņu drausmus skatienus, kuri, kaut arī šķita neprātīgi, tāpēc nebija mazāk asi un vērīgi. Grīļīgā stāja, aizžņaugtā elpa, visu muskuļu sasprindzinājums, pastieptās drebošās rokas — viss rādīja, ka esmu sasniedzis gribēto, taču mīlestībā nekas nepiepildās citādi kā tiešā tuvumā, bet mēs atradāmies diezgan tālu viens no otra, tāpēc vispirms vajadzēja samazināt atstatumu. Lai to panāktu, iespējami drīz pārgāju uz šķietamu mieru, kas varēja noklusināt ārkārtējā satraukuma saspīlējumu, taču nemazināja tā iespaidu.

Šīs pārmaiņas nozīme bija tāda: «Esmu bezgala nelaimīgs. Gribēju dzīvot jūsu laimes labā, bet esmu to aptumšojis. Es ziedojos jūsu mieram — un atkal esmu to satraucis.» Tad savaldīgā, bet sāpīgā tonī sacīju: «Piedodiet, kundze, neesmu pieradis pie kaislību negaisiem, tāpēc neprotu apspiest to izpausmes. Ja esmu pieļāvis kļūdu un padevies tai, vismaz iedomājiet, ka tas notiek pēdējo reizi. Ak, nomierinieties, nomierinieties jel, es jūs lūgtin lūdzu!» Šīs garās runas laikā es nemanāmi tuvojos viņai. «Ja vēlaties, lai es nomierinātos,» pārbiedētā daiļava atbildēja, «esiet taču pats mierīgāks.» — «Ak jā, labi, to apsolu,» es atbildēju. Un vārgākā balsī piemetināju: «Ja mokas ir briesmīgas, tās vismaz nevar būt ilgas. Bet,» tūlīt kā apmulsis attapos, «es taču atnācu atdot jūsu vēstules, vai ne? Esiet žēlīga un pieņemiet tās. Man vēl jānes šis grūtais upuris: neatstājiet neko, kas varētu mazināt drosmi.» Un, izvilcis no kabatas papīru žūksni, teicu: «Lūk, te tās ir — jūsu maldinošo draudzības apliecinājumu auglis! Tas mani saistīja pie dzīves, ņemiet to atpakaļ. Tā pati dosiet zīmi, kas šķirs mani no Jums uz mūžiem!»

Te nu bailīgā mīlētāja pilnīgi padevās maigajām bažām. «Bet, de Valmona kungs, kas jums noticis, ko jūs gribat sacīt? Vai šis solis nav jūsu paša izlemts? Un vai pārdomas nav likušas jums atzīt par labu rīcību, ko man uzspiež pienākums?» — «Ak vai,» es atbildēju, «jūsu rīcība nosaka manējo.» — «Un kāda tā ir?» — «Vienīgā, kas, šķirot no jums, var darīt galu manām ciešanām.» — «Bet atbildiet man, kāda tā ir!» Tad sažņaudzu viņu savās rokās, un viņa nemaz nepretojās; un, spriežot pēc tā, kā tika aizmirsti pieklājības likumi, es nopratu, cik dziļas un spēcīgas ir jūtas. «Dievinātā sieviete,» es sacīju viņai, iedrošinādamies izrādīt sajūsmu, «jūs pat iedomāties nevarat, kādu mīlestību iedvešat, jūs nekad nesapratīsiet, cik dziļi es jūs dievinu un cik daudz dārgākas par dzīvību man ir šīs jūtas! Lai visas jūsu dienas būtu laimīgas un rāmas, lai tās darītu skaistas laime, ko esat man liegusi! Kā balvu par šo atzīšanos novēliet man vismaz vienu nožēlas vārdu, vienu asaru un ticiet, ka pēdējais no maniem upuriem nebūs rūgtākais. Ardievu!»

Tā runājot, sajutu viņas sirdi stipri pukstam; vēroju, kā pārvēršas viņas seja; galvenais — redzēju, ka viņu smacē asaras, taču pār vaigiem norit tikai reta un skopa lāse. Vienīgi tad izlikos, ka eju prom. Ar spēku mani turēdama, viņa iesaucās: «Nē, uzklausiet mani!» — «Ļaujiet man iet,» es atbildēju. «Jūs mani uzklausīsiet, es to vēlos.» — «Man jābēg no jums, man jābēg!» — «Nē!» viņa iekliedzās . . . Un, samaņu zaudējusi, gandrīz krišus iekrita manās rokās. Tā kā vēl šaubījos par tik laimīgu iznākumu, notēloju lielu izbīli, taču, kaut arī joprojām baiļojos, vedu viņu uz vietu, ko jau iepriekš biju izraudzījies par savas slavas lauku; un patiešām viņa atguvās tikai tad, kad jau bija pakļāvusies un atdevusies laimīgajam uzvarētājam.

Līdz šim brīdim, daiļā draudzene, Jūs redzat meistarīgu darbu, kas Jums sagādā prieku; un Jūs redzat, ka neesmu ne par soli atkāpies no pārbaudītajiem šādas kara mākslas likumiem, un tas, kā esam pamanījuši, tik bieži ir līdzīgs īstajam. Spriediet tātad par mani kā par Tirenu vai Fridrihu. Es piespiedu pieņemt kauju ienaidniekam, kas vēlējās vienīgi iegūt laiku; ar gudriem manevriem ieņēmu kaujas lauku un pozīcijas; pratu iedrošināt pretinieku, lai atkāpjoties tam vieglāk piekļūtu; pratu iedvest bailes pirms izšķirošās kaujas. Neko neatstāju nejaušības ziņā — nedz lielus sasniegumus panākumu gadījumā, nedz drošus līdzekļus sakāves reizē; beidzot, uzsāku karadarbību ar izšķirīgu atkāpšanos, tā sedzot un saglabājot visu agrāk iekaroto. Manuprāt, tas ir viss, ko iespējams darīt; taču tagad baidos, ka esmu izlutis kā Hanibals Kapujas baudās. Lūk, kas notika tālāk.

Biju jau sagatavojies, ka tik svarīgs notikums nepaliks bez asarām un parastā izmisuma; un, ja sākumā pamanīju mazliet lielāku apmulsumu un zināmu atturību, es abus saistīju ar tiklās būtnes stāvokli, tāpēc, neiedziļinādamies sīkajās atšķirībās, kurām, manuprāt, bija tikai vietējs raksturs, es gluži vienkārši iegriezos parastajā mierinājumu ceļā; biju pārliecināts, ka jutekļi, kā aizvien mēdz būt, ies talkā jūtām un ka viens vienīgs noteikts solis panāks vairāk nekā garas runas, kuras tomēr neatstāju novārtā. Taču pretestība bija patiešām briesmīga, turklāt ne tik daudz spēka kā izpausmes veida ziņā.

Iedomājieties stingā nekustībā sēdošu sievieti ar pārakmeņojušos seju, it kā viņa nedz domātu, nedz klausītos, nedz dzirdētu, sievieti, no kuras plati ieplestajām, neredzošajām acīm nemitīgi un neapturami plūst asaras. Tāda manu runu laikā bija de Turvela kundze, bet, kad ar kādu glāstu, ar visnevainīgāko kustību mēģināju pievērst viņas uzmanību sev, šķietamais sastingums tūlīt vērtās šausmās, elpas trūkumā, krampjos un šņukstos, reizēm iekliedzie-nos, taču viņas lūpas neizrunāja nevienu sakarīgu vārdu.

Šādas lēkmes atkārtojās vairākkārt, pie tam ar katru reizi kļuva stiprākas; pēdējā jau bija tik briesmīga, ka pat baidījos — esmu guvis uzvaru, ar kuru neko nevaru iesākt. Tad atkal ķēros pie parastajām tukšajām frāzēm; starp tām bija arī tāda: «Un jūs esat izmisusi, jo esat darījusi mani laimīgu?» Izdzirdusi šos vārdus, dievišķā sieviete pagriezās uz manu pusi; viņas seja, kaut ari vēl stinga, jau bija atguvusi debešķīgo izteiksmi. «Darījusi laimīgu!» viņa sacīja. Varat iedomāties, ko es atbildēju. «Tātad jūs esat laimīgs?» Es to apstiprināju vēl jo centīgāk. «Un es esmu darījusi jūs laimīgu!» Es pievienoju jaunus slavinājumus un maiguma apliecinājumus. Kamēr runāju, viņas locekļi atvilga; viņa slābani atlaidās krēslā un atstāja manā rokā delnu, ko biju iedrošinājies satvert. «Jūtu,» viņa sacīja, «ka šī doma mani mierina un atvieglo.»

Jūs sapratīsiet, ka, tādā veidā atkal ticis uz ceļa, es to vairs neatstāju; tas patiešām bija labs un varbūt vienīgais iespējamais. Bet, kad mēģināju vēlreiz gūt panākumus, sākumā jutu zināmu pretestību, un nesen notikušais darīja mani uzmanīgu, taču, tiklīdz ņēmu talkā tos pašus vārdus par manu laimi, tūlīt manīju to patīkamo iedarbību. «Jums taisnība,» teica maigā daiļava, «es spēju paciest savu dzīvi tikai tāpēc, ka tā kalpo jūsu laimei. Es tai ziedošu visu: no šā brīža es nododu sevi jūsu rokās un jūs no manis nepiedzīvosiet nedz noraidījumus, nedz nožēlas.» Tādā vientiesīgā vai debešķīgā nevainībā viņa atdevās man ar visu burvību un vairoja manu prieku, daloties tajā. Skurbums bija pilnīgs un abpusējs; un pirmo reizi piedzīvoju, ka tas ilgst vēl pēc baudas. Es atraisījos no viņas skavām, lai kristu ceļos un zvērētu mūžīgu mīlestību; un jāatzīstas, ka tobrīd es ticēju saviem vārdiem. Beidzot, kad bijām šķīrušies, doma par viņu mani joprojām nepameta, vajadzēja piespiesties, lai to aizgainītu.

Ak, kāpēc neesat šeit, lai vismaz līdzsvarotu rīcības burvību un atalgojuma burvību? Taču gaidīdams es neko nezaudēšu, vai ne? Un ceru, ka varu uzskatīt par norunātu mūsu brīnišķīgo darījumu, ko liku priekšā savā pēdējā vēstulē. Jūs redzat, ka no savas puses līgumu pildu un, kā esmu Jums solījis, savā ceļā esmu pavirzījies uz priekšu tiktāl, ka daļu laika varēšu ziedot Jums. Pasteidzieties jel atkratīties no sava apgrūtinošā Belroša un lieciet mierā salkano Dansenī, lai nodotos tikai man. Bet ko Jūs darāt tajos laukos, ja man pat neatbildat? Vai zināt, ka labprāt Jūs sarātu? Taču laime padara cilvēku iecietīgu. Turklāt neesmu aizmirsis, ka, atkal pievienojoties Jūsu pielūdzēju pulkam, man no jauna būs jāpacieš Jūsu mazie untumi. Bet paturiet prātā, ka jaunais mīļākais nevēlas zaudēt veca drauga tiesības.

Palieciet sveika kā senāk. Jā, paliec sveika, manu eņģei! Es sūtu Tev visus mīlas skūpstus.

P.S. Vai zināt, ka Prevānam pēc mēnesi ilga apcietinājuma vajadzēs atstāt savu pulku? Šobrīd tas ir lielākais jaunums Parīzē. Patiešām, viņš nu ir bargi sodīts par grēku, kurā nav vainīgs, un Jūsu panākumus var uzskatīt par pilnīgiem!

Parīzē 17 ... gada 29. oktobrī

CXXVI VĒSTULE

DE ROZMONDA KUNDZE PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZEI

Es Jums būtu atbildējusi agrāk, mīļais bērns, ja, pēdēļo vēstuli rakstot, nebūtu tā piepūlējusies, ka sāpes atsākās un visas šīs dienas mana labā roka bija nelietojama. Es ļoti vēlējos pateikties Jums par labajām ziņām attiecībā uz manu krustdēlu un tāpat ari gribēju no visas sirds apsveikt Jūs. Sājā notikumā varam saskatīt vienīgi provi* dences pirkstu, kura, skardama vienu, izglābusi arī otru. Jā, dārgā daiļava, Dievs ir gribējis Jūs tikai pārbaudīt un sniedzis Jums savu atbalstu brīdī, kad Jūsu spēki bija izsīkuši; un, par spīti kurnēšanai, Jūs, manuprāt, esat viņam parādā pateicības apliecinājumus. Tas nenozīmē, ka es ļoti labi nesaprastu, cik daudz patīkamāk būtu, ja šo lēmumu Jūs būtu pieņēmusi pirmā un Valmona rīcība būtu tikai sekas jūsējai; cilvēciski runājot, man pat šķiet, ka tā būtu labāk pasargātas mūsu dzimuma tiesības, un mēs taču negribam zaudēt nevienu no tām! Bet kas gan ir šie nenozīmīgie spriedelējumi salīdzinājumā ar svarīgajiem notikumiem, kas tikko norisinājušies? Vai ir piedzīvots, ka slīcējs, kas izglābies, kuģim bojāejot, būtu sūdzējies, ka nav varējis izvēlēties līdzekļus?

Drīz vien pati, mīļo meit, jutīsiet, ka mokas, kuras Jūs tā baida, pašas no sevis kļūs vieglākas; un pat tad, ja tās paliks neizkliedētas, Jūs tik un tā nojautīsiet, ka tās ir vieglāk paciešamas nekā sirdsapziņas pārmetumi рат pastrādātu noziegumu un nicinājums pašai pret sevi Agrāk man nebija vērts mēģināt Jums pierādīt šo patiesību, kas nav apstrīdama: mīlestība ir neatkarīgas jūtas, no kurām saprāts var palīdzēt izvairīties, bet kuras tas nespēj uzvarēt, un tās, ja ir reiz dzimušas, mirst vai nu savā dabiskajā nāvē, vai arī pilnīgas bezcerības dēļ. Jūs esat piedzīvojusi otro gadījumu, tāpēc iedrošinos uzņemties tiesības brīvi izteikt savas domas. Ir cietsirdīgi biedēt izmisušu slimnieku, kas spēj pieņemt vienīgi mierinājumus un sāpju remdētājus, bet to, kurš atveseļojas, ir prātīgi darīt uzmanīgu uz izciestajām briesmām, lai iedvestu viņam vajadzīgo piesardzību un radinātu paklausīt padomiem, kas vēl var būt noderīgi.

Ja esat mani izraudzījusies par savu dziedinātāju, kā tāda es runāju ar Jums, un es saku — nelielais savārgums, ko tagad jūtat un kam varbūt būs vajadzīgas dažas zāles, ir tīrais nieks salīdzinājumā ar drausmīgo slimību, kuras izārstēšana nu jau ir pavisam droša. Turklāt kā Jūsu draudzene, kā saprātīgas un tikumīgas sievietes draudzene, es atļaušos piebilst, ka šī kaislība, kas bija Jūs pārņēmusi, jau tā būdama nelaime pati par sevi, vēl briesmīgāka kļūtu tā cilvēka dēļ, uz kuru tā bija vērsta. Ja es ticu tam, kas man stāstīts, jāpieņem, ka mans krustdēls, kuru, jāatzīstas, mīlu un pret kuru jūtu zināmu vājību, un kurš patiešām ir apveltīts ar daudzām slavējamām un patīkamām īpašībām, tomēr ir bīstams sievietēm un nav bez grēka attiecībās ar tam; viņam gandrīz vienādi svarīgi ir tās iegūt un pazudināt. Es no sirds ceru, ka Jūs esat viņu atgriezusi uz pareizā ceļa. Nekad neviena, bez šaubām, nav bijusi vairāk šīs misijas cienīga; tik daudzas citas ir sev glaimojušas ar tādu pašu domu, taču viņu cerības nav piepildījušās, tāpēc esmu ļoti priecīga, ka ar Jums tas nav noticis.

Un tagad, mana dārgā daiļava, iedomājieties, ka Jūs nevis tiksiet pakļauta tik daudzām briesmām, bet gan varēsiet baudīt ne vien tīru sirdsapziņu un dvēseles mieru, bet arī gandarījumu, ka esat galvenais de Valmona atgriešanas cēlonis. Es nepavisam nešaubos, ka tās lielā mērā ir Jūsu drosmīgās aizstāvēšanās sekas un ka viens Jūsu vājuma brīdis varētu atstāt manu māsasdēlu mūžīgos maldos. Man ir dārga šī doma, un es vēlētos, lai Jūs domājat tāpat; šajā apziņā Jūs smelsieties pirmos mierinājumus un es — jaunus iemeslus mīlēt Jūs jo vairāk.

Es gaidu Jūs ierodamies pēc nedaudz dienām, mīļo meit, kā pati rakstāt. Nāciet un rodiet mieru un laimi tajā pašā vietā, kur tos zaudējāt, un — galvenais — nāciet un kopā ar savu mīlošo māti priecājieties, ka tik laimīgi esat izpildījusi solījumu nedarīt neko, kas nebūtu viņas un Jūsu cienīgs!

... pili 17 ... gada 30. oktobrī

CXXVII VĒSTULE

MARĶĪZE DE MERTEIJA VIKONTAM DE VALMONAM

Es, vikont, neatbildēju uz Jūsu 19. oktobra vēstuli ne tāpēc, ka man nebija laika, — tā mani gluži vienkārši saērcināja, un es tajā nespēju saskatīt ne drusciņas veselā saprāta. Tāpēc nodomāju, ka labākais, ko varu darīt, ir nodot to aizmirstībai, taču Jūs to atgādināt un, šķiet, joprojām paliekat tajās pašās domās, kādas toreiz izteicāt, turklāt manu klusēšanu uzskatāt par piekrišanu, tāpēc man skaidri un gaiši jāpasaka savi uzskati.

Dažkārt esmu varējusi iedomāties, ka spēju aizstāt veselu harēmu, taču man nekad nav nācis prātā būt vienai no daudzām. Es domāju, ka Jums tas ir zināms. Vismaz tagad, kad Jums tas vairs nevar būt noslēpums, viegli sapratīsiet, cik smieklīgs man likās Jūsu priekšlikums. Kā! Lai es upurētu kādu aizraušanos, turklāt jaunu aizraušanos un nodotos Jums? Un kādā veidā? Lai padevīgi kā verdzene gaidītu savu kārtu, kad Jūsu augstība no-slieksies savus dievišķos pagodinājumus. Kad Jūs, piemēram, gribēsiet kādu brīdi izklaidēties pēc nepiedzīvotās burvības, ko Jums ļauj izjust vienīgi dievinātā, debešķīga de Turvela kundze, vai arī tad, kad baidīsieties mazināt valdzinošās Sesilas pārliecību par Jūsu ārkārtējām spējām, kuru Jūs katrā ziņā gribat saglabāt, — tad, nolaizdamies pie manis, Jūs meklētu gan mazāk spilgtas, taču drošas baudas; un Jūsu dārgā labvēlība, kaut arī tā būtu diezgan reti iegūstama, lai būtu pietiekama manai laimei!

Patiešām, Jūs esat ļoti augstās domās par sevi, taču šķiet, ka arī es neesmu sevišķi pieticīga, jo, lai kā es sevi aplūkotu, nevaru atrast neko, kā dēļ lai būtu tik zemu kritusi. Varbūt tā ir mana kļūda, bet brīdinu, ka tādu man ir vēl daudz.

Un galvenā, manuprāt, ir tāda; salkanais zaļknābis Dan-senī, kas nodevies vienīgi man un, ar to nemaz nelielīda mies, ziedo man savu pirmo mīlestību, pat pirms tā tikusi apmierināta, un kas galu galā mani mīl tā, kā mēdz mīlēt tādā jaunībā, par spīti saviem divdesmit gadiem, varētu daudz vairāk darīt manas laimes un manu baudu labā. Atļaušos pat piebilst, ka, ja man uznāktu untums pagādāt viņam palīgu, tas nebūtu Jūs, vismaz pagaidām ne.

Un kāpēc? — Jūs man jautāsiet. Pirmām kārtām — nekādam iemeslam nemaz nav jābūt, jo kaprīze, kas var dot Jums priekšroku, tikpat labi var Jūs noraidīt. Tomēr aiz pieklājības gribu savu domu pamatot. Manuprāt, Jums manā labā būtu jānes pārāk daudz upuru; un es justu pret Jums nevis pateicību, ko Jūs katrā ziņā no manis gaidītu, bet vēl pat būtu spējīga domāt, ka esat mans parādnieks! Pats redzat, ka mūsu domāšanas veids ir tik atšķirīgs, ka mēs nekādā ziņā nevaram kļūt tuvi viens otram. Un es baidos, ka man būs vajadzīgs ilgs laiks — patiešām ilgs laiks —, pirms manas jūtas mainīsies. Kad būšu labojusies, apsolu darīt Jums to zināmu. Ticiet man, būs labāk, ja līdz tam Jūs nodarbosieties ar ko citu un pietaupīsiet savus skūpstus, Jums taču ir tādas iespējas izmantot tos labāk . ..

Palieciet sveika kā senāk, Jūs sakāt? Bet senāk, man

r

šķiet, es Jums nozīmēju kaut ko vairāk; Jūs patiešām netaisījāties man piešķirt trešās lomas; un, galvenais, Jus bijāt tik laipns un pagaidījāt, kad teikšu «jā», pirms bijāt drošs par manu piekrišanu. Ņemiet nu par labu, ka es Jums saku nevis «paliec sveiks» kā senos laikos, bet gan — palieciet sveiks — kā tagad.

Jūsu padevīga kalpone, de Valmona kungs.

... pilī 17 ... gada 31. oktobrī

CXXVIII VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE DE ROZMONDA KUNDZEI

Tikai vakaĻ kundze, es saņēmu Jūsu novēloto atbildi. Tā būtu mani uz vietas nogalinājusi, ja mana dzīvība vēl tvertos manī, bet tai jau ir cits pavēlnieks, un šis cits ir de Valmona kungs. Jūs redzat, es Jums neslēpju neko. Ja Jūs tagad mani vairs neuzskatīsiet par savas draudzības cienīgu, es tomēr mazāk baidos to zaudēt nekā pievilt. Viss, ko varu pasacīt, ir tas, ka, būdama spiesta izšķirties starp de Valmona kunga nāvi un viņa laimi, es izšķīros par pēdējo. Es nedz lielos, nedz apsūdzu sevi: es tikai saku, kā ir.

Varat nojaust, kādu iespaidu pēc tam uz mani atstāja Jūsu vēstule un tajā izteiktās bargās patiesības. Tomēr nedomājiet, ka tā varētu izraisīt manī nožēlu vai pamudināt kādreiz mainīt manas jūtas vai rīcību. Tas nenozīmē, ka man nav grūtu brīžu; bet, kad manu sirdi plosa vislielākās ciešanas, kad baidos vairs neizturēt savas mokas, es saku sev: Valmons ir laimīgs; un šīs domas priekšā viss atkāpjas vai, pareizāk sakot, viss pārvēršas par prieku.

Tātad esmu ziedojusi sevi Jūsu krustdēlam; viņa dēj esmu sevi pazudinājusi. Viņš ir kļuvis par manu domu, jūtu un darbu vienīgo jēgu. Kamēr mana dzīve būs nepieciešama viņa laimei, tā man būs dārga un es to uzskatīšu par bagātu. Ja kādu dienu viņš izlems citādi... viņš no manis nedzirdēs nedz žēlabas, nedz pārmetumus. Esmu jau uzdrīkstējusies paraudzīties acīs šim liktenīgajam brīdim, un mans ceļš ir skaidrs.

Tagad redzat, cik maz man var nozīmēt bailes, ko Jūs, šķiet, izjūtat, domājot, ka de Valmona kungs var kādu dienu mani pazudināt, jo, pirms viņš to vēlēsies, viņš taču pārstās mani mīlēt; un ko tad man nozīmēs tukši pārmetumi, kurus es nedzirdēšu? Viņš vienīgais būs mans soģis. Tā kā būšu dzīvojusi tikai viņa dēļ, mana piemiņa paliks viņā; un, ja viņš būs spiests atzīt, ka mīlu viņu, es būšu pietiekami attaisnota.

Jūs, kundze, tikko lasījāt manā sirdī. Uzskatīju par labāku atklātības dēļ kļūt nelaimīga un zaudēt Jūsu cieņu nekā apkaunot to ar nekrietniem meliem. Es uzskatu par savu pienākumu būt pilnīgi vaļsirdīgai pret Jums Jūsu agrākās laipnības dēļ. Ja es piebilstu vēl kādu vārdu, Jums varētu likties, ka savā iedomībā vēl rēķinos ar to, kaut gan, tieši pretēji, es sevi novērtēju taisnīgi, atsacīdamās no tiesībām uz Jūsu draudzību. Kundze, palieku dziļā cieņā Jūsu pazemīga un padevīga kalpone.

Parīzē 17 ... gada 1. novembrī

CXXIX VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Sakiet jel, daiļā draudzene, — kur radies tāds ērcīgs un ņirdzīgs tonis, kāds valda Jūsu pēdējā vēstulē? Kādu noziegumu es, acīmredzot pats nezinādams, esmu pastrādājis, padarīdams Jūs tik nīgru? Es izliekoties, Jūs man pārmetat, nerēķināmies ar Jūsu piekrišanu, pirms esot to saņēmis, taču, manuprāt, to, kas kuram katram citam liktos pārdrošība, mūsu attiecībās var uzskatīt vienīgi par savstarpēju uzticēšanos, un kopš kura laika šīs jūtas var kaitēt draudzībai vai mīlestībai? Savienodams cerības ar vēlmēm, esmu tikai padevies dabiskai dziņai, kas mūs vienmēr mudina cik vien iespējams tuvoties laimei, kuru meklējam; un Jūs uzskatījāt par lielību to, kas bija tikai nepacietība. Es ļoti labi zinu, ka pieklājība šādā gadījumā prasa godbijīgas šaubas, taču Jums ir arī skaidrs, ka tā ir tīrā ārišķība, parasts uzvedības likums; un es, manuprāt, esmu tiesīgs pieņemt, ka starp mums tāda piesardzīga klīrība vairs nav nepieciešama.

Man pat šķiet, ka tieša un brīva vaļsirdība, ja tā balstās uz senu sakaru, ir daudz labāka par salkanajiem glaimiem, kas tik bieži padara mīlestību pliekanu. Starp citu, varbūt

man šāda maniere šķiet patīkamāka tāpēc, ka to saistu ar laimi, ko atsaucu atmiņā, bet varbūt tieši tālab man būtu jo sāpīgāk redzēt, ka Jūs par to spriežat citādi.

Tā ir vienīgā kļūda, kuru patiešām atzīstu; es nespēju iztēloties Jūs nopietni iedomājamies, ka pasaulē ir sieviete, kuru es vērtētu augstāk par Jums, un vel mazāk — ka es varētu Jūs vērtēt tik zemu, kā Jūs izliekaties spriežam. Jūs esat, kā rakstāt, aplūkojusi sevi no šā viedokļa un neesat varējusi pieņemt, ka būtu tik zemu kritusi. Es tam pilnīgi ticu, un tas pierāda vienīgi to, ka Jūsu spogulis rāda pareizi. Bet vai tad Jūs vienlīdz viegli un droši nevarējāt secināt, ka es nekādā ziņā nespētu par Jums tik slikti domāt?

Veltīgi meklēju šīs dīvainās iedomas cēloni. Tomēr man šķiet, ka tā vairāk vai mazāk ir saistāma ar to, ka atļāvos slavināt citas sievietes. Es to secinu vismaz no Jūsu vēlēšanās uzsvērt vārdus «dievināmā, debešķīgā, valdzinošā», kurus lietoju, rakstīdams par de Turvela kundzi un par mazo Volanžu. Bet vai tad Jūs nezināt, ka šie apzīmējumi, kurus izrunā nevis pārdomāti, bet uz labu laimi, mazāk izsaka to, ko domā par attiecīgo personu, ka stāvokli, kādā atrodas pats runātājs? Un patiesi, ja pat tajā brīdī, kad biju aizrāvies ar vienu vai otru, es Jūs neiekāroju mazāk, ja es Jums tik lielā mērā dodu priekšroku salīdzinājumā ar abām divām un galu galā nevaru atjaunot mūsu agrāko sakaru, iekams neesmu nonicinājis tās, nedomāju, ka Jums būtu iemesls pārmetumiem.

Man nebūs grūtāk attaisnoties arī attiecība uz nepiedzīvoto burvību, kas, šķiet, Jūs ir diezgan nepatīkami pārsteigumi, jo, ņemsim vērā — ja tā arī ir nepiedzīvota, tas vēl nenozīmē, ka ir arī spēcīgāka. Ak, kura gan varētu pārspēt dievišķās baudas, ko vienīgi Jus mūžam darat gan neparastas, gan jo spēcīgākas? Es taču gribēju tikai sacīt, ka šis ir tāds paveids, kādu vēl neesmu sastapis, tomēr neesmu domājis to pacelt lielos augstumos; un es jau piemetināju un šodien to atkārtoju — lai kāda butu šī burvība, es spēšu pret to cīnīties un to pārvarēt. Es to darītu jo centīgāk, ja šajā vieglajā darbā saskatītu iespēju Jus godināt.

Kas attiecas uz mazo Sesilu, manuprāt, par viņu runāt ir gluži lieki. Jūs taču neesat aizmirsusi, ka ar šo bērnu nodarbojos pēc Jūsu lūguma un gaidu vienīgi Jūsu atļauju no viņas atkratīties. Es varēju pieminēt viņas vientiesību un svaigumu; kādu brīdi viņa man varēja likties

pat valdzinoša, jo vienmēr jau vairāk vai mazāk priecājamies par savu darbu, taču viņa patiešām nekādā ziņā nav pietiekami nobriedusi, lai piesaistītu uzmanību.

Un tagad, daiļā draudzene, es vēršos pie Jūsu taisnīguma, pie Jūsu agrākās laipnības pret mani, pie ilgās un nevainojamās draudzības, pie pilnīgās uzticēšanās, kas kopš tā laika padarījusi jo ciešākas mūsu saites: vai esmu pelnījis skarbo toni, kādā ar mani runājat? Bet cik viegli Jums būs man atlīdzināt, kad vien vēlēsieties! Sakiet vienu vienīgu vārdu, un Jūs redzēsiet, vai visas burvības un visi valdzinājumi mani noturēs nevis dienu, bet kaut minūti. Es vēja spārniem laidīšos nomesties pie Jūsu kājām, Jūsu apkampienos. Un es Jums tūkstoškārt un tūkstošveidīgi pierādīšu, ka esat un vienmēr būsiet manas sirds īstā valdniece.

Palieciet sveika, daiļā draudzene; ar lielu nepacietību gaidu Jūsu atbildi.

ParJzē 17 ... gada 3. novembri

CXXX VĒSTULE

DE ROZMONDA KUNDZE PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZEI

Un kādēļ, dārgā daiļava, Jūs vairs negribat būt mana meita? Kāpēc Jūs liekat saprast, ka mūsu sarakste tiek pilnīgi pārtraukta? Vai tālab, lai mani sodītu, ka neesmu nojautusi to, kas šķiet pretējs iespējamībai? Vai arī turat mani aizdomās par vēlēšanos Jūs apzināti sarūgtināt? Nē, es pārāk labi pazīstu Jūsu sirdi, lai ticētu, ka tā domājat par manējo. Un, lasot Jūsu vēstuli, es daudz vairāk cietu Jūsu nekā pati sevis dēļ.

Ak, mana labā draudzene! To saku sirdssāpēs: Jūs tik ļoti esat mīlestības cienīga, ka tā nedarīs Jūs laimīgu. Kura patiešām jūtīga sieviete ar skaistu dvēseli gan nav radusi nelaimi šajās jūtās, kas sola tik daudz laimes! Vai tad vīrieši spēj novērtēt sievieti, ko ieguvuši?

Tas tomēr nenozīmē, ka dažs labs nebūtu godīgs savā rīcībā un pastāvīgs jūtās, taču pat starp viņiem nav daudz tādu, kuri spētu saprast mūsu sirdi! Neiedomājieties, dārgais bērns, ka viņu mīlestība ir līdzīga mūsējai. Tiesa, viņi izjūt to pašu skurbumu, bieži viņi ir pat aizrautīgāki

par mums, bet viņi nepazīst nepacietīgo nemieru, liego pielūgsmi, kas mudina mūs uz maigām un pastāvīgām rūpēm, kuru vienīgais mērķis ir mīļotais cilvēks. Vīrietis bauda laimi, ko iegūst, sieviete — to, kuru dod. Šī būtiskā un tik maz ievērotā atšķirība tomēr stipri ietekmē viņu savstarpējās attiecības. Vīrieša prieks ir apmierināt savu vēlmi, sievietei galvenais paliek to izraisīt. Patikt kādai viņam nozīmē tikai iegūt līdzekli panākumiem, bet viņas prieks ir paši panākumi. Un koķetērija, ko sievietēm tik bieži pārmet, nav nekas cits kā šo jūtu pārspīlēta izpausme, kura tomēr pierāda to patiesumu. Beidzot, aizraušanās ar vienu cilvēku, kas tik raksturīga mīlestībai, vīrietim vienīgi nozīmē dot kādai priekšroku un labākā gadījumā kalpo baudas palielināšanai, ko cita sieviete varbūt darītu vājāku, taču neizgaisinātu, turpretī sievietei tās ir dziļas jūtas, kuras ne tikai izslēdz katru citu vēlmi, bet, būdamas stiprākas par pašu dabu un pakļaudamas to savai kundzībai, rada viņās tikai pretīgumu un netīksmi tur. kur vajadzētu dzimt baudai.

Un neiedomājieties, ka vairāk vai mazāk retie izņēmumi, kurus iespējams nosaukt, varētu nopietni stāties pretī vispārzināmajai patiesībai! To pamato sabiedrības spriedums, kas vienīgi vīriešiem atzīst neuzticību un nepastāvību, un ar šo atšķirību viņi lepojas, kaut gan tāir pazemojoša, bet attiecībā uz mūsu dzimuma pārstāvēm tādu domāšanas veidu pieņem vienīgi paklīdušas sievietes, kuras ir mūsu dzimuma kauna traips un kurām katrs līdzeklis šķiet labs, ja viņas cer ar to paglābties no mokošās sava zemiskuma apzināšanās.

Man šķita, dārgā daiļava, ka būtu derīgi šīs pārdomas likt pretī ātri gaistošajiem priekšstatiem par pilnīgo laimi, ar kuras solījumiem mīlestība aizvien viļ mūsu iztēli: tās ir maldīgas cerības, pie kurām tveramies, kad jau redzam, ka no tām jāatsakās, un kuru zaudējums urda un vairo jau tā pārlieku smagās ciešanas, kas nav šķiramas no lielas mīlestības. Tā atvieglot Jūsu mokas vai mazināt to skaitu — tas ir vienīgais, ko šobrīd gribu un spēju darīt Jūsu labā. Nedziedināmās kaitēs iespējams dot padomu tikai par dzīvesveidu. Vienīgais, ko Jums lūdzu, ir atcerēties, ka sirdzēju žēlot nenozīmē to nosodīt. Ak, kas gan mēs būtu, ja vēl cita citu nosodītu? Atstāsim tiesāšanu tam, kas vienīgais lasa mūsu sirdīs, un es pat uzdrošinos cerēt, ka viņa tēvišķajās acīs daudzi tikumi spēj izpirkt vienu vienīgu vājību.

Taču es Jūs no sirds lūdzu, dārgā draudzene, pirmām kārtām vairieties pieņemt negrozāmus lēmumus, kuri liecina drīzāk par mazdūšību nekā par spēku: neaizmirstiet, ka, padarot par savas dzīvības noteicēju citu cilvēku, kā pati rakstāt, Jūs nedrīkstat laupīt saviem draugiem to, ko viņi iemantojuši jau agrāk un no kā viņi nekad neatsacīsies.

Palieciet sveika, mīļo meit, kādreiz iedomājiet par savu mīlošo māti un ticiet, ka vienmēr un pāri visam Jūs būsiet manu visdārgāko domu lolojums.

., i pili 17 ,.. gada 4. novembri

CXXXI VĒSTULE

MARĶĪZE de merteija vikontam de valmonam

Varu Jūs apsveikt, vikont, ar šo vēstuli esmu vairāk apmierināta nekā ar iepriekšējo, bet tagad aprunāsimies draudzīgi, un es ceru Jūs pārliecināt, ka tas, ko vēlaties panākt, būtu tīrais neprāts gan Jums, gan man.

Vai neesat vēl pamanījis, ka ar baudu, kas patiešām ir vienīgais divu dzimumu tuvināšanās dzinulis, tomēr nepietiek, lai izveidotos saites starp tiem? Un, ja sākumā ir iekāre, kura tuvina, tai tomēr seko apnikums, kas atgrūž. Tas ir dabas likums, ko grozīt var tikai mīlestība; un mīlestība — vai tā rodas, kad vien gribam? Taču tā vienmēr ir nepieciešama — un tāds stāvoklis tiešām sagādātu daudz apgrūtinājumu,# ja nebūtu zināms, ka laimīgā kārtā pietiek, ja mīl viens no abiem. Tādā veidā grūtības uz pusi samazinās un nekas liels netiek zaudēts: viens bauda laimi, jo mīl, otrs — apmierinājumu, jo tiek mīlēts; tiesa gan. tas dod mazāk, toties izlīdzinājumu var sniegt prieks, ko sagādā krāpšana, tā rodas līdzsvars un viss izlīdzinās.

Bet pasakiet, vikont, — kurš no mums uzņemsies krāpšanas nastu? Vai atceraties notikumu ar diviem blēžiem, kas viens otru pieķēra pie kāršu galda: mēs nedarīsim neko, viņi sev sacīja, maksāsim katrs pusi; un viņi atstāja spēlētājus. Ticiet man, mums vajag sekot šim gudrajam piemēram un nešķiest kopā laiku, ko varam tik labi izlietot citur.

Lai pierādītu, ka Jūsu intereses esmu ņēmusi vērā ne mazāk kā savējās, ka manu rīcību nevada nedz īgnums, nedz untums, es Jums neatraušu balvu, par kuru savā starpā esam vienojušies, turklāt lieliski apzinos, ka vienu vakaru mēs būsim pilnīgi apmierināti viens ar otru; un es pat nojaušu, ka mēs papūlēsimies padarīt to tik jauku, ka šķirsimies ar nožēlu. Taču neaizmirsīsim, ka nožēla ir nepieciešama laimei, un, lai cik burvīgas būtu mūsu ilūzijas, neiedomāsimies, ka tās varētu ilgi pastāvēt.

Redziet, es savukārt pakļaujos līguma noteikumiem un pat pirms tam, kad esat nokārtojis savus rēķinus ar mani, jo galu galā man jādabū debešķīgās tikumības priesterienes pirmā vēstule; un tomēr — vai nu Jūs vēl esat pārāk pieķēries viņai, vai arī esat aizmirsis norunu, kas Jūs varbūt interesē mazāk, nekā ļaujat man noprast, — neesmu saņēmusi neko, itin neko. Man liekas, maigajai, tiklajai būtnei vajadzētu rakstīt daudz, jo ko gan lai viņa dara, kad paliek viena? Viņai noteikti nepietiek prāta, lai atrastu iespēju izklaidēties. Tā es varētu, ja vien gribētu, izteikt Jums dažus mazus pārmetumus, taču paturu tos pie sevis, tā izpērkot zināmo nīgrumu, kas varbūt bija jūtams iepriekšējās vēstulēs.

Tagad, vikont, man atliek vairs tikai izsacīt kādu lūgumu, un arī tas ir vairāk Jūsu nekā manā labā — atlikt uz vēlāku laiku brīdi, ko es varbūt vēlos piedzīvot tāpat kā Jūs, taču tā piepildījums, manuprāt, jānovilcina līdz laikam, kad atgriezīšos pilsētā. No vienas puses, mums te nebūtu pietiekamas brīvības; no otras puses, man draudētu zināmas briesmas: vēl tikai vajadzētu mazliet greizsirdības, lai apnicīgais Belrošs man pieķertos jo vairāk, kaut arī nu jau viņš karājas tikai mata galā. Viņš lien vai no ādas ārā, mani mīlēdams; ir jau tiktāl, ka glāstos, ar kuriem viņu pārpārēm apkrauju, es ielieku vienlīdz daudz viltības un piesardzības. Taču Jūs tāpat labi saprotat, ka tas gan nebūs nekāds upuris, ko Jums ziedošu! Abpusēja neuzticība padarīs burvību jo dziļāku.

Ziniet, reizēm es nožēloju, ka jāķeras pie tādiem līdzekļiem! Tolaik, kad mīlējām viens otru, — jo es ticu, ka tā bija mīlestība, — es jutos laimīga; un Jūs, vikont! ... Bet kāpēc prātot par laimi, kas vairs nav atgūstama? Nē, lai ko Jūs sakāt, atgriešanās pie agrākā nav iespējama. Pirmkārt, es prasītu upurus, kādus Jūs noteikti nespētu vai negribētu nest manā labā un kādus es varbūt patiešām nebūtu pelnījusi; un otrkārt — kā Jūs noturēt? Ak nē, nē, par visu to nemaz negribu domāt; un, par spīti priekam, ar kādu patlaban Jums rakstu, man labāk patīk pamest Jūs uzreiz.

Palieciet sveiks, vikont!

... pili, 17 ... gada 6. novembrī

CXXXII VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE DE ROZMONDA KUNDZEI

Jūsu laipnības aplaimota, kundze, es tai nodotos ar visu sirdi, ja to pieņemt mani zināmā mērā neatturētu bailes šīs jūtas apgānīt. Kāpēc jābūt tā, ka es, turēdama tās tik dārgas, reizē nojaušu, ka neesmu to cienīga? Ak, es iedrošinos vismaz izteikt Jums savu pateicību, galvenais, es apbrīnošu šo tikuma žēlsirdību, kura iepazīst mūsu vājības tikai tādēļ, lai tās žēlotu, un kuras varenā burvība saglabā tik maigu un spēcīgu varu pār mūsu sirdīm blakus pat mīlestības burvībai.

Bet vai es varētu būt pelnījusi arī draudzību, ar kuru vairs nepietiek manai laimei? To pašu saku par Jūsu padomiem; es apzinos to vērtību, bet nespēju tiem sekot. Un kā lai es neticu laimes pilnībai, ja šajā brīdī to izjūtu? Jā, ja vīrieši ir tādi, kādus Jūs tēlojat, no viņiem jābēg, viņi ir nīstami, bet Valmons taču nepavisam nav viņiem līdzīgs! Ja arī viņš ir apveltīts ar kaislības spēku, ko Jūs saucat par aizrautību, cik daudz vairāk viņā ir visdziļākā dvēseles smalkuma! Ak, mana draudzene! Jūs rakstāt, ka dalāties manās ciešanās, — baudiet jel manu laimi; esmu par to pateicīga mīlestībai, un cik daudz vērtīgāku to vēl vērtis iemīļotais! Jūs rakstāt, ka mīlat savu māsasdēlu un jūtat pret viņu zināmu vājību. Ak, ja Jūs viņu pazītu tā, kā pazīstu es! Es viņu mīlu pielūgsmē un tomēr ne tik stipri, kā viņš būtu pelnījis. Viņš, bez šaubām, varbūt ticis ievilināts dažās kļūmīgās dēkās, viņš pats to atzīst, bet kurš gan labāk par viņu pazīst īstu mīlestību? Ko vairāk varu pasacīt? To jūt tādu, kādu viņš iedveš.

Jūs iedomāsieties, ka tā ir viena no viegli gaistošajām ilūzijām, ar kurām mīlestība vienmēr apmāj mūsu iztēli; bet kāpēc tad šajā gadījumā viņš būtu kļuvis vēl maigāks un jūsmīgāks, kad nekas jauns vairs nav iegūstams? At-

zīstos, agrāk es viņā saskatīju aprēķina un atturības garu, kas reti viņu atstāja un bieži pret pašas gribu man atgādināja nežēlīgos un nepareizos spriedumus, ko par viņu biju dzirdējusi. Bet kopš brīža, kad viņš brīvi var ļauties savas dvēseles tieksmēm, viņš nojauš visas manējās. Kas zina, varbūt mēs bijām dzimuši viens otram. Ja man nebūtu lemta laime būt nepieciešamai viņam! Ak, ja tā ir iedoma, es gribētu mirt, pirms tā izgaist. Taču nē, es vēlos dzīvot, lai viņu mīlētu un dievinātu. Kāpēc lai viņš pārstātu mani mīlēt? Kur ir sieviete, kas spētu viņu darīt laimīgāku nekā es? Un pati pēc sevis noprotu: laime, kas dzimst no mīlestības, ir visstiprākās saites, vienīgās, kuras īsti saista. Jā, tās ir dievišķas jūtas, kas mīlestību vērš cildenu, kas it kā šķīstī, dara maigas un cēlas dvēseles cienīgu — un ar tādu dvēseli ir apveltīts Valmons.

Palieciet sveika, mana dārgā, mana godājamā, mana žēlsirdīgā draudzene! Veltīgi gribēju rakstīt Jums vairāk — nu jau klāt stunda, kad viņš solījās ierasties, un visas citas domas izklīst. Piedodiet! Taču Jūs vēlaties, lai es būtu laimīga, un mana laime šobrīd ir tik liela, ka es tikko spēju to aptvert.

Parīzē 17 ... gada 7. novembrī

СХХХШ VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Kādi gan būtu tie upuri, daiļā draudzene, kurus es, pēc Jūsu domām, nenesīšu un ar kuriem es tomēr varētu iemantot Jūsu labvēlību? Dariet tikai man tos zināmus, un, ja es kaut brīdi svārstīšos Jums tos ziedot, es atļauju Jums atraut man balvu. Paklausieties — ko gan Jūs kopš kāda laika par mani domājat, ja pat savā iecietībā apšaubāt manas jūtas vai manu gribu? LTpuri, ko es nevēlētos vai nespētu nest! Vai tad uzskatāt mani par iemīlējušos un savalgotu? Un vai Jums liekas, ka vērtība, ko piešķiru panākumiem, ir saistīta ar kādu noteiktu sievieti? Ak, lai slavētas debesis, tiktāl vēl neesmu nonācis un dodu Jums iespēju pārliecināties par to. Jā, es to pierādīšu, ja man pat tāpēc vajadzēs vērsties pret de Turvela kundzi. Un tad nu gan Jums vairs nebūs pamata nekādām šaubām.

Manuprāt, es taču varēju, nezaudējot labo slavu, ziedot kādu laiku sievietei, kurai vismaz piemīt tā labā īpašība, ka viņai līdzīgas ir reti sastopamas. Varbūt ari klusā sezona, kuras laikā iekrita šī dēka, mani pamudināja nodoties tai jo vairāk; un vēl tagad, kad rosme tikko atsākas, nav nekāds brīnums, ka viņa mani nodarbina gandrīz pilnā mērā. Turklāt iedomājieties jel, ka vēl nav pagājusi ne nedēļa, kopš baudu trīs mēnešu darba augļus. Bieži esmu aizkavējies pie tādām, kuras nav ne tuvu tik vērtas un nav tik dārgi maksājušas... Un Jūs nekad neesat ņēmusi to ļaunā.

Un vēl — vai zināt, kāpēc šajā lietā ieguldu tik lielu centību? Lūk, kāpēc. Sī sieviete pēc dabas ir bikla; sākumā viņa bez mitas šaubījās par savu laimi, un ar šīm šaubām pietika, lai viņa justos sasaistīta pat tiktāl, ka es tikai tagad ar pūlēm sāku apjaust, cik liela ir mana vara pār tādām būtnēm. Taču man ļoti gribējās to īsti uzzināt; un piemērota izdevība negadās tik bieži, kā varētu iedomāties.

Pirmām kārtām — daudzām sievietēm bauda ir tikai bauda un nekad nekas vairāk; pie viņām, lai kādos vārdos mēs tiktu godāti, esam tikai darboņi, parasti starpnieki, kuru rosība ir vienīgais tikums un no kuriem labākais vienmēr ir tas, kas visvairāk pūlas.

Otrai šķirai, kura mūsu dienās varbūt ir vislielākā, gandrīz visus prātus aizņem mīļākā reputācija, prieks, ka viņš atņemts sāncensei, bailes, ka pašai tas savukārt tiks nolaupīts, — tā mēs vairāk vai mazāk, taču kaut kādā mērā kļūstam par daļu no viņu laimes, kā viņas to saprot, taču te runa ir drīzāk par apstākļiem nekā par mums pašiem. Laimi viņas iegūst caur mums, nevis no mums.

Taču maniem novērojumiem vajadzēja atrast smalkjūtīgu un sirdsskaidru sievieti, kuras dzīves vienīgais saturs ir mīlestība un kura pašā mīlestībā saskata vienīgi mīļāko, kuras jūtas iet nevis parasto ceļu, bet vienmēr rodas sirdī un no tās sasniedz jutekļus, kuru esmu redzējis (un es nerunāju par pirmo dienu) iznirstam no baudas pilnīgā bezspēkā un pēc mirkļa atrodam jaunu baudu vienā vārdā, kas uzrunā viņas dvēseli. Beidzot, man vēl vajadzēja, lai viņai ir arī dabiskā naivitāte, kas kļuvusi par paradumu un tāpēc ir nepārvarama un kas liedz slēpt jebkuru dvēseles saviļņojumu. Jo Jūs piekritīsiet, tādas sievietes ir retums; un es varu pieņemt, ka bez šīs es tādu varbūt nemaz nebūtu sastapis.

Tāpēc nebūtu jābrīnās, ka šī mani saista ilgāk nekā daža cita, un, ja novērojumi, ko gribu ar viņu izdarīt prasa, lai es dotu viņai laimi, pilnīgu laimi, kāpēc to no raidīt, jo vairāk tāpēc, ka tas ir mana paša labā, nevis otrādi. Bet, ja arī mans prāts ir nodarbināts, vai tas nozīmē, ka sirds būtu pakļauta verdzībā? Bez šaubām, ne. Tāpēc vērtība, ko neliedzos piešķirt šai dēkai, mani nekavēs nodoties citai vai pat ziedot to kādai patīkamākai.

Jūtos tik brīvs, ka neesmu atstājis novārtā arī mazo Volanžu, kura man tomēr nenozīmē gandrīz neko. Pēc trim dienām māte viņu vedīs atpakaļ uz pilsētu; un kopš vakardienas man jau ir gatavi sakari: nedaudz naudas durvju sargam, daži galanti vārdi viņa sievai, un lieta darīta. Vai piekrītat, ka Dansenī nebija spējīgs atrast tik vienkāršu ceļu? Un vēl saka — mīlestība rosinot izdomu! Tieši pretēji, tos, kurus šīs jūtas pārņēmušas, tās padara trulus. Un lai es neprastu no tā paglābties! Esiet jel mierīga! Jau pēc dažām dienām es domāju mazināt prezidenta kundzes iespaidu, kas varbūt patiešām ir pārāk spēcīgs, nododoties kādai blakus dēkai; un, ja ar vienu tādu sakaru nebūs līdzēts, pavairošu to skaitu.

Taču tāpēc neesmu mazāk gatavs nodot klostera audzēkni viņas cēlsirdīgajam mīļotajam, tiklīdz Jūs uzskatīsiet, ka pienācis īstais laiks. Manuprāt, Jums vairs nav iemesla vilcināties; un es esmu gatavs, kad saņemšu ziņu, pakalpot nabaga Dansenī. Patiešām, vismaz tādu mazumiņu esmu viņam parādā par visu, ko no viņa saņēmu. Patlaban viņš jūtas briesmīgi nobažījies, vai tiks pieņemts de Volanža kundzes namā; es viņu mierinu, cik spēju, apgalvodams, ka tādā vai citādā veidā es jau pirmajā dienā gādāšu par viņa laimi: pagaidām joprojām nodarbojos ar viņa saraksti, ko viņš vēlas atsākt, tiklīdz viņa Sesila būs atgriezusies. Man ir jau sešas viņa vēstules, vienu vai divas noteikti vēl saņemšu pirms laimīgās dienas. Šim zēnam laikam nav gluži nekā, ko darīt!

Taču atstāsim šo bērnu pāri un pievērsīsimies mums pašiem — kaut es varētu lolot saldās cerības, ko man devusi Jūsu vēstule! Jā, bez šaubām, Jūs mani noturēsiet, un es nepiedošu Jums, ja par to šaubīsieties. Vai tad attiecībā pret Jums es kādreiz esmu bijis nepastāvīgs? Mūsu saites ir atraisītas, nevis sarautas; mūsu tā saucamā šķiršanās ir bijusi tikai iztēles kļūda: mūsu intereses un jūtas vienmēr ir palikušas vienotas. Līdzīgi ceļotājam, kas atzi-

nis savus maldus, es sapratīšu, ka esmu pametis laimi, lai dzītos pakaļ cerībai, un sacīšu kā d'Arkūrs:

Jo vairāk svešumu skatījis, jo vairāk dzimteni mīlu.[39]

Necīnieties jel pret domām jeb, pareizāk sakot, jūtām, kas ved atpakaļ pie manis; un, izmēģinājuši visas baudas mūsu šķirtajos ceļos, baudīsim laimi, apzinoties, ka neviena nav salīdzināma ar to, ko esam izjutuši abi kopā un kas mums šķitīs jo dievišķīgāka!

Palieciet sveika, burvīgā draudzene! Esmu ar mieru gaidīt Jūsu atgriešanos, taču pasteidzieties, neaizmirstiet, ka esmu nepacietīgs.

Parīzē 17 ... gada 8. novembri

CXXXIV VĒSTULE

MARĶĪZE de merteija vikontam de valmonam

Patiešām, vikont, Jūs esat kā mazs bērns, kura klātbūtnē neko nedrīkst runāt un kuram neko nedrīkst rādīt, jo tas uzreiz grib visu dabūt rokā! Man tikai ienāca prātā nejauša doma, turklāt piesaku, ka nemaz nevēlos piešķirt tai īpašu nozīmi; un, tiklīdz esmu to izteikusi, Jūs to jau izmantojat savā labā, pieņemot, ka tas ir mans plāns, lai piespiestu mani par to prātot, kad pati vēlos to izmest no galvas, un pat pamudināt mani savā ziņā dalīties Jūsu trakajās iegribās! Vai tāda ir Jūsu augstsirdība, ja vēlaties visu piesardzības nastu uzvelt maniem pleciem? Es Jums vēlreiz saku un jo vairāk atkārtoju pati sev, ka Jūsu ieceres ir pilnīgi nepiepildāmas. Pat ja Jūs liktu lietā visu savu augstsirdību, ko šajā brīdī izrādāt, — vai domājat, ka man nemaz nav iejūtības un es būtu ar mieru pieņemt upurus, kuri aptumšotu Jūsu laimi?

Jo ir taču tiesa, vikont, ka Jūs lolojat ilūzijas par jūtām, kas Jūs saista pie de Turvela kundzes. Tā ir mīlestība, vai arī tāda vispār nepastāv: Jūs to simtkārt noliedzat, bet tūkstoš veidos pierādāt. Kas, piemēram, tā ir par izlocīšanos pašam savā acu priekšā (jo pieņemu, ka pret mani esat vaļsirdīgs), kas Jūs mudina nenoslēpjamo un nepārvaramo vēlēšanos paturēt šo sievieti pierakstīt iegribai viņu novērot? Vai tad var sacīt, ka nekad nevienu citu neesat darījis laimīgu, pilnīgi laimīgu? Ak, ja par to šaubāties, Jums patiešām ir īsa atmiņa! Taču nē, tā tas nav. Gluži vienkārši Jūsu sirds vazā aiz deguna Jūsu prātu un liek tam maksāt ar smieklīgo spriedelēšanu, taču es, itin nemaz nevēlēdamās tikt piemuļķota, neesmu tik viegli apmierināma.

Un tā, ievērodama pieklājību, ar kādu Jūs esat rūpīgi izvairījies no visiem vārdiem, kuri, jūsuprāt, man varētu būt netīkami, tomēr pamanīju, ka, varbūt pats neapzinādamies, esat palicis pie agrākajām domām. Patiešām, tā vairs nav dievinātā, debešķīgā de Turvela kundze — tā ir apbrīnojama sieviete, smalkjūtīga un sirdsskaidra sieviete, turklāt atšķirīga no visām pārējām, beidzot, reta sieviete, tāda, kādu otru nemaz nevar atrast. Tāpat ir ar tās burvību, kura kļuvusi tikai vēl spēcīgāka. Lai jel tā būtu! Bet, ja nu tādu neesat atradis līdz šim, jādomā, neatradīsiet arī nākotnē, tāpēc zaudējums būs jo lielāks. Vai nu te, vikont, ir neapšaubāmas mīlestības pazīmes, vai arī jāatsakās tās jelkur atrast.

Ticiet man, ka šoreiz runāju ar Jums bez īgnuma. Esmu nosolījusies nekad vairs tam nepadoties: pārāk labi esmu sapratusi, ka tas var kļūt par bīstamu slazdu. Piekrītiet man — paliksim tikai draugi, un ar to pietiks. Atzīstiet vismaz manu drosmi aizstāvēties, jā, drosmi, jo reizēm tā ir nepieciešama pat tādēļ, lai nespertu soli, kurš, kā nojaušam, nebūtu pareizs.

Un tikai tādēļ, lai pārliecinātu Jūs, ka mani uzskati ir pamatoti, atbildēšu uz jautājumu par upuriem, kurus es pieprasītu un kurus Jūs nespētu nest. Apzināti lietoju vārdu «pieprasītu», jo nemaz nešaubos, ka pienāktu brīdis, kad Jūs manas prasības tiešām uzskatītu par pārspīlētām — bet jo labāk! Es nepavisam nedusmošos par Jūsu noraidījumu, es par to pateikšos. Redziet, tas neesat Jūs, kura priekšā es gribētu izlikties, un noraidījums man varbūt pat būtu nepieciešams.

Tātad es pieprasītu — redziet, cik esmu nežēlīga! — lai šī retā, šī brīnumainā de Turvela kundze Jums kļūtu tikai par parastu sievieti, tādu sievieti, kāda viņa īstenībā ir, jo nevajag aloties — burvība, ko šķietami atrodam citos, īstenībā mīt mūsos pašos, vienīgi mīlestība padara mīļoto

iik skaistu. To, ko no Jums prasu, lai cik neiespējams tīs šķiet, Jūs varbūt patiešām pūlēsieties man apsolīt, pat apzvērēt, ka rīkosieties tieši tā, taču brīdinu, ka neticē.'u tukšiem vārdiem. Par to patiesīgumu mani varēs pārliecināt tikai visa Jūsu rīcība.

Un tas vēl nav viss, es būtu untumaina. Mazās Sesilas upurēšana, ko Jūs man tik labprāt piedāvājat, man it nemaz nerūpētu. Tieši pretēji, es prasītu, lai Jūs turpināt pildīt šos nepatīkamos pienākumus līdz jaunai manai pavēlei: varbūt man iegribētos tā parotaļāties ar savu varu, varbūt, esot iecietīgākai un taisnīgākai, man pietiktu būt pavēlniecei pār Jūsu jūtām, neliedzot Jums izpriecas Lai kā tas būtu, es gribētu, lai man paklausa. Un manas pavēles būtu gana bargas!

Tiesa, tad es uzskatītu, ka esmu Jums pateicību parādā; ko var zināt? Var būt pat, ka mans pienākums ir Jūs atalgot. Katrā ziņā, piemēram, es saīsinātu savu prombūtnes laiku, jo dzīve te man kļūtu neciešama. Es Jūs atkal satiktu, es Jūs satiktu, vikont... Kā? ... Taču paturiet prātā, ka tā ir tikai parasta saruna, vienkāršs izklāsts par neizpildāmu nodomu, un es nevēlos to aizmirst viena pati...

Vai zināt, ka prāva sagādā man bažas? Es gribēju beidzot tikt skaidrībā par savām iespējām, bet mani advokāti gan lasa man priekšā visādus likumus un it īpaši atsaucas uz daudzām autoritātēm, kā viņi tās dēvē, tomēr es tui nesaskatu visai daudz gudrības un taisnīguma. Gandrīz vai nožēloju, ka savā laikā noraidīju izlīgumu. Tomēr mierinu sevi ar domu, ka prokurors ir veikls, advokāts daiļrunīgs un prasītāja glīta. Ja šie trīs līdzekļi vairs nekā nedos, vajadzēs pilnīgi mainīt lietas gaitu, un kas tad paliks pāri no cieņas pret vecajiem tikumiem?

Vienīgi prāva šobrīd spiež mani te vēl uzturēties. Ar Belrošu viss ir kārtībā: viņš savus rēķinus noslēdzis. Nabags nožēlo, ka nevar tikt uz šīvakara balli; tās ir īstas dīkdieņa raizes! Tiklīdz atgriezīšos pilsētā, viņš atgūs pilnīgu brīvību. Nesīšu viņa labā šo sāpīgo upuri un mierināšu sevi ar augstsirdību, ko viņš tajā saskatīs.

Palieciet sveiks, vikont, rakstiet labi bieži: sīki Jūsu izpriecu atstāstījumi vismaz daļēji mazinās šejienes raizes.

... pili 17 . .. gada 11. novembrī

CXXXV VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE DE ROZMONDA KUNDZEI

Mēģinu Jums rakstīt, kaut nezinu, vai to spēšu. Ak Dievs, kad iedomājos — pēdējo vēstuli nebija manos spēkos turpināt laimes pārmēra dēļ! Un tagad mani nospiež izmisuma pārmērs; tas man atstāj tik vien spēka, lai justu savas ciešanas, taču laupa spēju tās izteikt.

Valmons ... Valmons mani vairs nemīl, viņš nekad nav mani mīlējis. Mīlestība tā neizgaist. Viņš mani krāpj, viņš mani nodod, viņš mani apkauno! Ciešu visu, ko savieno nelaime un pazemojums, un to man novēlējis viņš.

Varat būt pārliecināta, ka tās nav tikai aizdomas: man tās nenāca ne prātā! Man nav novēlēta laime saglabāt sirdī šaubas. Es to redzēju savām acīm: ko viņš man varētu pateikt, kā attaisnoties?... Bet vai viņam tas jel ko nozīmē! Viņš pat nemēģinās ... Nelaimīgā! Kas viņam tavi pārmetumi, tavas asaras? Tā taču ir tikai tava daļa!

Tātad tas ir taisnība, ka viņš mani upurējis, pat nodevis... Un kam? ... Pretīgam radījumam ... Bet ko es saku? Es taču esmu zaudējusi visu, pat tiesības to nicināt. Šī sieviete ir nodevusi mazāk pienākumu un ir mazāk grēcīga nekā es. Ak, cik briesmīgas ir ciešanas, ja tās vēl urda sirdsapziņas pārmetumi! Jūtu mokas pieaugam. Ardievu, dārgā draudzene, lai cik ļoti Jūsu līdzcietības necienīga esmu kļuvusi, Jūs tomēr žēlosiet mani, ja spēsiet iedomāties, kā es ciešu.

Tikko pārlasīju savu vēstuli un pamanīju, ka Jūs no tās neko nevarēsiet saprast, tāpēc mēģināšu sakopot visus spēkus un izstāstīt briesmīgo notikumu. Tas bija vakar; pirmo reizi pēc atgriešanās man vajadzēja vakariņot ārpus mājas. Valmons atnāca piecos; nekad viņš man nebija šķitis tik maigs. Viņš lika manīt, ka mans nodoms doties viesos viņam nav patīkams, un, kā jau varat iedomāties, es tūlīt biju ar mieru palikt. Tomēr pēc pāris stundām viņa izturēšanās un tonis stipri mainījās. Nezinu, vai biju izdarījusi kaut ko viņam netīkamu; lai kā būtu, mazliet vēlāk viņš likās atceramies kādas darīšanas, kuru dēļ viņam mani jāatstāj, un devās prom, taču pirms tam tomēr izteica man dziļu nožēlu, kas man šķita sirsnīga un ko uzskatīju par neviltotu.

Palikusi vienatnē, nospriedu, ka būs piedienīgāk neatsacīties no agrāk pieņemtā ielūguma, jo biju brīva un varēju doties viesos. Pabeidzu uzposties un kāpu karietē. Nelaimīgā kārtā kučieris mani veda garām operai, un es nonācu pajūgu sastrēgumā pie izejas; četru soļu attālumā ieblakus savai karietei ieraudzīju Valmona pajūgu. Tūlīt sirds man iepukstējās straujāk, bet tas nebija aiz bailēm, vēlējos vienīgi, lai mana kariete tiktu uz priekšu. Taču notika pretējais — viņa zirgiem vajadzēja pakāpties atpakaļ, un tā pajūgs nonāca blakus manējam. Es acumirklī paliecos uz priekšu, bet kāds bija mans izbrīns, kad viņam blakus ieraudzīju kādu meiču, kuras nodarbošanās ir labi zināma! Es, kā jau varat iedomāties, ierāvos karietes dziļumā, un ar to pietika, lai sirds man sažņaugtos, bet — un Jums būs grūti tam noticēt — šī pati meiča, kurai par mani acīmredzot bija stāstīts pretīgā nekautrībā, nedz atrāvās no karietes loga, nedz arī novērsa no manis skatienu, viņa smējās tik skaļi, ka gandrīz vai izraisīja scēnu.

Kaut ari jutos pilnīgi satriekta, tomēr ļāvu sevi vest uz namu, kur biju ielūgta vakariņās, taču nespēju tur palikt, ik mirkli jutos tuvu nemaņai un, galvenais, nespēju valdīt asaras.

Atgriezusies aizrakstīju Valmonam vēstuli un tūlīt nosūtīju, bet viņa nebija mājās. Gribēdama, lai tas maksātu ko maksādams, izrauties no nāves mokām līdzīgā stāvokļa vai arī tikt skaidrībā, ka tās man lemtas uz mūžu, aizsūtīju sulaini atpakaļ un pavēlēju sagaidīt Valmonu. Taču pirms pusnakts sulainis atgriezās un teica — kučieris esot pārbraucis viens pats un sacījis, ka kungs naktī nebūšot mājās. Šorīt nolēmu, ka man atliek tikai atprasīt savas vēstules un lūgt viņu pie manis vairs nenākt. Es tiešām devu attiecīgus rīkojumus, tomēr tie, protams, bija veltīgi. Drīz būs pusdienas laiks; viņš joprojām nav rādījies, un es neesmu saņēmusi no viņa ne vārda.

Tagad, dārgā draudzene, man nekas vairs nav piebilstams: Jūs zināt visu, un Jūs pazīstat manu sirdi. Mana vienīgā cerība ir vairs ilgi neapgrūtināt Jūsu iejūtīgo draudzību.

Parīzē 17... gada 15. novembrī

,

CXXXVI VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE VIKONTAM DE VALMONAM

Bez šaubām, mans kungs, pēc tā, kas notika vakar, Jūs vairs nedomājat, ka varat tikt pieņemts manā namā, un, protams, Jums ari nav lielas vēlēšanās te ierasties! Šīs zīmītes mērķis tāpēc ir ne tik daudz lūgt Jūs vairs nenākt pie manis kā atprasīt vēstules, kurām nekad nebūtu vajadzējis tikt uzrakstītām; un, ja arī kādu brīdi tās varēja Jūs intēresēt kā pierādījums Jūsu radītajam apstulbumam, tagad, kad tas izgaisis, tās var būt Jums tikai vienaldzīgas un pauž vienīgi jūtas, ko esat sabradājis.

Es saprotu un atzīstu, ka mana kļūda bija uzticēties Jums, kuram tik daudzas pirms manis bija kritušas par upuri; par to vainoju vienīgi sevi, taču domāju, ka neesmu pelnījusi, lai Jūs mani padarītu par ieganstu apsmieklam un ķengām. Es ticēju, ka, ziedodama Jums visu, tikai Jūsu dēļ zaudēdama tiesības uz citu un pašas cieņu, es tomēr varētu gaidīt, ka Jūs mani nosodīsiet mazāk bargi nekā sabiedrība, un pat tās spriedums vēl tālu šķir vāju sievieti no samaitātas sievietes. Šī negodīgā rīcība, ko par tādu uzskatītu visa sabiedrība, ir vienīgā, par ko ar Jums runāju. Par netaisnību, ko esat nodarījis mīlestībai, klusēju. Jūsu sirds nesadzirdētu manu sirdi. Ardievu, mans kungs!

Parīzē 17... gada 15. novembrī

CXXXVII VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZEI

Tikai nupat, kundze, saņēmu Jūsu vēstuli; drebēju, to lasīdams, un man vairs tikko pietiek spēka atbildēt. Par kādu briesmoni gan Jūs mani turat! Ak, bez šaubām, man ir savi grēki — un tādi, kurus nemūžam sev nepiedotu, pat ja Jūs tos ņemtu savas žēlsirdības paspārnē. Bet tas, ko Jūs man pārmetat, vēl nekad nav skāris manu dvēseli. Kā! Lai es Jūs pazemotu! Apkaunotu! Es, kas Jūs godā tikpat dziļi, cik mīl, es, kas iepazinu lepnumu vienīgi brīdī, kad

Jūs mani uzskatījāt par sevis cienīgu! Šķietamība ir Jūs nomaldinājusi, un atzīstu, ka tā varēja liecināt pret mani, bet vai gan Jūsu sirdī nemājo tas, kam vajadzētu pret šiem maldiem cīnīties? Un vai tas nesacēlās jau pret domu, ka gribat apsūdzēt manu mīlestību! Jūs taču ticējāt tai! Tātad uzskatījāt mani ne tikai par spējīgu uz tādu nežēlīgu trakulību, bet pat baidījāties, ka ar savu laipnību pret mani esat kļuvusi par tās upuri. Ak, ja Jūs domājat, ka Jūsu mīlestība Jūs nogrūdusi tik zemu, tad taču es Jūsu acīs esmu īsts neģēlis?

Šī doma man ir tik sāpīga, ka, to atvairīdams, zaudēju laiku, ko vajadzētu izlietot, šos maldus atspēkojot. Es būšu atklāts, taču mani attur vēl kāds cits apsvērums. Vai tiešām jāatgriežas pie notikumiem, kuru pēdas es gribētu izdeldēt un pievērst Jūsu un pašam savu uzmanību kādam nomaldu brīdim, kuru vēlētos izpirkt ar visu atlikušo mūžu, kura cēlonis man pašam nav īsti skaidrs un atmiņas par kuru ir nebeidzama pazemojuma un izmisuma cēlonis? Ak, ja, sevi apsūdzot, man vajadzēs izsaukt Jūsu dusmas, Jums vismaz nebūs tālu jāmeklē atriebības ieroči, Jums tikai atliks nodot mani sirdsapziņas pārmetumu varā.

Un tomēr — kas gan tam ticēs? Šī notikuma pirmcēlonis bija visspēcīgā burvība, ko jutu Jūsu tuvumā. Tieši tā man ilgi liedza atcerēties kādu svarīgu lietu, kuru nedrīkstēju atlikt. Es Jūs atstāju pārāk vēlu un vairs nesastapu vajadzīgo cilvēku. Cerēju viņu atrast operā, bet arī tur mani gaidīja neveiksme. Emīlijai, kuru tur satiku un kuru pazinu tajos laikos, kad biju vēl tālu gan no Jums, gan mīlestības, nebija pajūga, un viņa palūdza, lai aizvedu viņu mājās, kas ir pavisam netālu no operas. Ne» domādams neko ļaunu, piekritu. Un tad sastapu Jūs; uzreiz nojautu, ka uzskatīsiet mani par vainīgu.

Man ir tik lielas bailes izpelnīties Jūsu nepatiku vai Jūs skumdināt, ka tās laikam ir viegli pamanāmas un drīz arī tika pamanītas. Atzīstos pat, ka to dēļ mēģināju šo meiču atturēt no Jūsu acīm; smalkjūtības izraisītā piesardzība vērsās pret mīlestību. Tāpat kā visas viņai līdzīgās, Emīlija, būdama droša par savu vienmēr nelikumīgo varu vienīgi tad, kad atļaujas to izmantot ļaunprātīgi, ne par ko nevēlējās palaist garām tik spožu izdevību. Jo vairāk viņa manīja manu apmulsumu pieaugam, jo vairāk centās sevi izrādīt; un viņas trakajai jautrībai (es nosarkstu, iedomājoties, ka Jūs kaut mirkli to varējāt iedomāties vērstu pret sevi) vienīgais cēlonis bija manas briesmīgās mokas, kuras arī dzima no godbijības un mīlestības.

Tiktāl es, protams, esmu drīzāk nelaimīgs nekā grēcīgs, un maldi, vienīgie, par kuriem runājat un kurus visi vienmēr nosoda, nemaz nepastāv, tāpēc tos man nevar pārmest. Taču veltīgi Jūs liedzaties rakstīt par mīlestībai nodarītu pārestību: es par to neklusēšu, jo pārāk nopietni ir iemesli, kas mani mudina izteikties.

Apkaunojumā, kurā mani iegrūdis nepiedienīgais notikums, es tikai ar briesmīgām ciešanām spēju pārvarēt sevi un atsaukt to atmiņā. Savu maldu satriekts, būtu gatavs izciest sodu par tiem, vai arī laiks, mūžīgs maigums un nožēlas ļautu man rast piedošanu. Bet kā lai klusēju, ja tas, kas man vēl sakāms, skar Jūsu jūtīgo dvēseli?

Nedomājiet, ka meklēju aplinku ceļu, lai mīkstinātu vai attaisnotu savu vainu; atzīstu sevi par vainīgu. Taču nepavisam neatzīstu un nekad neatzīšu, ka šie pazemojošie maldi būtu uzskatāmi par noziegumu pret mīlestību! Ak, kas gan var būt kopīgs jūtu skurbumam, aizmiršanās brīdim, kam tūlīt seko nožēla un kauns, ar skaidrajām jūtām, kuras var dzimt vienīgi smalkā dvēselē un no cieņas un kuru auglis beidzot ir laime! Visvairāk bīstieties aptraipīt pati sevi, apvienojot kopīgā viedoklī to, kas nav savienojams. Atstājiet pagrimušām un nicināmām sievietēm bailes no sacensības, ko viņas pašas pret savu gribu jūt rodamies, un vienlīdz niknas un pazemojošas greizsirdības mokas un pati novērsieties no šiem radījumiem, kas apvaino Jūsu skatienus, un, skaidra kā dievība, tāpat kā tā, sodiet aizskārumu, to nejūtot.

Bet kādu sodu, kas būtu vēl sāpīgāks par to, kuru izciešu, Jūs man vēl uzliksiet? Kas būtu salīdzināms ar nožēlu, ka esmu izpelnījies Jūsu nepatiku, ar izmisumu, ka esmu Jūs sāpinājis, ar satriecošo domu, ka esmu kļuvis mazāk Jūsu cienīgs? Jūs pārliekat savā prātā, kā mani sodīt! Bet es Jums lūdzu mierinājumu: ne jau tāpēc, ka būtu to pelnījis, bet tālab, ka man tas nepieciešams, ka to varu gūt vienīgi no Jums.

Ja nu vienā mirklī, aizmirstot manu un savu mīlestību un nepiešķirot nekādu nozīmi manai laimei, Jūs turpretī gribēsiet nolemt mani mūžīgām ciešanām — Jums būs taisnība; lai tad mani ķer Jūsu sods; bet, ja būsiet žēlsirdīgāka vai iejūtīgāka, Jūs atcerēsieties bezgala maigās jūtas, kas vienoja mūsu sirdis, mūžam jaunā spēkā atdzimstošās dvēseliskās baudas, tik laimes svētītās, tik maigās

dienas, par kurām varam pateikties viens otram, visus mīlas radītos brīnumus! Varbūt Jūs izvēlēsieties varu tos atsaukt, nevis iznīdēt? Ko lai es vēl sacītu? Esmu visu zaudējis un zaudējis paša vainas dēļ, bet viss būtu sedzams ar Jūsu labdarību. Tagad izlemšana ir Jūsu rokās. Piebildīšu tikai pāris vārdu. Vēl vakar Jūs zvērējāt, ka mana laime ir drošībā, cik vien tā atkarīga no Jums. Ak, kundze, vai šodien iegrūdīsiet mani mūžīga izmisuma bezdibenī? Parīzē 17... gada 15. novembri

CXXXVIII VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Es palieku pie sava, daiļā draudzene: nē, es neesmu iemīlējies; tā nav mana vaina, ja apstākļi liek tēlot tādu lomu. Tikai piekrītiet un atgriezieties; drīz pati redzēsiet, cik patiess esmu. Vakar to pierādīju, un tas, kas notiek šodien, neko nevar grozīt.

Tātad ciemojos pie tikumīgās mīlētājas, un nekā cita jau arī nebija, ko darīt: mazā Volanža, par spīti savam stāvoklim, bija spiesta pavadīt visu nakti V ... kundzes pāragrajā ballē. Aiz gara laika sākumā domāju ciemošanos paildzināt; šajā sakarā pat pieprasīju no prezidenta kundzes mazu upuri, taču, tikko tas man bija apsolīts, gaidāmo prieku aptumšoja doma par mīlestību, ko man stūrgalvīgi pierakstāt vai vismaz pārmetat, tāpēc mana vienīgā vēlēšanās bija reizi par visām reizēm pārliecināt sevi un pierādīt Jums, ka Jūsu vārdi ir tīrais apmelojums.

Acumirklī pieņēmu lēmumu un, diezgan neveikli aizbildinājies, atstāju savu daiļavu visai pārsteigtu un, bez šaubām, vēl jo vairāk sarūgtinātu. Es pats mierīgā garā devos uz operu uzmeklēt Emīliju; un viņa varētu Jums apliecināt, ka līdz pat šim ritam, kad šķīrāmies, nekādas nožēlas neaptumšoja mūsu baudas.

Tomēr man būtu pietiekams iemesls bažīties, ja pilnīgā vienaldzība nebūtu īsts glābiņš: ziniet, biju tikko četru māju attālumā no operas ar Emīliju karietē, kad bargās dievbijīgās pajūgs nonāca tieši blakus manējam, turklāt sastrēguma dēļ pusi stundas ceturkšņa pavadījām cieši viens otram blakus. Bija gaišs kā dienā, un nekas nevarēja palikt noslēpts.

Taču tas vēl nav viss; man ienāca prātā pateikt Emīlijai, ka tā ir tā pati sieviete, kurai rakstīju vēstuli. (Varbūt atceraties to joku — Emīlija kalpoja par pulti.*) Viņa to nebija aizmirsusi, turklāt ir gatava smieties par katru nieku, tāpēc neatņemdamās un pēc sirds patikšanas aplūkoja šo tikumības brīnumu, kā viņa sacīja, un tik skaļi smējās, ka sacēla īstu un gluži nepatīkamu skandālu.

Ar to vēl nepietika; vai gan greizsirdīga sieviete varēja neatsūtīt savu kalpotāju pie manis jau tajā pašā vakarā? Nebiju mājās, taču viņa savā apmātībā to sūtīja vēlreiz, pavēlējusi gaidīt. Kad biju nolēmis pavadīt nakti pie Emīlijas, aizsūtīju pajūgu prom, likdams kučierim atbraukt man pakaļ no rīta; tā, mājās pārbraucis, viņš tur atrada mīlestības vēstnesi un savā vientiesībā pasacīja, ka es nakšņošu citur. Varat iedomāties, kādu iespaidu šī ziņa atstāja, un, kad pārrados, ar apstākļiem atbilstošu cieņu sacerēts brīvlaišanas dokuments jau bija priekšā.

Tā šī dēka, ko Jūs uzskatāt par nebeidzamu, kā redzat, varēja tikt izbeigta jau šorīt; ja tas nav noticis, tad nevis tālab, kā Jūs droši vien domājat, ka es to ļoti gribētu turpināt, taču, no vienas puses, es uzskatu par necienīgu Jaut sevi pamest, no otras puses — gribu šo upuri veltīt Jums.

Uz bargo vēstulīti tāpēc atbildēju ar plašu un dedzīgu jūtu apliecinājumu, devu garus paskaidrojumus, pamatā likdams mīlestību, lai tie tiktu atrasti par labiem. Veiksme man jau ir uzsmaidījusi. Tikko saņēmu vēl vienu vēstulīti, joprojām bargu, kurā apstiprināta mūžīga šķiršanās, kā jau tam jābūt, tomēr tonis ir mainījies. Galvenais — mani vairs nevēlas redzēt: šis lēmums atkārtots četrreiz un pilnīgi nepārprotamā veidā. No tā secināju, ka nedrīkstu vairs kavēties ne mirkli, — ir laiks doties turp. Aizsūtīju jau ziņnesi, lai viņš tiek galā ar durvju sargu; pēc mirkļa pats būšu klāt saņemt pilnīgu piedošanu: šāda veida nepatikšanās ir tikai viens pilnīgas grēku atlaides iegūšanas paņēmiens, un to var likt lietā vienīgi tiešā tuvumā.

Palieciet sveika, burvīgā draudzene; steidzos pretī lielajam notikumam.

Parīzē 17 ... gada J5. novembrī

* XLV1I un XLVIII vēstule.

CXXXIX VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE DE ROZMONDA KUNDZEI

Kā es sev pārmetu, iejūtīgā draudzene, ka pārāk daudz un pārāk agri esmu Jums klāstījusi savas pārejošās ciešanas! Tagad Jūs skumstat manas vainas dēļ. Jūs vēl moka sirdēsti, bet es jau esmu laimīga. Jā, viss ir aizmirsts un piedots, vēl vairāk — viss ir atjaunots. Ciešanām un bailēm seko miers un lieglaime. Ak, kā lai Jums izsaku savas sirds prieku! Valmons nav vainīgs; tā mīlot, nav iespējams grēkot. Nopietnos un aizskarošos pārkāpumus, ko viņam tik rūgti pārmetu, viņš nav nodarījis, un, ja ari vienā vienīgā lietā man bija jāņem talkā sava iecietība, — vai tad man arī nav jāvērš par labu savas netaisnības?

Negribu sīkumos aprakstīt faktus un spriedumus, kas viņu attaisno; varbūt prāts tos pat sevišķi augstu nevērtētu: tie jāizjūt ar sirdi. Taču, ja tomēr turat mani aizdomās par vājumu, es ņemšu savam spriedumam palīgā jūsējo. Jūs pati sakāt — vīriešiem neuzticība vēl nenozīmē nepastāvību.

Es, protams, apzinos, ka šī atšķirība, ko sabiedrības doma nenosoda, tomēr aizvaino jūtas, bet vai lai sūdzos par sevi, ja Valmona sirds cieš vēl vairāk? Es šo kļūdu aizmirstu, bet nedomājiet, ka viņš to sev piedod vai sevi mierina; un kā tomēr šis mazais klupiens ir izpirkts ar viņa mīlestības un laimes pārmēru!

Vai nu mana svētlaime ir dziļāka, vai es labāk izjūtu tās vērtību, kopš baidījos to zaudēt, bet varu Jums sacīt — ja spētu ticēt saviem spēkiem un vēlreiz izturēt tik nežēlīgus pārbaudījumus, kādus nesen pārcietu, man neliktos, ka esmu pārāk dārgi maksājusi par bezgalīgo laimi, kādu kopš tā brīža baudu. Ak, maigā mate, norājiet savu neapdomīgo meitu, kas pārsteidzībā ir Jūs sarūgtinājusi, norājiet viņu, kas nepamatoti tiesājusi un nomelnojusi cilvēku, kuru viņai vajadzētu bezgalīgi dievināt; taču, atzīstot viņu par nesaprātīgu, redziet viņu laimīgu un vairojiet viņas prieku, daloties tajā.

Parīzē 17 ... gada 16. novembra vakarā

CXL VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARKĪZEI DE MERTEIJAI

Kāda iemesla dēj, daiļā draudzene, es vairs nesaņemu no Jums atbildes? Man taču šķita, ka pēdējā vēstule būtu to pelnījusi; atbildei vajadzēja pienākt jau pirms trim dienām, un es to joprojām gaidu! Esmu vismaz ērcīgs; tad jau nestāstīšu Jums neko par saviem lielajiem darbiem.

Nedz par to, ka samierināšanās bija jo spoža, nedz to, ka tā izraisīja tikai jaunus maiguma apliecinājumus, nevis pārmetumus un aizdomas, tā ka tagad es esmu tas, kurš uzklausa lūgumus piedot un pieņemt atalgojumus par apšaubīto bezvainību; par visu to neteikšu ne vārda; un, ja pagājušajā naktī nebūtu atgadījušies negaidīti notikumi, es Jums vispār nerakstītu. Taču tie skar Jūsu aizbildināmo, un viņai acīmredzot vismaz kādu laiku nebūs iespējams pašai to Jums pavēstīt, tāpēc šīs rūpes uzņemos es.

Aiz iemesliem, kurus nojautīsiet vai nenojautīsiet, kopš dažām dienām de Turvela kundze mani nenodarbina, un, tā kā mazajai Volanžai tādi apstākļi nav iespējami, es vairāk uzturos pie viņas. Pateicoties laipnajam durvju sargam, man nebija jāpārvar nekādi šķēršļi, un mums ar Jūsu aizbildināmo dzīve ritēja raiti un ērti. Taču pieradums ir nevērības cēlonis; pirmajās dienās mēs nezin ko darījām piesardzības labad, drebējām pat aiz bultām un aizbīdņiem. Bet vakar neiedomājamas izklaidības dēļ notika nelaimes gadījums, ko gribu darīt Jums zināmu; un, ja es tiku cauri ar izbailēm, mazajai tas maksāja dārgāk.

Nebijām aizmiguši, taču gremdējāmies svētlaimīgajā mierā, kāds seko baudai, kad piepeši sadzirdējām istabas durvis atveramies. Acumirklī tvēru pēc zobena, lai aizstāvētu gan sevi, gan mūsu dārgo aizbildināmo, devos pie durvīm, bet nevienu neredzēju, taču tās bija vaļā. Tā kā bijām iedeguši gaismekli, gāju izpētīt apkārtni, tomēr nekur neatradu nevienu dzīvu dvēseli. Tad atcerējos, ka esam aizmirsuši parasto piesardzību, tādēļ durvis, kas acīmredzot bija vai nu pievērtas, vai lāgā neaizdarītas, bija pašas no sevis attaisījušās vaļā.

Kad gāju nomierināt savu bailīgo biedreni, gultā to vairs neatradu; viņa bija iekritusi vai arī mēģinājusi paglābties alkova spraugā; tui viņa gulēja paģībusi un raustījās diezgan stipros krampjos. Iedomājieties, kas tas bija par uztraukumu! Tomēr man izdevās iecelt mazo atpakaļ gultā un pat dabūt pie samaņas, taču krītot viņa bija sasitusies, un sekas nebija ilgi jāgaida.

Sāpes krustos, briesmīgas graizes un vēl nepārprotamākas zīmes man rādīja, kas ar viņu notiek, taču, lai to izskaidrotu, vajadzēja pateikt, kādā stāvoklī viņa bijusi, jo pašai mazajai tas ne prātā nebija nācis. Varbūt nekad pirms viņas neviena nav saglabājusi tādu bezvainību, tik labi prazdama darīt visu, kas no tās atbrīvo! Ak, šī nu gan netērē laiku liekām pārdomām!

Taču izmisumā viņa pavadīja krietnu laiku, un es jutu, ka ir kaut kas jādara. Tāpēc ar mazo vienojos, ka tūlīt iešu pie ģimenes ārsta un pie ķirurga un, tos brīdinājis, ka tūlīt kāds ieradīsies pēc palīdzības, visu izstāstīšu, lūdzot saglabāt slepenībā; ka viņa savukārt ar zvanu pasauks istabeni; ka viņa var tai teikt vai neteikt savu noslēpumu — tā ir viņas darīšana, bet ka viņa sūtīs meklēt ārsta palīdzību un, galvenais, nekādā gadījumā neļaus modināt de Volanža kundzi; meitai, kas nevēlas lieki apgrūtināt māti, tāda smalkjūtīga rīcība ir gluži dabiska.

Cik vien ātri spēju, apmeklēju abus dziedniekus un pateicu, kas noticis, tad atgriezos mājās, ko joprojām neesmu atstājis, taču ķirurgs, kuru jau agrāk pazinu, ap pusdienlaiku atnāca un pastāstīja par slimnieces stāvokli. Es nebiju kļūdījies, bet viņš cerēja, ka nekas ļauns nenotiks un mājinieki neko nepamanīs. Istabene klusējot kā kaps; ārsts izdomājis slimībai nosaukumu, un šī lieta nokārtosies tāpat kā tūkstoš citu, ja vien vēlāk mums nebūs izdevīgi par to palaist valodas.

Bet vai mums abiem vēl ir kādas kopīgas intereses? Jūsu klusēšana mani mudinātu to apšaubīt; es uz tām neliktu vairs nekādas cerības, ja mana pastāvīgā vēlme nesameklētu visus iespējamos līdzekļus saglabāt cerību.

Palieciet sveika, daiļā draudzene; es Jūs skūpstu, īgnumu slēpdams.

Parīzē 17 ... gada 21. novembri

CXL1 VĒSTULE

MARĶĪZE DE MERTE1.JA VIKONTAM DE VALMONAM

Mīļais Dievs, vikont, kā Jūs mani kaitināt ar savu apsēstību! Ko gan Jums var nozīmēt mana klusēšana? Varbūt, jūsuprāt, es neatbildu tāpēc, ka man nav ko sacīt savā labā? Ak, Dieva dēļ! Tikai nezinu, vai ir vērts to darīt.

Sakiet man taisnību — vai tiešām Jūs pats lolojat ilūzijas vai arī mēģināt piemuļķot mani? Nesaskaņa starp Jūsu runām un rīcību atstāj šaubas vienīgi par to, kurš iemesls ir īstais. Ko tad, jūsuprāt, lai es sacītu, ja pati nezinu, ko domāt?

Šķiet, Jūs briesmīgi lepojaties ar pēdējo scēnu pie prezidenta kundzes, bet kādus pierādījumus tā dod par labu Jums vai par ļaunu man? Patiešām, nekad neesmu teikusi, ka Jūs šo sievieti mīlat tā, ka nespētu viņu krāpt, ka netvertu katru iespēju, kas Jums šķistu patīkama vai izdevīga; es pat nešaubos, ka Jums gandrīz neko neno zīmētu iekāri, ko iekvēlinājusi vienīgi viņa, apmierināt ar kādu citu, ar kuru katru; un es nepavisam nebūtu pārsteigta, ka savā tikumu vaļībā, ko Jums nebūtu iemesla apstrīdēt, Jūs tikai vienreiz ar nodomu izdarāt to, ko tūkstoškārt darāt gadījuma pēc. Kurš gan nezina, ka tādi ir parastie sabiedrības tikumi, un Jūs visus tos liekat lietā, jo esat taču tipisks nelietis. Tas, kurš mūsu dienās ievēro atturību, tiek uzskatīts par sapņotāju; un, manuprāt, tādu grēku jau nu es Jums nevarētu pārmest!

Taču esmu Jums teikusi un domājusi un joprojām domāju, ka savā prezidenta kundzē Jūs tik un tā esat iemīlējies; protams, tā nav nedz šķīsta, nedz maiga mīlestība, taču tāda, kādu Jūs spējat just, tāda, piemēram, kas spēj saskatīt sievietē jaukumus vai tikumus, ar kādiem tā īstenībā nav apveltīta; kas paceļ viņu vislielākajos augstumos un visas pārējās nobīda zemāk; kas Jūs joprojām saista pie viņas pat tad, kad esat viņu apsmējis; beidzot, tāda, ko, manuprāt, sultāns varētu just pret savu favorīti, bet kas tomēr neliedz viņam bieži dot priekšroku vienkāršai odaliskai. Sis salīdzinājums man šķiet jo trāpīgāks tāpēc, ka Jūs nekad neesat kādas sievietes mīļākais vai draugs, vienmēr — tirāns vai vergs. Tāpēc varu būt pārliecināta, ka esat sevi pamatīgi apsmējis un pazemojis, lai atgūtu šīs brīnumainās būtnes labvēlību! Un pārmēra laimē, ka esat to sasniedzis, kad domājat esam pienākušu piedošanas bridi, Jūs mani atstājat lielā notikuma dēļ.

Pat savā pēdējā vēstulē Jūs nerakstāt par šo sievieti tikai tāpēc, ka neko negribat pavēstīt par saviem lielajiem darbiem; tie Jums šķiet tik svarīgi, ka klusēšanu uzskatāt par manis sodīšanu. Un pēc šiem neskaitāmajiem pierādījumiem, kas liecina, cik nepārprotami Jūs dodat priekšroku kādai citai, Jūs man mierīgi jautājat, vai mums abiem vēl ir kādas kopīgas intereses. Piesargieties, vikont! Ja es reiz atbildēšu, mana atbilde būs nepārsūdzama; un, ja šobrīd baidos to dot, tas varbūt nozīmē, ka esmu jau pateikusi pārāk daudz. Tāpēc negribu par to vairs runāt ne vārda.

Viss, ko varu darīt, ir pastāstīt kādu notikumu. Varbūt Jums pietrūks laika šo stāstu izlasīt vai arī pietiekamas uzmanības to saprast? Tā ir Jūsu darīšana. Ļaunākajā gadījumā tas būs tikai zaudēts stāsts.

Kāds mans paziņa, tāpat kā Jūs, bija samīlējies sievietē, kura viņam nedarīja godu. Reizēm viņam pietika veselā saprāta, lai redzētu, ka agrāk vai vēlāk šī dēka viņam slikti beigsies, taču, lai kā viņš kaunējās, viņam nepietika vīrišķības sakaru pārtraukt. Viņa stāvoklis rādījās jo nepatīkamāks tāpēc, ka pats saprata; jo vairāk aizstāvas, jo smieklīgāks kļūst. Taču viņš vadīja savas dienas, bez mitas darīdams muļķības un bez mitas pēc tam atkārtodams: «Tā nav mana vaina.» Šim cilvēkam bija draudzene, kurai radās kārdinājums parādīt viņu sabiedrībai šādā skurbuma stāvoklī un padarīt smieklīgu uz mūžīgiem laikiem, tomēr viņa bija vairāk augstsirdīga nekā ļauna, varbūt viņai bija vēl kāds iemesls, taču viņa nolēma izmantot pēdējo līdzekli, lai jebkurā gadījumā varētu sacīt tāpat kā viņas draugs: «Tā nav mana vaina.» Tāpēc draudzene bez jebkādiem citiem nolūkiem nosūtīja viņam sekojošu vēstuli kā zāles, kas varētu izdziedināt viņa kaiti.

«Viss apnīk, mīļo eņģei, tāds ir dabas likums; tā nav mana vaina.

Tāpēc, ja mani šodien garlaiko dēka, kura nodarbināja četrus nāvējošus mēnešus, tā nav mana vaina.

Ja, piemēram, man ir bijis tikpat daudz mīlestības, cik Tev tikumības, un tas, bez šaubām, būtu spēcīgi sacīts, nav brīnums, ka pirmā izbeidzas reizē ar otro. Tā nav mana vaina.

No tā izriet, ka kopš kāda laika es Tevi krāpju, taču uz to mani zināmā mērā mudināja Tavs nežēlīgais maigums! Tā nav mana vaina.

Šodien kāda sieviete, kuru neprātīgi mīlu, prasa, lai Tevi ziedoju. Tā nav mana vaina.

Labi saprotu, ka te nu ir īstā izdevība skaļi pārmest zvēresta laušanu, bet, ja daba vīriešiem nav devusi vairāk kā pastāvību, turpretī sievietes apveltījusi ar apmā tību, tā nav mana vaina.

Paklausi man un ņem sev citu mīļāko, tāpat kā to darīšu es. Tas ir labs, ļoti labs padoms; ja Tev tas šķiet slikts, tā nav mana vaina.

Ardievu, manu eņģei, es Tevi paņēmu ar prieku un atstāju bez nožēlas: varbūt vēl redzēsimies. Tāda ir pasaule. Tā nav mana vaina.»

Kādas šim pēdējam mēģinājumam bija sekas un vai tas tika likts lietā — par to rakstīt vēl par agru, taču apsolu pie tā atgriezties nākamajā vēstulē. Tajā atradīsiet arī manu ultimātu sakarā ar Jūsu piedāvājumu atjaunot līgumu. Pagaidām — kā parasti, palieciet sveiks!

Starp citu, pateicos, ka atrakstījāt par mazo Volanžu, šīs ziņas jāpietaupa laulības priekšvakaram mēlnešu avīzēm. Pagaidām izsaku līdzjūtību sakarā ar pēcnācēja zaudējumu. Arlabvakar, vikont.

.. pilī 17 ... gada 24. novembrī

CXLII VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARKĪZEI DE MERTEIJAI

Tik tiešām, daiļā draudzene, es labi nezinu, vai esmu uzmanīgi lasījis un pareizi sapratis gan Jūsu vēstuli, gan stāstu tajā, gan mazo epistolārās prozas paraugu. Varu vienīgi sacīt, ka pēdējais man šķita visai savdabīgs un ļoti noderīgs, tāpēc es to vienkārši pārrakstīju un tikpat vienkārši nosūtīju debešķīgajai prezidenta kundzei. Nezaudēju ne mirkli — maigais vēstījums tika nogādāts adresātei vakarvakarā. Nospriedu, ka tā būs labāk, jo jau iepriekš biju apsolījis viņai vakar aizrakstīt, un arī tālab, ka, manuprāt, nakts viņai nebūs par garu, lai iedziļinātos sevī un pārdomātu lielo notikumu, kaut arī Jūs man vēlreiz pārmestu šo izteicienu.

Cerēju, ka šorīt varēšu Jums nosūtīt mīļotās atbildi, bet ir jau gandrīz pusdienlaiks, taču neko vēl neesmu saņēmis. Gaidīšu līdz pieciem un, ja tad vēl nebūs nekādu ziņu, iešu pats tām pakaļ, jo it īpaši šādās lietās nozīme ir tikai pirmajai reizei.

Tagad, kā varat iedomāties, ļoti vēlos uzzināt, kā beidzās stāsts par Jūsu paziņu, kuru tik nikni turēja aizdomās par nespēju vajadzības gadījumā upurēt kādu sievieti. Vai viņš nelabojās? Un vai viņa augstsirdīgā draudzene neparādīja žēlsirdību?

Tikpat stipri vēlos tikt skaidrībā par Jūsu ultimātu: cik jauki Jūs to pieteicāt īstā diplomātijas valodā! Sevišķi nepacietīgs esmu uzzināt, vai manā pēdējā solī arī Jūs vēl saskatāt mīlestību. Ak, bez šaubām, tā ir — un kāda vēl! Bet pret kuru? Tomēr mēģinu neko neuzspiest, ceru uz Jūsu laipnību.

Palieciet sveika, burvīgā draudzene; šo vēstuli aizzīmogošu tikai divos cerībā pievienot tai gaidīto atbildi.

Pulksten divos pēcpusdienā.

Joprojām nekā nav, laika arī — nemaz. Nevaru paspēt piebilst ne vārda, bet vai arī šoreiz noraidīsiet maigus mīlas skūpstus?

Parīzē 11... gada 27. novembri

CXLIII VĒSTULE

PREZIDENTA DE TURVELA KUNDZE DE ROZMONDA KUNDZEI

Kundze, ir kritis plīvurs, uz kura tēlojās manas laimes ilūzijas. Man pavērusies baigā patiesība, kuras gaismā spēju saskatīt vienīgi drošu un tuvu nāvi, un ceļš uz to ved caur kaunu un sirdsapziņas pārmetumiem. Iešu pa to... Ciešanas man būs dārgas, ja tās saīsinās manu mūžu. Aizsūtu Jums vēstuli, ko vakar saņēmu, nepievienošu tai nekādus paskaidrojumus, tajā viss ir saprotams tāpat. Nav vairs žēlabu laiks, ir pienākusi ciešanu stunda. Man tagad nav vajadzīga līdzcietība, man vajadzīgs spēks.

Pieņemiet, kundze, ardievas, ko saku Jums vienīgajai, un uzklausiet manu pēdējo lūgumu: atstājiet mani manam liktenim, aizmirstiet pilnīgi, pieņemiet, ka manis vairs nav pasaulē. Nelaimē pienāk bridis, kad pat draudzība vairo ciešanas un nespēj tās atvieglot. Kad brūces ir aāvīgas, katra palīdzība kļūst necilvēciska. Nejūtu vairs neko, tikai izmisumu. Neko vairs nevaru gaidīt, vienīgi Iziļu nakti, kurā paslēpšu savu kaunu. Es apraudātu savus grēkus, ja vēl spētu raudāt. Jo kopš vakardienas aeesmu noraudājusi nevienu asaru. Manā izkaltušajā sirdī to vairs nav.

Ardievu, kundze! Neatbildiet man. Esmu zvērējusi pēc šīs baismās vēstules nepieņemt vairs neko.

Parīzē 17 ... gada 27. novembrī

CXLIV VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Vakar, daiļā draudzene, trijos pēcpusdienā, nepacietīgi gaidīdams jaunumus, ierados pie daiļās pamestās; man sacīja, ka viņas nav mājās. Šajos vārdos uztvēru tikai atteikumu mani pieņemt, kas mani nedz sadusmoja, nedz pārsteidza, un devos prom cerībā, ka vismaz šāds solis pamudinās tik pieklājīgu sievieti kā viņu pagodināt mani ar kādu atbildes vārdu. Vēlēšanās to saņemt bija tik stipra, ka tādēļ vien ap deviņiem iegriezos mājās, taču neko neatradu. Izbrīnījies par negaidīto klusēšanu, liku ziņnesim noskaidrot, kas īsti noticis, un uzzināt, vai jūtīgā būtne nav mirusi vai arī neatrodas uz nāves sliekšņa. Beidzot, kad pārrados mājās, viņš man pavēstīja, ka de Turvela kundze kopā ar istabeni vienpadsmitos no rīta patiešām atstājusi māju, ka viņa likusi sevi aizvest uz. .. klosteri un septiņos vakarā atsūtījusi atpakaļ karieti un kalpotājus, teikdama, lai mājās viņu negaida. Patiešām, tas nozīmē izpildīt visas pieklājības prasības. Klosteris ir īstais atraitnes patvērums, un, ja viņa nelokāmi paliks pie slavējamā lēmuma, es visām laipnībām, ko no viņas jau esmu saņēmis, varēšu pievienot vēl plašo atbalsi, ko šis notikums gūs.

Pirms kāda laika jau sacīju, ka, par spīti Jūsu bažām, es uz sabiedrības skatuves parādīšos vienīgi jaunā spožumā. Lai viņi tikai nāk priekšā — šie bargie pēlēji, kas mani apsūdzējuši romantiskā un nelaimīgā mīlestībā, lai viņi parāda, kā var vēl straujāk un spožāk pārtraukt sakarus, bet nē, lai viņi nāk kā mierinātāji, taciņa jau ir iemīta. На, lai tikai viņi uzdrošinās izmēģināt ceļu, ko esmu nogājis no gala līdz galam; un, ja kaut viens gūs jel vismazākos panākumus, es viņam atdošu pirmo vietu. Bet viņi visi pārliecināsies: kad vien gribu, varu atstāt neizdzēšamu iespaidu. Ak, bez šaubām, šis notikums tādu atstās; un es uzskatītu visas savas uzvaras par tīriem niekiem, ja pie šīs sievietes man rastos sāncensis, kam tiktu dota priekšroka.

Atzīstos, viņas rīcība glaimo manai patmīlībai, taču mani kaitina tas, ka viņa pati sevī atradusi pietiekami spēka, lai tā šķirtos no manis. Vai tad starp mums abiem būtu vēl citi šķēršļi kā vien tie, kurus esmu pats radījis? Kā! Ja es vēlētos viņai atkal tuvoties, viņa spētu to negribēt? Ko es saku — vairs nealkt pēc tā, nesaskatīt manī savu augstāko laimi! Vai tad tā mīl? Un vai Jūs, daiļā draudzene, domājat, ka man tas jāpacieš? Vai nebūtu labāk, piemēram, panākt, lai šī sieviete iedomātos, ka iespējama samierināšanās, pēc kuras viņa tvīktu, kamēr vien cerētu? Es varētu to izmēģināt, neuzskatot tādu rīcību par kaut ko svarīgu, galvenais, lai Jums tā nebūtu nepatīkama. Tieši pretēji! Tas būtu vienkāršs mēģinājums, ko mēs abi izdarītu kopīgi; un, ja man tas pat izdotos, tas būtu tikai vēl viens līdzeklis pēc Jūsu vēlēšanās atjaunot upurēšanu, kad vien Jums tā šķistu patīkama. Tagad, daiļā draudzene, man atliek saņemt balvu, un visas manas vēlmes vēršas uz Jūsu atgriešanos. Brauciet jel drīzāk atpakaļ pie sava mīļākā, savām izpriecām, saviem draugiem un daudzajām dēkām.

Notikums ar mazo Volanžu beidzies lieliski. Vakar, kad savā nemierā nespēju nekur tverties, vizītēs aizklīdu pat pie de Volanža kundzes. Jūsu aizbildināmo atradu jau salonā, vēl gan slimnieces tērpā, taču tīri ziedošu, viņa izskatās vēl jo svaigāka un interesantāka. Jūs, sievietes, būtu veselu mēnesi gulšņājušas zvilnī, bet šai jaunkundzei tas ir tīrais sīkums; patiesi, man radās vēlēšanās noskaidrot, vai izveseļošanās ir pilnīga.

Vēl man Jums jāpastāsta, ka šis notikums ar mazo padarīja vai traku Jūsu jūtelīgo Dansenī. Sākumā viņu plosīja bēdas, tagad pārņēmis prieks. Viņa Sesila bija saslimusi! Iedomājieties, kā galva griežas tādā nelaimē. Trīs reizes dienā viņš sūtījis uzzināt jaunumus un ne dienu nav izticis, pats neieradies; beidzot, skaistā vēstījumā māmiņai viņš lūdzis atļauju ierasties un izteikt savu prieku par dārguma izveseļošanos, un de Volanža kundze piekritusi tik pilnīgi, ka atradu jauno cilvēku jau iekārtojušos kā agrākos laikos, tikai bez toreizējās nepiespiestības, ko viņš vēl neiedrošinās atļauties.

Visu to uzzināju no viņa paša, jo devos prom reizē ar viņu un uzvedināju uz runāšanu. Nevarat iedomāties, kādu iespaidu šī vizīte uz viņu ir atstājusi. Tas ir prieks, tās ir vēlmes, tā ir jūsma, ko nav iespējams ap raksti t. Man patīk lielas aizraušanās, un es viņam galīgi sagrozīju galvu, apsolīdams, ka pēc dažām dienām izdarīšu pat tā, ka viņš savu mīļoto varēs sastapt divatā.

Es tiešām esmu nolēmis viņam to atdot, tiklīdz būšu par visu pārliecinājies. Gribu sevi ziedot tikai Jums; un turklāt — vai būtu vērts Jūsu aizbildināmajai kļūt par manu audzēkni, ja viņa krāptu tikai vīru? īsts šedevrs ir krāpt iemīļoto, turklāt pirmo iemīļoto! Jo, kas attiecas uz mani, es sev nevaru pārmest, ka būtu izrunājis mīlestības vārdu.

Palieciet sveika, daiļā draudzene; atgriezieties jel, cik drīz vien iespējams, baudīt savu varu pār mani, saņemt godinājumus un piešķirt balvu.

Parīzē 17 . .. gada 28. novembrī

CXLV VĒSTULE

MARĶĪZE DE MERTEIJA VIKONTAM DE VALMONAM

Vikont, Jūs tiešām esat pametis prezidenta kundzi? Jūs nosūtījāt vēstuli, ko Jums priekš viņas uzrakstīju? Jūs esat neizsakāmi jauks! Un esat pārspējis manas cerības. No tīras sirds atzīstos, ka šī uzvara man glaimo vairāk nekā visas citas, ko līdz šim esmu guvusi. Varbūt domājat, ka piepeši esmu sākusi augsti vērtēt šo sievieti, kuru līdz šim uzskatīju par tādu niecību? Nepavisam ne, taču es guvu virsroku nevis pār viņu, bet pār Jums; tieši tas ir visjaukākais, tas ir taisni debešķīgi.

Jā, vikont, Jūs ļoti mīlējāt de Turvela kundzi; un Jūs viņu pat tagad vēl mīlat; Jūs mīlat neprātīgi, taču es uzjautrinājos, Jūs par to kauninādama, — un Jūs viņu braši ziedojāt. Jūs drīzāk ziedotu tūkstoš sieviešu nekā pārciestu vienu zobgalību. Kur gan mūs noved patmīlība! Gudrajam ir taisnība, sakot, ka tā ir laimes ienaidniece.

Kas gan ar Jums tagad būtu noticis, ja es būtu tikai ļauni pajokojusi? Taču es nespēju krāpt, to labi zināt; un, ja man savukārt vajadzētu nonākt izmisumā un klosterī, es būtu gatava doties pretī briesmām un pakļautos uzvarētājam

Tomēr, ja es padodos, tā tiešām ir tīrā vājība, jo, ja vien gribētu, cik daudz viltību vēl būtu manā rīcībā! Varbūt esat pelnījis, lai tās laižu darbā? Es, piemēram, apbrīnoju, cik smalki vai varbūt neveikli Jūs paklusām iesakāt ļaut Jums atjaunot sakarus ar prezidenta kundzi. Vai ne — Jums ļoti labi patiktu gūt labumu no viņas pamešanas, nezaudējot baudas priekus? Un, tā kā šis šķietamais upuris Jums vairs neko nenozīmētu, Jūs man piedāvājat to atkārtot pēc manas vēlēšanās. Ja tā notiktu, debešķīgā dievbijīgā mūžīgi būtu pārliecināta, ka ir vienīgā Jūsu sirds izredzētā, un es varētu lepoties ar pirmās sāncenses lomu; mēs abas tiktu krāptas, bet Jūs būtu apmierināts, un kāda gan nozīme visam pārējam?

Cik žēl, ka Jums ir tik liels talants plānu kalšanā un tik mazs — to izpildīšanā un ka ar vienu vienīgu neapdomīgu soli esat pats radījis nepārvaramu šķērsli starp sevi un to, ko iekārojat visvairāk.

Kā! Jūs prātojat par sakaru atjaunošanu un spējāt pārrakstīt manu vēstuli! Tad gan esat savukārt uzskatījis mani par galīgu tūļu. Ak, vikont, ticiet man, ja viena sieviete mērķē uz otras sirdi, viņa gandrīz droši trāpa visjūtīgākajā vietā, un brūce ir nedziedināma. Kad es tēmēju uz šo sirdi vai, pareizāk sakot, vadīju Jūsu roku cirtienam, es neaizmirsu, ka šī sieviete ir mana sāncense, ka Jūs devāt priekšroku viņai, nevis man, ka stādījāt mani zemāk par viņu. Ja savā atriebībā esmu maldījusies, esmu gatava ciest sekas. Tāpēc esmu ar mieru, ka izmēģināt visus līdzekļus: es Jums pat iesaku to darīt un apsolu nedusmoties par panākumiem, ja Jums izdosies tos gūt. Šajā ziņā esmu tik mierīga, ka nevēlos par to vairs lauzīt galvu. Parunāsim par ko citu.

Piemēram, par mazās Volanžas veselību. Jūs man dosiet pārbaudītas ziņas, kad atgriezīšos, vai ne? Es labprāt tās pieņemšu Pēc tam Jūs pats varēsiet spriest, vai labāk atdot skuķēnu iemīļotajam vai arī mēģināt vēlreiz nodibināt jaunu Valmonu zaru ar de Žerkūra vārdu. Šī doma man šķiet visai pievilcīga, un, atstājot izvēli Jūsu ziņā, es tomēr lūdzu nepieņemt galīgo lēmumu, iekams neesam par to aprunājušies. Tas nebūs jāatliek uz ilgu laiku, jo drīzumā būšu Parīzē. Noteiktu dienu nevaru Jums minēt, taču nešaubieties — tiklīdz ieradīšos, Jums pirmajam došu ziņu.

Palieciet sveiks, vikont! Par spīti ķildām, viltībām un pārmetumiem, es Jūs tomēr mīlu un gatavojos to pierādīt. Uz redzēšanos, mans draugs!

.. pilī 17 ... gada 29. novembri

CXLVI VĒSTULE

MARĶĪZE DE MERTEIJA ŠEVALJE DANSENI

Beidzot pošos ceļā, mans jaunais draugs, un rītvakar atgriezīšos Parīzē. Jūklī, kāds pavada pārcelšanos, es nevienu nepieņemšu. Taču, ja Jums man sakāms kas sevišķi steidzams, esmu ar mieru Jūsu labad pieļaut izņēmumu, bet Jūs būsiet vienīgais izņēmums, tāpēc ludzu manu ierašanos paturēt slepenībā. Par to nezinās pat Val-mons.

Ja pirms neilga laika man būtu sacīts, ka Jūs iemantosiet manu ārkārtēju uzticību, es to neņemtu nopietni. Taču jūsējā izraisīja manējo. Man rodas kārdinājums domāt, ka Jūs šajā nolūkā neesat žēlojis nedz veiklību, nedz varbūt valdzināšanas līdzekļus. Tas būtu vismaz ļoti nelāgi! Starp citu, tagad tas man vairs nebūtu bīstami, jo Jums šobrīd ir pavisam citas darīšanas! Kad uz skatuves parādās varone, nevienu vairs neinteresē uzticības persona.

Tā Jums pat nav atlicis laika pavēstīt man par saviem jaunajiem panākumiem. Kad Jūsu Sesila bija prom, dienas nelikās pietiekami garas Jūsu maigajām žēlabām. Ja nebūtu manis, kas veltīja tām uzmanību, Jūs tās uzticētu atbalsij. Pat tad, kad viņa slimoja, Jūs mani vēl pagodinājāt ar stāstu par savām bažām — Jums vajadzēja kādam tās uzticēt. Taču tagad, kad tā, kuru mīlat, ir Parīzē, kad viņa jūtas labi un, galvenais, Jūs viņu reizēm redzat, Jums pietiek ar viņu vien un draugi Jums vairs nenozīmē neko.

Es Jūs nenosodu. No Alkibiāda līdz Jums — vai gan nav zināms, ka jauni cilvēki nav pazinuši draudzību citādi kā skumju brīžos? Laime viņus reizēm dara pļāpīgus, bet nekad nemudina uz vaļsirdību. Es teiktu tāpat kā Sokrāts: «Man patīk, ka draugi nāk pie manis, kad jūtas nelaimīgi.»[40] Taču, būdams filozofs, viņš ļoti labi bez tiem iztika, kad viņi nenāca. Sājā ziņā neesmu tik vieda kā viņš un Jūsu klusēšanu izjūtu visā sievietes vājumā.

Tomēr nedomājiet, ka esmu uzstājīga, kaut patiesībā man gan vajadzētu tādai būt. Tās pašas jūtas, kas dara man sāpīgus šos zaudējumus, palīdz tos vīrišķīgi paciest, kad tie ir manu draugu laimes liecinieki vai cēloņi. Tātad ceru uz Jums rītvakar, ja vien mīlestība Jūs atstās brīvu un bezdarbīgu, un es aizliedzu nest manis labā kaut mazāko upuri.

Palieciet sveiks, ševaljē; mūsu atkalredzēšanās man būtu īsti svētki: vai atnāksiet?

... pilī 17 ... gada 29. novembrī

CXLVII VĒSTULE

DE VOLANŽA KUNDZE DE ROZMONDA KUNDZEI

Jūs, godājamā draudzene, droši vien būsiet tikpat noskumusi, cik bēdīga esmu es, uzzinot, kādā stāvoklī atrodas de Turvela kundze; kopš vakardienas viņa ir slima: mūsu draudzene savārga pēkšņi, un slimības pazīmes ir tik nopietnas, ka esmu pagalam nobažījusies.

Stiprs drudzis, briesmīgs un gandrīz nepārtraukts satraukums, neremdināmas slāpes — tas ir viss, kas vērojams. Ārsti atzīst, ka nekas vēl nav skaidri paredzams; dziedināšana būs jo grūtāka tāpēc, ka slimniece stūrgalvīgi atsakās no jebkuras ārstēšanas — pat tiktāl, ka viņa bija ar varu jātur, lai nolaistu asinis, pēc tam divreiz vajadzēja rīkoties tāpat, lai uzliktu pārsēju, ko viņa savos murgos pastāvīgi grib plēst nost.

Jūs, tāpat kā es, pazīstat viņu tik trauslu, tik biklu un maigu — vai varat iedomāties, ka četri vīri tikko spēj viņu noturēt, un, tiklīdz viņai grib kaut ko iestāstīt, viņai uznāk neaprakstāms uztraukums. Es baidos, ka tas jau vairs nav drudzis, tas ir īsts ārprāts.

Par to jo vairāk baidos pēc tā, kas notika aizvakar.

Tajā dienā viņa kopā ar savu istabeni ap vienpadsmitiem no rīta ieradusies . .. klosterī. Tā kā viņa šajā namā audzināta un ir paradusi to reizēm apmeklēt, viņa uzņemta kā arvien, un visiem viņa likusies mierīga un vesela. Apmēram divas stundas vēlāk mūsu draudzene apjautājusies, vai istaba, kur viņa agrāk dzīvojusi, būdama klostera audzēkne, ir brīva, un, tā kā atbilde bijusi apstiprinoša, izteikusi vēlēšanos to apskatīt; viņu pavadījusi priore kopā ar vairākām mūķenēm. Tas bijis brīdis, kad viņa paziņojusi, ka paliks šajā istabā, no kuras, kā pati sacījusi, viņai nebūtu vajadzējis aiziet nekad, un piebildusi, ka atstās tikai mirusi — tie ir viņas vārdi.

Sākumā neviens nav sapratis, ko lai saka, taču, kad pirmais pārsteigums norimies, viņai atbildēts, ka precētu sievieti nevar uzņemt klosterī bez īpašas atļaujas. Nedz šis, nedz neskaitāmi citi apsvērumi nav līdzējuši; un kopš tā brīža viņa stūrgalvīgi atsakās atstāt ne tikai klosteri, bet pat savu istabu. Galu galā, redzot, ka nav iespējams neko panākt, septiņos vakarā viņai atļauts tur pārnakšņot. Pajūgu un kalpotājus aizsūtījuši mājās un nosprieduši, ka turpmāko izlems nākamajā dienā.

Klostera iemītnieces apgalvo, ka visu vakaru nedz viņas izskatā, nedz uzvedībā nepavisam nav bijis nekā ārkārtēja, viņa bijusi savaldīga un saprātīga; tiesa, četras vai piecas reizes de Turvela kundze tik dziļi iegrimusi domās, ka nav dzirdējusi, ko viņai saka, un ik reizi, attopoties no tām, viņa pielikusi abas rokas pie pieres, it kā to spiestu no visa spēka, tāpēc viena no mūķenēm, kas bijusi tur klāt, apjautājusies, vai de Turvela kundzei sāpot galva, un viņa, pirms atbildējusi, ilgi vērusies runātājā un beidzot sacījusi: «Ne jau tur ir ļaunums!» Brīdi vēlāk mūsu draudzene teikusi, lai atstāj viņu vienu, un lūgusi turpmāk neuzdot nekādus jautājumus.

Visi aizgājuši, palikusi tikai kalpone, kurai, par laimi, vajadzējis gulēt tajā pašā istabā, jo citur nav bijis vietas.

Kā stāsta istabene, viņas kundze bijusi diezgan mierīga līdz pat vienpadsmitiem vakarā. Tad sacījusi, ka vēlas iet gulēt, taču, pirms paspējusi pilnīgi pārģērbties, sākusi ārkārtīgā nemierā staigāt pa istabu un drudžaini žestikulēt. Žilī, kura redzējusi visu, kas noticis pa dienu,

nav iedrošinājusies neko sacīt un gandrīz veselu stundu klusēdama gaidījusi tālāko. Beidzot de Turvela kundze viņu divreiz pēc kārtas saukusi; istabene tikko paspējusi piesteigties, kad kundze iekritusi viņai rokās, sacīdama: «Es vairs nespēju.» Viņa ļāvusi aizvest sevi uz gultu un nav gribējusi nedz ieņemt kādas zāles, nedz ļāvusi pasaukt palīgā. Viņa vēlējusi tikai nolikt ūdeni pa rokai un teikusi, lai 2ilī iet gulēt.

Tā palikusi nomodā līdz pat diviem naktī un šajā laikā nav dzirdējusi kundzi nedz pakustamies, nedz ievaidamies. Taču 2ilī stāsta, ka piecos no rīta viņu pamodinājusi kundzes runāšana stiprā un pacilātā balsī; tad istabene jautājusi, vai kundze kaut ko nevēlas, bet, atbildi nesaņēmusi, satvērusi gaismekli un piegājusi pie vājinieces gultas, taču viņa to nemaz nav pazinusi, tomēr tūlīt pārtraukusi nesakarīgo runāšanu un strauji iesaukusies: «Lai mani atstāj vienu, lai mani atstāj tumsā, man piedienas tumsa!» Vakar pati pamanīju, ka šos vārdus viņa bieži atkārto.

Beidzot 2ilī, pieņemdama, ka to var uzskatīt par pavēli, gājusi uzmeklēt ļaudis un palīdzību, taču de Turvela kundze atraidījusi gan vienu, gan otru lielā niknumā un neprātā, kāds viņai kopš tā brīža uznāk bieži.

Tas sacēla klosterī tādu uztraukumu, ka priore atsūtīja man pakaļ pulksten septiņos... Gaisma vēl nebija uzaususi. Acumirklī steidzos turp. Kad de Turvela kundzei mani pieteica, viņa, šķiet, atguva saprašanu un atbildēja: «Ak, labi, lai viņa nāk!» Bet, kad piegāju pie slimnieces gultas, viņa raudzījās manī, skatienu nenovērsdama, strauji satvēra manu roku, saspieda to un skaļā, bet aizžņaugtā balsī sacīja: «Es mirstu, jo neklausīju jums.» Tūlīt pēc tam, aizsegusi acis, viņa atkārtoja vārdus, ko izrunā visbiežāk: «Lai mani atstāj vienu,» — utt. Un viņa zaudēja samaņu.

Tas, ko viņa man pateica, un vēl daži drudža murgos izsacīti teikumi mudina domāt, ka šai nežēlīgajai slimībai ir vēl nežēlīgāks cēlonis. Taču izturēsimies ar cieņu pret mūsu draudzenes noslēpumiem, pietiks ar to, ka apraudam viņas nelaimi.

Arī vakar visa diena pagāja tikpat vētraini, drausmīgas lēkmes mijās ar letarģisku sastingumu, un vienīgi tā laikā viņa un pārējie rada nedaudz atpūtas. Nosēdēju pie slimnieces gultas līdz deviņiem vakarā un šodien atkal došos turp uz visu dienu. Es, protams, nepametīšu savu nelaimīgo draudzeni, taču visvairāk apbēdina tas, ka viņa stūrgalvīgi atsakās no katrām rūpēm un katras palīdzības.

Nosūtu Jums ziņas par šo nakti — nupat tās saņēmu —, un, kā redzat, tās nepavisam nav nomierinošas. Papūlēšos sūtīt Jums tās katru dienu.

Palieciet sveika, godājamā draudzene, es atkal dodos pie slimnieces. Mana meita, kas laimīgā kārtā ir gandrīz jau izveseļojusies, apliecina Jums savu cieņu.

Parīzē 17 ... gada 29. novembrī

CXLVIII VĒSTULE

ŠEVALJE DANSENI MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Ak, Jūs, kuru mīlu! Ak, Tu, kuru dievinu! Ak, Jūs, manas laimes iesākums! Ak, Tu, tās augstākais piepildījums! Sirsnīgā draudzene, maigā mīļotā, kāpēc Tavas ciešanas aptumšo burvību, kas mani paņēmusi savā varā? Ak, kundze, atgūstiet mieru, to Jums lūdz draudzība. Ak, mana draudzene, esi laimīga, tā ir mīlestības lūgšana!

Ko gan Jūs varat sev pārmest? Ticiet man, Jūsu jūtīgā sirds dara Jums pāri. Nožēlas, ar ko tā Jūs moka, kļūdas, kuras tā man pārmet, ir vienlīdz šķietamas; un mana sirds jūt, ka mūsu abu starpā vienīgā pavedēja bijusi mīlestība. Jel nebaidies vairs padoties jūtām, kuras pati iedves, ļauties visām liesmām, ko iededz! Kā! Vai mūsu sirdis lai būtu mazāk skaidras tikai tāpēc, ka gaisma pār tām nākusi vēlāk? Nē, bez šaubām, nē. Tieši pretēji — vienīgi nodoms pavest, kas visu pieskaņo iepriekš izdomātiem plāniem, spēj izraudzīt savu gaitu un savus līdzekļus un iztālēm paredzēt notikumus. Taču īsta mīlestība nespēj tā domāt un prātot: tajā jūtas sajauc do mas; tās vara nekad nav tik stipra kā tad, kad paliek nezināma; tumsā un klusumā mūs savalgo saites, kuras pamanīt vai saraut būtu vienādi neiespējami.

Tā vēl vakar, par spīti dziļajam saviļņojumam, ko izjutu, zinot, ka Jūs atgriežaties, par spīti ārkārtējai patikai, kura mani pārņēma, Jūs ieraugot, es tomēr ticēju, ka mani aicina un vada vienīgi rāma draudzība, vai, pa-

reizāk sakot, pilnīgi paļaujoties savas sirds saldajām jūtām, es daudz neprātoju par to cēloni. Tāpat kā es, dārgā draudzene, Tu, pašai nezinot, pakļāvies valdonīgajai burvībai, kas pacēla mūsu abu dvēseles liegajā maigumā; un mēs abi ieraudzījām Mīlestību tikai tad, kad atjē-dzāmies no skurbuma, kādā tās dievs mūs bija iegrūdis.

Taču tieši tas mūs nevis apsūdz, bet attaisno. Nē, Tu neesi nodevusi draudzību, un es tāpat nepavisam neesmu ļaunprātīgi izmantojis Tavu uzticēšanos. Tiesa, neviens no mums nesaprata savas jūtas, taču šie maldi bija paši mūs pārņēmuši, mēs nemēģinājām tos radīt. Ak, nesūrosimies nenieka, domāsim vienīgi par iegūto laimi un, neapēnojot to ar nepatiesām apsūdzībām, centīsimies to stiprināt ar savstarpēju uzticēšanos un paļāvības valdzinājumu. Ak, mana draudzene, cik dārgas manai sirdij ir šīs cerības! Jā, turpmāk, atbrīvojusies no visām bailēm, pilnīgi nodevusies mīlestības varai, Tu dalīsies manās vēlmēs un jūsmā, manu jutekļu trauksmē un dvēseles skurbumā; un katrs mūsu laimes dienu mirklis sniegs jaunu baudu.

Paliec sveika, Tu, dievinātā! Es Tevi sastapšu šovakar, bet vai atradīšu vienu? Neiedrošinos cerēt. Ak, Tu pēc tā nealksti, kā alkstu es.

Parīzē 17 ... gada 1. decembrī

CXLIX VĒSTULE

DE VOLANŽA KUNDZE DE ROZMONDA KUNDZEI

Vakar gandrīz visu dienu, godājamā draudzene, es cerēju, ka šorīt varēšu Jums pavēstīt labākus jaunumus par mūsu dārgās slimnieces veselību, taču kopš vakarvakara šī cerība ir zudusi un man atliek vienīgi nožēlot zaudējumu. Kāds šķietami pavisam nenozīmīgs notikums, kuram tomēr bija tiešām briesmīgas sekas, vērta slimās stāvokli vismaz tikpat bēdīgu kā iepriekš, varbūt pat vēl ļaunāku.

Es neko nesaprastu no šī krasā lūzuma cēloņiem, ja vakar mūsu nelaimīgā draudzene man nebūtu uzticējusi visu. Tā kā viņa neslēpa, ka arī Jums ir pilnā mērā zināmas viņas nelaimes, es varu brīvi izklāstīt nelaimīgās bēdīgo stāvokli.

Vakarrīt, kad ierados klosterī, man pateica, ka sirdzēja guļot jau vairāk nekā trīs stundas; viņas miegs bija tik dziļš un mierīgs, ka vienu brīdi baidījos, vai viņa nav ieslīgusi letarģijā. Mazliet vēlāk viņa pamodās un pati atvilka gultas aizkarus. Viņa pārsteigta uzlūkoja mūs visas; tā kā piecēlos, lai ietu pie viņas, vājiniece mani pazina, nosauca vārdā un lūdza nākt tuvāk. Nepaspēju viņai uzdot nevienu jautājumu, kad viņa jau vaicāja, kur atrodas, ko mēs te darām, vai viņa ir slima un kāpēc nav savā mājā. Sākumā man šķita, ka atkal sācies drudzis, tikai mierīgāks nekā iepriekš, tomēr pamanīju, ka viņa ļoti labi saprot manas atbildes. Saprāts bija atgūts, bet atmiņa ne.

Viņa mani sīki jo sīki iztaujāja par visu, kas ar viņu noticis kopš ierašanās klosterī, bet neatcerējās arī, kā te nokļuvusi. Es viņai teicu visu taisnību, noklusēdama vienīgi to, kas slimnieci varētu pārāk satraukt; un, kad savukārt apjautājos, kā viņa jūtas, mūsu draudzene atbildēja, ka pašlaik viņai nekas nekaišot, taču miegā viņa bijusi ārkārtīgi satraukta un tāpēc esot nogurusi. Es ieteicu nomierināties un daudz nerunāt, pēc tam pa daļai aizvilku aizkarus, atstādama tikai spraugu, un apsēdos pie gultas. Tāpat arī iedevu buljonu, kuru viņa pieņēma un atrada par labu.

Tā viņa gulēja apmēram pusstundu, kad runāja vienīgi tik daudz, lai pateiktos man par rūpēm, un šajos vārdos bija tā pievilcība, ko Jūs pati labi pazīstat. Tad viņa kādu laiku pilnīgi cieta klusu, vienīgi sacīdama: «Ak jā, atceros, kā atbraucu uz šejieni.» Un vēl pēc mirkļa sāpēs iesaucās: «Mana draudzene, mana draudzene, žēlojiet mani! Ir atgriezušās visas nelaimes!» Tā kā tobrīd pieliecos viņai tuvāk, viņa satvēra manu roku un, piespiedusi pie tās galvu, sacīja: «Lielais Dievs, vai tiešām es nevarētu nomirt?» Viņas balss izteiksme vēl vairāk nekā paši vārdi mani aizkustināja līdz asarām; viņa to pamanīja, kad runāju, un teica: «Jūs mani žēlojat! Ak, ja jūs zinātu! ...» Pēc tam, pati sevi pārtraukdama, iesaucās: «Lieciet atstāt mūs vienas, un es jums izstāstīšu visu.»

Manuprāt, es Jums jau iebildos par savām aizdomām, un man nebija nekādu šaubu, kāda būs šī grēksūdze, tāpēc, baidīdamās, ka saruna būs ilga un grūta un varbūt kaitēs mūsu nelaimīgās draudzenes veselībai, sākumā to noraidīju, aizbildinādamās ar viņai tik nepieciešamo atpūtu; tomēr viņa palika pie sava, un es padevos viņas neatlaidībai. Tiklīdz bijām vienas, slimniece man izstāstīja visu, ko Jūs jau zināt no viņas pašas, tāpēc to neatkārtošu.

Beidzot, stāstīdama, cik nežēlīgā kārtā tikusi upurēta, viņa piebilda: «Es biju pilnīgi pārliecināta, ka līdz ar to pienākusi nāves stunda, un man pietika drosmes sagaidīt to, taču nav manos spēkos pārdzīvot savu nelaimi un kaunu.» Mēģināju cīnīties pret šo mazdūšību jeb, pareizāk sakot, izmisumu ar reliģijas ieročiem, kuriem agrāk bija tik liela vara pār viņu, taču drīz sapratu, ka man nepietiek spēka tik cildenai lomai, tālab ieteicu paaicināt tēvu Anselmu, kurš, kā zināju, bauda viņas pilnīgu uzticību. Viņa piekrita un, šķiet, pat ļoti vēlējās, lai viņš atnāk. Tūlīt aizsūtīja pakaļ garīdzniekam, un tas ieradās bez kavēšanās. Tēvs Anselms ilgi palika kopā ar slimnieci un, no viņas istabas iznācis, sacīja, ka, ja ārsti piekrīt, viņaprāt, svēto sakramentu vēl varot uz kādu laiku atlikt un ka viņš rīt atnākšot atkal.

Tas notika ap trijiem pēcpusdienā, un līdz pat pieciem mūsu draudzene palika diezgan mierīga: tā mēs visas atguvām cerību. Tad, par nelaimi, viņai atnesa kādu vēstuli. Kad gribēju to nodot, slimniece sākumā atbildēja, ka nevēlas pieņemt neko, un neviens arī neuzstāja. Taču no tā brīža viņa k|uva nemierīgāka. Drīz viņa apjautājās, kas tā par vēstuli. Tai nebija pasta zīmoga — kas tad to atnesis? Tas nebija zināms. Kurš to sūtījis? Vārtsar-dzēm tas nebija sacīts. Pēc tam viņa brīdi klusēja un tad sāka runāt, taču nesakarīgie vārdi ļāva mums vienīgi noprast, ka drudzis atsācies.

Tam sekoja vēl viens miera brīdis, līdz viņa palūdza atnest vēstuli. Tikko pametusi uz to skatienu, slimniece iesaucās: «No viņa! Lielais Dievs!» — tad skaņā, bet aizžņaugtā balsī turpināja: «Ņemiet to prom, ņemiet to prom!» Tūlīt pat viņa lika aizvilkt gultas aizkarus un aizliedza sev tuvoties, tomēr pavisam neilgi pēc tam bijām spiestas atgriezties. Drudzis bija stiprāks nekā jebkad agrāk, to pavadīja patiešām šausmīgi krampji. Šādas lēkmes turpinājās visu vakaru, un šorīt saņemtās ziņas rāda, ka nakts bijusi tikpat vētraina. Beidzot, stāvoklis ir tāds, ka es brīnos, kā viņa vēl turas pie dzīvības, un nemaz neslēpšu — man atlicis pavisam maz cerību.

Pieņemu, ka šī nelaimīgā vēstule ir no de Valmona kunga; bet ko viņš var uzdrīkstēties viņai vēl sacīt? Pie-

dodiet, dārgā draudzene, es atturos no jebkādiem spriedumiem par viņu, taču ir briesmīgi noskatīties, kā šausmīgā nelaimē iet bojā sieviete, kas pirms tam bijusi tik laimīga un tik lielā mērā laimes cienīga.

Parīzē 17 ... gada 2. decembri

CL VĒSTULE

ŠEVALJĒ DANSENI MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Gaidīdams atkalredzēšanās laimi, maigā draudzene, es ļaujos priekam Tev rakstīt, un, domādams par Tevi, es vēršu burvībā nožēlu, ka esmu no Tevis šķirts. Tēlot Tev savas jūtas, atcerēties tavējās — tāds ir manas sirds lielākais prieks; un pat atsacīšanās brīžos tas sniedz neskaitāmus dārgumus manai mīlestībai. Taču, ja ticu Taviem vārdiem, es nesaņemšu no Tevis atbildi un pat šī vēstule būs pēdējā; un tā mēs sev laupīsim tuvību, kura, pēc Tavām domām, ir bīstama un nav mums vajadzīga. Protams, es Tev piekritīšu, ja paliksi pie sava, jo kas gan varētu būt tāds, ko Tu vēlētos un es arī nevēlētos to pašu? Tomēr, pirms pilnīgi izšķiries, vai Tu nebūtu ar mieru to pārrunāt divatā?

Kas attiecas uz iespējamām briesmām, par tām Tev jāspriež pašai: es nespēju neko aprēķināt un varu vienīgi lūgt Tevi domāt par savu drošību, jo nevaru būt mierīgs, ja esi nobažījusies. Šajā ziņā mēs abi varam būt tikai vienis prātis, un Tavs prāts lai vienīgais valda.

"Citādi ir ar vajadzību; te mums nevar būt katram savu domu; un, ja ieskati atšķiras, iemesls var būt vienīgi tas, ka neesam viens otram pietiekami skaidri pateikuši savas domas vai arī neesam tās sapratuši. Lūk, kā tas liekas man.

Bez šaubām, vēstule var šķist nevajadzīga, ja iespē jams tikties pēc sirds patikšanas. Ko gan tā pasacītu, ja viens vārds, viens skatiens vai pat klusēšana spēj paust simtkārt vairāk? Tas man likās pilnīgi neapšaubāmi, un brīdī, kad Tu man sacīji, ka turpmāk vairs nesaraksti simies, mana dvēsele viegli pieņēma šo domu — varbūt ar zināmu nepatiku, taču bez īgnuma. Apmēram tā kā tad, kad gribu skūpstīt Tavu sirdi un sastopu ceļā kādu lenti vai plīvuru un tos tikai atbīdu, nepavisam neizjuzdams kā šķēršļus.

Taču kopš tā brīža esam šķirti, un, tiklīdz Tevis nav manā tuvumā, doma par vēstuli mani atkal moka; kāpēc, es sev jautāju, arī vēl šī atsacīšanās? Kā! Vai tad prombūtnē nekas vairs nav sakāms? Pieņēmu — var gadīties tik laimīgi apstākļi, ka mēs pavadītu kopā veselu dienu, — vai tad būtu jāšķiež laiks sarunām, ja iespējams baudīt? Jā, baudīt, maigā draudzene, jo Tev blakus pat atpūtas brīži ir īsta lieglaime. Beidzot, lai cik ilgs būtu laiks, galu galā ir jāšķiras, un tad uzmācas tāda vientulība! Un tādā brīdī vēstule ir īsts dārgums — ja to nelasa, var vismaz raudzīties uz to ... Ak, bez šaubām, ir iespējams lūkoties uz vēstuli, to nelasot, tāpat, manuprāt, naktī būtu prieks pieskarties arī Tavam portretam. ..

Tavam portretam, es teicu? Bet vēstule taču ir dvēseles portrets! Tai nepiemīt mīlestībai tik svešais sastingums, ar kādu apveltīts salts attēls, tā pakļaujas visām mūsu dvēseles norisēm: te atdzīvojas, te nododas tīksmei, te norimstas ... Tavas jūtas man ir tik dārgas! Vai liegsi man iespēju tās iegūt?

Un vai esi pārliecināta, ka Tevi nekad nemocīs vēlēšanās man rakstīt? Ja vientulībā Tava sirds tvīkst vai noskumst, ja priecīgs saviļņojums skar Tavu dvēseli, ja kādā brīdī to aptumšo neviļus skumjas — vai tad Tu nevēlēsies gan laimē, gan ciešanās dalīties ar savu draugu? Vai tad Tev būs kādas jūtas, kas palikušas viņam apslēptas? Vai ļausi viņam aizklīst tālu prom sapņu vientulībā? Mana draudzene ... Mana maigā draudzene! Taču Tu esi tā, kam jāizsaka spriedums. Es vēlējos vienīgi iebilst, nevis Tevi pierunāt; es Tev devu tikai pamatojumus un uzdrošinos cerēt, ka lūgšanās būtu stiprāks. Ja paliksi pie savām domām, centīšos nenoskumt, darīšu, ko spēšu, lai stāstītu sev to, ko Tu būtu man rakstījusi, bet nav taču šaubu, ka Tu to pateiktu labāk, un, galvenais, ar kādu prieku es Tevī klausītos!

Paliec sveika, burvīgā draudzene; beidzot tuvojas stunda, kad Tevi redzēšu: atstāju Tevi ātri, lai drīzāk sastaptu.

Parīzē 17 gada 3. decembri

CLI VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Bez šaubām, marķīze, Jūs mani neuzskatāt par tādu vientiesi, lai iedomātos, ka varat piemuļķot attiecībā uz divtulību, kādā Jūs šovakar atradu, un apbrīnojamo nejaušību, kas Dansenī pie Jums novedusi! Ar to negribu sacīt, ka Jūsu labi vingrinātie vaibsti nebūtu lieliski spējuši paust mieru un rāmumu, ka Jūs būtu nodevis kāds teikums, kas pasprūk apmulsumā vai nožēlas brīdī. Gods, kam gods pienākas, — arī gribai paklausīgie skatieni kalpoja brīnumlabi; un tie būtu piespieduši noticēt visam, ko dzird ausis, man pat nebūtu radušās vai palikušas jelkādas aizdomas, es ne mirkli nebūtu apšaubījis ārkārtīgo nepatiku, ko Jums sagādāja šis nelūgtais trešais. Bet, lai veltīgi nelaistu pa vējam lieliskas dotības, lai gūtu gribētos panākumus un, beidzot, lai radītu vēlamo šķietamību, Jums vispirms vajadzētu rūpīgāk sagatavot iesācēju — savu mīļāko.

Tā kā esat sākusi nodarboties ar audzināšanu, iemāciet saviem skolniekiem nesarkt un nemulst par katru zobgalību; nenoliegt ar tādu sparu vienas vienīgas sievietes dēļ visu, no kā viņi tikai negribīgi atgaiņājas, kad runa ir par visām citām. Iemāciet viņiem arīdzan uzklausīt slavas dziesmas viņu mīļākajām, neiedomājoties, ka viņu pienākums ir izrādīt pateicību par to; un, ja Jūs ļaujat viņiem uzlūkot sevi citu klātbūtnē, lai viņi pirmāk vismaz iemācās nomaskēt šo ieguvēja skatienu, kas ir tik viegli pamanāms un ko viņi neveikli jauc ar mīlētāja skatienu. Tad Jūs varēsiet pielaist viņus savos publiskajos vingrinājumos, tikai tad viņu neveiklā uzvešanās nedarīs kaunu gudrajai skolotājai; un es pats, pārmēru priecīgs, ka varu kuplināt Jūsu slavu, solu sacerēt un darīt zināmas sabiedrībai šīs jaunās koležas programmas.

Taču pagaidām, atzīstos, esmu visai izbrīnījies, ka tieši pret mani esat nolēmusi izturēties kā pret skolas puiku. Ak, jebkurai citai sievietei es būtu ātri atriebies! Un ar kādu prieku! Cik gan daudz lielāks tas būtu par to, ko viņa domātu esam man liegusi! Jā, vienīgi attiecībās ar Jums varu dot priekšroku nevis atriebībai, bet izlīdzinā-

jumam; un nedomājiet, ka mani attur kaut mazākās šaubas, kaut niecīgākā nedrošība; es zinu visu.

Jūs esat Parīzē jau četras dienas; un katru dienu Jūs pieņemat Dansenī — un vienīgi viņu. Pat vēl šodien Jūsu durvis palika slēgtas; un Jūsu vārtsargam neizdevās mani atturēt no ierašanās pie Jums tikai tāpēc, ka viņš nav tik izveicīgs kā Jūs. Taču man, kā pati rakstījāt, nevajadzēja šaubīties, ka būšu pirmais, kas uzzinās par Jūsu atgriešanos — par šo atgriešanos, kuras dienu Jūs vēl nevarējāt nosaukt, kaut gan rakstījāt aizbraukšanas priekšvakarā. Vai noliegsiet šos faktus — vai arī centīsieties tos attaisnot? Gan viens, gan otrs ir vienlīdz neiespējami; un es tomēr valdos! Saskatiet šajā apstāklī savu varu, taču ticiet man — būs labāk, ja apmierināsieties, ka esat to pārbaudījusi, un turpmāk vairs nelietosiet ļaunprātīgi. Mēs, marķīze, pazīstam viens otru, un ar šiem vārdiem Jums vajadzētu pietikt.

Jūs sacījāt, ka rīt visu dienu nebūšot mājās. Lai Jums labi klājas, ja tiešām tā būs; un varat būt droša — man viss būs zināms. Bet vakarā Jūs galu galā atgriezīsieties, un mūsu grūtā samierināšanās prasīs laiku vismaz līdz rītam. Dariet tad man zināmu, vai tas būs Jūsu mājās vai tur, kur notiks daudzās savstarpējās izskaidrošanās. Galvenais — nekāda Dansenī. Jūsu neprātīgā galva ir pilna ar domām par viņu; un es varu nebūt greizsirdīgs uz šo Jūsu iztēles drudzi, taču paturiet vērā, ka no šī brīža tas, kas bija tikai untums, kļūs par nepārprotamu izaicinājumu. Nedomāju, ka es būtu tas, kurš spētu paciest tādu pazemojumu, un negribas ticēt, ka Jūs man to sagādāsiet.

Ceru, ka šis upuris Jums pat nebūs nekāds upuris. Bet, ja tas Jums arī kaut ko maksātu, manuprāt, esmu rādījis pietiekami skaistu piemēru! Jūtīga un daiļa sieviete, kas dzīvoja tikai manis dēļ un kas varbūt šajā pašā brīdī mirst aiz mīlestības un nožēlām, gan ir to vērta, lai Jās pamestu jaunu zaļknābi, kuram, ja vēlaties, netrūkst nedz glītuma, nedz prāta, bet kuram nav nedz prasmes, nedz pieredzes.

Palieciet sveika, marķīze; neko nebilstu par savām jūtām pret Jums. Viss, ko spēju šobrīd darīt, ir pārāk neiedziļināties savā sirdī. Gaidu Jūsu atbildi. Padomājiet, iekams to rakstāt, padomājiet labi — jo vieglāk Jums ir izdzēst no manas atmiņas nodarīto apvainojumu, jo dziļāk

Jūsu noraidījums vai pat tikai vilcināšanās to iegravēs sirdī uz mūžīgiem laikiem.

Parīzē 17 ... gada 3. decembra vakarā

CLII VĒSTULE

MARĶĪZE de merteija vikontam de valmonam

Piesargieties, vikont, un turpmāk pasaudzējiet manu ārkārtējo biklumu! Kā! Jūsuprāt, es spētu pieņemt tādu briesmīgu domu — piesaukt pār savu gaivu Jūsu naidu — un nemirt nost aiz bailēm no Jūsu atriebības? Jo vairāk t$pēc, ka zināt — ja mani nomelnosiet, es nespēšu atmaksāt. Es varēšu runāt, cik tīk, Jūsu dzīve no tā nezaudēs nedz spožumu, nedz mieru. Patiešām, no kā gan Jums būtu jābīstas? No tā, ka būsiet spiests aizceļot, ja vien paspēsiet. Bet vai tad ārzemēs tāpat nedzīvo cilvēki kā šeit? Kopumā ņemot, ja Francijas galms Jūs atstās mierā tur, kur būsiet apmeties, Jums tas nozīmēs tikai mainīt uzvaru vietu. Kad nu esmu mēģinājusi ar morāliskiem spriedumiem vest Jūs pie prāta, atgriezīsimies pie mūsu darīšanām.

Vai zināt, vikont, kāpēc neesmu otrreiz apprecējusies? Katrā ziņā ne tālab, ka būtu trūcis spožu partiju, — vienīgi tā iemesla dēļ, lai nevienam nebūtu tiesību ierobežot manu rīcību. Pat ne aiz bailēm, ka nevarēšu vairs dzīvot pēc savas patikas, jo savu galu galā tāpat būtu panākusi, bet tikai aiz nevēlēšanās apzināties, ka ir kāds, kam dotas kaut vai tikai tiesības būt ar mani nemierā; beidzot, tāpēc, ka es gribēju krāpt tikai sava prieka pēc, nevis nepieciešamības spiesta. Un, lūk, Jūs man rakstāt vēstuli, kādu varētu rakstīt vienīgi sadusmots laulāts draugs! Jūs tajā pieminat visus manus grēkus un visus savus tikumus! Bet kā gan var prasīt izpirkumu no tā, kas neko nav parādā? Es nespēju to aptvert!

Palūkosimies, par ko tad īsti ir runa. Jūs pie manis sastapāt Dansenī, un Jums tas nepatika? Lai tā būtu, bet ko no tā var secināt? Vai nu to, ka tā patiešām bija nejaušība, kā es sacīju, vai arī — mana griba, ko Jums neteicu. Pirmajā gadījumā Jūsu vēstule ir netaisna, otrajā tā ir smieklīga — bija nu gan vērts to rakstīt! Taču Jūs

esat greizsirdīgs, un greizsirdis daudz neprāto. Nu labi, tad domāšu Jūsu vietā.

Vai nu Jums ir sāncensis, vai arī nav tā. Ja Jums tāds ir, Jums vajag papūlēties patikt, lai gūtu virsroku; ja Jums tā nav, tāpat vajag izpelnīties patikšanu, lai izvairītos no sāncensības. Abos gadījumos jārīkojas vienādi — kāpēc tad Jūs tā uztraucaties? Un, galvenais, kāpēc man vajadzētu mocīt sevi? Vai tad Jūs vairs neprotat būt valdzinošāks par visiem? Vai neesat vairs drošs par panākumiem? Paklausieties jel, vikont, Jūs rīkojaties kā muļķis. Taču nav arī tā: jūsuprāt, es vienkārši neesmu tādu pūļu vērta. Jūs mazāk kārojat pēc manām laipnībām nekā vēlaties ļaunprātīgi izmantot savu varu. Patiesi, Jūs esat nepateicīgs. Rau, es jau padodos jūtām! Un, ja vien turpināšu tādā garā, šī vēstule kļūs gluži maiga; bet Jūs tādu neesat pelnījis.

Vēl mazāk Jūs esat pelnījis manu taisnošanos. Lai sodītu Jūs par aizdomām, nemēģināšu tās izkliedēt, tāpēc nebildīšu ne vārda nedz par savas atgriešanās laiku, nedz par Dansenī. Jūs esat krietni papūlējies, lai visu noskaidrotu, vai ne? Nu labi! Un vai esat ticis kaut soli tālāk? Ceru, ka šajās nodarbībās esat guvis daudz prieka; ja runāju par sevi, manējo tās nav mazinājušas.

Tātad viss, ko varu atbildēt uz Jūsu draudu vēstuli, ir tas, ka tā nav spējusi nedz man iepatikties, nedz mani iebiedēt un ka šobrīd es vismazāk esmu noskaņota izpildīt Jūsu prasības.

Patiešām, pieņemt Jūs tādu, kādu sevi šobrīd_ parādat, nozīmētu kļūt Jums galīgi neuzticīgai. Tā nebūtu attiecību atjaunošana ar kādreizējo mīļāko, tas nozīmētu uzsākt jaunu sakaru, kurš ne tuvu nav iepriekšējā vērts. Neesmu vēl pietiekami aizmirsusi pirmo, lai tā kļūdītos. Valmons, kuru mīlēju, bija apburošs. Esmu pat gatava no sirds atzīt, ka manā ceļā nav gadījies brīnišķīgāks vīrietis. Ak, vikont, es Jūs lūdzu — ja atrodat viņu, atvediet pie manis, viņš gan vienmēr tiks laipni uzņemts.

Taču brīdiniet viņu, ka tas nekādā ziņā nenotiks nedz šodien, nedz rīt. Viņa Menehme ir sagādājis viņam zināmas nepatikšanas, un baidos pārsteidzoties kļūdīties; vai arī varbūt esmu šīs divas dienas apsolījusi Dansenī? Un Jūsu vēstule taču rāda, ka Jūs nejokojat, ja tiek lauzti solījumi. Tātad redziet pats — atliek tikai gaidīt.

Bet vai tas Jums tik svarīgi? Jūs vienmēr spēsiet pamatīgi atriebties savam sāncensim. Viņš neizturas pret

Jūsu mīļāko ļaunāk, kā Jūs izturaties pret viņējo, un galu galā vai tad viena sieviete nav otras vērta? Tas ir viens no Jūsu principiem. Pat tā, kas būtu maiga un jūtīga, kas dzīvotu vienīgi Jums un kas beidzot nomirtu aiz mīlestības un nozēlām, — vai arī tā netiktu upurēta pirmajai iedomai, acumirkļa bailēm no kādas zobgalības? Un Jūs gribat, lai citi mokās sirdsapziņas pārmetumos! Ak, tas nav taisnīgi!

Palieciet sveiks, vikont; kļūstiet jel atkal mīļš. Ticiet, to vien gaidu kā redzēt Jūs no jauna apburošu; un, tiklīdz man būs radusies pārliecība, ka tas noticis, esmu ar mieru Jums to pierādīt. Īstenībā esmu pārāk labsirdīga. Parīzē 17 ... gada 4. decembri

CLIII VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI

Bez kavēšanās atbildu uz Jūsu vēstuli un papūlēšos izteikties skaidri, kaut arī attiecībās ar Jums tas nav viegli, ja jau reiz esat nolēmusi neko nesaprast.

Nebūtu vajadzīgas garas runas, lai noskaidrotu, ka ikvienam no mums ir rokās visi līdzekļi otra pazudināšanai, tāpēc esam vienādi ieinteresēti savstarpējā saudzībā — ne jau par to ir runa. Taču starp vardarbīgu rīcību, kas mūs abus pazudinātu, un tādu, kas, bez šaubām, būtu labākā — palikt vienotiem kā līdz šim un pat vēl ciešāk, atjaunojot mūsu agrāko sakaru, — es saku, starp abu veidu rīcību ir vēl iespējamas tūkstoš citas. Tāpēc nebija smieklīgi sacīt un nav smieklīgi atkārtot, ka no šīs pašas dienas es būšu vai nu Jūsu mīļākais, vai Jūsu ienaidnieks.

Man nav ne mazāko šaubu, ka tāda izvēle Jums nav pa prātam, ka Jums labāk patiktu laipot; un man ir arī zināms, ka Jūs nekad neesat gribējusi izvēlēties starp «jā» un «nē», taču Jums ir arī jāsaprot, ka es nedrīkstu izlaist Jūs no šī šaurā loka, jo citādi varu tikt piemuļķots; un Jums vajadzēja paredzēt, ka to es necietīšu. Tagad jāizšķiras Jums: es varu atstāt Jums izvēli, taču nevaru ļaut, lai paliekat pie nenoteiktības.

Vienīgi brīdinu, ka Jūs mani nepārliecināsiet ar saviem

spriedumiem, lai tie būtu gudri vai muļķīgi, ka vēl jo mazāk savaldzināsiet ar glaimiem, ar kādiem cenšaties mīkstināt noraidījumu, un ka beidzot ir pienācis noteiktas rīcības laiks. Es to vien gribu kā rādīt Jums priekšzīmi un labprāt paziņoju, ka izvēlētos mieru un savienību, taču, ja nu viens vai otrs jāsagrauj, man, esmu pārliecināts, pietiek gan tiesību, gan ieroču.

Vēl piebildīšu, ka jebkuru šķērsli no Jūsu puses uzskatīšu par īstu kara pieteikumu: kā redzat, atbildei, ko no Jums prasu, nav vajadzīgi nedz daudzi, nedz skaisti vārdi. Pietiks ar diviem.

Parīzē 17 ... gada 4. decembri

MARĶĪZES DE MERTEIJAS ATBILDE,

UZRAKSTĪTA VIKONTA VĒSTULES APAKŠĀ —

Labi! Karš!

CLTV VĒSTULE

DE VOLANŽA KUNDZE DE ROZMONDA KUNDZEI

Dārgā draudzene, ziņas no klostera dod Jums skaidrāku priekšstatu par mūsu slimnieces bēdīgo stāvokli, nekā spētu dot es pati. Visus spēkus ziedoju viņas kopšanai, tāpēc atlicinu laiku Jums rakstīt vienīgi tad, ja atgadās kaut kas neparasts. Šoreiz darīšu Jums zināmu notikumu, kas man bija pilnīgi negaidīts. Runa ir par vēstuli no de Valmona kunga, kuram labpaticis mani izraudzīt par savu uzticības personu un pat par starpnieci ar de Turvela kundzi, kurai viņš atsūtījis vēstuli kopā ar man adresēto. Uz pirmo atbildēju, otro aizsūtīju atpakaļ. Pievienoju savējai pirmo un ceru, ka spriedīsiet tāpat kā es: nevaru un nedrīkstu izpildīt nevienu viņa lūgumu. Ja arī es vēlētos to darīt, mūsu nelaimes piemeklētā draudzene nespētu mani uzklausīt. Viņas drudzis nemitas ne uz brīdi. Eet ko Jūs teiksiet par de Valmona kunga izmisumu? Galvenais — vai viņam var ticēt, vai arī viņš grib visus krāpt līdz galam?[41] Ja šoreiz viņš ir patiess, var gan sacīt, ka

pats ir vainīgs savā nelaimē. Domāju, ka de Valmona kungs nebūs visai apmierināts ar to, ko rakstu, taču atzīstos, ka viss, kas mudina domāt par šo nelaimīgo notikumu, manī rada aizvien lielāku nepatiku pret tā vaininieku.

Palieciet sveika, dārgā draudzene; atgriežos pie savām skumjajām rūpēm, kuras ir jo bēdīgākas tāpēc, ka redzu, cik maz cerību tās dod. Jūs zināt, kādas jūtas mani saista pie Jums.

Parīzē 17... gada 5. decembrī

CLV VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS ŠEVALJO DANSENl

Divreiz iegriezos pie Jums, dārgais ševaljē, bet, kopš esat atmetis mīlētāja lomu un pievērsies siržu lauzēja lomai, Jūs, kā jau mēdz būt, vairs neesat sastopams. Kambarsulainis tomēr apgalvoja, ka šovakar būsiet mājās, ka esot vēlējis gaidīt, taču es, kam zināmi Jūsu plāni, labi saprotu, ka iegriezīsieties mājās tikai uz brīdi, lai ietērptos piemērotā apģērbā, un tūlīt pat metīsieties uzvaras gājienos. Lai Jums veicas, varu tikai apsveikt — bet varbūt šovakar Jums uznāk kārdinājums mainīt virzienu? Pagaidām Jūs esat skaidrībā tikai par pusi savu darīšanu; jāizklāsta arī otra puse, un tad izlemsiet pats. Tāpēc papūlieties atrast laiku un izlasīt manu vēstuli. Nedomāju ar to novirzīt Jūs no izpriecām, tieši pretēji, vēstules vienīgais nolūks ir piedāvāt izvēli starp tām.

Ja Jūs būtu uzticējies man līdz galam, ja pats būtu atklājis tos noslēpumus, kurus varu tikai nojaust, es laikus būtu zinājis īstos apstākļus un mana centība tad nepārvērstos par tādu neveiklību, ka šodien pat kļuvusi par šķērsli Jūsu ceļā. Taču, kā nu ir, tā ir. Neatkarīgi no tā, ko izlemsiet, pat ļaunākajā gadījumā sagādāsiet prieku vēl kādai.

Jums šonakt sarunāta satikšanās, vai nav tiesa? Ar burvīgu sievieti, kuru dievināt? Jo vai gan Jūsu gados kādu sievieti nedievina — vismaz pirmo nedēļu! Notikuma vieta var tikai kuplināt Jūsu priekus. Mazs, brī-nišķlgs namiņš, kas iekārtots Jums vienīgajam, katrā ziņā vērtis vēl skaistākas baudas, brīvības un noslēpumainības burvības. Viss ir norunāts; Jūs tiekat gaidīts — un Jūs degat nepacietībā tur nokļūt! Lūk, ko zinām mēs abi, kaut gan Jūs man neesat bildis ne vārda. Tagad par to, ko Jūs nezināt un kas man Jums jāpastāsta.

Kopš atgriešanās Parīzē es nodarbojos ar iespējām tuvināt Jūs de Volanžas jaunkundzei, kā esmu apsolījis; un vēl pēdējoreiz, kad ar Jums runāju, pēc Jūsu atbildēm, jāteic, pat jūsmas varēju spriest, ka tādā veidā rūpējos par Jūsu laimi. Viens pats es nevarētu tikt galā ar šo diezgan grūto uzdevumu, taču, kad biju sagatavojis iespējas, pārējo atstāju Jūsu jaunās mīļotās centības ziņā. Savā mīlestībā viņa atrada līdzekļus, ko manai pieredzei nebija pa spēkam atklāt. Kopš divām dienām, kā viņa šovakar sacīja, visi šķēršļi ir pārvarēti un Jūsu laime ir atkarīga vienīgi no Jums.

Kopš divām dienām viņa loloja cerību, ka šo jaunumu varēs pavēstīt Jums pati, un, par spīti mātes prombūtnei, Jūs būtu pieņemts, taču Jūs pat nerādījāties! Un, lai būtu pateikts viss, man šķita, ka mazā vai nu aiz untuma, vai gluži pamatoti ir mazliet dusmīga par sparības trūkumu no Jūsu puses. Beidzot, viņa atrada iespēju pieņemt arī mani un lika apsolīt, ka iespējami drīz nodošu Jums te klātpielikto vēstuli. Ņemot vērā neatlaidību, ar kādu viņa lūdza, es būtu ar mieru derēt, ka runa ir par satikšanos šovakar. Lai kā būtu, es zvērēju pie goda un draudzības, ka maigo vēstījumu saņemsiet šodien, un es nedz gribu, nedz varu lauzt solījumu.

Un kā Jūs tagad rīkosieties, jauno cilvēk? Kad nu esat nonācis starp koķetēriju un mīlestību, starp baudu un laimi — kāda būs Jūsu izvēle? Ja es runātu ar Dansenī, kādu pazinu pirms trim mēnešiem un pat pirms nedēļas, es, būdams drošs par viņa sirdi, būtu drošs arī par viņa rīcību, bet vai šodien Dansenī, ko vilina sievietes, kas metas dēkās un kas, kā mēdz būt, ir drusku kļuvis par nelieti, — vai viņš dos priekšroku jaunai, biklai meitenei, kurai tik vien ir kā skaistums, nevainība un mīlestība, nevis pilnīgi pieredzējušas sievietes laipnībām?

Kas attiecas uz mani, dārgais draugs, šķiet, pat atbalstot Jūsu jaunos principus, kuri, atzīstos, zināmā mērā ir arī manējie, es šajos apstākļos izvēlētos jaunavīgu mīļoto. Pirmām kārtām tas nozīmē iegūt par vienu vairāk,

turklāt nezināmu, un piedevām uz to mani mudinātu bailes zaudēt savu pūliņu augļus, nevīžojot tos noplūkt, jo galu galā šajā gadījumā tā patiešām būtu garām palaista iespēja, un tā ne vienmēr ir atgūstama, ja runa ir par pirmo sievišķīga vājuma izpausmi: šādās reizēs bieži pietiek ar dusmu brīdi, ar greizsirdīgām aizdomām, pat vēl mazāku nieku, lai visskaistākā uzvara ietu zudumā. Tikums, kas gatavs padoties, dažkārt ķeras tikpat kā slīcējs pie salmiņa un, ja reiz ir izglābies, kļūst aizdomīgs un nav vairs tik viegli notverams.

Ko turpretī Jūs varat zaudēt otrajā gadījumā! Jums nedraud pat sakaru pārtraukšana, augstākais — parasts strīds, kurā ar zināmām maigām pūlēm iegūst salabšanas priekus. Kas gan sievietei, kura jau atdevusies, atliek vairs cits kā vien iecietība? Ko viņa iemantotu ar bardzību? Tikai zaudētu baudas, negūstot nekādu slavu.

Ja, kā es pieņemu, Jūs izšķirsieties par laimi, kas, manuprāt, nozīmētu izšķirties arī par saprāta ceļu, piesardzības labad Jums nevajag atvainoties un ziņot, ka neieradīsieties uz satikšanos; ļaujiet tikai sevi gaidīt: ja iedrošināsieties aizbildināties ar kādu ieganstu, varbūt tiks mēģināts to pārbaudīt. Sievietes ir ziņkārīgas un stūrgalvīgas; visu iespējams atklāt — nupat es pats, kā zināt, biju tam piemērs. Turpretī, ja atstāsiet cerību, kuru, bez šaubām, balstīs patmīlība, tā izgaisīs labu laiku pēc tam, kad vēl iespējams kaut ko uzzināt; tad rīt varēsiet izdomāt nepārvaramu šķērsli, kurš Jūs aizkavējis: Jūs būsiet bijis slims, ja vajadzīgs — miris nost, vai būs noticis vēl kas cits, kā dēļ tāpat esat pagalam izmisis, un viss nokārtosies.

Starp citu, lai ko Jūs nolemtu, lūdzu vienīgi darīt man to zināmu; un, tā kā pats neesmu ieinteresēts, es katrā ziņā atradīšu par labu visu, ko darīsiet. Palieciet sveiks, dārgais draugs!

Vēl gribu piebilst, ka ļoti nožēloju de Turvela kundzes ciešanas, esmu izmisis, ka nevaru būt viņas tuvumā; es atdotu pusi mūža par laimi atlikušo ziedot viņai. Ak, ticiet man, cilvēku laimīgu dara vienīgi mīlestība.

Parīzē 17 ... gada 5. decembrī

CLVI VĒSTULE

SESILA VOLANŽA ŠEVALJĒ DANSENl (Pievienota iepriekšējai)

Kā tas nākas, dārgais draugs, ka Jūs vairs neredzu, kaut arī joprojām to vēlos? Vai Jūsu ilgas nav tik karstas kā manējās? Ak, tieši tagad kļūstu bēdīga. Vēl bēdīgāka nekā toreiz, kad mēs pa īstam bijām šķirti. Agrāk sāpes man nodarīja citi, bet tagad tās sagādājat Jūs, un tas ir daudz lielāks Jaunums.

Kopš kāda laika māte pa dienām nekad nav mājās, un Jūs to labi zināt; es cerēju, ka Jūs izmantosiet šo brīvības laiku, taču Jūs pat neiedomājāt par mani; cik nelaimīga esmu! Tik daudzreiz teicāt, ka es esmu tā, kura mīl mazāk! Es zinu, ka ir gluži otrādi, un nu tas tiešam pierādījies. Ja Jūs būtu iegriezies pie manis, Jūs noteikti būtu mani sastapis, jo es neesmu tāda kā Jūs, es domāju vienīgi par to, kā mums pabūt kopā. Jūs gan būtu pelnījis, lai es Jums nestāstu nekā par to, ko šajā ziņā esmu darījusi un kas man sagādājis tādas pūles, taču pārāk Jūs mīlu un tik ļoti vēlos Jūs redzēt, ka nespēju to Jums nepateikt. Turklāt nu man beidzot būs skaidrs, vai tiešām Jūs mani mīlat!

Esmu tik labi pārdabūjusi vārtnieku mūsu pusē, ka viņš apsolīja ik reizi, kad ieradīsieties, ļaut Jums ienākt, it kā Jūs nemaz neredzētu: varat viņam pilnīgi uzticēties, jo viņš ir ļoti godīgs cilvēks. Jāpiesargās vienīgi, lai Jus netiktu pamanīts mājā; un to var ļoti labi nokārtot, ja Jūs nākat vienīgi vakarā, kad nav jābaidās kādu vēl satikt. Piemēram, māte, kopš visas dienas pavada ārpus mājas, liekas gulēt vienpadsmitos; tā mums atliktu krietni daudz laika.

Vārtnieks man teica — kad Jūs gribēsiet ienākt tā, Jums vajag nevis klauvēt pie durvīm, bet tikai piebun-got viņam pie loga, un Jums tiks tūlīt atdarīts; tad Jūs viegli atradīsiet mazās kāpnes; tā kā gaismeklis Jums nevar būt, atstāšu savas durvis pusviru, tad tumsa tomēr nebūs tik melna. Jūs ļoti piesargāsieties un netrokšņosiet, it īpaši, kad iesiet garām mātes istabu mazajām durvīm. Pie tām, aiz kurām guļ istabene, tas nav tik svarīgi, jo viņa man solīja nemosties; arī viņa ir ļoti krietna meita! Un, kad iesiet prom, viss notiks tāpat. Tagad redzēsim, vai Jūs atnāksiet.

Mīļais Dievs, kāpēc gan sirds man tā pukst, kad Jums rakstu? Vai mani piemeklēs kāda nelaime — vai arī tā satrauc cerība Jūs sastapt? Bet skaidri jūtu, ka nekad vēl neesmu Jūs tā mīlējusi un nekad neesmu tā vēlējusies to izteikt. Nāciet jel, mans dārgais draugs, lai es Jums varētu simtreiz atkārtot, ka es Jūs mīlu, ka dievinu Jūs, ka vienmēr mīlēšu tikai Jūs. Es atradu iespēju paziņot de Valmona kungam, ka man viņam kaut kas jāpasaka; un, tā kā viņš ir labs draugs, tad rīt noteikti atnāks, un es lūgšu, lai viņš tūlīt nodod Jums šo vēstuli. Tātad gaidu Jūs rītvakar, un Jūs, bez šaubām, atnāksiet, ja negribēsiet, lai Jūsu Sesila kļūst bezgala nelaimīga.

Palieciet sveiks, dārgais draugs; es skūpstu Jūs no visas sirds.

Parīzē 17... gada 4. decembra vakarā

CLVII VĒSTULE

ŠEVALJĒ DANSENl VIKONTAM DE VALMONAM

Nešaubieties, dārgo vikont, nedz par manu sirdi, nedz rīcību: kā gan es varētu pretoties savas Sesilas vēlmei? Ak, tā patiešām ir viņa, viņa vienīgā, kuru mīlu un mīlēšu mūžīgi! Viņas dabiskums, viņas maigums mani apņem kā burvība, ko es savā vājumā varbūt reizēm ļauju pakliedēt, taču nekas to neizdzēsīs no manas sirds. Kad, tā sakot, pats nemanīdams, metos citā dēkā, atmiņas par Sesiiu mani nepameta pat vismaigākajās baudās; un varbūt mana sirds viņu nekad nav tik patiesi godinājusi kā tieši tajos brīžos, kad biju viņai neuzticīgs. Tomēr, dārgais draugs, saudzēsim viņas jūtas un slēpsim manus grēkus — nevis tādēļ, lai viņu maldinātu, bet lai neapbēdinātu. Mana viskarstākā vēlēšanās ir darīt Sesiiu laimīgu; nekad sev nepiedošu kļūdu, kuras dēļ viņai būtu jānoraud kaut viena asara.

Saprotu, esmu pelnījis Jūsu zogbalības par to, ko dēvējat par maniem jaunajiem principiem, taču varat ticēt, ka šajā brīdī tie nav tie, pēc kuriem es vados; un esmu nolēmis to pierādīt jau rīt. Iešu un sevi apsūdzēšu tai, kura bija cēlonis maniem nomaldiem un dalījās tajos; un es viņai sacīšu: «Lasiet manā sirdī, tā glabā vismaigāko draudzību pret Jums; un draudzība, kurai pievienojas iekāre, tik ļoti līdzinās mīlestībai!... Mēs abi esam kļūdījušies, taču, ja arī varu padoties maldiem, nespēju būt liekulis.» Es pazīstu savu draudzeni — viņa ir vienlīdz godīga un iecietīga; viņa ne tikai man piedos — viņa manu rīcību atzīs par pareizu. Viņa pati daudzkārt ir sev pārmetusi, ka nodod draudzību; smalkjūtība bieži satrauc viņas mīlestību; būdama saprātīgāka par mani, viņa stiprinās manā dvēselē šīs svētīgās bažas, ko es pārdroši mēģināju noslāpēt viņējā. Es viņai pateikšos par to, ka esmu kļuvis labāks, tāpat kā Jums — ka esmu laimīgāks. Ak, mani draugi, daliet manu pateicību! Doma par to, ka esat man devuši laimi, padara to vēl skaistāku.

Palieciet sveiks, dārgo vikont. Mans ārkārtējais prieks neliedz atcerēties Jūsu sāpes un dalīties tajās. Kaut es spētu Jums palīdzēt! Vai de Tur veļa kundze ir tik nelokāma? Stāsta, ka viņa esot ļoti slima. Mīļais dievs, kā es jūtu Jums līdzi! Kaut viņa atgūtu reizē veselību un žēlsirdību un uz mūžiem darītu Jūs laimīgu! Tādi ir draudzības novēlējumi; uzdrīkstos cerēt, ka tos uzklausīs mīlestība.

Labprāt vēl turpinātu sarunu ar Jums, bet ir vēls — un Sesila mani varbūt jau gaida.

Parīzē 17 .. . gada 5. decembri

CLVIII VĒSTULE

VIKONTS DE VALMONS MARĶĪZEI DE MERTEIJAI (Nodota, viņai no līla pamostoties)

Nu, marķīze, kā Jums patika iepriekšējās nakts baudas? Vai tās Jūs nav mazliet nogurdinājušas? Piekrītiet jel, Dansenī ir apburošs! Šis zēns dara brīnumus. To Jūs no viņa negaidījāt, vai ne? Patiesi, atzīstu Jūsu taisnību — tāds sāncensis ir to vērts, lai mani viņam upurētu. Nopietni, viņam ir bezgaldaudz lielisku īpašību. Un galvenais — kāda mīlestība, kāda pastāvība, kāda smalkjūtība! Ak, ja viņš Jūs jelkad iemīlēs tā, kā mīl Sesilu, Jums nepavisam nebūs jābaidās no sāncensēm: šonakt viņš to pierādīja. Varbūt kāda sieviete ar koķetērijas mākslu viņu Jums uz brīdi nolaupītu — jauns cilvēks taču nespēj pretoties izaicinošai kairināšanai, tomēr, kā pati redzat, pietiek ar vienu mīļotās vārdu, un ilūzijas

gaist; tātad Jums atliek tikai kļūt par šo mīļāko, un Jūs būsiet laimes kalngalos.

Jūs droši vien nepievilsieties; Jūs esat pārāk taktiska, lai par to bažītos. Tomēr draudzība, kura mūs vieno, kura ir tikpat sirsnīga no manas puses, kā atzīta no jūsējās, man pamudināja uzlikt Jums šīs nakts pārbaudījumu; tas ir rūpīgi padarīts darbiņš, un tas izdevās — neko vieglāku pat iedomāties nevar.

Ko gan tas no manis prasīja? Nelielu upuri un mazliet veiklības. Es biju gatavs dalīties ar jauno cilvēku viņa mīļotās laipnībās: viņam taču galu galā uz tām ir tikpat daudz tiesību kā man; un man par to ir maza bēda! Protams, es nodiktēju vēstuli, ko jaunā dāma uzrakstīja, bet vienīgi tādēļ, lai taupītu laiku, jo mēs to varējām izlietot patīkamāk. Tas, ko es šai vēstulei pievienoju — ak! — bija tīrais nieks, gandrīz nekas, dažas drauga pārdomas, kas varētu vadīt jaunā mīlētāja izvēli, tomēr godīgi jāatzīst, ka tās bija liekas: viņš nesvārstījās ne mirkli.

Turklāt viņš šodien savā vientiesībā taisās iet pie Jums un visu izstāstīt; šis stāsts, bez šaubām, Jums sagādās lielu patikšanu! Kā viņš man raksta, Jums tiks sacīts: «Lasiet manā sirdī!» Un pati redzat, ka līdz ar to viss nokārtosies. Es ceru, ka, lasīdama to, ko viņš vēlēsies, Jūs izlasīsiet arī, ka tik jauni mīļākie savā ziņā ir bīstami un ir labāk, ja es esmu draugs nekā ienaidnieks.

Palieciet sveika, marķīze; līdz nākamai izdevībai.

Parīzē 17 ... gada 6. decembrī

CLIX VĒSTULE

MARĶĪZE DE MERTEIJA VIKONTAM DE VALMONAM (Zīmīte)

Man nepatīk, ka neglītu rīcību pavada ar neglītiem jokiem; tas nav nedz manos paradumos, nedz manā gaumē. Kad man ir iemesls būt ar kādu nemierā, es viņu neizsmeju, es rīkojos pareizāk: atriebjos. Lai cik apmierināts ari šobrīd jūtaties, neaizmirstiet, ka tā nav pirmā reize, kad sevi pirms laika slavējat un paliekat gluži viens, uzvaras cerībām izgaistot tajā pašā brīdī, kad taisāties ar to lepoties. Ardievu!

Parīzē 17 ... gada 6. decembrī

CLX VĒSTULE

DE VOLANŽA KUNDZE DE ROZMONDA KUNDZEI

Es rakstu mūsu nelaimīgās draudzenes istabā, un viņas stāvoklis gandrīz nav mainījies. Sājā pēcpusdienā paredzēta četru ārstu apspriešanās. Nelaimīgā kārtā, kā jau pati zināt, tā biežāk liecina par tuvām briesmām nekā dod cerību uz labāku izdziedināšanu.

Tomēr šķiet, ka pagājušajā naktī viņa mazliet atguvusi saprātu. Istabene man stāstīja, ka ap pusnakti kundze likusi viņu pasaukt; kundze vēlējusies palikt ar viņu divatā un nodiktējusi diezgan garu vēstuli. Žilī piebilda, ka pa to laiku, kamēr viņa aizzīmogojusi aploksni, de Tur-vela kundze atkal sākusi murgot, un tā šī meita palikusi neziņā, kāda adrese jāraksta. Sākumā brīnījos, ka to nevar noprast no vēstules satura, bet, tā kā Žilī atbildēja, ka baidās kļūdīties, es uzņēmos atbildību un vēstuli atvēru.

Atradu to, ko Jums nosūtu un kas tiešām nav adresēts nevienam, jo attiecas uz pārāk daudziem. Tomēr domāju, ka sākumā mūsu nelaimīgā draudzene gribējusi rakstīt de Valmona kungam, bet pēc tam, pati nemanīdama, padevusies klīstošām domām un tēliem. Lai kā tas būtu, manuprāt, šī vēstule nav jānodod nevienam. Es Jums to nosūtu, jo no tās redzēsiet labāk, nekā es spēju Jums attēlot, kādas domas nodarbina mūsu slimnieces prātus. Kamēr viņā plosīsies tāds nemiers, man nebūs nekādu cerību. Miesa grūti atspirgst, ja gars ir tik nemierīgs.

Palieciet sveika, mana dārgā un godājamā draudzene. Labi, ka Jūsu acis neredz skumjo ainu, no kuras nespēju novērst skatienu.

Parīzē 17 ... gada 6. decembri

CLXI VĒSTULE

DE TURVELA KUNDZE ..;

(Diktēta istabenei)

Nežēlīgais un ļaunais radījum, vai Tu nekad nerimsies mani vajāt? Vai Tev nepietiek ar to, ka esi mani mocījis, pazemojis, apkaunojis, vai gribi laupīt man mieru pat

kapā? Kā! Vai šajā tumšajā mājoklī, kurā negods mani piespiedis iemist, ciešanas ir bez atelpas un cerību te nepazīst? Es nelūdzu žēlastību, ko neesmu pelnījusi: es ciestu nekurnēdama, ja vien mokas neietu pāri spēkiem. Taču nepadari mocības nepanesamas. Atstādams man ciešanas, atņem nežēlīgo atmiņu par zaudēto. Kad esi visu nolaupījis, netēlo vairs acu priekšā ainas, kas mulsina prātus. Es biju nevainīga un mierīga: Tevi ieraugot, zaudēju mieru; Tevi klausīdama, kļuvu par noziedznieci. Manu grēku vaininiek, kādas Tev tiesības uzmesties man par soģi?

Kur palikuši draugi, kuriem biju dārga, kur viņi ir? Mana nelaime viņus šausmina. Neviens neiedrošinās man tuvoties. Esmu nospiesta, un viņi mani atstāj bez balsta! ļEs mirstu, un neviens mani neapraud. Man liegts katrs ļmierinājums.. Līdzcietība apstājas pie bezdibeņa, kurā (iegāžas ļaundaris. Sirdsapziņa viņu plosa, un viņa vaimanas paliek nedzirdētas!

Un Tu, kuru es apkaunoju, Tu, cieņa pret kuru padziļina manas mokas, Tu, kuram, beidzot, vienīgajam būtu tiesības atriebties, — ko Tu dari tālumā no manis? Nāc un sodi neuzticīgo sievu! Lai beidzot es ciestu pelnītas mokas. Esmu jau padevusies Tavai atriebībai, taču man pietrūcis drosmes darīt Tev zināmu Tavu kaunu. Tā nebija slēpšanās, tā bija cieņa. Lai vismaz šī vēstule Tev rāda manu nožēlu. Debesis ir spriedušas Tavā vietā; tās atriebjas par apvainojumu, kuru neesi zinājis. Tās ir saistījušas manu mēli un sagūstījušas manus vārdus; tās ir baidījušās, ka Tu varētu piedot grēkus, ko tās grib sodīt. .Jās mani paslēpušas Tavai žēlsirdībai, kas varētu aizmainot taisnīgumu.

Nežēlīgas savā atriebībā, tās mani nodeva tā cilvēka fokās, kurš mani pazudinājis. Es ciešu gan viņa dēļ, gan caur viņu. Es gribu bēgt, bet veltīgi, viņš man seko, viņš mani apstāj bez mitas. Bet kā viņš atšķiras pats no sevis! tViņa skatiens pauž tikai naidu un nicinājumu. Viņa mute izsaka vienīgi lāstus un pārmetumus. Viņa rokas mani satver, vienīgi lai plosītu. Kas mani paglābs no šī barbariskā briesmoņa?

Bet ko lai daru! Tas ir viņš... Es nekļūdos: tas ir viņš, kuru atkal redzu. Ak, mans mīļais draugs! Ņem mani savās rokās, slēp pie savas krūts: jā, tas esi Tu, patiešām Tu! Kāda ļauna burvība man liedza Tevi pazīt? Kā es cietu Tavā prombūtnē! Nešķirsimies vairs, nešķirsimies nekad. Ļauj man uzelpot. Jūti, kā dreb mana sirds!

Ak, tās vairs nav bailes, tās ir saldās mīlas jūtas! Kāpēc Tu noraidi manus liegos glāstus? Pievērs man savus maigos skatienus! Kādas saites Tu gribi saraut? Kāpēc ķeries pie tā nāves rika? Kas spējis tā pārvērst Tavus vaibstus? Ko Tu dari? Atstāj mani: es drebu! Dievs! Tas atkal ir šis briesmonis! Manas draudzenes, nepametiet mani! Jūs, kura mudinājāt bēgt, tagad palīdziet cīnīties pret viņu; un Jūs, kas bijāt līdzcietīgāka, solījāt mazināt manas mokas, nāciet jel pie manis! Kur Jūs abas esat? Ja man vairs nav ļauts jūs redzēt, atbildiet vismaz uz šo vēstuli, lai es zinātu, ka vēl mīlat mani.

Atstāj jel mani, nežēlīgais! Kāds jauns neprāts Tev uznācis? Vai baidies, ka vēl kādas maigas jūtas spētu sasniegt manu dvēseli? Tu vairo manas mokas; Tu piespied sevi ienīst. Ak, cik dziļi sāp naids! Kā tas sagrauž sirdi, kurā iesūcas! Kāpēc vajājat mani? Ko vēl varat vēlēties man pasacīt? Negaidiet no manis vairs nekā. Ardievu, mans kungs!

Pauzē 17... gada 5. decembrī

CLXII VĒSTULE

ŠEVALJĒ DANSENĪ VIKONTAM DE VALMONAM

Man, cienītais kungs, ir kļuvis zināms, kā esat pret mani izturējies. Zinu arī, ka esat mani ne vien nekrietni piekrāpis, bet arī vēl lielījies ar to un juties ārkārtīgi apmierināts. Esmu redzējis Jūsu nodevības apliecinājumu, ko esat pašrocīgi uzrakstījis. Atzīstos, ka tas mani dziļi aizskāra un es arī izjutu zināmu kaunu, ka pats esmu tik daudz palīdzējis Jums neģēlīgā kārtā izmantot manu uzticēšanos, tomēr neapskaužu Jūs par šo apkaunojošo priekšrocību; vēlos vienīgi uzzināt, vai attiecībā pret mani Jūs to paturēsiet visās lietās. Par to tikšu skaidrībā, ja, kā es ceru, Jūs būsiet tik laipns un ieradīsieties rīt starp astoņiem un deviņiem pie Vansenas meža vārtiem Sen-mandē ciema apkaimē. Parūpēšos par visu nepieciešamo, lai varētu saņemt no Jums pēdējos atlikušos paskaidrojumus.

Ševaljē Dansenī

Parīzē 17 ,r. gada 6. decembra vakarā

CLXIII VĒSTULĒ

BERTRĀNA KUNGS DE ROZMONDA KUNDZEI

Kundze,

ar visdziļāko nožēlu izpildu savu skumjo pienākumu pavēstīt Jums jaunumu, kas sagādās nežēlīgas ciešanas. Atļaujiet vispirms ieteikt Jums meklēt patvērumu dievbi-jlgajā padevībā, kas ikvienam tik bieži iedvesusi apbrīnu un kas vienīgā palīdz mums panest likstas, ar kurām nosēts mūsu nožēlojamās dzīves ceļš.

Jūsu krustdēla kungs ... Ak Dievs, vai tiešām man tā jāsāpina tik cienījama kundze! Jūsu krustdēla kungu šorīt piemeklēja nelaime krist dīvainā divkaujā ar ševaljē Dansenī. Man itin nekas nav zināms par ķildas cēloni, taču, spriežot pēc zīmītes, ko vēl atradu vikonta kunga kabatā un ko pagodinos Jums nosūtīt, es saku, spriežot pēc tās, viņš nav bijis izaicinātājs. Un kā gan debesis ļāva tieši viņam iet bojā!

Biju vikonta kunga namā un gaidīju viņu taisni tajā stundā, kad viņu atveda. Iedomājieties, kā pārbijos, ieraudzīdams, ka Jūsu krustdēla kungu nes divi kalpotāji un viņš ir vienās asinīs. Viņam bija divas zobena cirstas brūces, un viņš jau jutās gaužām vārgs. Dansenī kungs ari

tur bija, un viņš pat raudāja. _Ak, bez šaubām, viņam ir jāraud, bet vai gan nav par vēlu liet asaras, kad nelabojamais ļaunums jau nodarīts!

Tad gan es vairs nespēju valdīties un, lai kāda niecība esmu, pateicu šim kungam, ko par viņu domāju. Bet tieši tajā brīdī vikonta kungs parādīja īstu dvēseles cildenumu. Viņš man pavēlēja klusēt; un tam, kurš bija viņa slepkava, viņš sniedza roku, nosauca šo cilvēku par draugu, noskūpstīja visu acu priekšā un sacīja mums: «Es jums pavēlu izturēties pret šo kungu, kā jāizturas pret drosmīgu un cēlu vīru!» Manu acu priekšā viņš tam iedeva ļoti biezu žūksni papīru, kuru saturs man nav zināms, bet kuriem, esmu pārliecināts, viņš piešķīra visai lielu nozīmi. Pēc tam vikonta kungs vēlējās, lai viņus uz brīdi atstāj divatā. Es pa to laiku sūtīju ļaudis meklēt visāda veida palīdzību — gan garīgu, gan laicīgu, taču — ak vai! — nekas vairs nebija glābjams. Nepagāja ne pusstunda, kad vikonta kungs zaudēja samaņu. Viņš spēja vienīgi saņemt pēdējo svaidījumu, un ceremonija tikko bija beigusies, kad viņa sirds pārstāja pukstēt.

Mīļais Dievs, vai tajā brīdī, kad satvēru savās rokās nule piedzimušo tik slavena nama dārgo balstu, — vai tajā brīdī es varēju iedomāties, ka viņš izlaidīs garu manās rokās un ka es apraudāšu viņa nāvi? Tik pāragru un tik nelaimīgu nāvi! Asaras man līst pret paša gribu; es lūdzu piedošanu, kundze, ka iedrošinos pievienot savas ciešanas Jūsējām, taču visu kārtu ļaudīm ir sirds un jūtas; un es būtu visnepateicīgākais radījums, ja visu mūžu neapraudātu kungu, kas bijis pret mani tik labs un veltījis man tik lielu uzticību.

Rīt, kad nelaiķi aiznesīs, es visu aizzīmogošu, un Jūs varat pilnīgi paļauties uz mani. Jūs, kundze, zināt, ka šis nelaimīgais notikums atceļ mantinieku un atstāj Jums brīvu izvēli. Ja varu būt Jums kā noderīgs, lūdzu sūtīt rīkojumus: darīšu visu, kas manos spēkos, lai tos izpildītu burts burtā.

Visdziļākajā cieņā, kundze, palieku Jūsu ļoti pazemīgs utt.

Bertrans

Parīzē 17 ... gada 7. decembrī

.

CLXIV VĒSTULE

DE ROZMONDA KUNDZE BERTRĀNA KUNGAM

Nupat saņēmu Jūsu vēstuli, dārgo Bertrān, un no tās uzzināju drausmīgo notikumu, par kura upuri kļuvis mans krustdēls. Jā, bez šaubām, man ir rīkojumi, ko Jums dot, un vienīgi tie spēj mani atraut no lielajām bēdām.

Dansenī kunga vēstule, ko man atsūtījāt, ir pilnīgi pārliecinošs pierādījums, ka divkaujā vainojams viņš, un es vēlos, lai Jūs tūlīt pat manā vārdā celtu par viņu sūdzību. Piedodams savam naidniekam, savam slepkavam, mans krustdēls varēja padoties iedzimtajai augstsirdībai, turpretī man jāatriebj gan viņa nāve, gan cilvēcība un reliģija. Nemaz nav iespējami pārāk bargi likumi pret šo barbarisma palieku, kas vēl apgāna mūsu tikumus, un es nedomāju, ka šis būtu gadījums, kad mums vajadzētu piedot apvainojumu. Tātad es gaidu, ka Jūs nodosieties šai lietai ar visu centību un rosību, ar kādu zinu esam Jūs apveltītu un kādu esat parādā mana krustdēla piemiņai.

Vispirmām kārtām Jūs papūlēsieties uzmeklēt prezidenta de ... kungu un manā vārdā apspriesties ar viņu. Es viņam nerakstu, jo steidzos pilnām nodoties savām ciešanām. Jūs atvainosieties viņam manā vietā un darīsiet zināmu šo vēstuli.

Palieciet sveiks, dārgo Bertrān; es Jūs slavēju par labajām jūtām un pateicos par tām; palieku uz mužu Jūsu ...

... pilī 17 ... gada 8. decembrī

CLXV VĒSTULE

DE VOLANŽA KUNDZE DE ROZMONDA KUNDZEI

Es jau zinu, dārgā un godājamā draudzene, ka esat saņēmusi vēsti par zaudējumu, ko tikko esat piedzīvojusi; es zinu, cik ļoti mīlējāt de Valmona kungu, un no visas sirds jūtu līdzi bēdās, kas nomāc Jusu sirdi. Man ir ārkārtīgi grūti pievienot jaunas ciešanas tām, kuras Jūs jau nospiež, bet — ak vai! — savai nelaimīgajai draudzenei Jūs varat veltīt vairs vienīgi asaras. Mēs viņu zau-

dējām vakar vienpadsmitos vakarā. Liktenis, kas viņu vajāja un, šķiet, smējās par cilvēku piesardzību, īsajā brīdī, kas cietējai bija atlicis pēc de Valmona kunga nāves, lika viņai uzzināt par tā bojāeju; un viņa saļima zem nelaimju nastas tikai tad, kad to mērs bija pilns.

Patiešām, Jūs jau zināt, ka iepriekšējās divas dienas viņa bija pilnīgā bezsamaņā; un jau vakar, kad atnāca ārsts un mēs piegājām pie vājinieces gultas, viņa nevienu nepazina, un nespējām izvilināt no viņas nedz vārdu, nedz kādu zīmi. Tiklīdz bijām atgriezušies pie kamīna un ārsts man stāstīja bēdīgo vēsti par de Valmona kunga nāvi, nelaimīgā uzreiz atguva saprātu — vai nu pati daba radīja šo apvērsumu, vai arī atkārtotie vārdi «de Valmona kungs» un «nāve», kuri varēja atsaukt slimās atmiņā vienīgās domas, kas jau ilgu laiku viņu apmāj.

Lai kā tas būtu, viņa strauji atrāva gultas aizkarus un iesaucās: «Kā! Ko jūs runājat? Vai de Valmona kungs ir miris?» Es cerēju cietēju pārliecināt, ka viņa maldījusies; sākumā mēģināju iegalvot, ka viņa pārklausījusies, taču viņa nepaļāvās uz maniem apgalvojumiem un pieprasīja, lai ārsts viņai atkārto nežēlīgo patiesību; un, kad tomēr mēģināju pārliecināt viņu par pretējo, viņa piesauca mani tuvāk un klusām sacīja: «Kāpēc gribat mani mānīt? Vai viņš man jau nebija miris?» Atlika tikai padoties.

Mūsu nelaimīgā draudzene sākumā klausījās diezgan mierīgi, bet drīz vien pārtrauca stāstījumu, sacīdama: «Pietiek, man pietiek!» Viņa tūlīt lika aizvilkt aizkarus un vēlāk, kad ārsts gribēja viņu izmeklēt un sniegt palīdzību, neļāva tam tuvoties.

Tiklīdz ārsts bija prom, mūsu draudzene tāpat aizraidīja arī kopēju un istabeni; un, kad palikām vienas, viņa lūdza, lai palīdzu nomesties gultā ceļos un atbalstu viņu. Kādu laiku nelaimīgā palika tādā stāvoklī, seja nepauda neko, vienīgi asaras plūstin plūda. Beidzot viņa salika rokas un pacēla tās pret debesīm. «Visspēcīgais Dievs,» viņa vārgā, bet kvēlā balsī sacīja, «es nododu sevi tavas taisnības rokās. Bet piedod Valmonam. Lai manas nelaimes, ko atzīstu esam pelnījusi, nekļūst viņam par piedauzības akmeni, un es svētīšu tavu žēlsirdību!» Dārgā un godājamā draudzene, es atļāvos tik sīki aprakstīt šos notikumus, kuri nevar — es zinu — nepadziļināt un nepadarīt jo skaudrākas Jūsu ciešanas, tikai tāpēc, ka nešaubos — šī de Turvela kundzes lūgšana tomēr būs liels mierinājums Jūsu dvēselei.

Kad mūsu draudzene bija izrunājusi šos nedaudzos vārdus, viņa saļima manās rokās; un, tikko bija apguldīta, viņu pārņēma ilgs vājums, kas tomēr bija remdināms ar parastajiem līdzekļiem. Tiklīdz atguvusi samaņu, viņa lūdza, lai aizsūta pakaļ tēvam Anselmam, un piebilda: «Tagad viņš ir vienīgais dziednieks, kāds man vajadzīgs; jūtu, ka manas ciešanas drīz būs galā.» Viņa sūdzējās par smagumu krūtīs un runāja ar pūlēm.

Mazliet vēlāk mūsu draudzene lika istabenei nodot man kārbiņu, ko nosūtu Jums, — nelaimīgā man sacīja, ka tajā atrodas viņas papīri, kas pēc nāves tūlīt janosuta Jums.[42] Pēc tam slimniece, cik viņas stāvoklī bija iespējams, sirsnīgi runāja par Jums, par Jūsu draudzību.

Tēvs Anselms atnāca ap četriem un palika apmēram stundu vienatnē ar viņu. Kad iegājām atpakaļ viņas istaba, slimnieces vaibsti bija mierīgi un apskaidroti, bet nebija arī nekādu šaubu, ka tēvs Anselms daudz raudājis. Viņš palika kopā ar mums pēdējo baznīcas ceremoniju laiku. Šo skatu, kas vienmēr ir tik iespaidīgs un sāpīgs, vel traģiskāku vērta pretstats starp slimās rāmo padevību un viņas biktstēva dziļajām sāpēm — tas viņai blakus izplūda asarās. Aizkustinājums pārņēma visus. Un visi apraudāja to, kura vienīgā neraudāja.

Atlikušās stundas pagāja parastajās lūgšanās, kuras pārtrauca vienīgi mirējas biežie vājuma brīži. Beidzot ap vienpadsmitiem man šķita, ka viņai kļūst vēl sliktāk nekā parasti un ka ciešanas vēl pastiprinās. Es pastiepu roku, lai saņemtu viņas delnu; viņai vēl pietika spēka satvert manējo un uzlikt to uz sirds. Es vairs nemanīju pukstus; un mūsu nelaimīgā draudzene tajā brīdī patiešām atdeva Dievam dvēseli.

Vai atceraties, dārgā draudzene, ka pēdējo reizi, kad bijāt te pirms kāda gada, mēs tērzējām par dažiem cilvēkiem, kuru laime mums šķita vairāk vai mazāk droša, un ar sevišķu patiku apcerējām likteni, kāds gaida šo sievieti, kuras postu un nāvi šodien apraudam. Tik daudz tikumu, slavējamu īpašību un piemīlības; tāds maigs un saticīgs raksturs; vīrs, ko viņa mīlēja un kas viņu dievināja; sabiedrība, kura viņai bija tīkama un kuru viņa aplaimoja; daiļums, jaunība, bagātība — tik daudz priekšrocību, ko pazudināja viens vienīgs nepiesardzīgs

solis! Ak, Providence! Bez šaubām, vajag bijāt tavu ne-izdibināmību, bet cik nesaprotama tā ir! Es apklustu, baidos padziļināt Jūsu bēdas, dodot vaļu savējām.

Atstāju Jūs un eju pie savas meitas, kura nejūtas īsti labi. Šorīt, uzzinājusi no manis par pēkšņo nāvi, kas piemeklējusi divus viņai pazīstamus cilvēkus, Sesila kļuva tik vārga, ka teicu, lai viņa liekas gultā. Tomēr ceru, ka vieglajai kaitei nebūs nekādu seku. Tādos gados cilvēks vēl nav pieradis pie bēdām, tāpēc tās viņu ķer dziļāk un spēcīgāk. Tāds jūtīgums, bez šaubām, ir slavējama īpašība, bet viss, ko diendienā redzam, dod tik daudz pamata bažām! Palieciet sveika, dārgā un godājamā draudzene!

Parīzē 17 ... gada 9. decembrī

CLXVI VĒSTULE

BERNĀRA KUNGS DE ROZMONDA KUNDZEI

Kundze,

pildot pavēles, ar kurām esat mani pagodinājusi, man bija arī tas gods uzmeklēt prezidentu de ... kungu un parādīt viņam Jūsu vēstuli, sakot, ka saskaņā ar Jūsu gribu visu darīšu tikai tā, kā viņš ieteiks. Godājamais maģistrāts uzdeva man aprādīt Jums, ka sūdzība, ko esat nodomājusi celt pret ševaljē Dansenī kungu, tikpat lielā mērā mestu ēnu uz Jūsu krustdēla kunga piemiņu un ka tiesas lēmums katrā ziņā skartu arī viņa godu, kas, bez šaubām, būtu liela nelaime. Viņaprāt, vajadzētu izsargāties no katra pārsteidzīga soļa — un, ja kaut ko darītu, tad vienīgi tālab, lai, tieši pretēji, papūlētos novērst tiesu iestāžu uzmanību no šā nelaimīgā notikuma, ap kuru jau tāpat ir sacelts pārāk liels troksnis.

Pēc manām domām, šie apsvērumi ir ļoti saprātīgi, un esmu nolēmis gaidīt jaunus Jūsu rīkojumus.

Atļaujiet, kundze, lūgt tiem pievienot kaut vārdu par Jūsu veselību, kurai, man par lielām raizēm, tik daudz bēdu var nodarīt ļaunumu. Ceru, ka šo pārdrošo lūgumu atvainosiet ar manu pieķeršanos un labo gribu.

Palieku, kundze, dziļā cieņā Jūsu utt.

Parīzē 17 ... gada 10. decembrī

C LXVII VĒSTULE

(Anonīms rakstītais ševalļē Dansenī)

Cienītais kungs,

man ir tas gods Jūs brīdināt, ka šorīt tiesu palātā karaļa ierēdņu kungi runāja par notikumu, kas nesen norisinājās starp Jums un vikontu de Valmona kungu, un ka ir iemesls bažīties, vai prokuratūra necels šajā lietā sūdzību. Manuprāt, tāds brīdinājums varētu Jums noderēt — vai nu Jūs liksiet lietā savus sakarus, lai novērstu nepatfka-mās sekas, vai arī, ja tas Jums nav iespējams, gādāsiet par savu personisko drošību.

Atļaušos dot padomu un sacīt, ka Jūs rīkotos pareizi, ja sabiedrībā rādītos mazāk, nekā pēdējās dienās esat to darījis. Kaut ari pret šādām lietām mēdz izturēties iecietīgi, tomēr aizvien vajag parādīt godu likumam.

Šāda piesardzība kļūst jo vairāk nepieciešama tālab, ka man nākušas ausīs ziņas, it kā de Rozmonda kundze, kura esot de Valmona kunga krustmāte, cik zinu, ir nodomājusi celt pret Jums sūdzību; un tad prokuratūra nemaz nevarēs atsacīties no šīs lietas. Iespējams, nebūtu par ļaunu, ja Jūs uzsāktu sarunas ar šo dāmu.

Personisku iemeslu dēļ es nevaru šo vēstuli parakstīt.

Taču domāju, ka, pat nezinot tās autoru, Jūs tomēr pratīsiet novērtēt jūtas, kas uz šādu rīcību mudinājušas.

Man ir tas gods utt.

Parīzē 17,., gada 10. decembrī

CLXVIII VĒSTULE

DE VOLANŽA KUNDZE DE ROZMONDA KUNDZEI

Te, mana dārgā un godājamā draudzene, klīst ārkārtīgi dīvainas un neglītas baumas par de Merteija kundzi. Es, bez šaubām, tām nepavisam neticu un esmu gatava derēt, ka tie ir tikai drausmīgi izdomājumi, taču pārlieku labi zinu, ka ļaunprātīgas runas, pat tās visneticamākās, viltīgi iesakņojas sabiedrībā un cik grūti ir izgaisināt iespaidu, ko tās atstāj, tāpēc esmu tik ļoti uztraukusies par šīm nomelnojošajām baumām, kaut arī, manuprāt, tās ir visai viegli apgāžamas. Galvenais, es gribētu tās labi drīz apklusināt, pirms tās ir pārāk izplatījušās. Taču tikai vakar pavisam vēlā stundā padzirdēju par neģēlībām, kādas sākuši melst; un, kad šorīt aizsūtīju kalpotāju pie de Merteija kundzes, uzzināju, ka viņa tikko aizbraukusi uz laukiem, kur pavadīšot divas dienas. Man nevarēja pasacīt, pie kā viņa braukusi. Viņas otrā istabene, kuru liku atsaukt pie sevis, teica, ka kundze vienīgi pavēlējusi sagaidīt viņu nākamceturtdien; un neviens no ļaudīm, kurus viņa te atstājusi, neko vairāk nezina. Man pašai arī nav ne jausmas, kur viņa varētu būt: nevaru iedomāties nevienu de Merteija kundzes paziņu, kas tik vēlu uzturētos laukos.

Lai kā tas būtu, es ceru, ka Jūs varēsiet pirms viņas atgriešanās dot man kādus viņai derīgus paskaidrojumus, jo nomelnojošās tenkas tiek dibinātas uz de Valmona kunga nāves apstākļiem, kuri Jums droši vien būtu labāk zināmi, ja būtu pamatoti, vai arī Jums vismaz būs vieglāk likt tos noskaidrot; un es no visas sirds lūdzu Jums šo laipnību. Pastāstīšu, par ko te runā vai, pareizāk sakot, pagaidām sačukstas, taču ir skaidrs, ka drīz vien tas nāks plašākā atklātībā.

Tātad te runā, ka ķilda starp de Valmona kungu un ševaljē Dansenī izcēlusies de Merteija kundzes dēļ, kura

viņus abus krāpusi; ka abi sāncenši, kā tas parasti mēdz būt, vispirms ķērušies pie ieročiem un tikai tad sākuši izskaidroties; ka pēc izskaidrošanās viņi sirsnīgi salīguši mieru un ka, lai parādītu ševaljē Dansenī, kāda īstenībā ir de Merteija kundze un lai sevi pilnīgi attaisnotu, de Valmona kungs savām runām pievienojis lielu žūksni vēstuļu — tā esot pastāvīga sarakste starp viņiem, un tajā viņa visnekautrākā veidā stāstot par sevi gluži skandalozus notikumus.

Vēl piemetina, ka Dansenī pirmā aizvainojuma karstumā ir devis šīs vēstules lasīt katram, kas vien vēlējies, un ka tagad tās klīstot pa Parīzi no rokas rokā. Sevišķi daudz runā par divām^43: vienā viņa izklāstot visu dzīvi un savus principus, kas esot neģēlības kalngali; otrā vēstule pilnīgi attaisnojot de Prevāna kungu — Jūs atceraties, kas ar viņu notika, — jo tajā pierādās, ka viņš nav darījis neko citu kā vien padevies gluži nepārprotamiem de Merteija kundzes vilinājumiem un ka satikšanos viņa pati nolikusi.

Laimīgā kārtā man ir pilnīgs pamats pieņemt, ka šīs tenkas ir tikpat netaisnas, cik riebīgas. Vispirms — mēs abas zinām, ka de Valmona kungu nepavisam nenodarbināja de Merteija kundze, un esmu tikpat droša, ka arī Dansenī viņa nebija ne prātā, tāpēc man šķiet pierādīts, ka viņa nevar būt nedz ķildas cēlonis, nedz musinātāja. Tāpat es nespēju saprast, kāds labums de Merteija kundzei varētu būt no tā, kas tiek stāstīts par viņas attiecībām ar de Prevāna kungu: kā gan viņa iedrošinātos sarīkot scēnu, kura, nākot atklātībai zināma, var būt vienīgi nepatīkama un arī ļoti bīstama, jo tā viņa ir padarījusi par savu nesamierināmu ienaidnieku cilvēku, kurš zina daļu viņas noslēpumu un kuram turklāt toreiz bija daudz apbrīnotāju. Taču jāatgādina, ka pēc tā notikuma neviens nav ne vārda teicis Prevāna labā un arī viņš pats nav cēlis nekādu sūdzību.

Šie apsvērumi mani mudināja pieņemt, ka tagad klīstošo tenku izdomātājs ir tieši viņš, kurš, redzēdams sevi esam pazudinātu, savā naidā un atriebībā cer ar šādiem apmelojumiem radīt sabiedrībā vismaz šaubas un ievirzīt tās spriedumus sev izdevīgā gultnē. Taču, lai no kuras puses nāktu šīs ļaunprātības, tās jāatspēko ar vislielāko steigu. Tās izgaisīs pašas no sevis, ja noskaidrosies, ka de Valmona kungs un Dansenī kungs nemaz nav sarunājušies pēc nelaimīgā notikuma un nekādi papīri nav tikuši nodoti.

Savā nepacietībā tikt par visu skaidrībā es šorīt aizsūtīju kalpotāju pie Dansenī kunga; arī viņa nav Parīzē. Kalpotāji sacījuši manam kambarsulainim, ka Dansenī vakar saņēmis kādu vēsti un šonakt aizbraucis un ka viņa atrašanās vieta tiekot turēta slepenībā. Acīmredzot viņš baidās no šā notikuma sekām. Tātad vienīgi no Jums, dārgā un godājamā draudzene, es varu saņemt ziņas, kas mani interesē un kas var būt ārkārtīgi nepieciešamas de Merteija kundzei. Vēlreiz lūdzu atsūtīt man tās, cik vien drīz iespējams.

P.S. Manas meitas apslimšanai nav nekādu seku; viņa apliecina Jums savu cieņu.

Parīzē 17 ... gada 11. decembri

CLXIX VĒSTULE

ŠEVALJE DANSENĪ DE ROZMONDA KUNDZEI

Kundze,

varbūt mana pašreizējā rīcība Jums liksies visai dīvaina, taču no sirds lūdzu — vispirms uzklausiet mani un tikai tad izsakiet spriedumu, un nesaskatiet nedz pārdrošību, nedz nekautrību tur, kur rodama vienīgi godbijība un uzticēšanās. Es apzinos, kādu ļaunumu esmu Jums nodarījis; un es to nemūžam sev nepiedotu, ja kaut brīdi būtu spējis iedomāties, ka ir kāds līdzeklis no tā izvairīties. Tāpat esiet pārliecināta, kundze, ka, nespēdams sev neko pārmest, es tomēr nevaru atbrīvoties no nožēlām; un pilnīgi atzīšos, ka bēdas, ko esmu sagādājis Jums, lielā mērā moka mani pašu. Lai Jūs noticētu jūtām, kurās iedrošinos atzīties, Jums pietiktu pienācīgi uzticēties pašai sev un zināt, ka es Jūs pazīstu, kaut arī man nav tas gods būt Jums pazīstamam.

Tomēr, kad kurnu pret likteni, kas vienlaicīgi sagādājis Jums sāpes un man bēdas, es tieku brīdināts, ka, būdama pilnīgi atriebības domu varā, Jūs varbūt meklēsiet līdzekļus to apmierināšanai, varbūt liekot lietā pat likuma bardzību.

Šajā sakarā atļaujiet Jums vispirms aprādīt, ka te bēdas Jūs nomaldina, jo šajā ziņā manas intereses ir cieši jo cieši saistītas ar de Valmona kunga interesēm, un ka tāds pats spriedums, kādu Jūs gribētu vērst, pret mani, skars arī viņu. Tāpēc es, kundze, gribētu cerēt, ka, gluži otrādi, varēšu rēķināties drīzāk ar Jūsu palīdzību nekā ar pretdarbību rīcībā, par kādu esmu spiests izšķirties, lai šis nelaimīgais notikums paliktu slepenībā.

Taču manām goda jūtām nepietiek ar atbalstu, kādu apstākļi piešķir gan vainīgam, gan nevainīgam: vēlēdamies atbrīvoties no Jums kā no pretinieces, es lūdzu Jūs būt manai soģei. To cilvēku cieņa, pret kuriem jūtam godbijību, ir pārāk dārga, lai es ļautu Jūsu acīs zust labajai slavai, nemēģinādams to aizstāvēt ar līdzekļiem, kādi, domāju, ir manā rīcībā.

Patiešām, ja Jūs piekrītat, ka atriebība ir pieļaujama, pareizāk sakot, nepieciešama, kad cilvēks piedzīvo nodevību mīlestībā, draudzībā un, galvenais, savstarpējā uzticībā, — ja Jūs tam piekrītat, Jūs mani vairs neuzskatīsiet par ļaundari. Varat neticēt maniem vārdiem, bet izlasiet, ja Jums pietiek drosmes, saraksti, ko nododu Jūsu rokās.[44] Daudzie vēstuļu oriģināli padara ticamas tās, kuras pastāv vienīgi norakstos. Starp citu, šos dokumentus, kurus man ir tas gods Jums nosūtīt, saņēmu no paša de Valmona kunga. Neko tiem neesmu nedz pielicis, nedz atņēmis, vienīgi divus atļāvos darīt zināmus atklātībai.

Viena vēstule nepieciešama gan de Valmona kunga, gan manai atriebībai, uz kuru mums abiem ir tiesības un kuru viņš man uzlika par pienākumu. Turklāt domāju, ka izdarīšu pakalpojumu sabiedrībai, atmaskodams tik ļoti bīstamu sievieti, kāda ir de Merteija kundze, kura, kā pati redzēsiet, ir īstais iemesls visam, kas notika starp de Valmona kungu un mani.

Taisnīguma jūtas mani mudināja darīt zināmu arī vēstuli, kas attaisno de Prevāna kungu, kuru tikko pazīstu, bet kurš nekādā ziņā nebija pelnījis nedz bargo sodu, kādam tika pakļauts, nedz arī sabiedrības lielo nopēlumu, kas ir vēl bīstamāks un no kā viņš kopš tā laika cieš, nekādi nespēdams aizstāvēties.

Tātad atradīsiet vienīgi šo divu vēstuļu norakstus — oriģinālus man vajadzēja paturēt. Kas attiecas uz visu pārējo, manuprāt, nav iespējams nodot drošākās rokās dokumentus, kurus man, iespējams, būtu svarīgi neiznīcināt, bet kurus es kaunētos ļaunprātīgi izmantot. Uzticēdams Jums, kundze, šos papīrus, es, manuprāt, pakalpoju arī cilvēkiem, uz kuriem tie attiecas, tikpat labi kā atdodot tos viņiem pašiem; es aiztaupu viņiem nepatīkamo pārdzīvojumu, kāds būtu neizbēgams, ja es vēstules atdotu pats un viņi saprastu, ka man ir zināmas dēkas, kuras viņi, bez šaubām, grib paturēt pilnīgā slepenībā.

Uzskatu par savu pienākumu šajā sakarā piebilst, ka klātpieliktā sarakste ir tikai daļa no daudz apjomīgāka krājuma, no kura de Valmona kungs to paņēma manā klātbūtnē; pārējās Jūs atradīsiet pēc zīmogu noņemšanas, un tām ir nosaukums, ko redzēju pats savām acīm: «Marķīzes de Merteijas un vikonta de Valmona atvērtais rēķins». Ar to Jūs rīkosieties, kā savā apdomībā atradīsiet par pareizu.

Godbijībā Jūsu, kundze, utt.

P.S. Daži saņemti brīdinājumi un draugu padomi pamudināja mani uz laiku atstāt Parīzi, taču mana atrašanās vieta, kas visiem paliek noslēpums, Jums būs zināma. Ja pagodināsiet mani ar atbildi, lūdzu to sūtīt... komando-rijai caur P... un komandoram de ... kungam adresētā iesaiņojumā. Man ir tas gods rakstīt viņa pajumtē.

Parīzē 17 ... gada 12. decembrī

CLXX VĒSTULE

DE VOLANŽA KUNDZE DE ROZMONDA KUNDZEI

Es, dārgā draudzene, piedzīvoju pārsteigumu pēc pārsteiguma un bēdas pēc bēdām. Ir jābūt mātei, lai saprastu, ko vakar visu rītu izcietu, un, kaut arī pēc tam visbriesmīgākās bažas pagaisa, joprojām jūtos dziļi nelaimīga, un šim postam gals nav paredzams.

Vakarrīt ap desmitiem es, brīnīdamās, ka mana meita vēl nav nākusi, aizsūtīju pie viņas istabeni uzzināt aizkavēšanās cēloni. Tā pēc brīža atgriezās pavisam izbijusies un nobiedēja mani vēl vairāk, teikdama, ka meitas nav viņas istabās; un Sesilas istabene meitu nav redzējusi jau no agra rīta. Iedomājieties manu stāvokli! Liku sasaukt visus ļaudis, vispirms uzaicinot durvju sargu: visi apgalvoja, ka neko nezinot un neko nevarot pasacīt par šo notikumu. Tūlīt devos uz savas meitas guļamistabu. Tur valdīja nekārtība, kas rādīja, ka viņa aizgājusi tikai no rīta, bet tas neko nenoskaidroja. Pārmeklēju viņas skapi un sekretāru; atradu visas lietas, vienīgi to apģērbu ne, kurā viņa aizgājusi. Sesila nebija paņēmusi pat mazumiņu naudas, kas bija viņas rīcībā.

Tā kā viņa tikai vakar uzzināja visu, kas tiek runāts par de Merteija kundzi, kurai Sesila bija stipri pieķērusies, tā kā viņa raudāja visu vakaru un es ari atcerējos, ka viņa neko nezina par de Merteija kundzes braucienu uz laukiem, mana pirmā doma bija, ka viņa sadusmojusies uz draudzeni un savā apmulsumā viena pati devusies pie tās. Taču laiks gāja, viņa neatgriezās, un visas manas bažas atkal pieņēmās agrākajā spēkā. Mokas pieauga ar katru mirkli, un, degdama nepacietībā gūt kādu skaidrību, es tomēr neiedrošinājos kaut ko uzsākt, lai nedarītu atklātībai zināmu soli, ko varbūt vēlāk vēlētos paturēt pilnīgā slepenībā. Nē, nekad mūžā es tā neesmu cietusi!

Beidzot, tikai pēc diviem es saņēmu divas vēstules reizē — no meitas un no... klostera priekšnieces. Meitas vēstulē bija pateikts vienīgi tas, ka viņa baidījusies no manas pretošanās viņas apņēmībai kļūt par mūķeni un tāpēc nav uzdrošinājusies ar mani runāt; tālākais bija tikai atvainošanās par to, ka viņa bez manas atļaujas pieņēmusi lēmumu, ko es nekādā ziņā nenosodītu, viņa piebilda, ja zinātu iemeslus, kuri uz to pamudinājuši, taču lūdz viņai tos neprasīt.

Klostera priekšniece man rakstīja, ka, redzēdama ierodamies jaunavu vienu pašu, viņa sākumā atteikusies to pieņemt, bet pēc iztaujāšanas uzzinājusi, kas tā tāda, un nodomājusi, ka izdarīs man pakalpojumu, vispirms dodot meitai patvērumu, lai neļautu viņai iet tālāk, uz ko tā šķitusi esam gatava. Klostera priekšniece, protams, izteikdama vēlēšanos atdot man meitu, tomēr, kā pieklājas viņas stāvoklim, iesaka man nepretoties nodomam, ko viņa uzskata par cieši izlemtu; viņa raksta arī, ka nav varējusi dot man ziņu agrāk, jo bijis ļoti grūti piespiest manu meitu rakstīt, tās nodoms bijis paturēt savu atrašanās vietu pilnīgā slepenībā. Cik nežēlīga ir bērnu nesaprātība!

Tūlīt pat devos uz šo klosteri un, kad biju runājusi ar tās priekšnieci, lūdzu viņai satikšanos ar meitu; Sesilu atsauca tikai ar lielām pūlēm, un viņa drebēja pie visām miesām. Es runāju ar viņu mūķeņu klātbūtnē un runāju vienatnē; vienīgais, ko nemitīgos asaru plūdos izdevās no viņas izdibināt, bija tas, ka viņa spējot būt laimīga tikai klosterī. Es nolēmu dot atļauju viņai tur palikt, taču pagaidām nekļūstot par novici, kā viņa pati to vēlētos. Baidos, ka de Valmona kunga un de Turvela kundzes nāve pārāk satraukusi meitenes prātus. Lai kā cienu mūķenes aicinājumu, es nespēju bez sāpēm un pat bez bailēm iedomāties savu meitu uz mūžu ieslēdzamies klosterī. Manuprāt, mums jau tāpat ir pietiekami daudz pienākumu lai mēs neizdomātu vēl jaunus, turklāt viņa nav tajos gados, kad varam izšķirt, ko mums pienākas darīt.

Manu apjukumu vēl vairo de Zerkūra kunga ļoti drīzā atgriešanās — vai vajadzētu atsacīties no tik izdevīgām laulībām? Kā gan lai gādā par bērnu laimi, ja nepietiek, ka to vēlamies un veltām tai visas pūles? Jūs man ļoti palīdzētu, ja pateiktu, ko būtu darījusi manā vietā; es nespēju ne par ko izšķirties, nevaru iedomāties neko tik briesmīgu kā citu cilvēku likteņu izlemšana, un šajā gadījumā baidos gan no soģa bardzības, gan mātes vājības.

Nemitīgi pārmetu sev, ka uzkrauju Jums jaunas ciešanas, rakstīdama par savējām, taču pazīstu Jūsu sirdi: vislielākais mierinājums pašai Jums ir tas, ko spējat dot tuvākajam.

Palieciet sveika, dārgā un godājamā draudzene; lielā nepacietībā gaidu Jūsu atbildi uz abiem maniem jautājumiem.

Parīzē 17 ... gada 13. decembrī

CLXXI VĒSTULE

DE ROZMONDA KUNDZE ŠEVALJĒ DAN SENI

Pēc tā, ko esat darījis man zināmu, cienītais kungs, atliek vienīgi raudāt un klusēt. Uzzinot tādas neģēlības, jānožēlo, ka esmu vēl dzīva; jākaunas būt sievietei, redzot, ka ir kāda, kas spēj tiktāl pagrimt.

Kas attiecas uz mani, cienītais kungs, esmu labprāt ar mieru nodot aizmirstībai un klusēšanai visu, kas saistīts ar šiem bēdīgajiem notikumiem un var izraisīt sekas. Es pat vēlētos, lai tie Jums nekad nesagādā citas bēdas kā vien tās, kas nav šķiramas no bēdīgās virsrokas, ko guvāt pār manu krustdēlu. Par spīti viņa kļūdām, kuras esmu spiesta atzīt, es jūtu, ka nekad nebeigšu skumt par viņa zaudējumu, taču manas neremdināmās sāpes būs vienīgā atriebība, ko Jums solu; lai Jūsu sirds novērtē tās lielumu.

Ja atļaujat izteikt manam vecumam piedienīgu spriedumu, kas nepavisam nav raksturīgs Jūsu gadiem, sacīšu, ka cilvēks, ja viņš izprastu savu īsto laimi, nekad to nemeklētu ārpus likuma un reliģijas noliktajām robežām.

Varat būt pārliecināts, ka es labprāt un droši glabāšu vēstules, kuras esat man uzticējis, taču lūdzu Jūsu atļauju tās neatdot nevienam, pat ne Jums, mans kungs, ja vien tās nav nepieciešamas Jūsu attaisnošanai. Es iedrošinos cerēt, ka neiebildīsiet pret šo lūgumu, jo tagad pats saprotat, cik dziļi dažkārt jānožēlo padošanās pat vistaisnīgākajām atriebības jūtām.

Es turpinu savus lūgumus pārliecībā par Jūsu augstsirdību un smalkjūtību; abu šo īpašību cienīga rīcība būtu nodot manās rokās arī de Volanžas jaunkundzes vēstules, kuras acīmredzot esat saglabājis un kuras, bez šaubām, Jūs vairs neinteresē. Es zinu, ka šī meitene ir ļoti vainīga Jūsu priekšā, taču nedomāju, ka Jūs vēlētos viņu sodīt; un kaut vai aiz cieņas pret sevi Jūs nepazemosiet to, kuru esat tā mīlējis. Man arī nav vajadzības piebilst, ka cieņu, ko nav pelnījusi meita, ir pelnījusi vismaz māte, šī godājamā sieviete, kuras priekšā Jums jāizpērk liela vaina, jo galu galā, lai cik maigas un skaidras mēģina iztēlot jūtas, tas, kurš pirmais tiecas savaldzināt godīgu un vienkāršu sirdi, ar to vien jau ir pirmais vainojams tās samaitāšanā un uz visiem laikiem paliek atbildīgs par tās turpmākajām kļūdām un nomaldiem.

Nebrīnieties, mans kungs, par tādu bardzību — tas ir visdziļākais manas patiesās cieņas apliecinājums. Jums uz to būs vēl lielākas tiesības, ja, izpildot manu vēlēšanos, paturēsiet stingrā slepenībā noslēpumu, kura atklāšana sabiedrībai nāktu par sliktu Jums pašam un būtu nāvīgs trieciens mātes sirdij, ko Jūs jau esat ievainojis. Beidzot, mans kungs, es vēlos izdarīt šo pakalpojumu savai draudzenei; un, ja man būtu kaut mazākās bažas, ka Jūs varētu man liegt šo mierinājumu, es lūgtu vispirms padomāt, ka tas ir vienīgais, ko esat man atstājis.

Man ir tas gods utt.

. .. pilī 17,4. gada 15. decembrī

CLXXII VĒSTULE

DE ROZMONDA KUNDZE DE VOL ANŽA KUNDZEI

Ja man, dārgā draudzene, vajadzētu meklēt Parīzē un gaidīt no turienes ziņas, ko Jūs man lūdzat_ attiecībā uz de Merteija kundzi, man nebūtu iespējams tās vēl sniegt, turklāt tās, bez šaubām, varētu būt tikai gluži neskaidras un nedrošas, taču esmu saņēmusi vēstis, ko nemaz negaidīju un nevarēju gaidīt; un tās ir pat pārlieku drošas. Ak, mīļā draudzene, kā šī sieviete Jūs ir krāpusi!

Man ir pretīgi sīkāk pārcilāt šo neģēlību kopojumu, taču, lai kas tiktu runāts, varat būt pārliecināta, ka tas vēl ir tālu no patiesības. Es ceru, dārgā draudzene, ka mani pietiekami pazīstat, lai ticētu maniem vārdiem, neprasot nekādus pierādījumus. Jums pietiks zināt, ka to ir milzīgs daudzums un ka tagad tie atrodas manās rokās.

Tikai ar lielām mokām es Jūs tāpat lūdzu, lai Jūs neprasāt pamatojumus padomam, ko no manis gaidāt attiecībā uz de Volanžas jaunkundzi. Es Jums iesaku nepretoties aicinājumam, ko viņa sevī atklājusi. Protams, nav tādu iemeslu, kas dotu tiesības piespiest cilvēku iestāties klosterī, ja viņš nejūtas aicināts, bet dažreiz tā ir liela laime, ja aicinājums atklājas; un Jūs redzat, ka Jūsu meita pati saka — Jūs viņu nenosodītu, ja zinātu, kādēļ viņa tā rīkojas. Tas, kurš iedveš mums jutās, zina labāk nekā mūsu niecīgais prāts, kas kuram pienākas; un bieži vien tas, kurš mums šķiet pierādām viņa bardzību, īstenībā ir viņa žēlsirdības apliecinājums.

Beidzot, mans padoms, kas, es jūtu, Jūs stipri apbēdinās — un tieši tāpēc es to dodu pēc ilgām pārdomām —, ir tāds: atstājiet de Volanžas jaunkundzi klosterī, jo viņa pati tā izlēmusi, drīzāk atbalstiet domu, pie kuras viņa acīmredzot nonākusi, nekā pretojaties tai; un, gaidot, kad viņas nodoms piepildīsies, nekavējieties atteikt laulības, kuras pagaidām esat atlikusi.

Kad esmu izpildījusi šos grūtos draudzības pienākumus, nespēdama tiem pievienot nekādu mierinājumu, man atliek tikai lūgt, dārgā draudzene, pažēlot mani un neko vairs nejautāt par šiem bēdīgajiem notikumiem: atstāsim tos aizmirstībai, kas tiem pienākas; un, nemeklējot nevajadzīgu skaidrību, kura sagādātu tikai ciešanas, pakļausimies Providences gribai un paļausimies uz tās gudrību, pat ja mums nav lemts to saprast. Palieciet sveika, mana dārgā draudzene!

. .. pilī 17 .., gada 15. decembrī

CLXXIII VĒSTULE

DE VOLANZA kundze de rozmonda kundzei

Ak, mana draudzene, kādā drausmu plīvurā Jūs ietinat manas meitas likteni! Un, šķiet, baidāties, ka es varētu mēģināt to noraut! Ko gan tas slēpj tādu, kas spētu plosīt mātes sirdi vairāk nekā aizdomas, kuru varā atstājat? Jo vairāk es domāju par Jūsu draudzību un iecietību, jo dziļākas kjūst manas mokas.: kopš vakardienas es neskaitāmas reizes esmu mēģinājusi atbrīvoties no nežēlīgajām šaubām un lūgt, lai Jūs man pasakāt visu bez saudzības un aplinkiem; un ik reizi es nodrebēju bailēs, atcerēdamās Jūsu lūgumu nevaicāt neko. Beidzot palieku pie domas, kas man atstāj kaut mazu cerību, un gaidu, ka Jūsu draudzība liegs Jums atraidīt manu lūgumu — pasacīt, vai es kaut aptuveni esmu sapratusi to, ko Jūs varētu man pasacīt; nebaidieties darīt zināmu visu, ko mātes mīlestība pārvarētu un ko vēl iespējams labot. Ja mans posts iet pāri šim mēram, esmu ar mieru, ka atbildēsiet vienīgi ar klusēšanu; tad, lūk, kas man jau zināms un ciktāl var sniegties manas bailes.

Mana meita bija aizrāvusies ar ševaljē Dansenī, un, kā man pateica, viņa nonākusi tiktāl, ka pieņēmusi viņa vēstules un pat atbildējusi uz tām; taču biju pārliecināta, ka man izdevies panākt, lai šiem bērnišķīgajiem maldiem nebūtu nekādu bīstamu seku, bet šobrīd, kad baidos par visu, pieņemu, ka manu modrību bija iespējams piemānīt un ka savaldzinātā meitene savos maldos ir gājusi līdz galam.

Atceros vēl dažus apstākļus, kas varētu apstiprināt šīs bažas. Es Jums rakstīju, ka Sesilai kļuva slikti, kad viņa uzzināja, kāda nelaime piemeklējusi de Valmona kungu; varbūt šīs jūtelības iemesls bija doma par briesmām, kādām duelī sevi pakļāva Dansenī. Kad vēlāk viņa tik ilgi raudāja, uzzinājusi visu, ko runā par de Merteija kundzi,

tās varēja būt nevis ciešanas par draudzenes nelaimi, bet gan greizsirdības mokas vai sarūgtinājums par mīļotā neuzticību. Viņas pēdējo soli, manuprāt, var izskaidrot ar to pašu iemeslu. Cilvēks bieži iedomājas saklausām Dieva aicinājumu tikai tāpēc, ka ir sacēlies pret cilvēkiem. Beidzot, pieņemot, ka šie fakti atbilstu īstenībai un ka Jūs to zināt, varu arī pieņemt, ka Jums, bez šaubām, tie varētu likties pietiekami, lai dotu man bargu padomu.

Tomēr, ja būtu tā, es, meitu nosodīdama, tomēr uzskatītu par savu pienākumu likt lietā visus līdzekļus, lai paglābtu viņu no mokām un no briesmām, ko sevī slēpj šķietams un drīz gaistošs aicinājums. Ja Dansenī kungs nav zaudējis pēdējās goda jūtas, viņš neatteiksies izlabot kļūdu, kuras vienīgais vaininieks ir, un, beidzot, es būtu tiesīga pieņemt, ka laulības ar manu meitu ir tik izdevīgas, ka viņam, tāpat kā viņa ģimenei, varētu tikai glaimot.

Tā, dārgā un godājamā draudzene, ir mana vienīgā atlikusī cerība; pasteidzieties to apstiprināt, ja iespējams. Varat iedomāties, cik ļoti es ilgojos pēc Jūsu atbildes un cik drausmīgs trieciens būs Jūsu klusēšana.*

Es jau gatavojos aizzīmogot vēstuli, kad ieradās kāds paziņa un izstāstīja, cik briesmīgu kaunu vakar piedzīvojusi de Merteija kundze. Tā kā pēdējās dienās neesmu nevienu sastapusi, par šo notikumu nekā nezināju; te būs stāsts, kādu to dzirdēju no aculiecinieka.

Aizvakar, ceturtdien, de Merteija kundze, pēc atgriešanās no laukiem, devusies uz Itāliešu komēdiju, kur viņai ir sava loža; viņa tur bijusi viena, un — tas viņai, jādomā, šķitis visai neparasti — neviens vīrietis izrādes laikā nav viņu apmeklējis. Dodoties prom, viņa, kā parasti, iegājusi mazajā salonā, kas jau bijis ļaužu pilns; tūlīt sākusies sačukstēšanās, taču viņa, liekas, nav iedomājusies, ka tai ir kāds sakars ar viņu. De Merteija kundze ieraudzījusi brīvu vietu uz dīvāna un tur apsēdusies, taču visas sievietes, kas tur jau sēdējušas, uzreiz piecēlušās, it kā būtu iepriekš sarunājušas, atstādamas viņu pilnīgi vienu. Šī rīcība, kas paudusi vispārēju nicinājumu, izpelnījusies vīriešu piekrišanu, sačukstēšanās kļuvusi aizvien skaļāka, pārejot, kā stāsta, nievājošos izsaucienos.

Lai pazemojums būtu pilnīgs, viņai par nelaimi, de Pre-vāna kungs, kurš kopš savas dēkas nekur nebija rādījies,

Sī vēstule palikusi bez atbildes.

tajā pašā brīdī iegājis mazajā salonā. Tikko ieraudzījuši, visi — gan vīrieši, gan sievietes — ielenkuši viņu un sirsnīgi apsveikuši; un varot sacīt, ka publika viņu gandrīz stumšus piestūmusi blakus de Merteija kundzei, izveidojot ap abiem loku. Apgalvo, ka viņa izturējusies tā, it kā neko neredzētu un nedzirdētu, viņas sejā neesot nodrebējis ne vaibsts! Tomēr domāju, ka tas ir pārspīlēts. Lai kā būtu, šī patiesi pazemojošā situācija turpinājusies līdz pat brīdim, kad pieteikta viņas kariete; un, viņai aizejot, nievājošie izsaucieni vēl pieņēmušies spēkā. Ir briesmīgi būt šās sievietes radiniecei. Tajā pašā vakarā de Prevāna kungu ļoti sirsnīgi uzņēmuši visi viņa pulka virsnieki, kas tur ieradušies, un nav nekādu šaubu, ka viņš drīz atgriezīsies dienestā un atgūs virsnieka pakāpi.

Tas pats cilvēks, kas man visu to tik sīki pavēstīja, vēl teica, ka de Merteija kundzei nākamajā naktī sācies ļoti stiprs drudzis, par kura iemeslu sākumā pieņēmuši mokošo stāvokli, kas viņai bijis jāpārdzīvo; taču kopš vakarvakara esot zināms, ka viņa saslimusi ar bakām ļoti bīstamā veidā. īstenībā es domāju, ka viņa varētu būt laimīga, ja nomirtu. Vēl runā, ka šis notikums viņai varbūt loti kaitēs prāvā, kuru drīzumā iztiesās un kurā, kā stāsta, viņai būtu nepieciešama liela pretimnākšana.

Palieciet sveika, mana dārgā un godājamā draudzene. Visos šajos notikumos skaidri redzu, ka ļaunie tiek sodīti; tomēr te nesaskatu nekādu mierinājumu viņu nelaimīgajiem upuriem.

Parīzē 17 ... gada 18. decembrī

CLXXIV VĒSTULE

ŠEVALJĒ DANSENl DE ROZMONDA KUNDZEI

Jums ir taisnība, kundze, un es, protams, nenoraidīšu neko, kas atkarīgs no manis un kas Jums kaut kādā ziņā šķiet vēlams. Sūtījumā, ko man ir tas gods Jums adresēt, atradīsiet visas de Volanžas jaunkundzes vēstules. Ja Jūs tās lasīsiet, varbūt brīnīsieties, kā iespējams tāds nevainības un nodevības mistrojums. Vismaz mani tas pārsteidza visvairāk, kad šis vēstules nupat pēdējo reizi pārlasīju.

Bet galvenais — vai gan var neizjust vislielāko riebumu

pret de Merteija kundzi, atceroties, ar kādu baismu patiku viņa nopūlējās, lai sagandētu tādu bezvainību un vientiesību.

Nē, manī vairs nav mīlestības. Nekas vairs nav palicis no tik necienīgi nodotām jūtām; un ne jau to dēļ es gribu attaisnot de Volanžas jaunkundzi. Un tomēr — vai gan šī tik vienkāršā sirds, tik maigais un pakļāvīgais raksturs nebūtu vēries pretī labajam vēl vieglāk, nekā ļāva sevi nomaldināt ļaunajam? Vai gan kāda meitene, tikko atstā jusi klosteri, bez pieredzes un gandrīz bez kādām savām domām, nespēdama atšķirt sabiedrībā labu no ļauna, kā tas notiek gandrīz vienmēr, — vai gan kāda meitene, es atkārtoju, spētu vairāk pretoties tik noziedzīgām viltībām? Ak, lai izjustu žēlsirdību, pietiek padomāt, cik daudzi apstākļi, pār kuriem mums nav varas, izšķir, vai mūsu jūtas uzplauks daiļumā vai tiks samaitātas. Tātad Jūs, kundze, spriedāt par mani pareizi, pieņemdama, ka de Volanžas jaunkundzes kļūdas, kas mani dziļi aizskāra, tomēr it nemaz nemudina uz atriebību. Pilnīgi pietiek ar to, ka esmu spiests atsacīties no mīlestības uz viņu! Naids man būtu pārmērīga nasta.

Man nebija nekādas vajadzības iepriekš ilgi prātot, lai izlemtu, ka visam, kas attiecas uz viņu un varētu viņai kaitēt, jāpaliek uz mūžīgiem laikiem dziļā noslēpumā. Ja varēja likties, ka es mazliet vilcinājos, pirms izpildīju Jūsu vēlēšanos, pieņemu, ka varu neslēpt iemeslu. Vispirms gribēju būt drošs, ka nelaimīgā dēka man nesagādās nekādas nepatikšanas. Toreiz, kad lūdzu Jūsu iecietību, uz kuru, manuprāt, biju tiesīgs cerēt, baidījos, ka Jums varētu likties — es to vēlos nopirkt par šādas piekāpības cenu; un, būdams pārliecināts par savas rīcības godīgumu, atzīstos, biju tik iedomīgs, ka gribēju, lai Jums nekas tāds pat neienāktu prātā. Ceru, ka piedosiet šo varbūt pārliecīgo jūtelību, saprotot, ka tās pamatā ir mana godbijība un vēlēšanās iemantot Jūsu cieņu.

Tādu pašu jūtu mudināts, lūdzu no Jums pēdējo žēlastību — būt tik laipnai un darīt man zināmu, vai, jūsuprāt, esmu izpildījis visus pienākumus, kādus man varēja uzlikt nelaimīgie apstākļi, kuros biju nonācis. Kad šajā ziņā jutīšos mierīgs, tālākā rīcība man ir skaidra. Došos uz Maltu — došos turp priecīgu prātu un svēti pildīšu solījumus, kas mani šķirs no pasaules, ar kuru jau tik jaunos gados man ir tik daudz iemeslu būt nemierā; beidzot, došos turp, lai zem svešatnes debesīm izgaisinātu

domas par bezgaldaudzajām neģēlībām, kuras atceroties mana dvēsele var tikai skumt un novecot.

Palieku, kundze, dziļā cieņā Jūsu ļoti padevīgs utt.

Parīzē 17... gada 26. decembrī

CLXXV VĒSTULE

DE VOLANŽA KUNDZE DE ROZMONDA KUNDZEI

De Merteija kundzes liktenis, mana dārgā un godājamā draudzene, beidzot šķiet piepildījies, un tas ir tāds, ka pat viņas vislielākie ienaidnieki svārstās starp nicinājumu, kādu viņa pelnījusi, un līdzjūtību, ko viņa iedveš. Man tiešām bija taisnība, kad rakstīju Jums, ka viņa varētu būt laimīga, ja nomirtu no bakām. Tiesa, viņa izveseļojusies, taču ir briesmīgi sakropļota, turklāt zaudējusi vienu aci. Pati saprotat, ka neesmu viņu redzējusi, bet man tika stāstīts, ka viņa kļuvusi patiešām atbaidoša.

Marķīzs de..., kas nekad nepalaiž garām izdevību pateikt kādu dzēlību, vakar, par viņu runājot, sacīja, ka slimība viņu apvērsusi otrādi un tagad dvēsele esot redzama sejā. Nelaimīgā kārtā visi šos vārdus uzskatīja par trāpīgiem.

Vēl kāds notikums pievienojās viņas nelaimju un kļūdu nastai. Aizvakar iztiesāja viņas prāvu, un viņa zaudēja visu līdz pēdējam. Viņai piesprieda maksāt tiesas izdevumus, zaudējumus un procentus par labu nepilngadīgajiem mantiniekiem, tā ka nelielo īpašuma daļu, ko prāva neskāra, šie izdevumi izputināja, un ar to vēl nepietika.

Tikko viņa, vēl būdama nevesela, šo vēsti uzzinājusi, steigā sakravājusies un naktī viena pati aizbraukusi ar pasta ratiem. Viņas ļaudis šodien stāsta, ka neviens nav gribējis viņai sekot. Domā, ka de Merteija kundze aizceļojusi uz Holandi.

Šī aizbraukšana sacēla vēl lielāku traci nekā viss pārējais; viņa paņēmusi līdzi briljantus, kuri bijuši ļoti vērtīgi un kuriem vajadzējis palikt vīra mantojumā, savas sudrablietas un rotas, visu, ko spējusi aizvest, turklāt atstājusi gandrīz piecdesmittūkstoš livru parādu. Tas ir īsts bankrots.

Rīt ģimene sapulcēsies, lai izlemtu, kā kārtot lietas ar kreditoriem. Kaut arī esmu visai attāla radiniece, piedāvāju savu palīdzību, taču sanākšanā nepiedalīšos, jo man jābūt klāt kādā vēl skumjākā ceremonijā. Rīt mana meita dod novices solījumu. Ceru, ka Jūs, dārgā draudzene, neesat aizmirsusi, ka man nav cita pamata uzskatīt šo lielo upuri par nepieciešamu kā vien Jūsu klusēšana attiecībā pret mani.

Apmēram pirms divām nedēļām Dansenī kungs atstāja Parīzi. Stāsta, ka viņš došoties uz Maltu un esot nodomājis tur palikt. Varbūt vēl ir laiks viņu aizkavēt? .., Mīļā draudzene! Vai tiešām mana meita ir tā nogrēkojusies? ... Bez šaubām, Jūs piedosiet mātei, kas tikai ar lielām pūlēm spēj pieņemt tādu drausmīgu pārliecību.

Kāds ļauns liktenis pēdējā laikā mani vajā, laupīdams visdārgākos cilvēkus! Manu meitu un manu draudzeni!

Kurš gan spētu nenodrebēt, iedomājoties, cik briesmīgas nelaimes var celties no viena vienīga bīstama sakara! Un cik daudz ciešanu aiztaupītos, ja mēs vairāk padomātu! Kura sieviete gan nebēgtu, izdzirdusi pirmo vārdu no pavedēja mutes? Kura māte nenodrebētu, ieraudzīdama, ka viņas meita iedziļinājusies sarunā nevis ar viņu, bet ar kādu citu? Bet šīs nokavētās gudrības nāk tikai tad, kad nelaime jau notikusi; un viena no vissvarīgākajām un varbūt ari vis vienprātīgāk pieņemtajām patiesībām mūsu apšaubāmo paražu virpulī tiek atstumta un aizmirsta.

Palieciet sveika, dārgā un godājamā draudzene; šajā brīdī jūtu, ka mūsu prāts, kas ir tik nepilnīgs, ka nespēj novērst nelaimes, ir vēl nespēcīgāks, kad gaidām no tā mierinājumu.[45]

Parīzē 17 ... gada 14. janvārī

Šobrīd nevaram nedz pastāstīt de Volanžas jaunkundzes turpmākos piedzīvojumus, nedz arī darīt zināmus drūmos notikumus, kas iegrūda de Merteija kundzi galējā postā vai arī sodīja viņu ar visu bardzību.

Varbūt kādreiz mums būs atjauts šo stāstu papildināt, taču šajā sakarā nevaram dot nekādus solījumus. Un, kad mums tāda iespēja radīsies, tomēr uzskatīsim par savu pienākumu vispirms uzzināt lasītāju spriedumu — viņiem taču nav iemesla interesēties par šiem notikumiem tā, kā interesējamies mēs. Izdevēja piezīme

Andrē Moruā

LAKLO. BĪSTAMIE SAKARI

Tā ir grāmata ar neparastu likteni. «Bīstamie sakari» ir slavens romāns, kas tiek uzskatīts par vienu no skaistākajiem franču literatūrā. Un tomēr tās autora vieta literatūras vēsturē ilgu laiku bija neievērojama, reizēm viņš vispār netika pieminēts. Sentbēvs, kas ir rakstījis arī par vismazāk pazīstamajiem literātiem, viņam veltījis vienīgi dažus vārdus; Fagē savās 18. gadsimta autoru studijās atstājis Laklo novārtā. Citi «Bīstamos sakarus» atzinuši, bet kā nolādētu grāmatu, kura ož pēc sēra. Žids lielījās, ka mīl to, bet tā, it kā lielītos ar draudzību, ko noslēdzis ar sātanu.

Vai tiešām šis darbs ir skandalozs? Tas sarakstīts tīrā, skaidrā valodā, kas atgādina Rasina, Larošfuko un vietām pat Bosiē (es varētu citēt piemērus) valodu. Tajā nav neviena nepiedienīga vārda un pārdrošas situācijas un ainas ir attēlotas ar mūsu laikabiedrus pārsteidzošu smalkjūtību. Salīdzinājumā ar katru Hemingveja, Koldvela vai Fransuāzas Sagānas lappusi Laklo darbs liekas šķīstām dvēselēm piemērots. Tad kālab viņš iemantojis gan literatūras pazinēju apbrīnu, gan iedvesis tādas bailes un sašutumu? Tieši to mēģināsim izskaidrot.

I. Autors

Laklo, pareizāk sakot, Šoderlo de Laklo, pieder pie rakstniekiem, kam par savu slavu jāpateicas vienai vie-nīgai grāmatai. Bez «Bīstamajiem sakariem» viņš būtu aizmirsts pilnīgi un galīgi. Garīgā ziņā viņš bija līdzīgs Stendālam, gatavs uz katru pārdrošību, bet mūžu pavadīja it kā maskā tērpts un grūti saprotams. Ir zināms, ka viņš bijis atturīgs, asprātīgs, taču ne visai laipns «gara auguma kalsns kungs dzeltenīgu seju, vienmēr ģērbies melnās drēbēs». Pat Stendāls, kas sastapa Laklo viņa mūža novakarē, atceras vecu artilērijas ģenerāli galvenā štāba ložā Milānā. «Pret šo ģenerāli,» viņš raksta, «es izturējos ar sevišķu goddevību «Bīstamo sakaru» dēļ.»

Jaunā leitnanta Laklo dzīvē nekas neliecināja, ka viņš spētu radīt franču Lovelasu. Laikā no 1769. līdz 1775. gadam viņš bija virsnieks Grenoble — vienā no tiem franču garnizoniem, kur dzīve ritēja sevišķi jautri. Viņš vēroja vietējo aristokrātiju un tās visai vaļīgos tikumus. «Jaunekļi pieņem naudu no bagātajām mīļākajām un par to gan grezni ģērbjas, gan uztur nabadzīgās mīļākās.» Taču Laklo nepiederēja pie cilvēkiem ar tādu uzvedību. Viens no viņa biogrāfiem apgalvo, ka pa to laiku, kad Stendāls karojis intendantūrā, Laklo nodarbojies ar informācijas vākšanu mīlestībā. Viņam patika sarunāties ar dāmām un uzklausīt to noslēpumus. Sievietes labprātāk izkrata sirdi vērotājam, kas nepiedalās cīņā, nekā izcilam iekarotājam un mīļuprāt atklāj tam savas dēkas. Henrijs Džeimss, Marsels Prusts un pat Tolstojs daudz guvuši no sieviešu gossip. Dažkārt lieli romāni top no sīkām tenkām.,

Laklo apbrīnoja Ruso un Ričardsonu. Viņš lasīja un pārlasīja «Klarisu Hārlovu», «Jauno Eloīzu» un «Tomu Džonsu». Tā viņš mācījās romāna tehniku. Grenoblē netrūka nedz personāža, nedz interesantu notikumu. Pastāv doma, ka marķīzes de Merteijas prototips ir kāda marķīze — de Latūra di Penmontobāna. Ja «Sakari» jāuzskata par Grenobles aristokrātijas patiesu attēlojumu 18. gadsimtā, tā ir bijusi drausmīgi samaitāta. Taču romānisti rāda kā sabiedrības tikumus to, kas «īstenībā ir tikai pārdesmit nelgu un palaistuvju tikumi». Pārējie pilsētnieki dzīvoja normālu ģimenes dzīvi, taču tā bija slēpta svešām acīm, turpretī saujiņa ciniķu un brunču mednieku ar savām dēkām kļuva par vielu gan sarunām, gan avīzēm.

Jāpiebilst, ka Laklo, kas muižnieka titulu bija ieguvis

gadījuma pēc, turklāt nesen, nevarēja ciest «augstāko sabiedrību» un labprāt izklāstīja tās nejaucības. 1782. gadā daudzos zem sarūgtinājuma jau gruzdēja revolūcija. Nabadzīgi virsnieki, kāds bija arī Laklo, turēja ļaunu prātu uz dižcilšiem, kuru militārā karjera bija netaisnīgi viegla. Viņam neļāva pat doties uz Ameriku iegūt slavu kopā ar Rošambo. Tādu iespēju pietaupīja augstdzimušajiem — Segīriem, Lozāniem, Noeijiem. «Bīstamie sakari» atgādina «Figaro kāzas»: tas ir pamflets pret amorālu, varenu un apskaustu šķiru. Laklo sargājās rakstīt par politiku, bet lasītājs jūt nicinājumu un izdara secinājumus.

Grāmata sacēla lielu troksni. Jau Laklo dzīves laikā laida klajā piecdesmit tās izdevumus. Tika meklēti varoņu prototipi. Toreiz, kad aristokrātija bija tikpat revolucionāra kā buržuāzija, tāds sprādziens to patīkami saviļņoja. Liekas savādi, ka sabiedrības šķira — tiklab aristokrātija, kā arī buržuāzija — vairāk ciena ļaudis, kas tos paļā, nekā slavas dziesmu dziedātājus. Gan Versaļā, gan Parīzē visi vēlējās iepazīties ar autoru. Viņa pulkvedis jutās nobažījies. Virsnieks, kas raksta romānus un ir ciniķis... Tas šķita nenopietni, taču Laklo bija lielisks artilērists. Lielgabals deva ceļu romānam. Tika izteikta nožēla, ka tēlojums ir tik melns; slavēja kaislību pazīšanu, stilu, prasmi savīt intrigu, mākslu radīt spilgtus tēlus.

Visvairāk jābrīnās par to, ka tāds apdāvināts autors pēc sava triumfa pārstāja rakstīt. Viņš bija ģeniāls amatieris un atkal kļuva par provinces virsnieku. Vēl vairāk jābrīnās, ka šis viltnieks, šis jūtu Makiavelli, apprecējās un kļuva par uzticīgu, sirsnīgu un maigu vīru. Četrdesmit trīs gadu vecumā viņš Larošelā ievēroja Solanžu Mariju Diperrē jaunkundzi — Francijas admirāļa māsu. Viņa bija lasījusi «Bīstamos sakarus» un sacījusi: «Laklo kungs nekad nespers kāju mūsu viesistabā.» Šie jaunavas vārdi tika atstāstīti Laklo. «Nepaies ne pusgads,» viņš atbildēja, «un es apprecēšu Diperrē jaunkundzi.»

Vismaz tas atgādināja «Sakaru» varoni Valmonu. Laklo paveda Solanžu Diperrī un pagādāja viņai bērnu, taču «izlaboja kļūdu», viņu apprecot, kas nepavisam vairs nebija Valmona stilā, un kļuva par sevišķi sentimentālu vīru. «Nu jau gandrīz divpadsmit gadus,» viņš vēlāk rakstīja sievai, «esmu Tev pateicīgs par savu laimi. Pagātne ir nākotnes ķīla. Esmu laimīgs, redzot, ka Tu jūties mīlēta, bet atļauj atgādināt, ka jau divpadsmit gadus Tev vajadzēja būt par to pārliecinātai.» Viņš slavēja

laulāto draudzeni, apgalvodams, ka viņa ir «dievināma mīļākā, lieliska sieva un maiga māte». Vai viņa kļūst tukla? «Jo vairāk Tevis ir, jo labāk.»

Lūk, tāds ir Lovelass ģimenes lokā. Viņš pat lolo ieceri uzrakstīt vēl vienu romānu, kurā pierādītu, ka laime iespējama vienīgi ģimenē. Taču Laklo šo nodomu atmeta, jo bez romantiska sižeta bija pārāk grūti ieinteresēt lasītājus. Viņam, bez šaubām, bija taisnība. Tieši laimīgas laulības mēdz būt sliktu romānu pamatā. Andrē Žids priecājās, ka Laklo atsacījies no savam talantam tik neatbilstoša plāna, un netic, ka brīnumainais sātanisko varoņu radītājs varētu no sirds mīlēt tikumību. «Nav nekādu šaubu,» Žids raksta, «ka Laklo vienmēr ir gājis rokrokā ar sātanu.» Es par to neesmu tik pārliecināts. Laklo gluži vienkārši saprata, ka sātans palīdzēs iekvēlināt lasītāju interesi. Viņš pats ir teicis: «Kad biju uzrakstījis dažus dzejoļus un iemācījies tādu amatu, ar kādu nekur tālu nevar tikt, nolēmu sarakstīt grāmatu, kas izlauztos ārpus parastajiem ietvariem, saceltu troksni un būtu pasaulē slavena vēl tad, kad mans mūžs jau būs beidzies.» Ja tāds bija viņa mērķis, tas tika sasniegts.

Vikonts de Noeijs, Laklo apbrīnotājs, ieveda viņu Or-leānas hercoga sabiedrībā, kurš Laklo padarīja par sekretāru dažādos uzdevumos. Revolūcijas laikā, strādādams pie šā prinča, kuru pūlējās ietekmēt (cik nu bija iespējams ietekmēt tik grozīgu prātu), viņš vērpa diezgan «velnišķīgas» intrigas pret karali un karalieni. Hercogs cerēja izmantot jukas, lai gāztu valdnieku un iegūtu pavaldonību. Laklo viņu uzmundrināja un centās palīdzēt.

Viņa slepenās kaislības bija visvētrainākās. Laklo iestājās jakobīņu klubā un kļuva par ievērojamu tā locekli. 1792. gadā Dantons viņu sūtīja uz armiju, ko komandēja vecais maršals Likners, lai novērstu šā svešzemnieka nodevību. Būdams lielisks virsnieks, Laklo reorganizēja armiju un sagatavoja uzvaru pie Valmī. Taču viņa pavēlnieka Dimurjē nodevība meta ēnu arī uz Laklo, un viņš tika apcietināts. Devītais termidors (tad krita Robespjērs un beidzās terors) viņu izglāba no giljotīnas. Bonaparta laikā viņš- tika iecelts par brigādes ģenerāli, komandēja Reines armijas, vēlāk — Itālijas armijas artilēriju. 1803. gadā viņš atradās Mirā korpusā Neapolē un viņam uzdeva Tarentas aizstāvēšanu. Tur Laklo saslima ar dizentēriju un nomira. Dīvains liktenis talantīgam karavīram, kas padarījis savu vārdu slavenu vienīgi ar izcilu romānu.

Šķiet gluži dabiski, ka «Klarisas Hārlovas» cienītājam rodas iecere rakstīt romānu vēstulēs. Tā ir mazliet samākslota forma. Dzīves svarīgākie notikumi parasti risinās sarunās un darbībā. Taču vēstulēs tos var atstāstīt un aprakstīt. Tas dod autoram iespēju parādīt savu asredzību un asprātību. Ik vēstulē ir reizē gan tas, ko raksta, gan tas, ko slēpj. Tā nodod un atmasko. Laklo ļoti lepojas ar savu varoņu stila atšķirībām. Taču tās nav tik pārsteidzošas, kā viņam pašam likās. Visi izsakās lieliskajā franču stilā, kāds bija raksturīgs 18. gadsimtam, kad klosteri tikko atstājusi jaunava rakstīja tā, ka pamet kaunā mūsdienu rakstniekus.

Šajā grāmatā saduras divas personāža grupas: briesmoņi un upuri. Pie briesmoņiem pieder marķīze de Merteija, netikumīga, ciniska un neģēlīga aristokrāte, kura atriebības dēļ bez svārstīšanās pārkāpj visus noteikumus, kas citiem nozīmē morāli; un vikonts de Valmons, sieviešu pavešanā izveicīgs profesionāls donžuāns bez sirdsapziņas, kurš bieži pilda de Merteija kundzes gribu un reizēm saceļas pret viņu. Upuri ir skaistā, pilsoniskā, dievbijīgā un tiklā prezidenta (le Turvela kundze, kura vēlētos mierīgi mīlēt savu vīru; jaunā, nepieredzējusī un, pašai to neapzinoties, jutekliskā Sesila de Volanža, ko māte grib izprecināt «vecajam» grāfam de Zerkūram (tam ir trīsdesmit seši gadi), bet kas mīl jauno ševaljē Dansenī; un, beidzot, Dansenī, kurš mīl Sesilu, bet kuru de Merteija kundze nemīlēdama padara par savu mīļāko.

Tātad sakari ir daudzi un samudžināti: Žerkūrs, kam jāprec mazā Volanža, bijis de Merteija kundzes mīļākais un viņu piekrāpis. Viņa vēlas atriebties un šajā nolūkā izmanto de Valmonu, kas arī ir viņas bijušais mīļākais, taču palicis draugs. De Merteija kundzes un de Valmona attiecībās nav ne mazākās liekulības. Viņi kopā guvuši baudu un varbūt gūs vēl; tas viss notiek bez jebkādas kaisles. Viņi vienojas par kopīgu rīcību, kā būtu varējuši vienoties laupītāji — bez savstarpējas uzticēšanās, bet ar cieņu pret otra izveicību.

Ko prasa de Merteija kundze? Lai Valmons paved Sesilu de Volanžu un padara viņu par savu mīļāko pirms laulībām ar Žerkūru. Tādējādi Žerkūram būtu lemta galīga muļķa loma, turklāt Valmonam neliktos nepatīkami izpildīt lūgto pakalpojumu — tieši pretēji. Sesilai ir piec-

padsmit gadu, viņa ir tiešām skaista — kālab tad nenoplūkt rozes pumpuru? Taču sākumā Valmons nemaz nav sajūsmināts par tādu iespēju. Pavest vientiesīgu, galīgi nezinošu meiteni? Tas ir viņa talanta necienīgi. Viņš uzsācis citu uzbrukumu, kas sola lielāku slavu un baudu: iekarot nepieejamo, svēto, tikumīgo prezidenta de Turvela kundzi. Piespiest šo Dieva bijātāju padoties — lūk, tādu mērķi viņš vēlas sasniegt. Viņa stratēģijā paredzēts runāt nevis par mīlestību, bet par reliģiju. Cerēdama_ pievērst Valmonu ticībai, viņa ir ar mieru to pieņemt. Sātans izliekas par svēto vientuļnieku. Vientuļnieks papūlēsies kļūt par mīļāko.

Drīzumā savijas trīs intrigas. Jaunais Dansenī, ko Se-silas māte izraida no sava nama, uztic Valmonam vēstules, lai viņš tās nodotu Sesilai. Iespēja piekrāpt draugu vērš pikantāku iespēju pavest vientiesīgu meiteni. Valmons iekāro mazo Sesiiu. Aizbildinādamies ar nepieciešamību nodot viņai Dansenī vēstules, viņš naktī iekļūst jaunavas istabā, nolaupa skūpstu, pēc tam vēl daudz ko vairāk un tā kļūst par mīļāko apburošai meitenei, kura galīgi neapjēdz, kas ar viņu notiek, jo viņas miesa atbild Valmona glāstiem, bet sirds paliek uzticīga Dansenī.

Šī uzvara nepavisam neliedz Valmonam turpināt nelaimīgās prezidenta kundzes lenkšanu. Beidzot viņš tiek tiktāl, ka sāk runāt par mīlestību. Viņa mēģina bēgt; pretošanās iekvēlina Valmona iekāri. Viņam ir pilnīgs pamats cerēt uz veiksmi, jo nabaga sieviete ir neglābjami iemīlējusies. Kā gūt galīgo uzvaru? Visvecākie paņēmieni ir vislabākie. Valmons tēlo izmisumu. Viņš apgalvo, ka iestāsies klosterī. Tad de Turvela kundze viņu pieņem. «Vai nu iegūšu jūs, vai miršu!» viņš izsaucas un, tā kā viņa joprojām vairās, drūmi nočukst: «Lai tad nāk nāve!» Viņa zaudē samaņu un krīt Valmona apkampienos. Viņš ir uzvarējis.

Upuri ir iegrūsti postā. Vainīgajiem sit atmaksas stunda. Prezidenta kundze padodamās domā, ka izglābj Valmonu. Šķiet, viņš šo sievieti patiesi mīl. Bet kā gan lai Merteija pieļautu tikuma vai kaisles uzvaru? Marķīze apsmej Valmonu un piespiež viņu pieņemt noteikumu, ka viņš pametīs prezidenta kundzi. Tāds noteikums Valmonu satracina; viņš atstās prezidenta kundzi un atgūs de Merteiju. Aiz tīras patmīlības, aizsūtīdams de Merteija kundzes diktētu nedzirdēti brutālu vēstuli, viņš pamet tikko iekaroto brīnišķīgo sievieti. Dziļi vīlusies un izmisusī de Tur-vela kundze noslēdzas riebumā pati pret sevi un drīz aiz sirdēstiem nomirst.

Taču de Merteija saķildojas ar Valmonu un atklāj Dan-senl patiesību par Sesilu de Volanžu. Dansenī izaicina Valmonu uz divkauju un nogalina viņu. Apkaunotā Se-sila iestājas klosterī. Paliek Merteija. Arī viņa tiks bargi sodīta. Kādā prāvā jāizšķiras, vai viņai paliks visa viņas manta; marķīze prāvu zaudē un tiek izputināta. Merteija saslimst ar bakām; viņa paliek dzīva, taču ir pilnīgi sakropļota, zaudē vienu aci un kļūst galīgi pretīga. «Ak, dižā Nemezīda!» lords Bairons izsauktos. «Kurš gan spētu nenodrebēt, iedomājot, cik briesmīgas nelaimes var izcelties no viena vienīga bīstama sakara!» Tā beidzas šī stipri amorālā moralizēšana. Skatuve ir īsts līķu klājiens. Nāk prātā «Hamleta» noslēgums.

III. Mīlestība ir karš

Vai šīs cietsirdīgās dēkas varētu atbilst patiesībai? Nav šaubu, tāiaika tikumi bija visai brīvi. Augstākajā sabiedrībā vīrs un sieva redzējās reti. Viņi dzīvoja vienā namā, un tas bija viss. Dziļas jūtas tika uzskatītas par neparastu parādību, tās šķita smieklīgas. Divi viens otram pārāk dedzīgi pieķērušies mīlētāji izplatīja ap sevi «māk-siotību un garlaicību». Viņi neievēroja spēles noteikumus. Tādas ārkārtējas izlaidības gaisotnē morāle izzuda un sabiedrība ieguva. «Vīriešu un sieviešu koķetērija,» saka Bezanvals, «uzturēja sabiedrībā dzīvīgumu un diendienā deva vielu sarunām par pikantiem piedzīvojumiem.» Nekādas greizsirdības: «Vīrietis un sieviete viens otram patīk; viņi nododas mīlestībai, izšķiras un satiekas atkal.»

Taču šis raganu dancis notiek diezgan lielā slepenībā. Sabiedrībā viss — stāja, manieres un valoda — nezaudē cienīgumu. Vaļības, ko atļaujas rīcībā, nekad neatspoguļojas vārdos. «Laklo romānā pat vissatraucošākajās situācijās varoņi runā Marivo valodā.» Šķietamība paliek nevainojama. Vīrs, kas pārsteidz sievu, laipni saka: «Cik jūs esat nepiesardzīga, kundze! Ja tas būtu kāds cits, nevis es...» Jāteic, ka tajā laikā angļu aristokrātija bija tikpat mazā mērā klīrīga kā franču augstākās aprindas. Dažā ziņā Valmons atgādina Baironu, kas turklāt bija lasījis Laklo un pūlējās atdarināt viņa varoni.

Pārlasiet Bairona un lēdijas Melburnas saraksti. Redzēsiet, ka par mīlas dēkām viņi raksta tādā pašā garā

kā Valmons un de Merteija kundze. Viņu attieksme pret upuriem ir tikpat nekautra un vienaldzīga. Viņu problēmas skar nevis jūtas, bet tehniku. Kas jāsaka un kas jādara, lai sieviete padotos? Tā ir taktika, nevis mīlestība. Atšķirība ir vienīgi tā, ka Bairons nav tik cietsirdīgs savā neatlaidībā kā Valmons. Reizēm viņš aiz žēlsirdības saudzē kādu padoties gatavu sievieti, piemēram, lēdiju Frensisu Vebsteru. Dažkārt viņa spēlē piedalās arī jūtas. Bairons samaitā savu pusmāsu Augusti, taču mīl viņu.

De Merteija kundze turpretī nepazīst nedz žēlsirdību, nedz mīlestību. Arī Valmons bez sirdsapziņas pārmetumiem izposta bezvainīgās Sesilas dzīvi. Vai tas ir dabiski, vai maz iespējams, ka cilvēciska būtne ir tik ļauna? Un galvenais — kā lai aptver tādu nežēlību mīlestībā, ja lielākajā daļā cilvēku šīs jūtas rada maigumu un pieķeršanos partnerim? Tā jau ir galvenā traģēdija, ko pārdzīvo dons Žuāns, varonis, kas iedvesmojis milzumplašu literatūru un vienmēr ir spēcīgi valdzinājis sievietes.

Kā veidojas dons 2uāns? Kāpēc Valmons ir tik cietsirdīgs? Kaut cik to izprast palīdz Bairona dzīve. Bairons bija sentimentāls mīlētājs līdz pat dienai, kad viņa pirmā mīlestība viņu piekrāpa. Viņš veltīja visu savu mūžu, lai par šo nodevību atriebtos katrai sievietei. Viņa uzvarās ir daudz vairāk atmaksas gara un patmīlības nekā iekāres. Valmons atgādina diktatorus, kuri, vēlēdamies pierādīt savas armijas spēku, uzbrūk gluži nevainīgām zemēm. Viņa leksika ir karotāja, reizēm ģeometra, bet nekad ne mīlētāja leksika.

«Līdz šim brīdim, daiļā draudzene, Jūs redzat meistarīgu darbu, kas Jums sagādā prieku; un Jūs redzat, ka neesmu ne par soli atkāpies no pārbaudītajiem šādas kara mākslas likumiem, un tas, kā esam pamanījuši, tik bieži ir līdzīgs īstajam. Spriediet tātad par mani kā par Tirenu vai Fridrihu. Es piespiedu pieņemt kauju ienaidniekam, lai gan tas vēlējās vienīgi iegūt laiku; ar gudriem manevriem ieņēmu kaujas lauku un pozīcijas; pratu iedrošināt pretinieku, lai atkāpjoties tam vieglāk piekļūtu; pratu iedvest bailes pirms izšķirošās kaujas. Neko neatstāju nejaušības ziņā — nedz lielus sasniegumus panākumu gadījumā, nedz drošus līdzekļus sakāves reizē; beidzot, uzsāku karadarbību ar izšķirīgu atkāpšanos, tā sedzot un saglabājot visu agrāk iekaroto.»

Tāds mīlētājs kā Valmons ir stratēģis; to mēdz salīdzināt arī ar matadoru. Sievietes krišana, viņas iegūšana

ir līdzīga nogalināšanai. Ja sievietes nav noskaņotas mīlas intrigai, kā tas ir mazās Sesilas un prezidenta kundzes gadījumā, kāroto iespējams panākt vienīgi ar gudriem paņēmieniem. Tā ir tāda kā «dramatiska spēle». Tāpat kā matadoram nepatīk cīņa ar gļēvu dzīvnieku, Valmonam līdzīgam donžuānam prieku spēj sagādāt vienīgi skaista pretošanās un asaras. Var izmantot arī tēlus no cita sporta: «Atstāsim nožēlojamam malu medniekam garām ejošas stirnas nogalināšanu no slēpņa; īstam medniekam tā jāpievar... Man nepietiek viņu iegūt, man vajag, lai viņa padodas.»

«Man vajag.» Te tiešām ir runa par gribas apliecināšanu. Vērīgi izlasiet LXXXI vēstuli, kurā de Merteija kundze stāsta Valmonam par savu dzīvi. Nav iedomājams, ka cilvēka rīcība būtu vēl striktāk «izplānojama». Kontrolēts tiek viss — kustības, sejas izteiksme, balss. Pret mīļākajiem viņa nodrošinās ar ķīlām. Viņai vienmēr ir iespēja tos pazudināt. «Esmu pratusi, paredzot sakara pārtraukšanu, laupīt ticību apgalvojumiem, ko šie bīstamie vīrieši varētu izteikt, — jau iepriekš padaru tos smieklīgus vai nomelnoju.» Lasot šo slaveno un drausmīgo vēstuli, nāk prātā Renesanses nežēlīgie diplomāti un arī Stendāla varoņi. Taču Renesanses vīrieši un sievietes rūdīja gribu, lai iekarotu varu. Merteijai, Valmonam un viņiem līdzīgiem ir viens mērķis: seksualitāte vai seksuāla atriebība.

Varētu likties, ka tik spēcīgi līdzekļi nav samērojami ar tādu necilu mērķi. Tik smalka stratēģija un aprēķini tāda niecīga ieguvuma dēļ! «Liktos dīvaini, ka ar tādu enerģiju apveltīta sieviete,» raksta Malro, «kurai Sten-dāls būtu devis plašus nodomus, tik ilgi pūlas piemuļķot vīrieti, pirms tas viņu pamet, ja šīs grāmatas pamatdoma būtu tikai gribas piemērošana seksuāliem mērķiem. Bet tā ir gluži citāda: gribas erotizācija. Griba un seksualitāte saplūst, izpaužas daudzveidībā. ..» Laklo darbā bauda, kas ir saistīta ar kara, ar medību, ar pretošanās ideju, nav šķirama no gribas. Stendāla daiļradē būs citādi. Žiljēns Sorels («Sarkanais un melnais») piespiež sevi, par spīti briesmām, saņemt Renāla kundzes roku, ieiet Matildes guļamistabā, un bauda tiek gūta daudz lielākā mērā no šīm uzvarām pašam pār sevi nekā no saskares ar sievietes augumu. Taču Stendālu morālisti nenosoda, kā nosoda Laklo, jo Stendāls tur godā kaisles reliģiju.

Jāteic arī, ka Stendāla laikā revolūcija un impērija deva gribai citus — tās cienīgākus mērķus. 18. gadsimta

sabiedrībā, it īpaši provinces garnizonos, rosīgiem cilvēkiem vienīgais enerģijas izmantošanas lauks bija mīl is iekarojumi. Versaļā varu ieguva tikai ar galma līdzekļiem; lielākajai daļai cilvēku bija liegta jebkāda politiska aktivitāte. Virsnieki karoja, augstākais, dažus mēnešus gadā. Mīlestība kļuva par galveno nodarbošanos un, ja ta var izteikties, par lielo sportu. Pats Laklo Larošelā pēc visiem likumiem lenca Solanžu Diperrē. Pienāks diena, kad revolūcija pavērs viņam iespēju veltīt savu gribu un prātu svarīgākiem mērķiem. Tad viņš mainīsies. Kad Bodlors rakstīja piezīmes par «Bīstamajiem sakariem», viņš izteica interesantu domu: «Revolūcijas taisītāji bija cilvēki ar spēcīgu seksualitāti. Tātad brīvdomīgas un galantas grāmatas izskaidro un komentē revolūciju.»

Tie paši cilvēki, kas, lielajā drāmā iejaukti, uzskatīs par goda lietu mirt varonīgi (un šī frivolā franču aristokrātija kāpa uz ešafota apbrīnojami drosmīgi), tikmēr, kamēr dzīvo dīkā un tukši patmīlīgā sabiedrībā, par savas «slavas» piepildījumu uzskata mīlas uzvaras un — līdzīgi de Merteija kundzei — pat ļaunuma uzvaras. Daudz vairāk nekā baudas viņa alkst kundzības un atriebības. Acīmredzot bērnībā viņu mocījis kāds mazvērtības komplekss, no kura nav iespējams atbrīvoties pat ar viscietsirdīgāko atmaksu. Viņas laime ir pazudināt vīriešus un sievietes, novest viņus traģiskās vai smieklīgās situācijās.

Šo laimi viņa bauda jo vairāk tāpēc, ka, būdama «Tar-tifs brunčos», ir papūlējusies radīt sev sabiedrībā tikumīgas sievietes slavu. Liekulībā viņa sasniegusi īstu ģenialitāti un tāpēc ieguvusi daudz lielāku cieņu nekā Val-mons. «Un ko Jūs būtu izdarījis tādu,» viņa raksta, «ko es tūkstoškārt nebūtu pārspējusi?» Šķiet, dzirdam Korneija vārdus:

Kas gūts šajos gados tik daudzajos tāds,

Ko vienā vienīgā dienā nav veicis mans prāts?

Tik tiešām, tā pati «goda lieta», kas «Sida» laikā mudināja senjorus nodurt citam citu ar zobenu, Laklo laikmetā aicināja abus dzimumus izcīnīt nežēlīgas mīlas kaujas.

Atgriezīsimies pie upuriem. Sesilas tēlu varētu nosaukt par Laklo šedevru. Romānistam nekas nav grūtāk radāms kā nevainīga meitene. Tajā viss ir vienīgi skicējums. Tikko atstājusi klosteri, viņa nonāk de Merteija kundzes rokās, un tā uzņemas viņas audzināšanu. «Viņa patiešām ir burvīgai Viņai nav nedz rakstura, nedz principu...

Nedomāju, ka viņa kādreiz gūs spožus panākumus jūtu spēka dēļ, taču viss liecina par visdzīvākās juteklības asniem. Kaut viņa nav apveltīta nedz ar gudrību, nedz smalkumu, viņai tomēr piemīt tāda dabiska izlikšanās spēja, ja tā varētu izteikties, ka reizēm pat man par to jābrīnās, un tai būs jo lielāki panākumi tālab, ka mazās seja pauž tīru nevainību un vientiesību ... Tik neticami viegli ir sagrozīt viņas galviņu ...»

Un Valmons pēc savas vieglās uzvaras raksta: «Savā istabā atgriezos, kad jau ausa rīts, galīgā pārgurumā un miega badā; tomēr pārvarēju gan vienu, gan otru, lai šorīt būtu pie brokastgalda: man neizsakāmi patīk vērot otrā rīta izteiksmi sievietes sejā. Jūs nemaz nevarat iedomāties, kāda tā bija šoreiz. Pilnīga nedrošība stājā. Katrs solis sagādāja mokas. Acis visu laiku nolaistas, ar lieliem lokiem zem tām — un tik iekritušas! Apaļā sejiņa gluži izstiepusies. Neko jaukāku nav iespējams iztēloties.» Bendes bieži ir jutekliski.

Paliek prezidenta de Turvela kundze, kas atsakās no kara. Viņa ir maiga, sirsnīga, uzticama un spēj vienīgi mirt aiz mīlestības un riebuma. Taču prezidenta kundze ir gluži pilsoniska, turpretī de Merteija kundze — augst-dzimusi dāma, un, kā jau bildām, te meklējama grāmatas dziļākā jēga — augstākās sabiedrības nosodījums. Revolūcija vērsās ne tikai pret politiskām ļaunprātībām, bet arī pret tikumu samaitātību. Puritānismam piemīt savi trūkumi, tas padara dzīvi drūmāku, taču apveltī valdošo šķiru ar sevišķu spēku. Valdītāju netikumība rada pakļauto skaudību, dusmas, nicinājumu un beidzot — mudina uz sacelšanos.

IV. Tikumiska vai netikumiska?

Vai «Bīstamie sakari» ir netikumiska grāmata? Daudzi kritiķi šo neapšaubāmo šedevru pieskaita pie nepieklājīgas literatūras. Savā priekšvārdā Laklo pats ir aizstāvējies pret tādiem spriedumiem: «Man vismaz šķiet, ka var stiprināt tikumību, atmaskojot līdzekļus, ar kādiem nekrietni cilvēki cenšas samaitāt krietnos.» Viņš glaimo sev ar domu, ka ir pierādījis divas svarīgas patiesības: «... ikviena sieviete, kura pacieš savā tuvumā netikumīgu vīrieti, galu galā kļūst par tā upuri; otra — ka vismaz neapdomīga ir katra māte, kura pieļauj, ka meitas uzticibu bauda nevis viņa, bet kāda cita.» Viņš piebilst, ka laba māte un gudra sieviete, izlasījusi manuskriptu, esot sacījusi: «Esmu pārliecināta, ka izdarīšu savai meitai lielu pakalpojumu, ja iedošu viņai šo grāmatu viņas laulību dienā,» — un ka, gadījumā j_a tā domātu visas mātes, viņš «sarakstes publicēšanu mūžam uzskatītu par slavējamu darbu».

Tāds uzskats būtu mazliet naivs, ja Laklo tiešām tā domātu. Bez šaubām, romāna beigās ļaundari tiek sodīti, zaudē prāvu, saslimst ar bakām vai tiek nogalināti divkaujā. Bet tikumīgie netiek atalgoti labāk, un tiklās de Turvela kundzes mūžs beidzas gandrīz tikpat bēdīgi kā de Merteija kundzes mūžs. Un galvenais — nepavisam nerodas pārliecība, ka ļauno posts novērsīs lasītājus no tēlotajiem netikumiem. Var gadīties, ka ļaundaru baudu pilnību apskaudīs vairāk, nekā baidīsies no soda bardzības. Viņu varenais gribasspēks, nekļūdīgais aprēķins, viltnieku asais prāts dažam labam var iedvest drīzāk apbrīnu nekā pretīgumu. Lasīdams Napoleona dzīvesstāstu, neviens godkārs jauneklis nav atsacījies no varas tīkoju-miem, kaut arī Napoleona mūžs beidzās Sv. Helēnas salā.

Žirodo ir lieliski saskatījis, ka «grāmatas skaistums, sižets un skandalozitāte» meklējami Valmona un Mer-teijas savienībā, ļaunuma svaidītās saitēs, kas vieno divus visvaldzinošākos literatūrā sastopamos siržu lauzējus — visskaistāko un visizveicīgāko vīrieti un visburvīgāko un visviltīgāko sievieti. «Aizraujošs ir lieliskais baudu medībās izgājušais pāris, sievietes un vīrieša vienlīdzība kaislību apmierināšanā. Te ir visi brīnišķīgam pārim nepieciešamie noteikumi — pilnīga uzticēšanās un noslēpuma sargāšana no pārējiem cilvēkiem ... Stāstos par dzīvniekiem visinteresantākās ir pāra medības, vai runa būtu par lauvu vai par lapsu. Ļaunuma garam nekas nevar sagādāt lielāku gandarījumu kā daiļā Merteija un skaistais Valmons, kas medī viens priekš otra, jo abiem uzvarai ir mazāka vērtība nekā savstarpējas uzticēšanās priekam, ko dažs labs parasti gūst, pievārējot medījumu.»

Bodlērs attaisno Laklo smalkāku iemeslu dēļ. Viņaprāt, Laklo nav amorālāks par mūsdienu autoriem, viņš ir tikai tiešāks. «Vai tad 19. gadsimta morāle ir augstāka?» Bodlērs jautā un atbild: «Nē, tikai ļaunums kļuvis nespēcīgāks un gudrību aizstājusi muļķība.» Bodlērs ir pārliecināts, ka mazāk peļami ir tā nopūlēties skaidri zināmu nieku dēļ nekā sajaukt jutekliskumu ar dievināšanas valodu. Viņaprāt, Laklo ir vaļsirdīgāks un veselīgāks nekā

Žorža Sanda vai Misē. «Nekad cilvēki nav sevi tā nosodījuši kā mūsdienās, bet tagad vairs nenosoda tik atklāti... Īstenībā sātanisms ir tikai ieguvis. Sātans kļuvis vientiesīgs. Ļaunums, kas sevi apzinājās, nebija tik briesmīgs un atradās tuvāk iespējai izdziedināties nekā ļaunums, kurš sevi neapzinās.»

Nav šaubu, ka nopietns morālists vienmēr tēlo nemo-rāJu pasauli, jo viņa uzdevums ir atvērt mums acis uz pasauli, kāda tā ir. Ja daba būtu morāla, morālisti nebūtu vajadzīgi. Taču daba ir nemorāla vai amorāla. Dabiskie instinkti mudina dzīvos uz medībām, uz cīņu, uz kopošanos. Tikumus uzspiež sabiedrība. Kad tā ir liekulīga, morālists izsamist, jo viņš tēlo īstenību, un patiesība par cilvēku ir šausminoša. Vienīgi tad, ja morālists savus uzskatus pauž domu graudos vai aforismos, nerādot uz skatuves personāžu, viņa bardzība neliekas tik nežēlīga. Un tomēr, lasot Larošfuko, iedomājieties romānus, kas varētu dibināties uz viņa aforismiem. Jūs atradīsiet simt sižetu, kas nebūs mazāk nežēlīgi par «Bīstamo sakaru» sižetu.

Ir vēl kāds ļoti svarīgs arguments, kas pastiprina apsūdzību nemorālismā. Laklo dod spēcīgu triecienu leģendai par sievietes nepieejamību. Vēlāk Bernards Šovs pārņem domu, ka mīlestībā sieviete diezgan bieži ir medniece un vīrietis — medījums. De Merteija kundze vada Valmonu, diktē viņa svarīgākās vēstules un zobojas, kad viņš savukārt grib dot padomus. «Te, tāpat kā dzīvē,» saka Bodlērs, «pirmo vietu atgūst sieviete.» Prezidenta kundze varbūt atmaidzinātu Valmona sirdi, ja de Merteija kundzes pātagas cirtiens nepiespiestu viņu pārvarēt šķērsli. Bet, ja arī Merteijai līdzīgas sievietes apzinās savu pārākumu pār vīriešiem, viņas negrib, lai to zinātu vēl kāds cits, vienīgi ļoti tuvs līdzgaitnieks. Saprazdamas, ka daudz drošāks sargs ir sentimentalitātes maska, viņas aizvien nosoda romānistus vai dramatisku darbu autorus, kas atklāj viņu īsto seju. Dimā, dēls, pats to tika piedzīvojis.

Šai ziņā Laklo palika nelokāms visu mūžu. Viņam mēdza teikt: «Jūs pats radāt briesmoņus, lai ar tiem cīnītos; Merteijai līdzīgu sieviešu dzīvē nemaz nav.» Uz to viņš atbildēja: «Kāpēc tādā gadījumā jāceļ tik liels troksnis? Kad dons Kihots apbruņojās, lai dotos cīņā pret vējdzirnavām, vai kādam nāca prātā viņam to liegt? Viņu nožēloja, nevis apsūdzēja... Ja neviena sieviete nav nodevusies izvirtībai, izliekoties, ka padodas mīlestībai, ja neviena cita nekad nav atvieglojusi vai pat izprovocējusi savas draudzenes pavešanu, ja nav tādu, kuras būtu gribējušas pazudināt pārāk agri neuzticīgu kļuvušu mīļāko ... ja visa tā nav, es rakstīdams esmu kļūdījies... Bet kurš gan iedrošināsies noliegt patiesību, ko apstiprina katra diena?» Ķeceris un atkritējs!

Vēlreiz — vai šis romāns ir morālisks, kā apgalvo autors? Manuprāt, tas māca tikumību nevis ar posta lavīnu, kas beigās aprij ļaundarus, bet drīzāk ar viņu baudas tukšumu. Šīs būtnes radījis nežēlīgs ģeometrs; tās rīkojas, tikai principa un prāta apsvērumu vadītas. Pamatoties uz loģiku tur, kur visu vajadzētu noteikt jūtām; tēlot kaislības, kuru nav; vēsu prātu pētīt citu vājības, lai tos pakļautu, — tādi ir Merteijas un Valmona spēles noteikumi.

Vai šāda spēle spēj dot laimi? Laklo romāns pilnīgi nepārprotami parāda, ka nespēj. Ne jau tāpēc, ka bauda nebūtu būtiska realitāte, kas dod prieku. Bet galu galā pati de Merteija kundze atzīst, ka fiziskas baudas ir vienmuļas, ja tās neiekvēlina jūtu spēks. «Vai neesat vēl pamanījis, ka ar baudu, kas patiešām ir vienīgais divu dzimumu tuvināšanās dzinulis, tomēr nepietiek, lai izveidotos saites starp tiem? Un, ja sākumā ir iekāre, kura tuvina, tai tomēr seko apnikums, kas atgrūž.»

Atbilde uz šiem jautājumiem ir tāda: jāizmanto brīdis, kad iekāre visu dara skaistu, lai instinktam pievienotu jūtas un arī sociālās saites — laulību. Cilvēce ir apveltīta зг brīnumainu intuīciju piespiest cilvēku dot saistošu zvērestu tad, kad iekāre dara to pieņemamu. Dons Zuāns jeb Valmons saka: «Nekādu važu; dzīves vērtība ir nemitīgā iekāres un baudu atjaunošanā.» «Bīstamie sakari» rāda gan to, ka tāda dzīve nedod laimi, gan arī to, ka donžuānus rada nevis iekāre, bet iztēle un iedomība.

Jāpiebilst, ka «Bīstamo sakaru» lasītājas sagādājušas tiem slavu, kas nekādā ziņā nav mazāka par to. ko iemantojusi «Jaunā Eloīza», kur tikumība ne uz brīdi netiek aizmirsta. Šķiet, Ruso varoņu cildenās deklarācijas nav nākušas par ļaunu Laklo varoņiem. Ir jāpiedzīvo revolūcija un impērijas laiks, lai saprastu, kā Laklo skarbums un Ruso aizrautība, jaunāka ģēnija sakausēti un pārveidoti, radīja «Sarkano un melno» un «Parmas klosteri».

Лакло Ш.

ОПАСНЫЕ СВЯЗИ Рига «Лиесма» 1990 На латышском языке Перевела с французского С. Яунарая Художник Е. Антимонова

ИГ> № 5526

Soderlo de Laklo BĪSTAMIE SAKARI

Mākslinieciskā redaktore M. Dragūna Tehniskā redaktore 1. Kļaviņa Korektore S. Liniņa

Nodota salikšanai 30.12.88. Parakstīta iespiešanai 26.10.89. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs NU. Baltikas qarnitura Augstspiedums. 21 “ZXSL.. espin <w> 21,53 uzsk. krāsu nov.; 21,81 izdevn. 1. Metiens 70 (Ю0 eks Pasūt. Nr. 1558-5. Cena 4 rbļ. Izdevnie-

cīha «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24 Izdevn Nr. 141/33164/D-1078. Iespiesta «Р°Вга['£ «Ciņa», 226011 Rīqā, Blaumaņa ielā 38/40._ Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāiijā, 226004 Riga, Vie-mbas gatvē 11.

Laklo S.

La 246 Bīstamie sakari / No fr. vai. tulk. S. Jaunarāja; Māksi. J. Antimonova. — R.: Liesma, 1990. — 398 lpp., il.

ISBN 5—410—00095

4703010100—141 -- nn_no

N4801(11)—90

129—89

84.4Fr-44

1

Man lasītāji arī jābrīdina, ka esmu mainījis visu šajās vēstulēs minēto personu vārdus, un, ja starp tiem, kurus esmu izvēlējies, daži šķiet apzīmējam patiesas personas, tā ir tikai mana nepiesardzlba, no kuras nevajag izdarīt nekādus secinājumus.

2

Та paša klostera audzēkne.

3

Klostera vārtniece.:

4

No šā vārda sabiedrība laimīgā kārtā gandrīz jau atbrīvojusies, bet toreiz, kad šīs vēstules tika rakstilas, tas bija stipri modē.

5

Lai saprastu šos vārdus, jāzina, ka grāfs de Žerkūrs, kādreiz atstājis marķīzi de Merteiju intendanta de ..; kundzes dēļ, kura viņam upurēja vikontu de Valrncnu, un tieši toreiz izveidojās vikonta un marķīzes tuvās attiecības. Tā kā šie notikumi risinājās sen pirms tiem, par kuriem ir runa šajās vēstulēs, visa uz tiem attiecīgā sarakste ir atmesta.

6

Lafonlēns.

7

Te redzam jau toreiz populāro kalambūru modi, kas tagad ir jo vairāk ieviesusies.

8

Lai ļaunprātīgi neizmantotu lasītāja uzmanību, daudzas no šīm diendienā rakstītajām vēstulēm tiek izlaistas — publicējam tikai tās, kuras palīdz saprast notikumus, kas risinās šajā sabiedrībā. To pašu iemeslu dēļ nepublicējam Sofijas Karnē un vairāku citu šo piedzīvojumu dalībnieku korespondenci.

9

De Volanža kundzes maldīšanās rāda, ka de Valmons, tāpat kā visi nelieši, nav nodevis savus līdzzinātājus.

10

Ševaljē, par kuru ir runa de Merteija kundzes vēstulēs.

11

Vēstule, kurā ir runa par minēto vakaru, gājusi zudumā. Ir pamats domāt, ka tas ir vakars, ko savā vēstulītē piemin de Merteija kundze un par ko rakstīts arī Sesilas Volanžas iepriekšējā vēstulē.

12

Tātad de Turvela kundze neiedrošinās rakstīt, ka šis cilvēks pildīja

viņas rīkojumu?

13

Sesilas Volanžas un ševaljē Dansenī vēstules joprojām tiek izlaistas, jo tās nav visai interesantas un tajās nav runa ne par kādiem notikumiem

14

XXXV vēstule.

15

Pirons. Metromānija.

16

Tiem, kuriem nav izdevies izjust mīlestību izsakoša vārda vērtibu, šajā teikumā nebūs rodama nekāda jēga.

17

Šī vēstule nav saglabājusies.

18

Lasītājs, jādomā, pēc de Merteija kundzes tikumiem jau sen ir nojautis, cik maz viņa ciena reliģiju. Visas šīs plānprātības varētu izlaist, taču šķiet, ka, rādot sekas, nevajag atstāt apslēptus cēloņus,

19

Varētu domāt, ka šie vārdi ņemti no Ruso «Emīla», taču citāts ir aptuvens un Valmons to lieto nevietā; turklāt — vai gan de Turvela kundze būtu varējusi lasīt «Emīlu»?

20

Giesē. Komēdija «Ļaundaris».

21

Dansenī kungs nerunā patiesību. Viņš savu noslēpumu bija uzticējis de Valmona kungam jau pirms šā notikuma. Sk. LVII vēstuli.

22

Te atgādināti vārdi no kādas de Voltēra kunga poēmas.

23

Rasins. Traģēdija «Britāniks».

24

Mazliet vēlāk de Volanžas jaunkundze atrada citu uzticības personu, kā turpmākajās vēstulēs būs redzams, tāpēc šajā izlasē vairs neatradīsim nevienu no tām, kuras viņa pēc tam rakstīja savai draudzenei klosterī. Lasītājam tās nedotu neko jaunu.

25

Sī vēstule nav atrasta.

26

Nav zināms, vai šī dzejas rinda, tāpat kā iepriekšējā — «Viņas skavas vēl veras, kad sirdi slēdz naids», ir citāti no maz pazīstamiem darbiem vai arī pieder pie de Merteija kundzes prozas. Pēdējais šķiet ticamāk, jo līdzīga slikta dzeja atrodama daudzās šīs sarakstes vēstulēs. Vienīgais izņēmums ir ševaljē Dansenī rakstītās: varbūt tāpēc, ka reizēm viņš nodevies dzejošanai un viņa dzirde ir pietiekami ievingrināta, lai izvairītos no tādām aplamībām.

27

Turpmāk, CLII vēstulē, gan nevarēs pilnīgi uzzināt de Valmona kunga noslēpumu, taču radīsies nojausma par tā raksturu; un lasītājs sapratīs, ka nemaz nav iespējams šo lietu noskaidrot tuvāk.

28

LXXIV vēstule.

29

Kāršu spēle, ко XV un XVI gs. Francijā ieviesa Vācijā savervēti karakalpi (dei Landsknecht). — Tulk.

30

LXX vēstule.

31

Dansenī nezina, kāda ir šī iespēja. Viņš tikai atkārto de Valmona vārdus.

32

Voltērs. Komēdija «Nanina».

33

Ciems pusceļā starp Parīzi un de Rozmonda kundzes pili.

34

Tas pats ciems pusceļā starp pili un Parīzi.

35

Jaunā Eloiza,

36

Ši vēstule gājusi zudumā.

37

Viss nekad nav paredzams. Komēdija.

38

CXX un СХХШ vēstule.

39

De Beluā. Traģēdija «Kalē aplenkšana».

40

Marmontels. Pamācošs stāsts par Alkibiādu.

41

Gājis zudumā šās sarakstes turpinājums, kas varētu nošķaidi ot šaubas, tāpēc de Valmona vēstule paliek nepublicēta.

42

Šajā kārbiņā bija visas vēstules par viņas attiecībām ar de Valmona kungu.

43

LXXXI un LXXXV vēstule.

44

No šās sarakstes un tās, ko pēc de Turvela kundzes nāves de Volanža kundze tāpat uzticēja de Rozmonda kundzei, ir sastādīts šis krājums, kura oriģināli pieder de Rozmonda kundzes mantiniekiem.

45

īpaši iemesli un apsvērumi, kurus ņemt vērā uzskatām par savu pienākumu, liedz šo stāstu turpināt.

Content

de Laklo Šoderlo Bīstamie sakari

IZDEVĒJA BRĪDINĀJUMS

REDAKTORA PRIEKŠVĀRDS

PIRMĀ DAĻA

I VĒSTULE

II VĒSTULE

III VĒSTULE

IV VĒSTULE

V VĒSTULE

VI VĒSTULE

VII VĒSTULE

VIII VĒSTULE

IX VĒSTULE

X VĒSTULE

XI VĒSTULE

XII VĒSTULE

XIII VĒSTULE

XIV VĒSTULE

XV VĒSTULE

XVI VĒSTULE

XVII VĒSTULE

XVIII VĒSTULE

XIX VĒSTULE

XX VĒSTULE

XXI VĒSTULE

XXII VĒSTULE

XXIII VĒSTULE

XXIV VĒSTULE

XXV VĒSTULE

XXVI VĒSTULE

XXVII VĒSTULE

XXVIII VĒSTULE

XXIX VĒSTULE

XXX VĒSTULE

XXXI VĒSTULE

XXXII VĒSTULE

XXXIII VĒSTULE

XXXIV VĒSTULE

XXXV VĒSTULE

XXXVI VĒSTULE

XXXVII VĒSTULE

XXXVIII VĒSTULE

XXXIX VĒSTULE

XL

XLI VĒSTULE

XLII VĒSTULE

XL VĒSTULES TURPINĀJUMS

XLI1I VĒSTULE

XLIV VĒSTULE

XLV VĒSTULE

XLVI VĒSTULE

XLVII VĒSTULE

XLVIII VĒSTULE

XLIX VĒSTULE

L VĒSTULE

OTRĀ DAĻA

LI VĒSTULE

LII VĒSTULE

LIII VĒSTULE

LIV VĒSTULE

LV VĒSTULE

LVI VĒSTULE

LVII VĒSTULE

LVIII VĒSTULE

LIX VĒSTULE

LX VĒSTULE

LXI VĒSTULE

LXII VĒSTULE

LXIII VĒSTULE

LXIV VĒSTULE

LXV VĒSTULE

LXVI VĒSTULE

LXVII VĒSTULE

LXVIII VĒSTULE

LXIX VĒSTULE

LXX VĒSTULE

LXXI VĒSTULE

LXXII VĒSTULE

LXXIII VĒSTULE

LXXIV VĒSTULE

LXXV VĒSTULE

LXXVI VĒSTULE

LXXVII VĒSTULE

LXXVIII VĒSTULE

LXXIX VĒSTULE

LXXX VĒSTULE

LXXXI VĒSTULE

LXXXII VĒSTULE

LXXXIII VĒSTULE

LXXXIV VĒSTULE

LXXXV VĒSTULE

LXXXVI vēstule

LXXXVII VĒSTULE

TREŠĀ DAĻA

LXXXVIII VĒSTULE

LXXXIX VĒSTULE

XC VĒSTULE

XCI VĒSTULE

XCII VĒSTULE

XCIII VĒSTULE

XCIV VĒSTULE

XCV VĒSTULE

XCVI VĒSTULE

XCVII VĒSTULE

XCVIII VĒSTULE

XCIX VĒSTULE

C VĒSTULE

CI VĒSTULE

CII VĒSTULE

CIII VĒSTULE

CIV VĒSTULE

CV VĒSTULE

CVI VĒSTULE

CVII VĒSTULE

CVII1 VĒSTULE

CIX VĒSTULE

CX VĒSTULE

CXI VĒSTULE

CX1I VĒSTULE

CXIII VĒSTULE

CIX vēstule.

CXIV VĒSTULE

CXV VĒSTULE

CXVI VĒSTULE

CXVII VĒSTULE

CXVIII VĒSTULĒ

CXIX VĒSTULĒ

CXX VĒSTULE

CXXI VĒSTULĒ

CXXII VĒSTULE

CXXIII VĒSTULE

CXXIV VĒSTULE

CETURTĀ DAĻA

CXXV VĒSTULE

CXXVI VĒSTULE

CXXVII VĒSTULE

CXXVIII VĒSTULE

CXXIX VĒSTULE

CXXX VĒSTULE

CXXXI VĒSTULE

CXXXII VĒSTULE

СХХХШ VĒSTULE

CXXXIV VĒSTULE

CXXXV VĒSTULE

CXXXVI VĒSTULE

CXXXVII VĒSTULE

CXXXVIII VĒSTULE

CXXXIX VĒSTULE

CXL VĒSTULE

CXL1 VĒSTULE

CXLII VĒSTULE

CXLIII VĒSTULE

CXLIV VĒSTULE

CXLV VĒSTULE

CXLVI VĒSTULE

CXLVII VĒSTULE

CXLVIII VĒSTULE

CXLIX VĒSTULE

CL VĒSTULE

CLI VĒSTULE

CLII VĒSTULE

CLIII VĒSTULE

MARĶĪZES DE MERTEIJAS ATBILDE,

CLTV VĒSTULE

CLV VĒSTULE

CLVI VĒSTULE

CLVII VĒSTULE

CLVIII VĒSTULE

CLIX VĒSTULE

CLX VĒSTULE

CLXI VĒSTULE

CLXII VĒSTULE

CLXIII VĒSTULĒ

CLXIV VĒSTULE

CLXV VĒSTULE

CLXVI VĒSTULE

C LXVII VĒSTULE

CLXVIII VĒSTULE

CLXIX VĒSTULE

CLXX VĒSTULE

CLXXI VĒSTULE

CLXXII VĒSTULE

CLXXIII VĒSTULE

CLXXIV VĒSTULE

CLXXV VĒSTULE

LAKLO. BĪSTAMIE SAKARI

1