Štritmaters Ervīns

Bišu Ole

Ervīns Štritmaters Bišu Ole

©

PIRMĀ DAĻA

1

Zeme cejo pa izplatījumu. Cilvēks raida tālē tērauda baložus un nepacietīgi gaida tos atgriežamies alpakaj. Gaida olīvzaru no brāļiem uz citām planētām.

Kas ir tāds ciems uz šis Zemes? Tas var būt spora satrunējuša kartupeļa mizā vai ari sārts lāsumiņš briestoša ābola saules pielijušā pusē

Zemniekam Bišu Olem, šim lielajam bērnam, reizēm salst. Viņš rauga sasildīties pie sievas sāniem.

— Kas man jādara, lai tu ļautu ielīst pie tevis gultā pasildīties?

Angreta ir sieviete brieduma gados; ne jau nu kāds pārlieku ugunīgs meitietis, bet zināt zina, ko grib.

— Vai tu nevarētu ataudzēt bārdu?

Bārdu? Kas ir bārda? Vaigu rota? Aizsegs? Mantojums no pērtiķu apspalvojuma? Krūmājs sejas ainavā, kas slēpj sēres vai arī atvara dzīles?

— Bārdu? — Ole pārjautā.

— Angļu bārdu, — Angreta saka.

— Tādu kā kokzāģētavas Ramšam? Nemūžam!

— Tas man nebija prātā, — Angreta noteic.

Olem nav iespējams pamest sievas vēlēšanos neievērotu. Gribas siltuma. Viņš uzaudzē tā saukto jūrnieka bārdu. Jūrnieka bārda izaug cieta.

Angreta rauc degunu, ja Ole piegrūžas tuvāk.

— Cērp tos brikšņus uz zoda nost!

Ole paklausa. Gribas taču pasildīties.

Laulāto pāris dzīvo kā divi balodīši, jo arī šie miera putni dažbrīd ķīvējas, neganti dūdo un sit ar spārniem.

Angretai rūp savs labums, lāgiem viņu sagrābj kun-dziskuma gars. Kas zina, varbūt viņai ir savi īpaši nodomi tiekties pēc mantības?

Ole ir spēkpilns, darbīgs un allaž labā omā. Kaut arī dzīvo pārticīgi, tomēr raust bagātību viņam nenāk ne prātā. Tas, kas ir pašam, lai ir arī citiem. Viņš aizdod mašīnas, zirgus, sēklu un ne jau velti ir priekšsēdētājs Savstarpējā zemnieku palīdzībā, ko ciemā mēdz īsi dēvēt par Zemnieku palīdzību.

Zemnieku palīdzībai ciema vajadzībām ir savs vērsis. Varens vērsis, kurš dara, kas tam darāms. Platas krūtis, kājas kā stabi, ragi kā siena dakšas un dzīslās asinis mutuļo ar pilnu tvaiku. Govis apmierinātas. Zemnieki apmierināti. Turpretī Angreta nav apmierināta. Ko tad viņa īsti grib?

Angreta dodas pie Jana Bullerta, kam Zemnieku palīdzība uzticējusi šā sugas lopiņa kopšanu.

— Kur stāv rakstīts, ka jūsu bullim atļauts sēdēt tronī un govīm pazemīgi jānāk pie tā klāt?

Jans Bullerts smejas, ka skan pa visu kūts gaņģi.

— Vai tu gribi lopiņus cilvēku tikumos apmācīt? Lai bullis naktī pa logu lien pie tavas govs?

Angreta sprauslā kā saērcināta kaķe.

— Dzen savus dumjos jokus ar sev līdzīgiem!

Viņa uzstāj un prasa, lai Zemnieku palīdzības vērsi, kad rāsies vajadzība, atved uz viņas stalli. Angretai pieder piecas sugas govis, viņai ir tiesības uz šādu prasību.

Janam Bullertam ne prātā nenāk kā leijerkastniekam staiguļot ar savu vērsi pa sētām. Abu ķīvēšanās ir pa smieklam ļaužu mutē. Angreta iet savā mājas solī sadrūmusi.

Un atkal reiz Ole drebinās un salst.

— Kas man jādara, lai tu ielaistu mani pie sevis gultā pasildīties?

- Ja tu man atvieglotu darbu un atļautu turēt bulli...

Bulli piecām govīm? Tas zvērs Olem šķiet tikpat kā negauša rīma ar ragiem, īsta pilntvaika elles mašīna kūtī.

— Ciemā taču ir krietns sugas vērsis, — viņš iebilst. Angreta neatbild. Viņa rosās pa māju pavedinoša,

slaika kā niedre, sarmas skarta niedre.

— Protams... — Ole beidzot saka. — Ja jau vērsis tev atvieglo darbu ...

— Lieliski! Paldies! — Angreta panākusi uzvaru.

Ole tiek sasildīts vai arī pats sasildās. Kas to lai zina?

2

Pirmais gads pēc Lielā kara ciema ļaudīm bija tikpat kā laikposms, ko varētu apzīmēt ar gadaskaitli nulle. Tā vien šķita, ka visi savu dzīvi sāk no gala. Visu pēc tiesas un taisnības, laipni lūdzu, tikai — lai nebūtu vairs kara. Antonam Deram, Bišu Olem un pārējiem taisnības sprediķotājiem viegli runāt.

Lielsaimnieks Serno atgriezās no bēgļu gaitām tā novājējis, ka āda ļengani nokarājās. Viņš tagad izskatījās līdzīgs pa pusei iztukšotam divu centneru maisam un neturēja par kaunu pats savām kājām slāt aiz arkla ar abiem paglābtajiem zirgiem. Senā aknu vaina bija pazudusi bez miņas.

Kokzāģētavas Ramšs strādāja pats savām rokām pie gatera un zāģēja lubiņus karā sapostīto māju un staļļu jumtiem. Lubiņus viņš atdāvināja par dažām cigaretēm. Tiesa, cigaretes šai laikā bija valūta ar pastāvīgu vērtību.

Mampe-Sīvums, agrākais ciema drēbnieks, atgriezās mājās svētlaimīgi apskurbis un dziedādams. Viņš nebija nekā zaudējis, jo viņam nebija nekā ko zaudēt. To, kas viņam vajadzīgs, viņš dabūs vienmēr. Pasaule un šņabis ar roku sasniedzami.

Nemaz nav ko runāt par piecpadsmit jaunajiem zemniekiem, kas nulles gadā ar vienādiem noteikumiem iesoļoja jaunā nākotnē: katrs saņēma no aizbēgušā fon

Vedelšteta kunga krājumiem sešus hektārus zemes, kādu sloksnīti meža un gabalu pļavas. Ciema iela izvērtās par tādu kā starta līniju, no kuras sākās ceļš uz jaunu laimi. Jaunie zemnieki palīdzēja cits citam un dzīvoja mierā un saticībā kā priekšzīmīgi kristieši. Viss varētu būt labāk par labu, par prieku cilvēkiem debesīs un zemes virsū.

Bet velna būšana! Paiet gads, un laimes meklētāju rindas pajūk. Citam kājas apsāpējušas, cits iemanījies pārlieku veikli gūt savu labumu, — tie ir ļaudis, kas laiž darbā elkoņus pa labi un pa kreisi, grūž un dunkā, kur pagadās, ļaudis, kas, tā sakot, ar visām četrām metas uz priekšu, par galvas tiesu apsteigdami pārējos.

Kopš tā laika pagājuši pieci gadi un reizē ar jauno laimi sāk ieviesties jauna nevienlīdzība.

Sofija Bummele dzen savu vājo goteli uz Bišu Oles sētu. Govs meklējas, kaut arī ribu gali un gūžu kauli tai asi izspiedušies. Jaunā zemniece Bummele cer, ka sastaps labsirdīgo Oli, bet viņa nav mājās. Jārunā ar Oles sievu Angretu.

— Angret, labā Angret, ļauj nu, lai tavs buļļa milzenis aplec manu goteli!

Angreta papilnam izbauda savu varu, peldas lūdzēju vārdos kā Kleopatra ķēves pienā. Dīvainā sakarībā viņas domas šādās reizēs kavējas pie kokzāģētavas Ramša — studētā, gudrā kunga.

Kāpēc Sofija nedzen savu goteli pie Zemnieku palīdzības buļļa, ko tur šādām vajadzībām nolikusi valsts? Par sabiedrības vērša darbu jāmaksā skaidrā. Lecinā-šanas nauda. Sofijai nav mājās skaidras naudas. Vai tad viņa nesaimnieko uz sešiem hektāriem zemes, ko dabūjusi pēc zemes reformas tāpat kā Angreta? Tā jau gan, tikai Sofija arī pieskaitāma pie tiem, kam ceļā uz laimi kājas apsāpējušas. Viņas vīram Francim Bummelim ir savas vājībiņas, kas aprij piecu mārku naudas zīmes.

Angreta stāv uz mājas palieveņa un noraugās lejup uz Sofiju Bummeli un tās kaulaino goteli.

— Vai tavai govij nav kāda kaite? Varbūt katārs zem astes vai tuberkulozes kukaiņi vēderā?

Pagalam nogurusī Sofija izslauka ar priekšautu gote-lei acis.

— Govs ēd kā zvērs. Kur nu šī lai būtu apslimusi? Jār tā nu gluži par pliku neko arī Angreta nevar ļaut

savam vērsim aplecināt Sofijas govi. Bullis maksā naudu, par to tika atdots skaidrā, un savu tiesu tas jau nolietojas arī.

— Vai atnāksi pavasarī divas trīs dienas paravēt burkānus?

Sofija Bummele to apsola.

Angreta izved no kūts vērsi. Lai nu aplecina govi. Jāsaka, te pašķīst dzirksteles. Vājā gotele gandrīz vai sabrūk. Angreta kārīgi smejas. Pārgurusī Sofija smaida. Lai varētu apmierināti smieties, viņai trūkst divu priekšējo zobu.

3

Jans Bullerts sāk ausīties — ciemā uzradies vēl viens vērsis. Gadās, ka Bullerts sastopas ar savu senāko biedru ganu gaitās — Bišu Oli. Viņi runā par laiku, par zāli un bietēm, runā par sievietēm, runā par lopiem un ganāmpulka palielināšanu.

— Vai tad jums Zemnieku palīdzības vērsis nav smalks diezgan? — vaicā Jans Bullerts.

Ole, Zemnieku palīdzības priekšsēdētājs, bija pirms diviem gadiem uzstājis, lai sabiedrība iegādājas vērsi. Un nu šis Oles sievas bullis! Bišu Ole samulsis plātās ar rokām un beidzot atrod izrunu:

— Sievietes ir līdztiesīgas, tā noteikts programmā.

— Nu un tad?

— Saki savu sakāmo Angretai!

Bullerts, Zemnieku palīdzības vērša turētājs, neielaižas ar Angretu nekādās pārrunās. Otrais vērsis samazina procentus, kas ienāk no lecināšanas naudas. Bullerts piešķir gadījumam politisku nokrāsu: otrais vērsis ir privātīpašums — tātad skaidrāks par skaidru, ka naidīgs elements. Bullerts sūdzas partijas sekretāram.

Partijas īstais nosaukums ir Vienotā sociālistu partija, bet neviens pats visā ciemā nespēj vienā elpas vilcienā izteikt tik garu runājamo. Visi saka: partija. Un katram skaidrs, kas ar to domāts.

Partijas sekretārs Antons Ders ir mežstrādnieks, mazs un červelains kā priedes čiekurs. Viņš var būt tiklab skarbi labsirdīgs, kā arī labsirdīgi skarbs. Augumā mazs, bet saprātā liels. Gaiša galva, īsta lāpa Blumenavā, vīrs, kam sajēga visos ciema dzīves apcirkņos. Daudz savā mūžā pieredzējis, un daudz laba vēl padomā. Biedri no partijas komitejas Maibergā nomokās ap Antonu. Vai tad šādam drosminiekam un tik gudram vīram nebūtu jāpārņem kāds amats pilsētā? Antons tikpat kā nepaceļ acis no darba.

— Mežā arī noder galvas!

Rajona sekretārs Krīgers savkārt pamēģina ar Antonu:

— Ja nu partija nolemj?

Antons noskumst. Viņš ir apkārtklīstošu laukstrādnieku dēls, kas biežāk mainījis skolas nekā bikses. Rakstu darbos viņš nejūtas diez cik drošs. Tā nu tas ir.

Taču no rajona sekretāra Krīgera tik viegli vis nevar tikt vaļā. Dzīve nav nekāds smirdošs dīķis. Dzīve ir upe. Tā, kā nav, var vēl būt. Arī Karla Krīgera vecāki nav bijuši nekādi zinātnieki. Jaunekļa gados Kārlis pierakstīja visas netaisnības. Tas sniedza mierinājumu. Netaisnību bija daudz — tās uzskaitot, viņš vingrinājās rakstībā. Kāda tam nozīme, ja vārdā «bezdarbnieks» viņam burta «z» vietā gadījās uzrakstīt «s»? Liegt nabagajiem darbu kā bija, tā palika netaisnība — vai nu rakstīja ar «s» vai «z»! Ķīnā ļaudis mācās rakstīt sešdesmit gadu vecumā. Cik Antonam gadu? Tikko piecdesmit pieci.

— Ej pie biedra skolotāja! Mācies rakstīt!

Antons Ders aplūko savas sveķainās plaukstas. Vakarā viņš slepus aizlavās pie skolotāja. Skolotājs aicina Antonu klasē. Tur pie sienas melno tāfele. Taču klasē Antonam šķiet pārāk gaišs.

Skolotājs raksta burtus savā virtuvē uz eļļas krāsām noklātās sienas. Norakstīt Antonam padodas grūti, grūtāk nekā zāģēt pēc malkas cirtēju zīmuļa līkloču ievilktām līnijām.

Antons^ vingrinās rakstīšanā arī mājās. Bet vispirms viņš skaļā balsī nodzied «Mežstrādnieku deju».

— Vai nu prāts! — viņa sieva Emma pukojas.

— Bērni guļ! — Tieši to Antons gribēja zināt. Bērniem nav jāredz, kā viņu tēvs, apbruņojies ar ābeces strēlnieka loku un bultu, zināmā mērā līdzīgi malu medniekam zogas pa gudrību mežiem.

Antons sēž, raksta un pūš. Un svīst. Emma raugās vīram pār plecu.

— Vai tas ir «J» vai «I»?

— Es gan vairāk domāju par «I».

Emma nav apmierināta.

— Ja tas ir «I», tad bullis ir govs, tikai bez tesmeņa!

4

Tā tas mēdz būt labos vakaros, kad Antons sēž mājās. Bet bieži viņa nav mājās. Viņam jābūt sēdēs, apsprie^ dēs un jādziedē visdažādāko ciema ļaužu neredzamās brūces. Operācijas un dezinfekcijas!

Tā, piemēra pēc, kokzāģētavas Ramšs, kurš staigā apkārt sadrūvējies un viltīgs. Viņš apgalvo, ka ciema komunistiskā valdīšana traucējot viņa uzņēmuma attīstību. Pārāk maz žogu latiņu, pārāk maz žogu kāršu un kokmateriālu. Ramšs varot atlaist savus ļaudis, laipni lūdzu, nosūtīšot tos kā bezdarbniekus pie Antona un viņa biedru durvīm.

Antons attīsta bloka politiku, runā ar Ramšu. Vai kokzāģētavas īpašniekam patiesi rūp tikai uzņēmuma strādnieku liktenis vai arī vēl kaut kas cits? Žogi ir ienesīgs veikals. Vai nu režģu, vai arī vabu žogs — kokzāģētavas īpašniekam tikpat nāk nauda. Antons un Ramšs spriež un strīdas, visiem dzirdot. Ciems klausās. Viens otrs te gūst mācību, bet ne jau Ramšs, kam pieder mašīnas un vara.

Vēl Antons nav lāgā ticis galā ar vietējo kokzāģētavu, kad ienāk sūdzība no tautas kokzāģētavas vadītāja Maibergā. Blumenavas apgabals dodot priekšroku Ramša kokzāģētavai, apgādājot to ar žoga latiņām un kārtīm. Kur te taisnība? Kur arodbiedrības modrība?

Antons Ders nespēj paciest netaisnību. Viņš jautā mežzinim Flunkeram:

— Pēc kā mēs vadāmies, sadalot kokmateriālus?

и

— Pēc plāna, — atbild Flunkers, bet raugās koku galotnēs, it kā vārnas, kas tur sēž, būtu nezin kādi svešzemju brīnumputni. Krogā rajona mežzinis raugās alus krūzē, it kā meklētu krūzes dibenā asarīšus. Antons sāk zināmā mērā nodoties paslepenam vērošanas darbam.

Mežzinis laiku pa laikam mēdz apciemot kokzāģētavas īpašnieku Ramšu. Ramšs savkārt dodas ar atbildes vizītēm pie mežziņu pāra. No vienas mājas uz otru tiek sūtīti labas dienas vēlējumi... Ramšs iedzer pie rajona mežziņa pa glāzītei pašbrūvētās medus dziras. Abi pārspriež par mežsaimniecību, kāda tā bijusi agrāk un kāda tā ir tagad. Patērzē kādu stundiņu. Ramšs atkal iet savu ceļu. «Good bye!»

— Ne zaķa ļipas neredzēt!

No rīta, slaukot dzīvojamo istabu, mežziņa sieva atrod simt mārku naudas zīmi. Viņa saspringti domā, kurš to būtu varējis nozaudēt. Taču nevar un nevar izdomāt.

— Laikam jau tas būs mans paša simtnieks, — mežzinis nospriež. — Kā tad, esmu to pabāzis kabatai garām.

Mežziņa sieva ir veiklāka.

— Nē, tagad es atceros, ka nauda izkrita no manas iepirkumu somas!

Atrašanas laime atkārtojas arī pēc Ramša nākamā apmeklējuma. Viss ietu labi, ja kokzāģētavas īpašnieks nebūtu pazaudējis no apgrozības izgājušu simtnieku. Naudas zīmi no tā laika, kad vēl nebija notikusi vispārēja naudas maiņa. Mežziņa sieva steidzas, nepaskatās, kā nākas, un pakampj arī šo atradumu. Patērētāju biedrības veikalā viņa izvelk naudu no maciņa. Veikala jaunkundzes biedres Dankes pieredzējusī acīs tūlīt pamana simtnieka kaiti.

— Diemžēl.

Mežziņa sievai pārlīst sārtums līdz pat izgriezumam blūzītē. Vai cilvēki lai viņu tur par krāpnieci?

— Nelietis!

— Kas, lūdzu?

— Kokzāģētavas Ramšs!

Kooperatīvā netrūkst ciema sieviešu.

— Debesu tētīt!

5

Taču debesu tētītis nelīdzēja. Notikums aizsniedza Antona Dera ausis. Vai tagad tā parasts, ka rajona mežzinim algu maksā kokzāģētava? Mežziņa novērstajam skatienam rodas izskaidrojums.

Bet, iekams Antons un citi vīri pagūst mežzinim Flun-keram lūgt paskaidrojumus, tas jau sakravājis ceļa somas, paķēris šuneli un pazudis kopā ar sievu kaut kur saulrieta pusē.

Antonam jāuzņemas vēl pagaidām arī rajona mežziņa darbs. To nu viņš ir dabūjis par savu mūžīgo urķēšanos pēc taisnības.

Antons mierina sevi — dzīve bez grūtībām ir tikpat kā balons bez balasta. Vai nu mazums dzirdēts, ka šādu gāzes maisu, kam nav noslogojuma, aiznes pa vējam?

Tā, piemēram, vecsaimnieks Serno ar savu izrīkošanos sver Antona mūžā vairāk nekā divus centnerus balasta. Serno jau atkal nodarbina savā saimniecībā divas meitas un kučieri. Atkal izaudzējis sev vēderiņu, apgādājies ar abonementu uz aknu kaiti, baidās no nāves un koķetē ar dievu. Liek nokrāsot uz sava paša rēķina baznīcu iesārtā krāsā. Nekādus izdevumus bez ienākumiem! Serno sapņo, ka varēs atkal noteikt cenas maizei, desām un gaļai.

Antons to saož. Ne jau velti viņam deguns ir kā āķis. Viņu māc rūpes. Lai mantkārība valda kaut kur citur, nevis te, kur vietējo dzīvi vada viņš ar saviem biedriem! Antona mūža balona balasts nav vairs paciešams. Tas jāpadara par dažiem rūpju maisiem vieglāks. Viņš dodas pie sava vecā biedra meža darbos — Bišu Oles. Abi ir tikpat kā no vienas mīklas taisīti. Arī Bišu Ole staigā norūpējies. Viņš nelauza galvu par tuklajiem, viņam vairāk rūp kalsnie zemnieki.

Tā, piemēram, Francis Bummelis, zirgu mijējs, kāršu spēlmanis, uzdzīvotājs, lielāko tiesu atrodas klejojumos, mājā sastopams reti. Sieva un govs strādā zirga vietā. Tīrums labs, bet saimniecība nekur neder. Viņš ievāc tikai trešdaļu no tā, ko varētu ievākt. Vai tā tam vajadzētu šinīs nebaltajās dienās būt? Viss, ko varētu izaudzēt, tiktu likts lietā.

Antons un Ole izkrata viens otram savus rūpju maisus: krunku krunkās sačervelējušās rūpes, šļauganas un kārnas kā bada laika sivēni. Pie velna ar tiem! Bet kā? Kaut kam jānotiek. Kam?

Antons mājās pārlapo grāmatas — gluži kā savās zināšanās ne visai drošs ārsts pirms diagnozes. Lasa un svīst.

Paiet dienas trīs, tad viņš atkal nāk pie Oles. Un šķelmīgi smaida. Vai Antons būtu atradis gudrības akmeni? Rādi šurp!

6

Jans Bullerts sēž uz soliņa Dera būdas durvju priekšā. Sūdzība. Bišu Oles Angreta, šī dāmiņa, savkārt iedomājusies turēt vērsi.

Antonu sagrābj dusmas. Kur tad palicis gudrības akmens? Varbūt Bišu Ole svaidās ar to un dauza logu rūtis? Viņš aizsūta Antonu Otro, savu dēlu, ar ziņu. Lai Ole ierodas runas stundā no rīta. Precīzi laikā!

Antona runas stundas, proti, pieņemšana, notiek mežā. Darba pārtraukumu brokastlaikā viņš izmanto, lai šo to noskaidrotu. Vakaros daudz cita darāmā, ne mazums jānoņemas arī ar rakstīt un lasīt mākas apgūšanu — tā gan!

Ole neierodas precīzi brokastlaikā. Viņam ir savs darbs. Un Antons jau nav nekāds lielmanis.

Toties precīzi laikā ierodas zāģētavas īpašnieks, kaut arī nav nemaz aicināts. Ramšam aiz platmales zaļās lentas aizsprausta sīļa spalva. Sejā redzami studiju gadu rapieru cirtieni. Šīs cildenās gara rētas rīta cēlienā izskatās bālas.

— Ko tev vajag?

Ramšam ir šis tas sakāms Antonam.

— Secret, you understand![1]

— Ko tu svepsti?

— Runa ir par mežziņa Flunkera bēgšanu un tā joprojām.

Mežzinis Flunkers aizlaidies lapās. Kas zina, vai Ramšam nav labāk par Antonu zināms — kādēļ?

Kokzāģētavas īpašnieks sataisās uz lielu runāšanu.

— Tu neesi aicināts, — Antons noraida, jo patlaban redz nākam Bišu Oli.

Citkārt Ramšam nav bijis iemesla sūdzēties par ciema iedzīvotāju necieņu. Viņš tikko apvalda dusmu drebuļus.

— Gan tu ar mani runāsi! Es gaidīšu!

Antons neliekas zinis par nikno kokzāģētavas īpašnieku. Viņš paietas ar Oli aiz kāda virsāja paugura. Abi stāv salā stīvi sastingušajās mētrās. Ole smaida. Antons, kam tik liela līdzība ar priedes čiekuru, saceļ spuras.

Kā liesma vējā sāk šaudīties vārdi.

— Kas tās Angretai par lielmanīšas izdarībām ar to bulli?

— Sievišķim jau allaž vajag kaut ko aprūpēt.

— Paņemiet sev bērnu!

— To Angreta negrib.

Saruna kādu brīdi tāpat vien griežas aplī. Kokzāģētavas īpašnieks tikmēr mēļo ar mežstrādniekiem:

— Pamatīgi koki!

— Pamatīgi gan!

— Kokmateriāls, vai?

— Kokmateriāls.

— Stumbri kā sveces!

— Jā, stumbri kā pīlāri.

Tērgāšana īsti nevedas. Kokzāģētavas īpašnieka rokās uzrodas neliela pudelīte. Turpat no kabatas izveļas cigāri.

Nu valodas kļūst dzīvākas. Ramšs taču drīkstēs mazliet piesēst?

— Vienmēr laipni! — Mampe-Sīvums — visiem zināmais gadījuma darbu strādnieks, izsūtāmais un apvidus lielākais pļēgurs — pabīda Antona brokastu maizi sānis.

Kokzāģētavas īpašnieks nodzer malku un pasniedz pudeli tālāk.

— Please![2]

Viņš vēro kokus. Viņš jūsmo par kokiem. Koki ir viņa dzīves piepildījums.

— Tagad laikam būs pienākusi kārta šai milzu priedei, vai?

— Tagad tai būs jākrlt! Redz, zāģis jau griež kā sviestu!

Kokzāģētavas īpašnieks paietas un apbrīno priedi. Tad nāk atpakaļ un atkal apsēžas, bet iepriekš vēl pārceļ Antona termosa pudeli un mugursomu gabaliņu tālāk. Laikam baidās samīt Antona brokastu maizi.

— Jā, uz veselību! Dzeriet tik, iedzeriet nu!

Saruna aiz virsāju paugura rit rāmākā garā. Sveķiem notrieptā Antona piere sarauta krunku krunkās.

— Kā tad paliek ar gudrības akmeni?

Atmosfēra ap noslēpumu sāk draudīgi sabiezēt. Ole pūlas sagramstīt izrunas. Vēl ir jautājums, vai tas, ko Antons sadomājis, vispār atļauts.

Jaunā meklētājs Antons nav no tiem, kas gaida norādījumus.

— Koki aug no apakšas!

Taču Ole nav vienvaldnieks par sešiem hektāriem zemes, piecām šķirnes govīm, diviem zirgiem, divdesmit cūkām un visu lielo kašātāju un klaigātāju saimi. Puse no saimniecības pieder sievai. Vai Antons to nespēj saprast?

— Pārliecini savu sievu!

— Pārliecināt nozīmē strīdēties.

— Nu un tad?

— Angreta ilgi glabā dusmas.

— Nu un tad?

— Man reizēm salst.

— Velc kājās siltas apakšbikses!

— Tu negribi saprast. Man pie kaut kā jāsasildās.

— Nu un tad?

— Es sildos pie Angretas.

— Šī brunčos ķeršanās allaž bijusi tava kļūda. Es

domāju, tu Angretu pievaldīsi, tagad redzu, ka viņa joprojām valda pār tevi.

Ole jūtas aizvainots. Viņš bija te savu sirdi izkratījis. Tas nav diezin cik patīkami. Ole nu ļauj dusmām vaļu. Klaigājot pār lūpām smidzina siekalas.

— Tu jau nekad neesi varējis Angretu ciest!

— Nu un tad?

— Daudz draugu tev vispār nav bijis!

— Un vēl kas?

— No šodienas tev ir vēl par vienu mazāk!

— Pateicos, ienaidniek!

Antons pamet Oli stāvam. Viņš lec pāri koku stumbriem, aši tuvojas vīriem ap motorzāģi. Zāģis jau atkal dūc. Tas griežas resnās priedes kājā. Ramšs pazūd izcirtuma malā.

Antons steigšus meklē savu brokastmaizi.

— Kas paķēris manu maizi? — Viņš cenšas pārkliegt motora rūkoņu.

— Tur jau tā ir! — sauc Mampe-Sīvums.

Antons pieklūp pie savas brokastu tarbas.

— Atpakaļ! — kliedz Mampe. — Atpakaļ!

Priede gāžas. Tās galotne aprok mazo Antonu. Gaisā

uzvirmo ledus kristāli. Ole redz, kā aizstāvēdamās paceļas vecā drauga roka. Raupjā roka, kas vingrinājās rakstībā, tagad savilkušies dūrē.

Meža strādnieki izceļ no koka apakšas mazu, pelēku vīriņu. Sala putekļi klājas pār Antona sveķainajām biksēm, izbalējušo zilo darba jaku un seju. Biedri purina, aptausta un izklausa nelaimē cietušo brigadieri. Gluži kā uguns dzirkstīti dziļa purvāja dzīlēs — tā viņi meklē Antona ķermenī kādas dzīvības pazīmes. Nekā. Antons ir miris.

Ole sēž kā triekas ķerts uz kāda nogāzta koka un trīc pie visām miesām.

7

Antons Ders arī vēl nāvē spurojas un nodarbina ļaužu prātus: durvis Deru mežstrādnieka būdā ir pārāk šauras. Antona zārku vajadzētu grozīt un gāzt uz sāniem.

Blumenavas kapsētā nav kapličas. Emma Dera gribētu [3]

17

Antona līķi noguldīt baznīcas tornī zem zvaniem. Viņa dodas pie vecsaimnieka Serno pēc atļaujas. Resnais Serno ir baznīcas padomes galva. Viņam patlaban kaut kas apspriežams ar kokzāģētavas Ramšu. Emmai jāgaida, kamēr to aicinās iekšā.

Vecsaimnieks Serno sēž īpašā, apaļā krēslā. Viņa taukā sēžamvieta spiežas cauri atzveltnes spraišļiem. Istabā vēl kavējas arī kokzāģētavas Ramšs. Viņš lasa «Baznīcas svētdienas laikrakstu».

Emma Dera izsaka savu lūgumu. Serno svētsvinīgi un laipni klausās. Viņa rokas atdusas uz vēdera kā uz cieši piebāzta maisa.

— Vai tu savu Deru glabāsi ar baznīcas godu?

Emma plūkā sēru drāniņas stūrus.

— Ar godu!

— Vai viņu izvadīs mācītāja kungs?

— Kāds no rajona runās pie kapa.

— Tā, tā, brīvdomātājs!

Divus centnerus smagais vīrs aizkūpina cigāru. Atraitne satraukti trīņājas ar saviem sēru svārkiem pa niedru pinuma krēslu. Viņai vēl jāaiznes pie maiznieka bēru cepums. Ramšs pārvalda māku ar vienu aci lasīt laikrakstā, ar otru reizēm pamirkšķināt. Resnais Serno ievelk elpu un runā kā eņģelis, kas sludina vēsti, ietinies cigāra dūmu mākonī.

— Tu taču zini, es esmu sociāli noskaņots. Vai ne?

— Var jau būt! — Emma apstiprina un labprāt smietos, ja nebūtu runa par mirušo Antonu.

— Liec tad ar savu Deru mūsu baznīcas tornī!

Emma nesaka paldies. Viņa pieceļas un iet uz durvīm.

— Pagaidi, viens noteikums tikai!

Noteikums: vakarā līķi jāgulda izraktajā kapa bedrē. No rīta tad var atkal gulties zem zvaniem.

— Zem baznīcas jumta pa nakti nedrīkst atrasties neviens līķis! Sens likums!

Emma nepiekrīt:

— Mums ir jauna kārtība.

Kokzāģētavas Ramšs paceļ no baznīcas laikraksta savu studiju izvagoto seju. Rētas laipni un gaiši paplešas.

— Jauna kārtība šur — jauna kārtība tur. Baznīcas likums paliek baznīcas likums! Citādi tavs vīrs staigās apkārt, spokosies un tā joprojām, he will be a ghost, un to jau tu negribēsi.

Emma negrib vis, lai vīrs spokotos. Viņam jātiek apglabātam un jārod miers. Taču nest līķi iekšā un atkal arā liekas pārāk satraucoši.

8

Aukstums kā pasaules izplatījumā. Bišu Ole nerod miera un salst. Acu priekšā nemitīgi Antona mazā dūre, ledussalta dūre, kas ceļas pretī negaisa mākoņiem. Tagad nu viņa draugs un biedrs nesamierinājies un vientuļš mitīs starp mirušajiem.

Angreta, lokana un izdarīga, saimnieko pa māju. Antons Ders nebija viņas draugs. Par mirušajiem nemēdz runāt ļaunu. Rosīdamās Angreta pieskaras skumstošajam vīram. Bišu Olem klab zobi.

— Kas man jādara, lai tu ļautu ielīst pie tevis gultā pasildīties?

Arī Antona nāves dienā Angretai ir savas vēlēšanās. Lai vīrs bērēs uzauj garus zābakus. Ole kopš kara laika necieš tādus ādas stulmeņus. Tie smako pēc komandām, met pretī netaisnības dvaku.

Angreta kairinoši dūdo. Nav runa par virsnieku zābakiem; zemnieku zābaki, tādi smagi, ar kažokādas oderi.

— Tie jau te, starp citu, ir!

Bišu Ole redz zābaku silto aitādu. Viņš pārlieku salst. Aiz loga mīkstām pārslām vērpjas pirmais sniegs. Viņš apsola zābakus aut.

Pie durvīm klauvē. Tur stāv Emma Dera. Bēdu nomākta vistiņa ziemas naktī gaužas:

— Antonam neļauj mierīgi dusēt. Vai viņš to pelnīj is?

Bišu Ole ar rāvienu atsaukts atpakaļ dzīvē. Aizmirsusies salšana un drebuļi. Iespējams kaut ko darīt mirušā drauga labā. Vai tad Ole nav rajona kongresa

deputāts, Zemnieku palīdzības priekšsēdētājs — cilvēks, kuram zināma teikšana?

— To mēs vēl redzēsim, kur līķim jāguļ!

Viņš liek novietot Antona mūžamāju baznīcas tornī zem zvaniem. Lai panāk šurp, kam tas nepatīk!

9

Otrā rītā aiztaisītais zārks atrodas savā nākamajā kapa bedrē. Emmai vairs nav asaru. Vai Antons spokojas?

Bišu Oli māc smagas pārdomas. Kurš staipa apkārt Antona zārku? Kurš nolika Antona brokastu maizi zemē, kur vajadzēja gāzties iezāģētajam kokam? Viņš liek uznest mirušo biedru atkal atpakaļ tornī.

Birģermeistars Nītnāgels nostāda pa nakti baznīcas dārzā aiz kapu kopiņu krustiem ciema sargu.

Pirms pusnakts sargs uz brīdi aiziet, lai otrreiz iekostu vakariņas. Pēc pusstundas viņš atgriežas savā postenī: mirušais guļ kapa bedrē.

Pa ciemu klīst nevalodas, ložņā baumas: nelaiķis Ders spokojas; nav vērā ņemti baznīcas draudzes likumi.

Bišu Ole saaicina biedrus vāķēt līķi. Nākamajā naktī birģermeistars Nītnāgels, Jans Bullerts, Vilms Holtens un Bišu Ole kā melni eņģeļi satupušies uz vecām kapu kopiņām un pat liedz sev uzvilkt kādu dūmu.

Nekas nenotiek. Jans Bullerts ieteic viltīgu gājienu: it kā apnikuši sargāt, viņi dodas uz krogu. Pie kroga durvīm pašaujas atpakaļ un zagšus atgriežas baznīcas dārzā.

Brēc pūce. Tā iebrēcas trīs reizes, un tās sauciens atskan no baznīcas piebūves puses, no sakristejas. Torņa durvis atsprāgst vaļā. Mirušā Dera zārks tuvojas kapa vietai. Zārks nelidinās gaisā, kā pienākas parādībām un spokiem. Zārks stampā šurp uz četrām kājām, sten, elš, klūp, lādas un prūsiski uzsauc pavēli:

— Vienādu soli!

Draugi sagumst aiz kapu krustiem. Viņi pūlas neaiz-biedēt pašapzinīgo zārku. Negrib, lai Antona līķis tiktu nomests un apgānīts.

Anks tuvojas. Jau iespējams saskatīt divu cilvēku r.Uviis, kuri to nes. Vilms Holtens, pats jaunākais no liķ.i ..ugiem, nespēj novaldīties.

Ahā! — viņam pasprūk.

An ks nogāžas. Rēgi jož prom, ko māk. Tāda dipoņa, It kci muktu smagais beļģu vezumnieks un rikšotājs.

I.iķa sargi ielenc baznīcu. Bišu Ole redz kādu rik-šotdja gaitā drāžamies starp kapu rindām. Viņš metas рака), triec ar dūri, trāpa pa platmali un sajūt cietu vī-i icša galvu. Te tev nu bija spoks!

Cilvēks platmalē sagrīļojas, saslejas kājās un pazūd. I.iķa sargi pārmeklē baznīcas dārzu. Stāvs, kas dipināja ka smagais beļģu vezumnieks, pazudis bez pēdām — ka zemē iekritis.

Antona biedri aiznes zārku, noliek zem zvaniem un gādā, lai neviena roka vairs nepieskartos mirušā drauga pēdējai mājvietai.

10

Bēru gājiens aizstiepjas tālu. Kopā ar nelaiķa draugiem ieradušies arī daudzi ziņkārīgie. Tiem gribas noskatīties, kā noritēs apbedīšana bez mācītāja. Arī baznīcas draudzes padomes locekļi Ramšs un Serno, tērpušies melnā, stīvi un svinīgi, piedalās bēru gājienā.

— Paskat — arī kokzāģētavas Ramšs! — sačukstas ļaudis.

— Vai tad Antons viņam neiegrieza ar baļķēniem un latiņām?

— Ar mirušajiem neiet tiesā.

Gados vecākie sievieši ziņkārē gaida, kāds būs sprediķis bez mācītāja. Antons un Emma Otrā, Deru bērni, panīkuši un bāli, stāv starp Bišu Oli un savu mazo māmiņu. Viņi raud. Ole, sakozdams zobus, sakož savas sāpes. Kapsētas eglēs sēž divas ziemīgi kārnas vārnas. Tās šķielē uz vainagu sārtajām papīra rozēm. Resnais Serno saņēmis rokas virs sava vēdera uzkalna, kaut gan nekādas lūgšanas netiek skaitītas. Dzied mirušā iemīļoto dziesmu: «Uz priekšu, brāļi, pretī saulei...»

Smaržo priežu zaru vainagi. Pārstāvji no rajona

sekretariāta atnesuši vainagu — tik lielu kā muižas karietes pakaļējais ritenis. Pārstāvji dzied skaļi un izaicinoši. Kokzāģētavas Ramšs nedzied. Pieķēris ar roku pie kakla, viņš ķērc:

— Saaukstējies!

Karls Krīgers stāsta par Antona Dera dzīves gājumu:

— Mazais vīrs, kas nekad nepazina noguruma! Jēzus, ja tāds ir bijis, nespētu par viņu nopriecāties vien.

Vārnas egļu galotnēs ķērkst. Resnais Serno mīļu prātu noglāstītu šos dieva sūtītos putnus. Cik saprātīgi tie traucē zaimojošo sprediķi! Karls Krīgers runā par likteni:

— Likteņa, biedri, draugi, nav! Liktenis rodas tāpat kā brīnumi. Bērns nomirst no šarlaka. Liktenis? Nekādā gadījumā! Par vēlu ataicināts ārsts. Braucējs ar motociklu iebrāžas kokā un ir beigts. Liktenis? Nekādā gadījumā! Ceļš bija izdangāts. Liktenim ir savi cēloņi, un ļaunais liktenis zeļ uz mūsu nolaidības rēķina. Mūsu mīļo Deru nogalināja krītošs koks. Liktenis? Nekādā gadījumā! Iespējams, ka netika ievēroti darba drošības noteikumi. Tas, biedri, vēl jāizmeklē!

Kokzāģētavas Ramša garie zābaki nemierīgi mīda zemē izkaisītās egļu skujas.

— Auksts!

Karls Krīgers noraugās uz drauga riekstu brūno zārku. Kā rasas lāses viņa skropstās trīsuļo asaras.

— Te nu viņš guļ — mazais, mūžam darbīgais cilvēks. Viņu urdīja cildens nemiers, un cildenu nemieru viņš sēja ap sevi. Vai velti sējis? To nosakām mēs. Lai esam nemiera pilni, kāds bija viņš!

Gados vecākās sievietes šņukst. Viņām aizmirsies, ka tur nerunā mācītājs, bet agrākais kučieris Karls Krīgers. Sievietes šņaukājas un jūtas pilnām apmierinātas. Velti Serno šūpo savu drukno galvu.

Arī daži vīrieši tikko valda asaras. Pēdējo reizi atdodot godu mirušajam, viņi noceļ cepures. Kokzāģētavas Ramša pusplikajam pakausim uzlipināts plāksteris. Bišu Ole gandarīti pamāj ar galvu: ļaujiet mirušajiem dusēt! Bet tad viņa acis apstājas pie Ramša garajiem zābakiem. Viņš salīdzina tos ar savējiem: tas pats stulma piegriezums, tas pats garums, tā pati āda. Bišu Ole pa-

iih’I tu 11 к I i visapkārt. Vai cilvēki jau neņirdz par viņu? AniMrlii pataisījusi viņu ļaudīm par apsmieklu, par mnl iķi. Viņš novēršas un ļauj, lai apbedīšana iet savu i*• 111 ii. l icis uz ciema ceļa, viņš jau skrien tikpat kā h .mūs. Olem šķiet, ka būtu apāvis kājās kvēlojošas tupeles.

И

Mājās, virtuvē, Bišu Ole nogriež ar šķērēm garos z.ibakus no kājām nost. Nikni nošņāpj stulmus visā gamma līdz pat pirkstiem. Sieva, ne vārda nebilzdama, noskatās, kā uz āru pavēršas aitāda. Bišu Ole atbrīvo kāpis no ādas lēverēm un pasper malkas kastē pie pavarda.

Angreta paceļ izroboto ādu, aiznes uz bēniņiem un pakar uz viena no baļķiem. Tad apsēžas uz kāda labības maisa un ļauj asarām vaļu. Sagraizītie garie zābaki ir viņas sakāve.

Lejā, guļamistabā, Bišu Ole pārģērbjas un izmet galifē bikses pa logu. Viņš grasās mest laukā arī melnos svārkus, bet tad attopas: svārkiem gan laikam nav nekā kopīga ar zābakiem. Kājās viņš uzauj nonēsātus šņorzābakus, kurus citkārt valkā pie darba.

Kad tas padarīts, Ole atgriežas virtuvē, aprunājas ar kaķi, aprunājas ar suni, piebāž pīpi, kūpina kā šaursliežu vilciena lokomotīve un gaida. Gaida atgriežamies no bēniņiem sievu, jo viņam ir šis tas sakāms. Viņa pataisījusi vīru ļaudīm par apsmieklu, un tas nav nieks.

Paiet viena stunda. Arā satumst. Bišu Ole piebāž jau astoto pīpi. Viņš joprojām gaida Angretu. Beidzot uzkāpj bēniņos. Pelēcīgajā mēness gaismā sieva sēž uz labības maisa.

— Angret!

Nekādas atbildes. Oli sagrābj spīts. Nupat nav viņa reize lūgt piedošanu. Lai Angieta balo mēness gaismā, kamēr nāk pie prāta!

Ole klimst izmītajos šņorzābakos pa sasalušo, nesen uzkritušo sniegu. Vilku suns seko pa pēdām. Bišu Olem šķiet, ka mazliet siltuma no uzticamā dzīvnieka tiek arī viņam.

Zeme ceļo pa izplatījumu. Cilvēks raida tālē tērauda baložus un nepacietīgi gaida tos atgriežamies atpakaļ. Gaida olīvzaru no brāļiem uz citām planētām.

Blumenavas krogā šai vakarā dzer vīrieši melnos svārkos, līķa nesēji un kaprači. Reizi pa reizei kāds iešļupstas, reizi pa reizei kāds iesmejas. Antona Dera draugi cenšas ar degvīnu remdināt sāpes, viņa ienaidnieki ar degvīnu atzīmē savu prieku. Visi kopā sanākuši godos, un tie saucas — bēru svinības.

Bišu Ole nav nekāds krogā tupētājs, bet šovakar viņu pievelk kroga kņada.

Kroga durvis čīkst. Durvju virās iesēdies sals. Bišu Olem pretī uzmutuļo tvaika mākonis.

Netālu no durvīm sēž Ramšs. Viņš ir apskurbis un sēž, izstiepis kājas tālu uz priekšu. Bišu Olem jākāpj pāri ar aitādu izoderētajiem kokzāģētavas Ramša zābakiem. Jāpārvar kārdinājums tiem uzspļaut.

Balsu murdoņa, smiekli un svepstēšana.

— Bišu Ole!

Jans Bullerts atbrīvo Olem vietu. Bullerta seja kvēlo kā lāpsta smēdes ugunīs.

— Ole, mums jāsalīgst miers!

Bišu Ole saskandina ar Bullertu. Abu ādamāboli cilājas dzeršanas taktī. Bullerts apņem Oli ap pleciem.

— Kurš jūsmājās staigā biksēs, rešpektīvi — kam tās pie jums ir kājās? Tev vai Angretai? Bullis jānolikvidē! Taisīsim rīt buļļa bēres! Norunāts?

Ole neatbild. Viņš ir pārāk skaidrs šādam buļļa sprediķim. Taču abi dzer un izlīgst.

Birģermeistars gādā, lai Ole dzeršanā panāk pārējos. «Kas malku nobauda no mūsu sīvā, tam dzīve allaž veras brīva». Tā stāv rakstīts uz reklāmas vairoga virs letes. Ole, kurš ir nemierā pats ar sevi un visu pasauli, nepretojas. Viņš dzer.

Zilajos pīpju un cigāru dūmu mutuļos slēpjas kāds ļauns gariņš. Tas lēkā no galda uz galda, pačukst kaut ko vienam zemniekam ausī, parausta otru aiz deguna. Ole paceļ glāzi, lai dzertu. Gariņš uzmetas uz glāzītes kājas un palīdz tās saturu iegāzt mutē. Gariņa vārds ir

• I' .i.l* tihuks». Tas kļūst uzbāzīgāks. Bišu Oles glāzīte liik mjns arvien ašāk. Trīs kausi alus un trīs mēriņi deg-v им ļ).r/.ud kā nebijuši.

kokzāģētavas Ramšs patur platmali galvā arī siltajā к inga istabā. Americanlike.1 Kājas viņš atstutējis uz iv«i izsūtāmā — Mampes-Sīvuma krēsla. Mampe turas uz krēsla maliņas. Kokzāģētavas Ramšs paceļ labo kāju un pamāj ar to saimniekam.

Go to the devil,[4] [5] [6] liec — es visiem izmaksāšu pa kausam un tā joprojām!

Bišu Ole novēršas. Nolādētie zābaki! Tad nu gan sagadīšanās! Viņš negrib nekādu Ramša alu. Viņš nu gan ne!

Birģermeistars Nītnāgels pamērcē pirkstus alus putās un saskrullē bārdu.

— Tu, Ole, nedzel? Dzel, dzel un taisi maziņu pal-tlaukumu šķilu cīniņā!

Arī Vilms Holtens pastumj izmaksāto alu nostāk; Ramšs ir viņa saimnieks, tā dāvātais alus derdzas.

Ramšs ieplāj sev pa zābaku stulmiem.

— Hallo, cik smalki! Manam kalpam mans alus nav pa prātam. Pacelt rokas, kuri vēlas manu alu!

Paceļas trīspadsmit rokas. Bišu Ole pielec kājāš.

— Pacelt rokas, kuri vēlas manu alu!

Atkal paceļas trīspadsmit rokas. Istabā ir divdesmit pieci vīri. Mampe-Sīvums vēlas alu no abām pusēm.

Krodzinieks uzliek galdā divdesmit sešas tīras krūzes. Alus krāns sprauslā. Bišu Ole uzslējās kājās.

— Vēl trīspadsmit mēriņus uz mana rēķina!

— I kill you!3 — ķērc Ramšs. — Hallo, man trīspadsmit dubultos!

Alus šņāc, puto un dzirkstī. Degvīns laistās. Ķildu gariņš aizgūtnēm smejas.

Pieceļas birģermeistars Nītnāgels.

— Mēs tagadīn pēdējo leizi dzeļam uz Amtonu. Lai vieglas smiltis!

Pretinieku pusē Serno uzsauc tostu. Viņš uzsvempjas no sola.

— Mēs dzeram dzīvei, dzīvei dzeram! Jūs redzējāt, kā bija Deram, — vai tad neredzējāt? Nāve uzbrūk cilvēkam ne gaidīta, ne saukta. Cilvēks gāž koku, bet, kā šis koks krīt, tas stāv dieva ziņā.

Bišu Ole dreb.

— Tad jau jūsu dievam būs bijusi rokā arī Antona brokastu maize?

Iestājas saspringts klusums. Alus krāns šņākuļo, kokzāģētavas Ramšs pielec kājās. Rētas sejā top zilganas.

— Neaizskar svētākās jūtas! Ļaudis, tā ir dieva zaimošana!

Viņš sadabū zem galda vēršu pātagu un dodas Bišu Olem virsū. Bišu Ole pieceļas un smejas:

— Panāc šurp ar savu žagaru! Noņem cepuri, parādi savus punus, tu līķu apgānītāj!

Starp Ramšu un Bišu Oli iespraucas skolotājs.

— Es lūdzu, biedri, iztiksim bez reliģiskiem strīdiem!

Kokzāģētavas Ramšs brūk virsū skolotājam Girtleram.

— Es tev neesmu nekāds biedrs, ievēro to! Mēs nepieļausim, ka baznīca tiek zaimota un tā joprojām. Sadod, ļaudis! To the guns!1

Ramšs noliec galvu un dodas uzbrukumā. Apgāžas kāds galds. Tabakas dūmu mākonī nošvirkst pātaga. Krīt alus krūze. Bišu Ole sagumst. Prezidenta portrets uzkrīt viņam uz muguras. Pātaga švirkst. Tā trāpa Bišu Oli. Dobjš pliukšķis — no Oles pieres izšaujas asinis. Viņš sagrīļojas, nespēj vairs noturēties, uzgāžas uzsola un pārkrīt tam pāri uz grīdas.

— Izbeigt! — rēc saimnieks. Viņš bungā ar alus putu karoti pa alus krānu. Neviens neliekas par viņu ne zinis.

Cīņa turpinās. Skolotājs atvairās, sit un boksējas. Ole izstiepies garšļaukus. Galva durna. Gulēdams zemē, viņš redz kautiņa jampadraci. Redz sasodītos Ramša zābakus. Tagad tie taustās viņam uzmīt, un neviens no biedriem to nemana, jo Bišu Ole guļ īstā vīriešu kāju mežā. Zābaki trāpa viņam, sper pa vēderu, pa galvu. Bišu Olem zūd gaisma, un viņš brēc:

К.is sadauzījis lampu?

lad viņu ierauga un raušus izrauj pa durvīm laukā.

Zirmigajā mēness gaismas pielijušā naktī Jans Bulli i 1 •. un Vilms Holtens velk Bišu Oli uz mājām. Iežmie-d/is asti, pa pēdām seko pelēkais vilku suns.

Aiz salā kailajiem plūmju kokiem balsnī Bišu Oles nokaļķotā māja. Šaipus ieejas plešas lapene. Nesēji nosēdina Oli uz soliņa lapenē. Viņi baidās sastapt An->;ii‘lu un aiziet tikpat klusi, kā dienā gāja gar mirušo Deru.

Lapenes sols ir salts. Bišu Ole atgūstas. Viņš patausta pieri un redz uz rokām asinis. Kur viņš atrodas? Lie savas mājas, uzmeties uz sola Angretas lapenē. Pirms diviem gadiem viņa bija vēlējusies kādu vietiņu, kur vasarā atvilkt elpu. Lapeni, katrā ziņā lapeni, jo kokzāģētavas Ramšam arī bija tāda.

Ak, Angreta bija tik ļoti ilgojusies pasēdēt ar Oli šajā lapenē. Taču nekas neiznāca. Darbs un jaunas vajadzības ... Neatlika laika. Tāda jau laikam ir tā zemnieka dzīve. Zemnieka dzīve? Ole, vai tu vēl esi dzīvs?

Viņš grasās iet iekšā. Labā kāja stīva un sāpīga. Ole grīļojas, turas pie mājas sienas un iekrampējas meža vīnstīgās. No vīnogulāja izspurdz zvirbuļi un pazūd ziemas naktī.

13

Ole ieradās šai pasaulē tūkstoš deviņi simti piecus gadus pēc dieva radītā galdniekdēla Kristus dzimšanas. Uzcēla uz pleciem savu krustu un slāja prom.

Neparastā vārda izvēlē bija vainīga māte. Viņa ik gadus savas trīs līdz piecas reizes izlasīja kalendāru, it īpaši stāstus par svešām zemēm. Viens no šiem kalendāru stāsta varoņiem bija brīnum skaists vergs. Verga vārds bija Ole. Viņš sadraugojās ar dumpiniekiem un tika notiesāts uz nāvi. Hanzena māmiņa gribēja melnajam cilvēkbērnam vēl pēc nāves kaut ko labu darīt — tāpēc, pārvarot zināmas grūtības, lika savu vienīgo dēlu nokrustīt vārdā «Ole».

Ole bija sapņotājs, bet ne no tiem, kas, nolīduši dzīves pažobelēs, gaida brīnumu. Viņš centās darbodamies savus sapņus iedabūt dzīvē iekšā. Kā nu kuro reizi tas izdevās.

Kad Ole, šis puišelis ar kastaņbrūno galviņu, bija paaudzies tiktāl, ka varēja jau pats savām kājelēm tecēt, viņš sameistaroja no kazas saitēm šūpoles un pakāra tās kādā priedes zarā. Uzlingojies augstu jo augstu, iepleta rokas un dzīrās pacelties pāri koku galotnēm. Zēns — asiņainu seju — gulēja virsāja smiltīs.

Brēkšana par satriekto sapni bija varena ...

Māte:

— Kas tev lēcies?

— Es lidojot paklupu.

— Niekkalbi, neviens cilvēks nevar lidot.

Ole iepleta rokas.

— Vai tad tu neredzi manus spārnus?

Māte spārnus neredzēja.

Skola Olem šķita kā smacīgs mācību pagrabs.

— Puikam trūkst izturības! — sacīja skolotājs, bet viņa ūsu gali nokarājās kā lietū samirkuša gaiļa spalvas.

— Kur tu biji vakar?

— Es gaidīju jūs mežmalā.

— Vai mācībām tevis dēļ vajadzētu notikt zileņu un mētru vidū?

—: Jā, ķestera kungs.

Skolotājs apstrādāja Oles dibenpusi. Viņš to vis nedarīja, kā ādu ģērējot parasts, ar ozola mizām, bet gan ar lazdas krijām, kam vēl papilnam koksnes. Piedosim viņam šo nezināšanu, jo viņš bija atvaļināts prūšu feldfēbelis.

Oles dzimtais Blumenavas ciems toreiz bija divu kungu īpašums. Pāri mežu galotnēm valdīja debesu kungs. Mežos un laukos valdīja barons fon Vedelštets.

Oles tēvs Pauls, dievticīgs sociāldemokrāts, strādāja barona mežos. Debesu kungs un muižas kungs kā atzinību par dieva bijāšanu piešķīra viņam malkas cirtēja meistara posteni.

Barona gredzenotās rokas divdesmitā gadsimta četrpadsmitajos gados pirmām kārtām pasargāja no karā Iršanas savu dievbijīgi padevīgo priekšstrādnieku un malkas cirtēju meistaru Hanzenu.

Bargajos kara gados Ole palīdzēja mātei mājas solī un apkopt sīkos lopus, lasīja vārpas un auzu skaras. Ar mātes rokdarbu šķērēm viņš grieza arī vārpas labības statiņos. Muižas pārvaldnieks zēnu pieķēra. Nu Ole bija Hanzenu mājiņai uzspiedis apkaunojuma zīmogu.

Māte:

— Kā tu varēji tā darīt?

— Es lasīju vārpas tikai tajās vietās, kur pavasarī dūru ušņus. Stiebri mani pazina, māja un lūdzās, lai laižu savā maisā.

Mātei vajadzēja iebāzt galvu maisā, jo tad arī viņa dzirdēja, kā vārpas sačukstas.

Karš, kas uzliesmoja tālu Bosnijā, izvērtās par pasaules ugunsgrēku. Tas izsūca arī visu saldmi no bērnu dzīves. Tad nu Ole piespieda kamenes laukos un pļavās vākt cukuru, kura viņam trūka. Viņš sameklēja kameņu ligzdas, iezīmēja tās un naktīs atnesa mājās. No rīta istabā uz palodzes stāvēja uz mutes apgāzti puķu podi. Zem tiem zanēja Oles kameņu spieti. Melni brūnas un pelēcīgi dzeltenas kamenes lidinājās pa puķu podu caurumiem iekšā un ārā. Tās nesa medu, un Ole to ar salmiņu izsūca no šūnām.

Māte:

— Kas tevi tā mācījis?

— Bads.

Oles baskājainais draugs bija Jans Bullerts. Viņš kliboja un bija kungu kūts modernieka dēls. Arī Jans Bullerts savkārt izmeta mājās no palodzēm laukā puķes un puķu podos ievietoja kamenes.

Kad Ole un Jans sasniedza divpadsmit gadu vecumu, barons nosūtīja skolotājam zīmīti: «...un vēlos, lai tagad, kad tēvzemei tik grūti laiki, manu ļaužu Han-zena un Bullerta dēli turpmāk vasarās tiktu atbrīvoti no mācībām skolā ...» Paraksts un spiedogs: vērsis ar kroni.

Ole un Jans kļuva par ganiem. Tikai reizi nedēļā tiem vajadzēja iet pie kārnā mācītāja uz iesvētību mācību. Citādi viņi bija brīvi gani zem brīvām debesīm.

Divas stundas Ole mēdza būt suns un Jans sav-kārt — gans, tad atkal divas stundas otrādi. Ole, būdams gans, meklēja kameņu ligzdas, mielojās ar medu, mēģināja piekrāpt savu izsalkušo vēderu, vēroja mākoņus, dūcošos kara divplākšņus un gājputnus. Vareni sapņi priecēja viņa sirdi. Tajos viņš bija ievērojams kungs un muižnieks, pievilinoši uzsvilpa, un pelēkās dzērves laidās no debesu pļavām zemē uz ganībām, Ole sarunājās ar dzērvēm, savām muižas strādniecēm, norīkoja tās uzdevumos un sūtīja uz Sidraba ezeru Āfrikā pēc apelsīnu sēklām. Viņš deva pavēli apstādīt ganības ar svešzemju augļu kokiem, — nekas Olem nelikās pārāk dārgs, līdz atkal pienāca kārta būt sunim un izkārtu mēli jozt pakaļ govīm.

Kāds spēkus zaudējis zirgs, iedams divjūga arklā, nogāzās ganību malā. Pārvaldnieks aizsūtīja pēc dīriķa. Ole un Jans aizvilka dzīvnieku nomaļā meža stūrī, paslēpa tur un kopdami un barodami atkal dabūja uz kājām. Uz dažām nedēļām viņi kļuva par ganiem jātniekiem.

Pārvaldnieks, ievērojis divgalvainu centauru riņķojam ap ganāmpulku, pazina nāvei nolemto zirgu, dzinās uz savas ķēves mazajiem jātniekiem pakaļ un apturēja tos. Par drosmīgo jājienu viņš iedeva Olem un Janam pa markai. Pārvaldnieks aizveda zirgu nokaut. Zēnu saujās uz saltajiem naudas gabaliem pilēja karstas asaras.

14

Divas ganu vasaras, divas skolas ziemas. Karš sabruka ar lielu blīkšķi. Tēvs — Pauls Hanzens atgriezās mājās sveiks un vesels.

Dievs ir žēlsirdīgs! Oli iesvētīja, zēns dabūja garas bikses. Viņš sāka strādāt mežā tēva uzraudzībā, mācījās vadīt zāģi, darboties ar cirvi, dzīt ķīļus un kraut malku. Oles rokas un muskuļi nocietinājās, bet kabatas par spīti smagajam darbam kā bija, tā palika tukšas.

Ka nākamajam mantiniekam viņam vajadzēja līdzēt vecākiem uzlabot trūcīgo saimniecību, līdzēt tiem nopirkt govi, sivēnu un tikt pie jauniem jumta dakstiņiem.

Lai vai kā, smagais mežstrādnieka darbs un nemitīgā cīkstīšanās pa vecāku saimniecību neapslāpēja Oles ganu laika sapņus. Viņš noķēra meža bišu saimi, baroja, palielināja to, sadalīja, ieguva medu un pārdeva rajona pilsētā.

Ole atklāja, ka daudz ļaužu jau bija vērojuši bišu dzīvi un to aprakstījuši. Sadabūjis grāmatas par biškopību, lasīja ziemā savā kambarī, kamēr galva sāka kūpēt, fantazēja par bišu valstību, par zanoņu un dūkoņu un aizsapņojās tiktāl, ka iedomājās sevi par spārnotās bišu tautas valdnieku.

Ceturtajā medus vasarā jaunais mežstrādnieks uztaisīja no ciema ratnīcas materiālu pārpalikuma ratiņus. Tā bija bišu ceļojuma ekipāža, jo Ole bija nodomājis tās vest no ziedu lauka uz ziedu lauku un mudināt uz rosīgu un čaklu darbošanos.

Aizjūdzis ratiem priekšā patapinātu zirgu, Ole izbrauca pa vārtiem laukā. Tur ar cirvi rokā gaidīja tētis Pauls.

— Stāvi! Vai tu gribi pataisīt sevi par apsmieklu visam ciemam?

Pirmo reizi mūžā Oli sāka kratīt nevaldāmi drebuļi. Viņš metās tēvam virsū, izrāva tam no rokām cirvi un aizbrauca lauku virzienā, kur zied rapši.

Pauls Hanzens sāka prātot, kas būtu darāms, lai nepaklausīgo dēlu pārmācītu kāda augstāka vara. Un tad tas notika.

Kādu dienu bišu spietošanas laikā Ole pusdienas pārtraukumā aizsteidzās pie savas saimes. Tobrīd kāda viņa darbīgās tautas daļa devās ceļojumā. Ole sekoja tai pa pēdām, bungādams pa vecu spaini, lai noslāpētu bišu mātes dūkšanu un samulsinātu izlidojušo spietu. Ciema galā viņam atnesa šļūteni. Ole laida ūdens strūklu virsū spindzošajām bitēm. Bišu māte uzlaidās uz sava vajātāja gaišās vasaras cepurītes. Vienā mirklī Oles galvu un seju apņēma bites. Jaunajam dravinie-kam,sāka trūkt elpas. Viņš baidījās pazaudēt spietu.

Piesardzīgi sperdams soļus, Ole nesa šo bišu kapuci cauri ciemam uz saviem ratiem.

Malkas vedēji, kas patlaban ieturēja brokastis, un pastāvīgie krogā tupētāji, raudzīdamies pa logu, ņirdza:

— Pavej, Ole, kas tad nu, ar kažokādas cepuri tik siltā laikā? Vai tik neesi saslimis ar cūciņu, varbūt mandeles apsāpējušas? Nāc iekšā, apsildies!

Ole kā sastindzis izslietu galvu gāja tik tālāk.

— Vadzi, kur bišu Ole! — sauca dzērāji. — Bišu pauris!

Bites Ole dabūja no galvas nost, bet no iesaukas vairs vaļā netika.

Dienu vēlāk viņu atlaida no darba mežā. Baronam neesot vajadzīgi strādnieki, kam galvā un uz galvas dūcot bites, tā tika paziņots. Par atlaišanu Ole varēja pateikties tēvam ar viņam raksturīgo urķēšanos pa saimniecību. Lai dēls tiek uz laiku sodīts ar bezdarbu. Varbūt darba pārtraukums piespiedīs pielikt roku vecā Hanzena sīksaimniecībā.

Ole bija mantojis sava vectēva krama cieto pakausi. Vienīgi aiz ietiepības vecais vīrs bija pametis veco-māti te sēžam un aizceļojis uz Ameriku. Tad nu šā cilvēka mazdēls piemeistaroja pie bišu ratiem klāt gana būdu un dzīvoja tanī. Braukāja no akāciju uz liepu ziediem, vēlāk uz plaukstošajiem viršiem un pārtika no sīpoliem un sausas maizes. Tā viņš noturējās līdz medus ražai.

15

Ciema ļaužu lielākā daļa vairījās no savādnieka Oles. Par to gādāja barona iztapoņas — kā mežzinis, muižas pārvaldnieks un citi, ne mazums šai ziņā pūlējās arī tētis Pauls.

Ap šo laiku Olem bija tikai viens draugs. Tas bija gadījuma darbu strādnieks Antons Ders. Antons pa dienu strādāja koku cirtēju brigādē, bet nelikās ne zinis par Paulu Hanzenu, kurš aprunāja Oli, un vakarus pavadīja drauga sabiedrībā.

Abi savos sapņos pacēlās līdz zvaigznēm vai arī

.11 inča zvaigznes pie sevis lejā. Antons jau bija iepazinis dzīves aizkulises un mēdza gari un plaši pamācīt ( )li. Pēkšņi viņa domas līdzīgi baložiem šķita sakļaujam spārnus un spēji nokrītam atpakaļ uz zemes.

Labi jau, labi, bet ai savām bitēm tu arī pasauli nepārvērtīsi.

Tā? Bet es atviežu zobus un neļauju sevi dancināt.

- Muižniekus un uzņēmējus nepataisīsi rāmus, glūnot ar skaudīgu aci uz tiem augšup.

— Vai tad es glūnu?

— Bišu īpašnieks! — Antons purpināja.

Varēja dzirdēt, kā Oles sapņu lidojums, apliets ar šādas sarunas aukstu ūdens šalti, šņācoši iečūkstējās, nākamais bišu valstības pavēlnieks priecājās, kad draugs gāja prom un pameta viņu vienatnē ar saviem viegli aizvainojamiem tāles sapņojumiem. Oli tagad nodarbināja domas par zirgu, par paša pajūgu. Tam vajadzēja vilkt tiklab ratus ar bitēm, kā ari pašu būdu.

Tā gan, Ole sapņoja par zirgiem, kad bija tādā vecumā, kas būtu piemērots sapņošanai par meitenēm.

Ole sapņoja arī par meitenēm. Viņš bija slaiks, mati nobriedušu kastaņu krāsā, seja rūdīta vējā un lietū, bet āda smaržoja pēc puķēm un vaska. Taču meitenes raudzījās uz Oli kā uz aizliegtu augli. Vai tad viņš neklīda apkārt pa pasauli savā kulbā kā ceļojošs kumēdiņu rādītājs, kā čigānu amatnieks, kas lodē caurus kastroļus? Kas tad šādam pēc skūpstiem un mīlas nakts ko neiejūgt savu mazo ķēvīti un, vēl iekams mēness noslēpjas mežā, pazust pāri kalniem?

Un vasaras naktīs ap Oles būdu skanēja smiekli un čuksti, bet, tiklīdz bitenieks pastiepa roku pēc kāda ziņkārīga meitēna, tas aizspurdza, palēkdamies kā sienāzis.

— Ko tu ar tām vējaslotām! — norāja Antons Ders, čaukstinādams kabatā skrej lapiņas.

Ole gāja kopā ar Antonu uz kaimiņu ciematiem. Tumšos kambaros un piekvēpušos krogos Antons runāja ar muižas strādniekiem, kalpiem un malkas cirtējiem par jaunu pasauli, kas taps un nāks. Ole tikmēr izdalīja skrejlapas. Viņam vaicāja: [7]

33

— Nu, ko tu domā par to, ko tas mazais vīrelis te stāsta?

— Jāatvāž zobi! — Ole nozīmīgi atbildēja.

— Drīz pienāks laiks. Darbaļaudis iekaros brīvību, — viņu pārkliedza Antons Ders.

— Katrs ir pats savs kungs un saimnieks! — sav-kārt sauca Ole.

Atceļā Antons un viņa skrejlapiņu izdalītājs bārās un ķildojās tik vareni, ka viss mežs dārdēja un muižas mežzinim pajuka izsekoto briežu pēdas.

Pagāja laiks, un tā vien šķita, ka dzīve nostātos Bišu Oles, nevis mazā Dera pusē, jo Ole patiesi bija ticis pie savas bišu valstības. Tur nu kāda aizvēja stūrītī atmatas malā stāvēja viņa senilgotais, dzīvē atsauktais sapnis.

Ziedu pārbagāta vasara. Tas bija redzams katram. Tikai Antons to neredzēja. Vakaros pēc darba viņš skraidīja apkārt, noskatījās, kur pulcējas cilvēki, aģitēja un brīdināja. Sava drauga Oles laimi un panākumus viņš, šķiet, nemanīja. Vai šīs savainotās un saplosītās pasaules vidū neatradās bišu valstība, kur mita simtiem tautu?

16

Ole kļuva divdesmit septiņus gadus vecs. Vasarās viņš dzīvoja savā gana kulbā, bet ziemā kāda trūcīga zemnieka laidarā, apkurināmā kambarī. Viņam bija gulta, skapis un galds. Ciema meitas viņu uzskatīja par nelabojamu vecpuisi. Daža laba no tām meitenēm, kas līdzīgi sienāzīšiem bija lēkājusi ap viņa bišu ekipāžu, tagad jau apprecējusies un laimīga māte.

Un tad notika tas, kas noteica visu turpmāko Oles dzīvi: viņa acis notvēra zvejnieka meitas skatienu. Tas nevarēja būt! Angreta — šmauga un koša, uzaugusi silājā starp ezeriem. Iespējams, ka viņa bija bikla un, tikai krietni saņēmusi dūšu, uzdrīkstējās iznākt no meža. Ciemam viņa izgāja cauri lepnā solī. Katru, kurš viņu uzlūkoja kārām acīm, meitenes skatiens izpļaukāja. Būtu gluži saprotams, ja ap viņu lakstotos kāds bagāts saimniekdēls.

Ole meklēja izdevību Angretu satikt un pārliecinā-Iies, vai nav alojies. Viņš apjucis sveicināja un papil-luīm izbaudīja zvejnieka meitas acu valodu. Tā bija pamudinoša un daudzsološa. Bišu Oles sirds sitās kā notverts balodis maisā. Kā bērnu dienu ziemassvētkos viņa dvēselē uzzibsnīja brīnumsvecīšu spožā gaisma.

Cauri mežiem un laukiem sanēdama gāja vasara. Smaga vasara tādiem ļaudīm kā Antons Ders, kas rūpējās par vācu tautas likteni! Līksma, dāsna vasara tādiem ļaudīm kā Ole, kas domāja par bišu sanesumu un mīlestību.

Naktīs Ole savā gana kulbā izgudroja sarunas, kādas viņam būs ar melnacaino Angretu Ankeni. Bet, kad nākamajā dienā viņš meiteni sastapa, vārdi, kam vajadzēja būt līdzīgiem saldiem bumbieriem, sačervelejas par sausiem, kaltētiem augļiem. Un puisim sametās tik karsts, ka, atrāvis vaļā kreklu, viņš ļāva vēsinošam meža vējam apvēdīt spalvainās krūtis.

Viena no Oles drosmīgākajām izsapņotajām sarunām ritēja šādi:

— Labdien, Angret.

— Labdien, Ole. Vai tev tik karsts, ka tu staigā vaļā kreklu?

Neilgs apmulsums un ilgs apbrīnas mirklis.

— Dienu un nakti tu līdzīgi saulei sildi manu gana kulbu.

Angreta klusē.

— Piedod, bet es taču tevi nebūšu aizvainojis!

— Nē, bet kur tev rodas tik melīgi vārdi?

— Man krājumā ir arī vēl citi, tikai patlaban nav pie rokas. Ja tu kādreiz vēlētos atnākt vakarā uz bišu valstību!

— Es jau to vēlos!

17

Sapņi. Dzīve bija tiešāka. Tā vasaras diena, kas viņus saveda kopā, bija svētdiena. Bišu Ole sēdēja ar makšķeri ezera malā. Tas bija laiks pirms medus ražas ievākšanas, sausas maizes un sīpolu laiks biteniekam.

Ezera meldrāji šalca un skandēja dziesmu. Angreta īrās ar vienkoci pa ezera līci. Viņa pārbaudīja tēva līdaku murdus. OJe, zivju zaglis, ieraudzījis Angretu, iegrūda makšķeri ūdenī, kā dzenādams vardes prom no ūdens lilijām. Pārsteigums salauza viņa iemīļotā klusuma dambi.

— Ko tad tu viena pati plivinies pa ezeru kā gulbju māte bez gulbja?

Angreta, atmetusi galvu, sāka skaļi smieties.

— Tu nu gan neizskaties pēc gulbja, kas mani varētu savaldīt!

Tas nu bija pateikts. Ole metās ūdenī un peldēja uz laivas pusi. Angretas acīs zaigoja cīņas kāre. Kad Bišu Ole bija satvēris laivas malu, viņa sita ar airi.

— Vai traks esi, vai?

— Gulbju mātīte arī turas pretī, iekams padodas!

Bišu Ole apgāza laivu.

— Turies nu pretī, niknā gulbiene!

Saķertās līdakas izslīdēja atpakaļ ūdenī. Bailēs ieplestām acīm Angreta iznira starp ūdens liliju zaļajiem lapu vairogiem. Viņa cieši pieķērās Bišu Olem un kā nāra vilka to lejup pie ūdensrožu dzeltenajiem kātu čūskulēniem. Bišu Ole tikmēr sita Angretai, kamēr viņa zaudēja samaņu. Savdabīga atzīšanās mīlestībā.

— Dari ar mani, ko gribi, tu izglābi man dzīvību, tā ir tavās rokās! — sacīja Angreta krastmalā. Bišu Ole darīja ar Angretu, ko gribēja. Viņš bija neveikls, un skūpstiem bija liela līdzība ar košanu.

Pēc astoņām dienām Angreta atzinās, ka gaidot bērnu. Bišu Ole uzvedās kā bez prāta, izvilka savu nazi un steidzās griezt kārklu klūgu šūpulim. Bērns gana kulbā! Lieliski!

— Bet tu mani vairs negribēsi, ja es tev pateikšu to, ko zinu, — Angreta ieminējās.

Ole nenovērsa acis no meitenes deniņiem, kur tāpat kā marmorā vijās smalki dzīsliņu staipeknīši.

— Saki vien, ko tu zini, un es tevi vēl trakāk gribēšu!

Angreta jutās aizkustināta. Viņa gan neteica, ko bija nodomājusi teikt, bet kaut ko citu:

— Man vajadzētu iziet pie vīra, ko es nemīlu. Ja nu es ņemu tevi, tad mana pūra lāde būs tukša.

Atradusi, par ko galvu lauzīt! Kas daļas Bišu Olem gar kādu šķirstu, ko sauc par pūra lādi!

Viņš pin šūpuli no klūgām un jaunus bišu stropus no salmiem. Putni, bites un koku lapas slavina savās dziesmās viņa cildeno nodarbošanos. Cik liktenis ir pārpārēm labvēlīgs! Vakarā viņš nesa Angretu uz rokām cauri mežam uz bišu dravu. Iedams šo ceļa gabalu, viņš dziedāja, un viņa dziesma bija tikpat skarba kā brieža brēkšana.

— Kā klājas mūsu bērnam, pieveiktā gulbju māt?

— Kā es jūlu, viņam klājas labi. Lieliski!

Mežonīgas naktis un liegā lapotņu zūzoņa. Dzēses

kliedzieni mēness naktīs, un dzērves trompetei līdzīgais modinātāja sauciens rītos. Septiņas dienas kā lāsītes sapil nedēļā.

Un atkal Bišu Ole apvaicājas:

— Kā klājas mūsu bērniņam?

— Es to nejūtu.

— Tu droši vien pati neesi pietiekami klusa.

— Nē, es to vairs nejūtu.

Vēsa dvesma. Angreta nelaiž Oli sev tuvumā. Viņam tas neliekas savādi. Viņš ir vērojis dzīvniekus zem plašajām debesīm. Tā tam laikam jābūt.

Bet tad Angreta nerādās ilgāku laiku. Atkal atnākusi, saka:

— Nu es tev neienesīšu mājā ne bērnu, ne pūru.

Bišu Ole skumji noraugās uz savu gana kulbu.

— Es tevi gribu tādu, kāda tu esi!

18

Bišu Ole un Angreta apprecējās. Svētība nebija nekur gaidāma — ne no Oles vecākiem, ne Angretas vecākiem, pat Antons Ders nevēlējās būt laulību liecinieks.

— Vai lai es līdzētu tevi sasaistit laikā, kad nezin kas var notikt?

Bišu Ole to nespēja saprast. Viņa pasaule bija divas

melnas acis un meitenes mati, no kuriem vēdīja ezera elpa, diena un nakts, mēness un saule.

Jaunais pāris pārgāja uz dzīvi pie kāda sīkzemnieka divās istabās uz bēniņiem. Tur viņi novietojās un iekārtojās. Siltumu, ko negribēja dot mazā dzelzs krāsns, deva vienīgā gulta.

Iekams iestājās jauna bišu vasara, Vācijā un ciemā notika lielas pārmaiņas. Pāri zemei vēlās bungu rīboņa un dārdoņa. Daudzi zemnieki Blumenavā sāka nodoties maršēšanai, apāva garus zābakus un izmēģināja, kā jūtas ādā iežņaugtas kājas. Ar kājas spērienu tika aiztrenkts sociāldemokrātiskais skolotājs, kurš negribēja mācīt, ka vācu kultūra sniedzas līdz Āfrikai. Ar līdzīgu kājas spērienu tika apveltīts lopu tirgotājs, kas nepārprotami bija ebreju izcelsmes un maksāja sīkzemniekiem lielāku naudu par uzpērkamiem lopiem nekā konkurējošais tirgotājs. Tāpat kājas spēriens tika pasta nodaļas priekšniekam, kurš, atskanot Vesela dziesmai, nebija izņēmis no kabatas roku. Kājas spēriens arī birģermeistaram Nītnāgelam, kurš nezināja pateikt, kur palicis Antons Ders. Vienīgi mācītājs bija bez vainas: pirms apvērsuma viņš bija nolasījis priekšlasījumu, ko papildināja diapozitīvu demonstrēšana, par kādu apvienību, sauktu «Stālhelms», kuras programmā nozīmīgu vietu ieņēma maršēšana.

Angreta kā bija, tā palika tukša. Jaunā pāra mīlas naktīm nepietika siltuma. Bišu Ole jau bija atēdies saldmes, kam trūka jēgas. Viņš atkal ieraudzīja dzīvi, kas ritēja aiz kambarīša durvīm. Tā bija skumja, neskaidru jautājumu pilna. Bišu Olem sāka pietrūkt vecā drauga Antona Dera. Viņš paslepen centās kaut ko par viņu uzzināt. Arī jaunais birģermeistars, kas spožos, garos zābakos ciemielā kātoja ar līkumu apkārt lāmām, prašņāja pēc Antona.

Ciema mazo ļaužu vidū paklīda valodas, ka Antonam Deram te esot palikusi līgava. Grūti tam ticēt! Antons bija gan atstājis dažas grāmatas, — tas tiesa. Grāmatas tika konfiscētas gluži kā naudas zagļa krājkases grāmatiņas. Antons būtu skūpstījis kādu meiteni? To Oles galva nespēja aptvert. Vai tad tas nebija Ders, kurš meitenes saukāja par vējaslotām?

Tomēr valodas par Antona slepeno līgavu nemitējās. Tās iezagās tiklab mazgātās, kā nemazgātās ausīs.

Antona līgava esot vēršu dzinēja meita Emma Tima, sprigana muižas strādnieku meiča. Mazā Emma patlaban ravēja saules pielijušā laukā burkānus, kad pār viņu nogūla garā Oles ēna.

— Vai nu tu arī esi ieradies ar āķīgiem jautājumiem?

— Antons bija mans draugs.

— Un tu biji arī viņa?

— Es domāju gan.

— Septiņpadsmit skūpstu — es tos cītīgi saskaitīju, — tas ir viss, kas ar Antonu man bijis kopīgs.

Ole noskuma.

— Viņš aizliedzis tev ar mani runāt.

— Ja tu esi viņa draugs, ko tad vēl vaicā?

Atceļā Bišu Ole centās nomākt asaras. Antons bija

viņu izmetis no savas dzīves. Un nu pašā vasaras vidū šķita, ka iestājusies ziema. Viņam sala. Viņš meklēja siltumu pie Angretas.

Angreta vairs nebija mīlas priekos dāsna sieva kā pirmajos laulības mēnešos. Viņa pacietīgi un neatlaidīgi stūrēja uz kādu neredzamu mērķi.

— Kas man jādara, lai tu ļautu man ielīst pie tevis gultā pasildīties? — jautāja salstošais Bišu Ole.

— Pameklē sev darbu! — sacīja Angreta.

19

Kādu dienu jaunlaulāto trūcīgajā mājvietā ieradās tētis Pauls Hanzens.

— Sveiki un veseli jūsmājās!

— Ko tu?

Tētis Pauls vēlējās ar Oli un vedeklu salīgt mieru. Oles māte gulēja slimības gultā un bija mazliet pašķindinājusi izlīgšanas zvaniņu.

Pauls Hanzens nometa pie krāsns divas nešļavas sveķainas priežu malkas, izlika uz galda krietnu piku mājās kulta sviesta un izvilka no kabatas pudelīti

pašdarītā. Angreta nenoniecināja un dzēra no visas pudeles.

Tētis Pauls pastāstīja šādus tādus atgadījumus no pagājušiem laikiem, gandrīz vai priecīgas atmiņas, kurās sava loma bija zināmam tiepšam Olem. Tagad nu māte esot slima un nogurusi, jaunajam pārim vajagot nākt mājās. Ole klusē.

Tētis Pauls kļūst runīgāks: Ole varot atkal atsākt darbu mežā, barons esot piedevis. Pauls Hanzens māj ar galvu, māj arī Angreta un patlaban grasās māt arī Oie, kad tētis Pauls saka:

— Protams . . .

— Kas — protams?

Olem vajadzētu iestāties Darba frontē, kā tas tagad esot parasts, muižas pārvaldnieks, viņa padotie, rajona mežsargi — visi ir Darba frontes locekļi.

— Nē! — Ole nedomā maršēt kopā vienā frontē ar tik divkosīgiem ļautiņiem. Acīm redzot, šis tas no Antona Dera teiktā tomēr viņā atradis auglīgu augsni.

Tētis Pauls aizgāja, tikai pa pusei izlīdzis. Vienu neš-ļavu sveķainās malkas viņš paņēma līdzi.

Saulaina vasara un dāsns rudens svētīja laukus un mežus. Medus zaigoja šūnās. Jaunajam pārim bija sagaidāma laba ziema ar speķi vakariņām un cepumu svētdienām. Šķiet, ka Oles ceļā bija nokritis laimes akmens.

Uz šī akmens paklupa barons. Kas gan tādam kungam meklējams mazo ļaužu takās? Jautājums: kur gan Oles bites tikušas pie medus, vaska, saldmes un sīrupa, — visa, kas atrodas stropos?

— Bites to visu savāc no debesu tēva puķēm un ziediem, — Angreta paskaidroja pārvaldniekam, kas bija atnesis barona rakstu.

Ole pārlaboja Angretas teikto:

— Runa ir par dabas dotajiem ziediem un kokiem.

Cik naiva maldīšanās — dabai ir savs īpašnieks.

Barons. Pamestais zemes stūrītis, kur atradās Oles bišu valstība, piederēja kungam. Kancelejas atsūtītais raksts uz to norādīja: «... plānveidīgo meža darbu turpināšanai nepieciešams, lai jūs atbrīvotu patvaļīgi piesavināto meža nostūri, ko izmantojat rūpnieciskos no-

lūkos ... ja jūs . .. laikā ... mums vajadzēs ...» Spiedogs: vērsis un kronis.

Barons norādīja Bišu Olem, ka bez viņa atļaujas tas nekur ar savām bitēm netikšot.

Taču neatlaidīgais sapņotājs Bišu Ole tik viegli vis nepadevās. Pavasarī viņš, turēdams cepuri rokā, devās pie ciema zemniekiem un lūdza viņu laukos vietiņu savai bišu valstībai. Zemnieki uzjautrinājās par mežstrādnieku, kas sadomājis kļūt par uzņēmēju biškopības novadā.

Zobus sakodis, Bišu Ole soļoja pāri lielajam kokmateriālu laukumam uz kokzāģētavas īpašnieka māju.

Kokzāģētavas īpašnieks Ramšs, kas nebija vecāks par Bišu Oli, bet Amerikā izmācījies turpat vai par doktoru, bija labā omā un noskaņots uz jokiem.

— Un ja nu es tev nedošu nekādu permit *?

— Zaudētājs būsiet jūs. — Ole lāgā nezināja, vai tālā ceļojumā bijušu cilvēku drīkst uzrunāt ar «tu». — Bez manām bitēm jūsu rapši un lini ienesīs tikai pusi no sēklām.

— Pārbaudīsim! An example^8 [9] un tā joprojām. Sasauc savas bites un piekodini, lai šogad liek manus laukus mierā. Understand?[10] Liec, lai lido uz kaimiņu laukiem. Rudenī salīdzināšu ražu ar sava kaimiņa ražu. Tad redzēsim, ko tavas bites vērts. Well? [11]

Bišu Ole nomākts gāja savu ceļu un gudroja, kā varētu baronam atņemt varu un satriekt bagātā kokzāģētavas īpašnieka lielo pašapziņu. Oles galva drudžaini strādāja un sirds pukstēja: par vēlu, par vēlu, par vēlu.

Kad Angreta dabūja zināt, ko atbildēja Ramšs, viņa nobāla, nespēja novaldīt dusmas, un pār lūpām viņai paspruka vairāk, nekā pati būtu gribējusi:

— Tas ir manis dēļ, — bet es vēl šim parādīšu!

Angreta izlūdzās savam brālim, zvejnieka mājas

mantiniekam, atļauju novietot Oles bišu valstību viņa dārzā.

Pagāja gadi. Bišu Oles un Angretas laime šķita atkal uzplaukstam. Turklāt vēl Oli uzaicināja atkal strādāt barona mežā, bez pienākuma nodarboties ar mar-šēšanu Darba frontē. Laime un prieks vai ari viltus un nieks?

Taču, iekams Bišu Ole bija izšķīries ko darīt, pasauli pārsteidza notikums, kas mazo ļaužu priekus aprija gluži kā cūka ozolzīles: karš.

Antona Dera pamācības, kas vēl Bišu Olē bija saglabājušās, līdz kara slieksnim vairs nesniedzās. Karš viņam bija tas pats, kas pārrauts aizsprosts dzīves upē. Visiem stiept smilšu maisus!

Viņš pameta savu bišu valstību uzcītīgās Angretas uzraudzībā un devās ceļā.

— Dzīvo vesels, — Angreta atvadoties sacīja, — un nelien tur, kur šauj!

Bišu Oli apmācīja kara mākslā un kopā ar citiem vīriem lopu vagonos aiztransportēja uz fronti. Viņš redzēja uzvaras. Dzirdēja uzvaru kaukoņu. Redzēja šāviņus sprāgstam, dzirdēja kauju dārdoņu. Redzēja biedrus smejam un raudam. Redzēja biedrus cīnāmies un krītam. Viņš cīnījās, raudāja un nekrita.

Kad Ole atbrauca atvaļinājumā, ciema birģermeistars brūniem, gariem zābakiem kājās viņu apsveica un pateicās. Bišu Ole netika gudrs, par ko viņam pienākas pateicība.

Angreta uz pāris dienām kļuva jaunāka un spriganāka. Viņa nebeidza Oli apskaut. Skūpstīja.

— Mans karotājs pārnācis.

Ole skūpstīja sievu. Tikpat kā aizmirsusies bauda!

— Tagad tu laikam izkravāsi savu mugursomu? — Angreta cerību pilna raustīja zvērādas mugursomas sprādzes: savalkāti krekli, asiņainas apakšbikses, sakaltušas maizes knicītes — tas arī viss.

— Tu droši vien kā muļķis biji aizlicies visiem priekšā?

— Tā gan.

— Vai tu nekur nemanīji dāmu zābaciņus ar kažokādas oderi?

Ole nezināja, ko lai atbild. Viņam sala. Angretas prieks par karotāja atgriešanos izkūpēja. Ole jutās vainīgs. Viņš nebija tas karotājs, kādu Angreta vēlējusies.

Slava dievam, ja dievs ir, ka Oles bites par spīti karam neiznīka un čakli strādāja, slava dievam, ka dzimtenē vēl ziedēja lini un liepas! Nebija kara laikā tāda cilvēka, kura acis nepaustu ilgas, ja redzēja glāzē spīguļojam medu.

21

Olem vajadzēja doties Angretai līdzi uz pilsētu. Ko tur? Pārvērst medu naudā un nepieciešamās mantās! Nē! Ole nebija ieradies atvaļinājumā, lai malstītos pa tirgu.

Viņš tāpat ka senāk klaiņoja pa mežiem, taču viņam šķita, ka visur velkas līdz karš. Kāda jēga šādam iedomātam mieram? Kāda jēga saulainajām dienām, kas izrautas no zobiem bumbu sprādzieniem un lielgabalu dārdiem? Ole izklaušināja savu dzīvi ar jautājumiem. Tur, piemēra pēc, bija tāds nemitīgi daudzināts vārds kā tēvija. Kur bija Bišu Oles tēvija? Vai te pie savās cerībās vīlušās Angretas? Būdā, mežmalā, kur bija nomirusi māte? Vai barona meži un lauki būtu viņa tēvija?

Priedes žūžoja. Bērzi šalca. Bišu Ole nespēja rast atbildi un vismīļāk līdzīgi ievainotam degunradzim mestos pret koku, lai apklusinātu domas.

Bet kas tad tas? Ole sagrīļojās un noslīga ceļos gluži kā vecās derības varoņi, kad tiem atklājas parādības, — tepat ar roku aizsniedzams līkņāja Antons Ders un, acis iepletis, raudzījās uz viņu.

— Tu gribēji zināt, kur es esmu. Te es esmu.

Bišu Ole to redzēja, — bet kur Antons bijis līdz šim?

Antons bija nepazīts svešās malās darbojies mazo ļaužu lielā laika labad, kas biiestin brieda. Reiz viņu pazina, satvēra un aizveda.

— Atpūsties, — Antons uzsvēra. — Kraft duich

Freude.[12] Kaut ko citu teikt liedz mana taisnības izjūta.

Patlaban Antons bija nosacīti atlaists uz pārbaudi darbos. Lauku žandarms, pārvaldnieks, fogts, birģermeistars, rajona mežsargs — vairāk nekā divdesmit acu viņu uzmana. Antons paraudzījās visapkārt. Viņš notupās un nolaida bikses.

— Vai tev ir man kas sakāms? Tad aši!

— Es tevi tagad saprotu, Anton.

— Pierādi! Pierādi! — Sekoja aprauti teikumi, atsevišķi vārdi, mājieni un pamācības, vesela lekcija vergu valodā, un šī lekcija ilga ne vairāk par vienu minūti.

Krūmos kaut kas iebrikšķējās. Iekliedzās sīlis. Antons pagrieza pliko dibenpusi tai virzienā, no kurienes atskanēja troksnis. Ole gulēja izstiepies visā garumā melleņu mētrās un nebija redzams.

22

Oles vads bija saņēmis gūstā partizāni — lepnu meiteni, acis tai pauda drosmi, netīrā seja — apņēmību. Meiteni aizveda pie rotas komandiera — jauna leitnanta. Leitnants samiedza aci.

— Drēbes nost! — Meiča nesaprata. Jefreitors norāva viņai no muguras apģērbu.

Meitene stāvēja kaila un novājējusi kareivju vidū. Tie vandījās nomestajos apģērbu gabalos. Vai viņi meklēja paslēptus ieročus vai raudzīja nomierināt savu iekāri? Jaunais leitnants saprata situāciju. Viņš uzspļāva meitenei uz kalsnā auguma.

— Domājiet par tēvzemi!

Meitenes acis apstājās pie Bišu Oles. Olem šķita, ka viņā lūkotos Antons Ders.

Leitnants pavēlēja aizvest meiteni kailu uz pulka komandpunktu. Bišu Ole pakampa no mālainā klona viņas drēbes. Laukā viņš atdeva tās meitenei. Vada komandieris nelikās to redzam. Vai arī viņš nebūtu vairs

par sevi pārliecināts? Bišu Oli skāra svešās meitenes pateicīgs skatiens. Vai tas bija pietiekami darīts?

Meiteni aizveda uz pulka komandpunktu. Pēc tam viņu neviens vairs netika redzējis.

Bišu Olem neizdevās izpildīt kādu uzaicinājumu.

Nākamajā naktī viņam vajadzēja doties norīkojumā uz sargposteni. Ejot uz priekšējām pozīcijām, Ole paslēpa zem aitādas kažoka tukšas konservu kārbas. Konservu kārbas viņš izlika ierakumos. Tā bija viņa brīdinājuma iekārta. Nedrīkstēja pieļaut, lai virsnieks — tas pats jaunais leitnants, viņa ienaidnieks — pārsteigtu Oli, nogrimušu pārdomās.

Vējš gaudoja. Sasalušais sniegs gurkstēja. Bišu Ole sēdēja savā postenī un klausoties pats kļuva par vienu vienīgu saspringti izslietu tēvzemes ausi, pelēku ēzeļ-ausi. Vējš gaudodams riņķoja ap šo ausi, kas aukstumā labprāt saritinātos un aizvērtos, nevis nodarbotos ar klausīšanos.

Jaunais leitnants nāca pa sniegputeni, pārbaudīja savu ierakumu rajonu, lūkoja sargposteņus pārsteigt un lumzāja arī uz priekšu pie Bišu Oles. Viņš uzdūrās izsvaidītajām konservu kārbām. Tās grabēja. Jaunais leitnants klusi lādējās. Bišu Ole izbijās. Izbijās pamatīgi un nevaldāmi. Bailes iemetās rokās. Viņš sažņaudza rokā kājnieku lāpstiņu un trieca ar to sniegputenī.

— Mām, palīgā! — sauca leitnants un pēkšņi pārvērtās melns un maziņš.

Ierakumos trauksme. Bišu Ole dzīrās mesties no aizsega neitrālā zonā. Viņu notvēra. Aizveda atpakaļ ierakumos.

Nopratināšana pie pulka tiesas virsnieka. Bišu Ole līdz šim bijis «labs kareivis». Kas viņam pēkšņi lēcies?

— Es domāju, ka mani ielencis ienaidnieks.

Bija balsis, kas sacīja- «Iespējams.» Bija balsis, kas sacīja: «Aizdomīgi, ļoti aizdomīgi!»

Bišu Oli nogādāja uz aizmuguri un piesprieda — cietoksni.

Ceļš mājup sākās no kāda pārmācības nama Lejas-silēzijā. Padomju Armija nāca arvien tuvāk. Arestantus dzina pa šoseju uz priekšu. Līdzās Bišu Olem gāja kāds mātes slepkava. Pa priekšu soļoja Oles draugs Gerhards Frencelis. Aizmugurē kumuroja Jehovas apliecinātājs. Dieva apliecinātāja apsaldētie pirksti spraucās ārā pa koka tupeļu ādas virsu.

— Tas kungs spriedis tiesu!

Mātes slepkava ārprāta lēkmē raudāja un lūdza savam miesīgam tēvam, kura sen vairs nebija starp dzīvajiem, piedošanu par mātes noslepkavošanu. Viņa vaimanas apslāpēja apsardzes suņu rūkoņa.

Gerhards Frencelis skaitīja soļus.

— Skaitot tiek vairāk spēka. Aizmirstas sāpes.

— Spēku var piešķirt vienīgi dievs! — gaudās Jehovas apliecinātājs.

Izejot no Lejassilēzijas, viņu bija piecsimt vīru, Nī-derlauzitcā nonāca vairs tikai divsimt cilvēkveidīgu būtņu.

Gaidot uz pavēlēm un norādījumiem par tālāko ceļu, viņi apmetās pie Neises. Taču pavēles nenāca. Upes viņā pusē bija redzami bērnišķīgie ierakumi un folk-šturmistu tanku aizsprosti. Apsardzes komandu pārņēma nemiers. Arestanti drīkstēja pa nakti ierakties. Rokot Bišu Ole zaudēja spēkus. Viņš, kurš bija barona fon Vedelšteta mežā gāzis tik daudz koku, tagad nu pats gulēja kā nogāzts koks.

Taisot ierakumus, biedri bija uzdūrušies uz lopbarības bietēm un steigšus atkal apbēra balti vizošās saknes ar smiltīm. Naktī Gerhards Frencelis bāza Bišu Olem mutē sakošļātas bietes. Ole rija un atguvās.

Nometne bija uzcelta mežmalā. Apsardze gulēja pie ugunskuriem. Suņi nemitīgi riņķoja arestantiem apkārt. Vienā laidā skraidot šurp un turp, tie novilka neredzamu robežu starp tiem, kas sildās, un tiem, kam salst.

Sardzes vīri dzēra konjaku un uzsāka ķildu. Izveidojās divas partijas. Unteršārfīrera partija bija par to, lai visus arestantus nošauj. Pārējie pastāvēja, ka tie

jā vedot tālāk. «Pārvietošana uz dzimteni!» Par dzimteni tie dēvēja zemi viņpus Neises. Viņu dzimtene bija sarukusi maza. Paši arī.

— Metīsim kauliņus!

Unteršārfīrers uzlēca kājās kā dzelts:

— Mest kauliņus noziedznieku dzīvības dēļ?

Kāds vienacis sargkareivis satraukti soļoja apkārt ugunskuram.

— Lai nu noziedznieks kur noziedznieks, — bet, kas notiks, ja mūs pārsteigs krievs?

— Vai bikses jau pilnas? — unteršārfīrers nospļāvās. -- Metīsim kauliņus!

Arestantu postenis, kas slepeni noklausījās sarunu, atgriezās. Gerhards Frencelis ieteica katram paķert pa bozei.

Arestantu vidū nebija neviena, kas justos pārāk vārgs, lai nespētu vicināt nūju. Pat no Jehovas apliecinātāja bija atkāpies viņa žēlīgais dievs.

Pie ugunskura meta kauliņus.

— Dziesmu! — uzsauca unteršārfīrers. Neviens nedziedāja. Varēja dzirdēt, kā sprakšķ liesmas. Beidzot kāds uzsāka dziesmu par Silēziju.

Mēs tiksimies atkal, Silēzija mana ...

Dziesmai skanot, vienacis piecēlās kājās. Viņš ieklausījās skaņās no meža puses un pagājās mazliet sānis.

— Lai vēl kāds to pamēģina — kaukt ar vienu aci! — ņirdza unteršārfīrers.

Aiz meža dobja dārdoņa. Kaut kas rīb un žvadz. Zeme sāk drebēt.

— Krievu tanki! — iekliedzās kāds jefreitors. Apsardze pajuka. Šāviņi.

Arestanti aiz sasprindzinājuma skaudruma elsoja. Vai tiešām glābiņš?

— Pārlaist tankus pāri! Uzmanieties, sargieties, cik var! — Gerhards Frencelis brīdināja.

Sāka tarkšķēt patšautene. Svilpa lodes. Būkšķēja šāviņi.

Gerhards Frencelis trāpīts krita.

Bišu Oli sagrāba neatvairāma vēlēšanās nogulties mirstošajam draugam līdzās sūnās, bet tad viņš ievēroja biedrus: gaidāmais glābiņš bija viņus samulsinājis. Ole pārņēma vadību.

Unteršārfīrers iespraucās arestantu vidū.

— Draugi, pāri Neisei, uz dzimteni!

— Viņa dzimtene nav mūsu dzimtene! — sauca Bišu Ole.

Jehovas apliecinātāja boze iezvela unteršarfīreram.

Padomju tanki bija triecienā izlauzušies līdz Neises krastmalai. Viņpus upes no folksturmiešu ierakumiem sprakšķēja šāvieni. Kāds arestants ar sarkanu drānas skrandu nūjas galā gāja cauri sīcošajām lodēm pretī vienam no tankiem. Bišu Ole.

24

Pavasaris bija vēl tikko jaušams. Bišu Ole, kaut kur atradis karavīra mēteli, uzvilka to pāri plānajām cietumnieka drēbēm. Galvā viņš bija uzmaucis pelēku platmali. Šo platmali viņam klajā laukā bija atripinā-jis vējš. Tā varētu būt kāda tirgotāja galvassega.

No Blumenavas vairs palicis tikai ciema skelets. Jumtu sijas kā stīvi kauli slējās pretī debesīm. Jau mijkrēslī žurkas devās meklēt laupījumu. Mācītāj-mājas dārzā tās kāvās dēļ vistas spalvu putekļu slotiņas.

Saule pa mākoņu spraugu sūtīja atvadu sveicienu. Uz iedauzītas tērauda ķiveres no debesīm krišus nokrita balts taurenītis un sāka aši plivināt spārniņus.

Ole lūkojās pēc cilvēkiem. Viņš ieraudzīja sešus padomju kareivjus, kas līksmi kā marta buciņi plosījās laukā zem liepām. Pamanījuši Bišu Oli, viņi kļuva nopietni. Mājās pārnācējs atpogāja šineli un parādīja savas arestanta drēbes. Jauno karavīru sejās bardzība pagaisa.

— Tu nometne?

— Tu tēvs, māte, sieva?

Bišu Ole nezināja, ko lai atbild. Ne mazākās nojausmas, kas viņu sagaida. Šai vakarā Bišu Ole un padomju

karavīri bija viena ģimene: jauns tēvs un seši dēli. Viņi ēda, dzēra un uztina no mahorkas un avīžu papīra kazaskājas. Ieskanējās dziesma «Zied sārtas puķes taigā . ..».

Bišu Ole nobāla. Viņa kuņģis pretojās svētku svinēšanai. Viņš izmeimuroja pagalmā un pārkrita pāri pelavu kaudzei. Ole gulēja un gulēja.

Pamodies viņš redzēja, ka atrodas uz birģermeistara rakstāmgalda. Draugi bija viņu ievīstījuši segā. Pagalvim lieti noderēja aktu vāki. «Reiha pārtikas stāvoklis» — ķeburainiem burtiem tur bija rakstīts.

Laukā čivināja pavasara rīts un pastarpām māva govs. Tā bija tīkama maušana, pašas dzīvības signāls.

Govs stāvēja pie loga un aiz pārliecīga piena pieplūduma mīdījās. Bišu Ole uzvilka cietumnieka jaku, at-rotīja caurās piedurknes un izgāja laukā.

Pirmās piena mutes viņš ieņēma no pelēkās, ceļā paceltās cepures. Tie bija kā dzīvības avota spirdzinošie malki. Bišu Oles jaunā dzīve sāka laist pirmās sakņu spurgaliņas. Sākums kā pasakā: seši dēli atdzina savam vārgajam tēvam govi...

25

Ole stāvēja izrobotajā mežmalā pie savu vecāku mājeles drupām. Kārnie augļu kociņi liesajā dārziņā bija apdeguši un nedzīvi. Viens no tēva baložiem, izniris no zemās mākoņu blīvas, kā gaišs sveiciens no-plandīja pār krāsmatu. Tas nesa salmiņu ligzdai priedes zaru žuburī.

Vai tu jau atkal vij ligzdu, baltais balodīt? Bišu Ole raudzījās visapkārt, bet neredzēja nekā cita kā vienīgi klusējošo, šāviņu saplosīto mežu un kāda baloža gaišo sveicienu. Noasa balodis bija atnesis olīvzaru. Oles balodis pēc ūdensplūdiem atnesa salmiņu ligzdai.

Mājās pārnācējs attīrīja apdegušās pagraba durvis. Vai viņš cerēja Hanzena mājiņā rast apslēptus dārgumus?

Pagrabā Ole ieraudzīja līķi. Pauls Hanzens gulēja uzglūnēdams pie pašas lūkas. Rokā vecais vīrs turēja karabīni. Nāve bija viņu pāisteigusi pēkšņi.

Pauls Hanzens — cilvēks bez īsta balsta un pie-tvara, svešu uzskatu viesuļvēju trenkāta pūka. Te nu viņš bija gulējis un mērķējis uz saviem atbrīvotājiem. Beigušās kāda verga dzīves gaitas. Paula tētiņa kara-bīne bija vērsta ari pret Oli.

Kad Angreta atgriezās no kara ceļiem, Ole patlaban no laukakmeņiem un divreiz dedzinātiem ķieģeļiem cēla virs Hanzenu mājiņas vecā pagraba jaunus pamatus. Angreta nāca salīkusi, ar paunu mugurā, kā dažkārt žagaru lasītājas velkas ar nastu no meža. Ole viņu nepazina.

— Uz kurieni tad nu, māmiņ?

Angretas maišelis nolidoja ceļa smiltīs.

Viņi gausiem soļiem tuvojās viens otram. Abi tiecās saskatīt, kas vēl palicis no otra pāri. Viņi saskūpstījās dārziņā zem apdegušajiem kokiem. Oles skūpstu vērta sāļu darba sviedri. Angretas skūpstu vērta rūgtenu sviedri no iešanas ar kūkumā saliektu muguru. Bridi abi stāvēja apkampušies. Nu varēja just, ka rokas vēl saglabājušās. Viņi atbrīvojās no skāviena.

— Jāpaskatās, kas tālāk darāms, — sacīja Bišu Ole un jau bija nākotnes nodomu varā.

26

Istabā spraucās sniegaini zilga rīta gaisma. Meža vīnogulājā ķīvējās zvirbuļi. Bišu Ole pamostas, dzēruma skurbulis pagaisis. Galva sāp tik neciešami, it kā viņu būtu apsēdušas satrakotas lapsenes.

No laidara atskan māviem un baurošana. Kautuves trokšņi. Ķēve zviedz, un zirgs nepacietīgi sper pa staļļa sienu.

Vai Angreta nebūtu mājās? Bišu Ole lūko tikt skaidrībā par vakardienu. Viņš nošļūc no guļvietas un sabrūk uz aitādas sedziņas pie gultas. Labā kāja neklausa. Viņš pieceļas, grīļojas, iepleš rokas, klunkuro kā dzērve ar aizlauztu spārnu.

Ole paveras dzīvojamā istabā, paveras virtuvē. Viņu sagrābj bailes. Paķēris cūku kaujamo dunci, viņš aiz-klinkā līdz bēniņu kāpnēm un, turēdamies pie margām, vilkšus velkas un kumuro augšā.

Ole pārmeklē bēniņus: maisi, vaļēji izbērta labība, sagraizīto garo zābaku lēveres uz sijas, graudu smarža un peļu smaka, bet tur labības maiss, uz kura vakar bija sēdējusi Angreta.

Ole nopūšas, nomet pa roku galam nazi un kāpienu pa kāpienam šļūc lejā. Viņa nav sev neko nodarījusi; nē, tik neprātīga viņa nav vis. Kāpnes zem kājām izslīd. Pakāpieni līgojas kā viļņi . .

Atguvis samaņu, Ole izrāpjas cauri priekšnamam līdz guļamistabai, ieraušas atpakaļ gultā un paliek nekustēdamies guļot. Gulta ir tikpat kā sala — dzīvnieku balsis pagalmā laužas šurp kā satrakotu ūdeņu ban-gas.

Pusdienas laiks. Angreta ir klāt. No viņas drēbēm plūst ziemas elpa, viņa smaidīdama noliecas par Oli.

— Mans mīļais vīrs!

Zābaku strīds aizmirsts.

Angreta no vienas vietas iztausta līdz nevarībai piekauto vīru.

— To tu Ramšam tik lēti vis garām nepalaid.

Bišu Ole smaida. Viņš paņems ratu dīseli un sados

tam pa skaustu.

— Reizēm atriebība ir salda kā medus.

Angreta paliek nepielūdzama un barga:

— Viņš jāuzdod!

Atnāk ārsts: pierē vaļēja brūce. Viena kāja lauzta. Slimnīca.

— Dakter, esmu šeit vajadzīgs.

Ārsts pakļaujas, iešinē kāju. Trīs ķieģeji noder par smagumu apsaitētajai kājai. Pātagas cirsto pušumu pierē nosedz ar plāksteriem.

Bišu Ole laižas miegā, pamostas, aizsnaužas, pamostas. Dzīve ieslīgusi tumšā atvarā. Bezvēja laiks. Ne skriešanas, ne ķeršanas, ne braukāšanas uz pilsētu, ne rajona sanāksmju, ne sapulču.

Ole labprāt palūkotos, kā zem sniega jūtas zelmenis, labprāt pastāvētu zem lielajām priedēm, kad vārnas, atgriezdamās no lauka, ķīvējas un rosās naktsguļai. Ole paslejas sēdus, un istaba līgodamās griežas ap viņu. Sienas pulksteņa vēzieni raustās. Spoguļa virsma nemierīgi virmo. Galvā dūc.

Iestājas nakts. Ole domā par Antonu: brikšķēdama gāzās priede — aizcirtās kādas durvis. Aiz šīm durvīm plešas mūžam melnā nakts. Nekur nekas nav redzams. Bišu Olem salst. Aukstums kā pasaules izplatījumā.

Aust rīts. Angreta rosās pa māju kā pati mīļā saulīte. Aromāts vēdī ap viņu, un no virtuves plūst kārdinošas smaržas.

Ole tiek sasildīts, tas viņam nemaz nav jālūdz.

Angreta saudzīgi pieskaras ģipša pārsējam.

— Tu esi tikpat kā piemineklis!

Abi smejas, smiekliem un jokiem nav gala, līdz Angreta apraujas un saka:

— Kokzāģētavas Ramša ādā gan es tagad negribētu būt. — Angrelas augumam pārskrien jūsmīgas trīsas.

Olem atliek vienīgi pabrīnīties, kā tas gadījies, ka kokzāģētavas Ramšs iespraucies pie viņiem gultā.

27

Kokzāģētavā augu dienu smilkst elektriskie zāģi. Kad vakarā, darbus beidzot, satraucošie trokšņi aprimst, dūju dūdošana baložu mājā liekas izcila mūzika. Bezdelīgu strauts, kas senāk darbināja dzirnavas, plūst cauri dārzam, sadala lielo malkas laukumu un čalodams steidzas uz apstrādātajiem tīrumiem.

Pēc senču uzskatiem, dievs, uzsūtīdams salu, iznīdēja odus un citus insektus. Tā kā drusku par daudz noņemšanās! Jau veco īpašnieku Ramšu kaitināja tāda dieva nesaimnieciska visvarenība. Aizsalušā strauta vietā viņš iegādājās citāda veida kalpu, kam ziemas sals nespēja neko padarīt — elektrisko strāvu.

Vecais īpašnieks ir miris. Miers viņa pīšļiem! Šai pasaulē pamestā sieva strīdas ar virtuveni. Šķind plīts riņķi, grab kastroļi.

Līdzās virtuvei savā darbistabā sēž jaunais īpašnieks Juliāns Ramšs un rēķina. Sieviešu tērgāšana neļauj strādāt. Paķēris no galda presi, viņš met to pret durvīm.

— I beg you for silence![13] Aizverieties!

Virtuvē iestājas klusums. Ramšs var atkal nodoties savām domām — kāda jēga viņa uzņēmumam bez meža svētības? Meža humusā līdzās sēnēm un ogām izaug arī izejviela kokzāģētavām. Ko gan spēj tāds kokzāģētavas īpašnieks, ja viņam trūkst labas sadarbošanās ar mežsargu? Blumenavā vairs nav mežsarga. Tā vietnieks, sarkanais Ders, aizgāja traģiski bojā. Lai vai kā — taču žēl katras kristīgas dvēseles!

Ciema ļaudis vaicā, kā varējusi tāda nelaime notikt. Kas lai zina! Ramšs var teikt vienīgi to, ko redzējis pats savām acīm: sarkanais Antons in such a hurry tādā steigā brāzās pats savai nelaimei pretī. Kā plēsts viņš pēkšņi izmetās aiz pakalna, it kā viņam pakaļ dzītos lapseņu bars. Ne miņas no lapsenēm, ladies and gentlemen, — Bišu Ole. Kas to lai zina, kas viņam bijis ar Antonu?

Kabineta durvis klusiņām paveras. Istabā kāds iespraucas — vienmēr pakalpīgais Mampe-Sīvums. Viņš paklūp pār nomesto presi. Mampe māņticīgi kāpjas atpakaļ, atgriežas un aizstampā savos sadriskatajos gumijas zābakos līdz virtuves durvīm. Tur viņš nometas ceļos un paglūn pa atslēgas caurumu.

— Vai tu skaiti lūgšanu, nolādēts ar vienu aci! — Mampe-Sīvums neskaita lūgšanu. Viņš parbauda, vai gaiss ir tīrs. Ož pēc tenkotajām.

Abi ieiet «dzeltenajā rožu istabā». Tur smaržo pēc īsta plūmju degvīna. Mampe būtu ar mieru gulties garšļaukus un staipīties kā runcis, kas saodis baldriānu.

— Iemetīsim pa vienai, Juliān!

Kokzāģētavas Ramšs uzliek galdā plūmju degvīna pudeli.

— Tik agrā rītā jau žūpot! Dzer, bet tikai little, īkšķa platumā, vai I kill you![14]

Mampe smīkņādams izdzer trīs īkšķa platumus.

— Vēršu pātaga, Juliān, vai zini, policija, paslēp, kā nākas!

Ramšs savas izbailes neizrāda. Kas grib, lai skatās uz pātagu. Suvenīrs, ģimenes mantojums.

— Taisies, šņabdeguni, ka tiec, un tā joprojām!

Ramšs dodas uz noliktavu. Vilms Holtens sien kūlīšos puķu kārtis. Svaigi grieztais koks smaržo. Ramšs aptausta kāršu buntītes. Vai nav par resnām?

— Kā vienmēr, katrā saišķī simt gabalu.

Ramšs atraisa vienu saišķi un pārskaita: viens, divi, trīs . . .

Vilms Holtens ir sašutis:

— Es taču, jādomā, skaitīt māku!

— Silence un netraucē! Deviņdesmit astoņi, deviņdesmit deviņi. . . Trīs kārtis par daudz. Tu mani izputināsi. — Ramšs paņem trīs liekās kārtiņas līdzi uz darbistabu.

Darbistabā līdzās dokumentu skapim karājas bēdīgi slavenā vēršu pātaga. Ramšs pabāž pātagu zem virs-jakas un, svilpodams kādu sezonas grāvēju, nokāpj pagrabā.

Stundu vēlāk ierodas negaidīti ciemiņi: tautas policists Martens un kāds svešs vīrs ādas mētelī. Ramša studiju laika rētas laipni plešas platumā. Viņš sameklē cienastam konjaku, cigārus un cigaretes.

Nē, iztiks bez tā — vīri atnākuši dienesta darīšanās.

Ramšs kļūst runātīgs.

— Kāpēc šāda steiga? Steigu, tādu hurry, fabricē cilvēki paši, tāpat kā fabricē dēļus vai pupiņu kārtis. Ir jau studēts, tātad zināms: save our souls! [15] — Vārdu plūdi. Vai draugi atnākuši sakarā ar mežziņa Flunkera bēgšanu? Ak, šis tracis naudas zīmju dēļ! Tā mežziņa sieva, woman, ir īsta zostiņa. No gaisa grābtas pasakas. Kāda jēga būtu Ramšam simt mārku naudas zīmes zaudēt viņas dzīvoklī? Tik foolishl Vai tad Ramšs vēl te sēdētu savā vietā, on this place, ja svaidītos mežziņa iecirknī ar kukuļiem? Think that, padomājiet labi!

Tautas policists noceļ no dokumentu skapja vēršu pātagu.

— Ak tā! — Tagad Ramšam skaidrs, kāpēc kungi ieradušies. Viņš norauj no galvas zaļo platmali. Pa nakti plāksteris uz plikā pakauša liekas izaudzis lielāks. Vai tad viņš varbūt ir glaudīts? Viņam sita tikai tāpēc, ka viņš ir kristīgais. — Aci pret aci, zobu pret zobu, un tā joprojām.

Martens smaida.

— Vai tā teicis Kristus?

— Kristus nāca vēlāk, a little bit later, viņš jau bija pielaidīgāks, deģenerējies.

Vīrs ādas mētelī pēta vēršu pātagu. Izvelk no tās puķu kārti. Atradums viņu neapmierina. Viņš iziet laukā, iet šķērsām pāri pagalmam uz noliktavu.

Ramšs sēž kā uz karstām oglēm. Rētas sejā vēl joprojām laipni smaida. Viņš sarunājas ar Martenu, stāsta gadījumus no sen pamestajām dzīves jomām: medicīnas un Amerikas.

— Cilvēks mēdz pielāgoties.

— Ne jau katrs, — iebilst Martens.

Amerikā, šai neierobežotu iespēju country Ramšam gadījies redzēt cilvēku ar varžacīm uz rokām.

Martens šūpo galvu.

Ramšs redz, ka cilvēks ādas mētelī kopā ar Vilmu Holtenu nāk šurp. «Konfrontēšana,» viņš nodomā. Holtens viņu nesaudzēs. Martenam viņš stāsta tālāk:

— Jūs neticat? Nekas cits nebija sagaidāms, šim cilvēkam vajadzēja būt varžacīm uz rokām. Viņš staigāja uz rokām. Kājas bija zaudējis kādā kovboju kautiņā, un tā joprojām.

Martens nesmejas.

Ramšs dzird, ka abi vīri ienāk priekšnamā un kāpj uz bēniņiem. Varbūt nekāda konfrontācija nenotiks! Jāpastāsta Martenam kaut kas jautrāks:

— Tur iznāca tikties ar kādu kurlu vīru, goddam^16, kas pērkona grāvienus negaisa laikā dzirdēja ātrāk par savu sievu, kurai bija ļoti dzirdīgas ausis.

— Nevar būt!

Ramšs klausās, ka vīri nāk pa kāpnēm leja. Tagad dodas pagrabā. Viņš stāsta:

— Bumm! — kurlais saka. — Es dzirdu pērkonu rūcam. — Kā tad tā? — vaicā woman, sieva. Kurlais norāda uz savu sēžamvietu. — Es dzirdu to aizmugurē.

Tagad Martens pasmaida.

Ramšs dotu nezin ko, lai sasodītā tērauda stieple no vēršu pātagas neslēptos vis kartupeļu kaudzē pagrabā, bet, apkarināta ar kādiem desmit cūkas šķiņķiem, pildītu savu uzdevumu dūmotavā. Kopā ar Martenu viņš uzjautrinās par savu stāstu un mazliet lūdz dievu. Lūgšanu lūpas skaita pašas. Nelāga, ja cilvēks ādas mētelī tagad viņu apcietinātu. Tad pratinātu krustām šķērsām. Kas Bišu Olem zināms pai nelaiķa Dera brokastu maizi?

— Liec man izlīgt ar maniem ienaidniekiem, tikai glāb mani, glāb .. .

— Vai atkal kāds notikums? — jautā Martens.

Ramšs bija lūdzis skaļā balsī.

28

Silts, rāms laiks. Zīlīšu dziesmas raisās spridzīgāk. Saulē kladzina vistas. Tās ieklausās sevī. Varbūt dzird, kā ripinās olas?

Mampe-Sīvums dzen govi uz Bišu Oles sētu. Tā ir kokzāģētavas īpašnieka govs, varens lopiņš. Lai varētu noskatīties uz govi un Mampi no augšas, Angretai jāpakāpjas uz priekšpēdējā palieveņa pakāpiena...

— Pasaki savam zāģētavas saimniekam, ka mēs ne-aplecinām govis, kuras nav atvedis īpašnieks. Lai papūlas pats atnākt šurp!

Angreta zina: zāģētavas īpašnieks nenāks. Bet ir tik patīkami kaut ko tādu pateikt — pamazām deldēt kādu vecu rēķinu. Viņa smejas. Smiekli urdz dziļi no sirds.

Un tomēr kokzāģētavas īpašnieks atnāk gan. Bez kādas lādēšanās un trokšņošanas dzen govi pagalmā. Taču jau smalks, studēts cilvēks, kura manieres iedarbojas pat uz govīm. Viņš paceļ platmali un pieskaras ar roku pie plākstera uz sava pusplikā pakauša.

— Atvaino, Angret!

Angreta patlaban nāk no šķūņa ar salmu klēpi rokās, un tas trīs. Jādomā, ka trīs pavasara vējā. Viņa apiet Ramša prāvajai govij apkārt.

— Vai tad meklējas?

— Visu nakti māva un tā joprojām. Pūta smagāk nekā my heart К

Angreta pakāpjas uz augstākā pakāpiena durvju priekšā. Samiedz vienu aci un noraugās lejup uz Ramšu un viņa govi. Ramšs vēlreiz paceļ platmali.

— Excuse.[17] [18] Nav viegli.

Angreta izved no kūts vērsi. Valgas sniega pikas lido pa gaisu. Vērsis drāžas šurp. Apošņā govi, uzpūš savu miklo mīlas elpu tai pavēderē. Govs satraucas. Laužas prom.

Kokzāģētavas Ramšs vīrišķīgi sakož zobus un savalda govi. Platmale noripo netīrajā sniegā.

— Excuse me!

Vērša kvēle apdzisuši; tas šņākuļodams paveras apkārt, atrod salmiņu, gremo un stāv nu liels un auksts kā lokomotīve bez tvaika.

— Viņš to negrib! — Angreta nozīmīgi saka. Viņa ved vērsi atpakaļ kūtī. Kokzāģētavas Ramšs gaida. An-gretai nevedas, nevar izdabūt ķēdes gredzenam cauri sprūsli. Ķēde trīs viņas rokās. Vai pavasara vējš puš arī kūtī?

Kokzāģētavas Ramšs pieiet pie Angretas.

— Man ar tevi jārunā, Angret, jārunā.

— Tev?

— Saki — kad un kur! Pavēli!

Angretas ausis tumši pietvīkst.

— Nav laika. Mans vīrs guļ slims.

Angreta dzird kokzāģētavas Ramša čukstus. Viņu sagrābj atmiņu plūsma. Viņa norāda uz māju. Rādītājā pirksts trīs. No vaigu bedrītēm izkūleņo smaids.

— Ja tu kaut ko vēlies — es dzīvoju tur! Neceri ne uz kādu laipnību, ja kaut ko tamlīdzīgu būtu iedomājies.

Kokzāģētavas Ramšs paceļ platmali. Viņš sveicina un pateicas. Pie vārtiem vēlreiz atskatās. Viņa acis jauneklīgi spīguļo.

Angreta stāv kur stāvējusi un raugās plati ieplestām acīm. Kas tur ko raudzīties? Pelēki, jau zaļgani apsūnojuši dēļu vārti. Ko tu tur esi vēl saskatījusi, Angret?

29

Toreiz, pirms deviņpadsmit gadiem, ūdensrožu un kaķumētru, pureņu un dzelteno ūdensliliju vidū uzziedēja arī zvejnieka Ankena meita. Lai viņa spēra soli kur sperdama, visur dzīve likās atradusi piepildījumu, — jo kāda jēga ūdensrozēm un lilijām, ja nav cilvēka? Bet Angreta bija skaists cilvēkbērns, tomēr viņa pati to vismazāk apzinājās, un ilgu laiku tā bija meitenes priekšrocība.

Taču vecais zvejnieks Ankens, kurš tiecās pēc bagātības, to apzinājās labi. Viņš nomāja no barona dažus ezerus un rēķināšanu pamazām bija apguvis gandrīz tikpat labi kā zvejošanu.

Viņam neradās nekādu iebildumu, kad viendien pamanīja savu meitu sēžam kopā ar kokzāģētavas īpašnieka dēlu viršos starp Govs un Teļa ezeriem. Angretas mati plīvoja vējā kā spilves. Meitenes rokas nerimās, nestāvēja mierā ne svētdienās, ne arī tik liktenīgā stundā kā tobrīd. Viņa pina vainadziņu no spurainajām meža neļķēm, lai liek galvā, kam tīk.

Vecais zvejnieks Ankens jau no tālienes pamanīja pārīti, bet, jo tuvāk nāca ai savu vienkoci, jo mazāk redzēja. Beigās viņš redzēja tikai murdus ūdenī, neko vairāk. Ne jau velti viņš pamanījās uz tādu piesardzību— kokzāģētavas īpašnieka dēls taču bija students. Svētdienās šim studentam vaigu šķērsām pāri rotāja pat plāksteris, šķiet, ka asinis un rētas viņu nebiedēja. Kokzāģētavas īpašnieka dēls bija uz īstā ceļa, lai taptu par ārstu. Viņš studēja pats pie savas dzīvās miesas. Lai svētīts tas, kurš to uzņemas un spēj izturēt!

Topošais ārsts katrā brīvlaikā ieradās ar jaunu rētu sejā. Viņš atnāca vēl otro un trešo reizi pie Angretas. Abi sēdēja uz virsājiem apaugušā paugura, un vienam pret otru nebija nekādu iebildumu. Kokzāģētavas īpašnieka dēls iebāza roku svārku kabatā. Angreta vērīgi uzmanīja roku, bet tas, ko viņš izvilka no kabatas, ne tuvu nebija dāvana.

— O, pardon! — Kokzāģētāja dēls bija tik augsti skolots, ka juku jukām runāja gan franču, gan latīņu valodā, pastarpām nenonievādams arī Blumenavas zemnieku izteicienus, bet no kabatas viņš izvilka marles saites. Jau tik izklaidīgs. — Pardon, pardon, mille reiz pardon![19]

Piedevām vēl tiek noskūpstīta roka. Ja jau cita dāvana nebija gaidāma, tad Angreta apmierinājās arī ar šo. Tāds skūpsts uz rokas nav nekāda nieka lieta, tas ir līdzīgs maldīgi atlidojuša taurenīša glāstam. Vēl vakarā Angretai šī sajūta bija dzīvā atmiņā, un roka noskūpstītā vietā piesarka. Bet ko nu? Studētā mediķa pirksti turēja marles saites, nelielus rullīšus, tīrus un baltus, — kāpēc lai tie nepalīdzētu atklāt jaunā ārsta zināšanas un atspoguļot tās īstā gaismā? Juliāns Ramšs parādīja Angretai, kā apsaitējami ievainojumi. Angretai bija veiklas rokas. Mājās viņa sēja tūkstošiem caurumu tīklos un virteņu virtenēm izšuva vārdu zīmes savā pūra veļā.

— Ievainojums elkonī, ko mēs darīsim? — Juliāns vaicāja.

Angreta apsaitēja kokzāģētavas dakterim elkoni. Nekādu lielu māku tas neprasīja.

— Ievainojums augšējā lūpā! — Tas jau bija mazliet grūtāk. Ārsta zināšanu apguvēja domas bija tādas, ka brūce vispirms jāapziež ar medikamentu. Medikaments saucās rožlapiņu tinktūra. Kur lai to ņem? Te nu Angreta parādīja savu attapību: noskūpstīja jaunajam zinību vīram augšlūpu, un šī bija pirmā reize, kad viņa to uzdrīkstējās. Zāles iedarbojās labvēlīgi. Medicīnas zināšanu apguvējs izšķīrās par šīm zālēm vien, nekāda apsaitēšana vairs nebija vajadzīga. Cilvēks ir pakļauts dažādām nejaušībām. Ievainojumi var gadīties visās ķermeņa daļās.

Vēlāk topošais zinību vīrs mācīja Angretu apsaitēt ari smagas brūces. Ārsta sievai pieņemšanas stundās daudz kas jāprot.

Jaunais Ramšs aizbrauca. Pagāja divi mēneši. Angreta gaidīja un bieži sēdēja vienatnē abu mīlestības nostū-rītī, viršiem apaugušajā pakalnā. Citi ciema puiši mēģināja ap viņu lakstoties. Taču Angreta palika lepna, kā bijusi, un negribēja nevienu. Ne jau velti meitenei bija tik tumšas acis un gaišie mati mirgoja kā spilvju sēklu vizuļojošie spārniņi. Lai nu kura, viņa jau nu varēja rēķināties ar kokzāģētavas īpašnieka dēlu.

Zvejnieks Ankens nenocietās un krogā ieminējās vecajam Ramšam:

— Jā, jā, mums laikam gan vajadzētu abiem aprunāties!

Kokzāģētavas vecais īpašnieks pār plecu pavērās z vej niekā:

— Kad tu nāc ar zušiem, nodod tos pa virtuves durvīm virējai!

Zvejnieks Ankens ar visu savu uzpūtību palika kā apstulbis stāvam.

30

Un atkal klāt brīvlaiks. Juliāns neatbrauca laikus. Pilsētā vēl esot daudz kas darāms. Praktikums, aprobācija, fizika, promocija — un kā tur vēl visus tos gudros aizbildinājumus sauca. Angreta jau bija gluži apjukusi no lielā svešvārdu biruma. Viņai vajadzēja savam studentam kaut ko svarīgu teikt. Tas bija gaužām steidzīgi.

Tagad pienākusi zvejnieka Ankena reize. Te nebija runas par virējai nododamiem zušiem. Kaut kas bija sakāms pašam kokzāģētavas īpašniekam, tāpēc viņš gāja iekšā pa nama parādes duivīm.

Kokzāģētavas īpašnieks:

— Kopš kura laika, ienākot pie manis, netiek noņemta cepure? Vai tu savu zutīgi gļotaino galvas vāku necel nost, arī ar baronu runājot?

Zvejnieks Ankens saprata, ka pūš nelāgs vējš. Viņš izteica vienīgi zīmīgus norādījumus.

Kokzāģētavas īpašnieks:

— Tā? Un vairāk nekā? Kurš tad vēl mūsdienās tādu nieku uzpūš par traģēdiju? īsi un aši — cik tu prasi? Es maksāju skaidrā un uzreiz. Tāda ikmēneša pindze-lēšanās izraisa tikai liekas valodas. — Ramšs viegli pieskārās ar mutautiņu pie augoņa uz virslūpas.

Zvejnieks Ankens neatskārta, ko teikt. Vajag_aprunāties ar meitu un ari ar dēlu, zvejnieka sētas nākamo mantinieku.

Kokzāģētavas īpašnieks:

— Ilgi negudro! Govis un ķēves, ja par tām gari tirgojas, krītas cenā. Ej!

Viņš atvēra durvis. Virēja notvēra zvejnieku Ankenu.

— Atnes kādu smuku līni, ja tev atkal gadās.

Nupat kā uzziedējušai Angretai tas bija tikpat kā maija sniegs uz galvas. Viņa neļāva ar sevi tirgoties. Kas gan vecajam kokzāģētavas īpašniekam, kurš jau gadiem ilgi pamazām zem savas ādas trūdēja, varēja būt kopīgs ar viņas mīlestību?

Angreta rakstīja uz pilsētu Juliānam. Tā bija ilgu un sāpju pilna vēstule. Skolnieces rokrakstā uz vēstuļ-papīra ar punktētajām līnijām un neaizmirstulītēm uz malas: « .. .Ja tavs ļaunais tēvs domā, ka es savu bērnu pārdošu, tad tu, kad atgriezīsies, viņam pateiksi, kā nākas. Diemžēl tu man neesi mācījis, kā apsaitē sirds brūces...»

Angreta gaidīja. Pēc dažām dienām pienāca vēstule. Tā bija Angretas pašas rakstītā. «Adresāts nav atrodams. Atpakaļ.» Kokzāģētavas īpašnieka dēls esot aizceļojis uz Ameriku, lai studētu arī amerikāņu medicīnu, — tā stāstīja. Jā, vai tad Blumenavā viņam nebija meitene, un vai viņš pēc tās neilgojās?

Juliāns Ramšs Amerikā nepalika ilgi. Viņu atsauca atpakaļ. Tēvs gulēja slims uz miršanu. Kokzāģētavas īpašnieka dēls atgriezās. Well!1 Un, kaut arī cītīgi un nemitīgi līdz pašai Amerikai studējis ārstēšanas māku, viņš nebija tas, kurš varētu glābt savu tēvu. Satrūdējis [20] ir un paliek satrūdējis! Juliāns izglāba vienīgi kokzāģētavu. Te nu viņš gan pierādīja, ka nav velti ostījis svešzemju gaisu.

Reiz viņš apjautājās arī par Angretu, bet viņa jau bija apprecējusies, plikadīdas lepnā sieva vairījās no tikšanās.

— Well, let's go![20]

31

Angretas kundze sēž uz Oles gultas malas. Viņa ir neparasti runātīga, stāsta un stāsta.

— Bullertu kūtī piedzimis akls telēns ... Šodien pirmā vista izdējusi...

— Vai tur nebija kāds atnācis ar govi? — Ole jautā.

— Laikam siena vis nepietiks, — Angreta runā.

Vai bullis nesagādā Angretai vairāk darba, nekā viņa bija domājusi?

— Lai vācas!

— Bullis?

— Ramšs.

Bišu Ole apsviežas gultā uz otriem sāniem. Viņu vajā sajūta, ka Ramšs visu laiku gulējis aizmugurē.

Siltā, rāmā diena slīgst krēslā. Pienāk vakars. Angreta nogurusi rosās pa māju un vēdī ap sevi āra gaisu. Bišu Oles ilgas pēc tīrumiem un mežiem aug augumā.

Iestājas nakts. Neviens to Olem nepadara vieglāku. Zirgs sparīgi dauza ar kājām pa sili. Zemnieka caurajā miegā pakavu dimdoņa izvēršas mokošā sapnī: sagrabējis lielgabals raida šāviņus un sabrūk. Kareivji, kam nav seju, velk no dzelzs lūžņu kaudzes laukā mirušo Antonu. Viņi nostāda pelēki nosalušo mazo vīru uz kājām. Antona sakropļotā mute saka Olem:

— Sāc!

Ole pamostas un neganti salst. Viņš grib sasildīties pie Angretas un viegli pieskaras viņai.

— Neaiztiec mani, nelieti! — Angreta brēc. [21]

Bija tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešais gads, kad ciemā pienāca ziņa: «Ole Hanzens nodevis dzimteni.» Nevis Bišu Ole, nē. Lietišķais uzvārds «Hanzens» piešķīra ziņai oficiālu raksturu. «Hanzens nositis leitnantu!»

— Leitnants nav dzimtene, — Jans Bullerts sacīja.

— Vai tu tagad esi palicis par komunistu? — jautaja novada žandarms.

— Jums jau komunists ir katrs, kas sarauc pieri. — Jans Bullerts bija brīdināts un tāpēc neteica neko.

Ciema varasvīri iesaka Angretai šķirties no Oles.

— Kurš var prasīt, lai tu valkātu nodevēja dotu gredzenu? — pamācīja zemnieku fīrers Hinterofens.

Kokzāģētavas Ramšs sev par lielām sirdssāpēm nedrīkstēja karā piedalīties. Viņš tika atbīdīts no slavas un godinājumiem. To viņam sagādāja kāda sirdskaite, kurā viņš bija iedzīvojies aiz okeāna.

Ramšs bija citādā ziņā dzimtenei noderīgs, strādādams par pārvaldes priekšsēdētāju un ciema_ dzimtsarakstu nodaļas ierēdni. Arī viņš bija norūpējies par Angretu.

— Well, — viņš sacīja, — cilvēkam mēdz būt savi jaunības grēciņi. Tie pāriet kā masalas un tā joprojām. Tu neesi par mani labās domās, bet es vēlu tev labu. Vai man ievadīt tavu šķiršanos?

— Rūpējies labāk pats par saviem sievišķiem! — Angretā bija atkal pamodusies nesavaldīgā zvejnieka meita. Viņa nešķīrās. Nezināja, vai mīl Oli. To laikam nevarēja no viņas prasīt.

Taču Angreta zināja — Ole mīl viņu.

Karš ieilga. Vīrieši dzeltenajos aizmugures formas tērpos un viņu laulātās draudzenes no «Ģermāņu sieviešu apvienības» novērsās no Angretas. Zvejnieka meita smagi pārdzīvoja ciema priekšniecības nicīgo izturēšanos. Tiesa — Angreta būtu varējusi sildīties mazo ļaužu labvēlībā, bet pēc tās viņa netīkoja, un visas viņas domas un jūtas nodarbināja tikai pašas dzīve un liktenis.

Viendien viņai gadījās uz pļavas taciņas satikt tā debesu kunga vārda slavinātāju un pavalstnieku Hermani Veiheltu. Dieva kalps piemiedza aci:

— Esi lēnprātīga iekš tā kunga un gaidi!

Angreta saniknota metās svētajam vīram virsū:

— Kā tu uzdrīksties vientuļai sievietei izteikt šādus priekšlikumus?

Dievbijīgais Hermanis gandrīz vai raudāja, ne prātā viņam nebija šādas domas.

— Tavs dievs ir ēzelis! — Angreta, spalgi smiedamās, kliedza.

Juliāns Ramšs gāja kopā ar mežzini cauri mežam. Viņš atzīmēja kokzāģētavai paredzētos kokus. Angreta aiz Govsezera lasīja mellenes. Mežzinis izlikās viņu neredzam un nesveicinājis pagāja garām. Nodevēja sieva viņa acīs bija tas pats, kas celms vēsā mežā, turpretī kokzāģētavas Ramšs palika stāvam Angretai līdzās.

— Hallo, Angret, kā redzu, tavas lūpas sēro!

Angreta noslaucīja ar mellenēm notriepto muti. Juliāns novērsās. Viņam bija labi audzināta cilvēka uzvedība. Pajautāja Angretai šo un to un mazliet pajokoja. Angreta saknieba lūpas.

— Vai tu zini dziesmiņu par meiteni, kas agrā rīta stundā bija izgājusi ogās, berries, un tā joprojām?

— Tas uz mani neattiecas. Ir pusdienas laiks.

— Tik nopietna, tik strong, nemaz vairs neredz tavus skaistos zobus, zvejniekmeit?

— Vai lai es ņirdzu, kad šie mani zākā?

— Vai tevi kāds zākā?

— Nē, — Angreta nikni atcirta. — Viņi mani uz rokām nēsā. Arī tu pazemojies tiktāl, ka pat runā ar mani tumšā mežā!

Kokzāģētavas īpašnieks aptaustīja rētas uz saviem vaigiem:

— Man šķiet, tā biji tu, kas nevēlējās šķirties, please.

— Teiksi vēl, ka to tik gaidīji!

Angreta apsviedās un gāja prom. Bet sapnī Ramšs sekoja un pieskārās viņai. Angreta kliedza.

32

Vakars bez mēness. Pie debesīm ņudzēt ņudz zvaigznes. Cilvēkiem to likumība liekas haoss un rotaļa. Bezdelīgu strautā, kas senāk darbināja kokzāģētavu, pa izcirtumu ledū tiek iegremdēta tērauda stieple mazā pirksta resnumā. Tērauda stieple nogrimst dūņainajā strauta dibenā. Sastingušajā dzīvajā dabā ne miņas no satraukuma. Nakts sals pārklāj izcirtumu ar jaunu ledus segu. Zeme ceļo pa izplatījumu.

Angretas kundze iesloga Oles vilku suni. Tas traucē ar savu riešanu vakara mieru.

Ole guļ, izstiepies visā garumā, trenējas pacietībā, smēķē un lasa. Viņš dzird, kā zem vēla gājēja kājām gurkst sērsnainais sniegs. Angreta rosās pa māju. Laiku pa laikam nomierinošas skaņas aizsniedz slimnieka gultu.

Angretas kundze uzvelk jauno tērpu. Atlaiž vaļā matus un ļauj tiem brīvi krist pār pleciem. Tā viņa tos valkāja, kad bija meitene. Vai viņai ir dzimšanas diena? Vai varbūt viņa ilgojas atsaukt atpakaļ jaunību?

Kāds cilvēks kažokādas zābakos nedzirdami ienāk pa vaļā pamestajiem sētas vārtiem.

Goda istabā ir zilas tapetes. Zilas rozes uz dzeltena pamata. Citiem ļaudīm ir dzeltena rožu istaba, bet viņu goda istabā ir zilas rozes.

Ienācējs stāv uz zila velūra paklāja. Bikses ir zaļas, zaļa arī jaka. Šim ciemiņam viss ir zaļš, pat platmale, ko viņš tur rokā. Istabas zilās tapetes, šķiet, kuru katru brīdi var pārsprāgt pušu.

Kokzāģētavas īpašnieks čukstus sveicina.

Angretas kundze atņem skaļā balsī:

— Labvakar, te nekas nav slēpjams!

Kokzāģētavas īpašnieks nezina, vai drīkst sēsties.

Viņš negribot ilgi aizkavēt. Viņam esot kāds lūgums.

— Lūdzu, klāj laukā savu lūgumu!

Ramšs vilcinās. Viņš nav vairs tas vīrs, kurš jutās labi jebkuros seglos. Angļu bārdiņā vecums uzsācis aust tīklu.

— Cik tu vēl esi skaista!

— Tev bija kāds lūgums.

Ramšs lūdz, lai Angreta aizliekot par viņu kādu vārdu pie Bišu Oles. Laiki esot bad 1 un tā joprojām. Cietuma durvis stāvot plaši atvērtas.

1 Slikti. (Angļu vai.)

65

5 — Bišu Ole

— Tevi sit, tu sit pretī, bet — jau piesien politiku.

Angreta stāv pie lielā spoguļa. Viņa uzmet mirkli

savam attēlam. Triumfējošu mirkli. Lieliski!

— Tā? Un vairāk nekā? Kurš tad vēl mūsdienās tādu nieku uzpūš par traģēdiju?

— Kā tu to domā?

— Tavs tēvs reiz tā sacīja manam tēvam. — Angreta atver durvis. — Ole, mans vīrs, guļ tur!

Kokzāģētavas īpašnieks sniedzas pēc platmales. Viņa acīs paplaiksnī bērnišķīgas skumjas. Viņš satver An-gretas roku.

— Saki tikai vienu vārdu! Es aizvedīšu tevi... uz visiem laikiem!

Angreta satrūkstas, izrauj roku.

— Tagad ej! Good-bye! — Angreta atsveicinās kā jaunības dienās.

33

Naktī uzkrita sniegs un izdzēsa visas pēdas. No ziemas dūmakas izšķiļas saulaina diena. Saule pieceļas no meža gultas. Saule ir nespodri sarkana, tad tā pakāpjas augstāk, un sniegs iemirgojas.

Lopi pabaroti. Angreta atnes Olem brokastis. Viņa mīļi smaida. Ole neatbild ar smiekliem.

— Kas tas bija par vīrieti pie tevis?

Angretas seja metas pelēka.

— Vīrietis?

— Es dzirdēju laukā vīrieša balsi.

Angreta uzelpo. Viņa noslauka priekšautā rokas. Slauka vēl un vēlreiz. Kas tur ko slaucīt? Pagalmā bijis Vilms Holtens. Atnācis un palīdzējis. Pavadājis zirgus. Tie jau esot pavisam stīvi no stāvēšanas uz vietas. Viņš nākšot katru dienu.

— Vai viņu sūtījusi partija?

— Jādomā.

Bišu Ole priecājas. Viņš nav aizmirsts!

Angreta cieši raugās sniegā loga priekšā. Viņa meloja, Vilmu Holtenu atsūtījis Ramšs. Nācis ar prieku, gribēja tūlīt iet pie Oles. Angreta viņu aizturēja.

— Kas tev maksās, ja tu mums palīdzēsi?

— Maksās Ramšs.

Angretas kundze satvēra Holtena roku.

— Nesaki to Olem!

Vilms Holtens samulsa un negāja iekšā pie Oles.

Angretas kundze raugās un raugās sniegā.

— Kas noticis? — Bišu Ole vaicā.

Angreta spēji pagriežas.

— Es uzrādīju Ramšu. Pie viņa ieradies krimināllietu izmeklētājs. Pātagā bijis tikai koks, puķu kārts. Esmu pataisījusi sevi smieklīgu.

Ole triec ar dūri pa palodzi.

— Mani tu esi apkaunojusi! — Vai tad viņš nebija teicis, ka pats izrēķināsies ar Ramšu?

— Tā jau bija gan! Lieliski! — Angreta apmierināta pamāj.

Pēcpusdiena. Saules gaisma uzšķiļ sniegā dzirkstis. Oles loga priekšā ubago zīlītes. Mājā ietrīsas kāda skaņa. Tā plūst no zilās rožu istabas. Viena skaņa — pēc mirkļa otra. Angretas kundze spēlē klavieres. Tad seko trešā skaņa, atkal klusums — un beidzot arī ceturtā skaņa. Angretas kundze spēlē ar vienu pirkstu. Skaņas klusumā paceļas līdzīgi kokiem. Tās apvienojas mīlas dziesmiņā:

Pie savas mīļotās es steidzos,

Lai sals, lai sniegs veļ kupenas .. ♦

Pirms pusgada Ole bija no Maibergas atvedis klavieres. Zilajai rožu istabai gaiši dzeltenas klavieres.

Bišu Ole bija izklājis ratus ar siena maisiem. Klavieres apsegtas ar segu. Zirgi sprauslā. Aizjūgs šķind. Un klavierēs klusi šķind stīgas. Bišu Ole kaut ko dungā.

No meža iznāk Antons. Vienmēr ar tam Antonam jānāk! Viņš grib apskatīt Oles jauno sivēnmāti un paceļ segu.

— Ahā, dziedoša sivēnmāte!

Ole samulsis skaidro:

— Tā sakot, lēti nopirku leijerkasti.

Antonu sagrābj sajūsma. Olem vajagot mācīties klavieres spēlēt. Laiks: trīs mēneši. Uz ziemsvētkiem viņam jāpārņemot dziedātāju pulciņa — tautas kora vadība.

Klavieres domātas Angretai.

— Ak tā, — Antons novēršas, — sava veida bufete.

Tāds, biedri, bija Antons: viss juku jukām — sajūsma un dzēlīgums.

Ledus mana rota greznā, kad pie mīļotās es steidzos,

Lai sals, lai sniegs veļ kupenas ...

Angreta aizcērt klavieru vāku. Vientuļās skaņas ieslēgtas! Cik mīlas dziesmu var būt vienās klavierēs? Gausi velkas svētdienas pēcpusdienas stundas. Bišu Ole aizsnaužas.

Kad viņš pamostas, pagalmā šķind kamanu zvārgulīši. Zirgs sprauslā un, apslāpēti dipinādams pakavus, rikšo šurp. Bišu Ole saraujas un klausās. Cik labi, viņš domā, sieva brauc vizināties! Pirmais sniegs viņu iekārdinājis un saule. Lai papriecājas! Viņa ir to pelnījusi!

Nu jau būs seši gadi, kopš viņi te pūlas sviedriem vaigā. Ole piesviedrējis un novalkājis septiņas cepures. Septiņus pārus koka lupeļu Angreta nominusi tik plānus kā skaliņus. No Hanzena sagruvušā nameļa pagraba kā no veca celma izauga jaunais koks — Bišu Oles jaunā māja. Pirmo vistu Ole noķēra klajā laukā. Tā mitinājās tur bez saimnieka kā lauku irbe. Pavasarī viņš aiznesa vistu uz kaimiņu mājām, lai gailis pamin.

Kūtī sāka ierasties lopi. Rudens raža un dzīvnieki pārveidoja savu izskatu un klusēdami ielīgoja istabā. Viens centners cukurbiešu pārvēl tās par gultas drēbēm. No kartupeļiem iznāca apģērbs. Cūkas galva kļuva par paklāju. Centners labības — par radioaparātu. Desmit kilogrami speķa — par kažoku sievai. Seši kilo desas — un istabas kļuva zilas, dzeltenas un raibas — rožu tapetes, no griestiem nokarājās lampu ķekari.

Tū-turututu-tū! — Pie Bišu Oles loga atskan taures. Trīs satuntuļoti bērni stāv svaigi uzkritušajā sniegā kā ziemsvētku nakts tradicionālie mazie apciemotāji. Bērneļu piepūstie vaigi salā apsarkuši zilgani.

— Tēlmaņa pionieru nodaļas pārstāvji ieradušies ar tūkstošo buku apmeklēt slimnieku. Esiet gatavi!

Emma Otrā novieto kazlēnu Oles gultā. Šis buciņš ir labākais no pionieru audzētās angoras sugas dzīvniekiem. Tūkstoš gramu vilnas gadā!

Lai Ole, krusttēvs un pionieru nodaļas padomdevējs audzināšanas jautājumos, ir tik laipns un novērtē kazlēnu. Vai ausis esot kuplas? Un bakeni? Kāda esot vilna?

Ole patur kumšķīti vilnas pret gaismu.

— Vilna un akots labas šķirnes. Apsveicu!

— Bučiņu tev par godu nosauksim par Oli.

— Nē — sauciet par Kazanovu.

— Ko Kazanova darījis labu?

— Īstenībā neko. Nē, sauciet par Šampinjonu.

— Šampinjons ir sēne, tēvoc Ole.

— Var arī būt uzvarētājs skrejceļā. Vai kādam ir kabatas nazis?

Visiem trim zēniem ir pa kabatas nazim. Namatēvs Bišu Ole negrib tik skaistā dienā gulēt gultā. Antonam Otrajam jāpārgriež virve, kurā piekārts svars pie ieģip-sētās kājas. Mazā Emma Otrā brīdina:

— Anton, tu nevari uzņemties atbildību.

Zēni sadala atbildību. Viņi sagriež virvi ar diviem nažiem. Ļoti gribas redzēt, kā Oles kāja, atbrīvota no svara, uzlidos gaisā. Tā neuzlido. Tā paliek, kā bijusi, ģipša stabs.

Emmai Otrajai jāvāra kafija. Ole un puikas, meklēdami cepumus, pārbauda bufetes atvilktnes. Taures noliktas priekšnamā lietussargu turētājā.

34

Ķēve skrien rikšiem. Pārāk ilgi nostāvējusi stallī. Uzvirmo sniega vērpete. Tā vizuļo ziemas svilīgajā saulē. Pliukšķ pātaga. Šķind zvaniņi. Angretas kundzes vaigi kvēlo.

Ķēves pakavi aizdipina pāri Bezdelīgas strauta tiltam. Kokzāģētavas īpašnieka māja no tālienes šķiet mālaini dzeltena, bet lapene aiz kailajām liepām — liegi zaļa. Angreta laiž zirgu soļiem gar latu žogu, kas izrotājies baltām sniega cepurītēm. Viņa raugās pāri uz māju un plīkšķina pātagu. Kamanu zvārgulīši šķind polkas taktī. Ķēve grib skriet tālāk. Angreta sēž izslējusies, un viņas tumšās acis prasa: ļaudis, paskatieties pa logu!

Neviens nerādās. Ap māju vijas tikko ceptu krēpeļu smarža. Kamanas pamet gar žogu divas sliežu zīmes. Tās prasa: uzraksti arī tu kādu zīmi sniegā!

Mežā Angreta pagiiež atpakaļ, ļauj ķēvei līdz pat lielajam malkas laukumam aulekšot, tad apstādina to un soļiem brauc cauri kokzāģētavas pagalmam. Brauc cieši gar dzelteno māju. Lapenē stāv jauna sieviete. Angreta noskatās uz viņu lejup kā no troņa.

— Man jārunā ar kokzāģētavas saimnieku!

Iznāk Ramšs, jūtas pārsteigts un tarkšķ bez mitas. Angreta nebilst ne vārda. Viņa cildeni sēž savos augstumos un pamāj vienīgi ar galvu. Ramšs neizpratnē lūkojas uz viņu. Angretas kundze pamāj vēlreiz. Tad pamāj arī Ramšs, un Angreta brauc prom.

35

Kokzāģētavas Ramšs atgriežas no Maibergas savā gaišzilajā automašīnā. Pie mežniecības uz ceļa viņš redz mēbeļu ratus. Nupat ieceltais mežzinis un viņa jaunā sieva nes mežniecībā saliekamos matračus, bērz-koka finierētus naktsskapīšus. Jaunā sieviete ir cildena un stalta, zili melniem matiem — kā itāliete no krāsainas bilžu grāmatas. Ramšs atsūta uz mežniecību jaunajam pārim palīgā divus strādniekus no kokzāģētavas.

Jaunie ļaudis kokzāģētavas īpašnieka laipnību uzņēma labvēlīgi. Tad ieradās arī Ramšs pats, noliecās, sveicinādams jauno sievieti, apbrīnoja viņas matu sa-sukājumu, kāds mēdz būt madonnām, pasniedza ziedošu acālijas zaru un dažādi izrādīja savu izsmalcināto uzvedību. Jauno pāri viņa pāri plūstošā laipnība nomāca.

— Welcome in this place! Esiet sirsnīgi sveicināti. «Lai dievs svētī ienākšanu!» Jūtieties ērti un tā joprojām! — Viņš ielūdz jaunos ļaudis svētdienas pēcpusdienā uz tasi kafijas.

Jaunatnākušais mežziņu pāris apciemoja Ramšuviņa dzeltenīgajā mājā līdzās kokzāģētavai. Viņi apbrīnoja dzeltenajā rožu istabā paklāju ar ieaustajām haizivīm. Bezbēdīgi jūras nezvēri ar zigzagu zobiem kā zāģim.

Dzēra kafiju. Pēc pirmajām stiprāka dzēriena glāzītēm namatēvs satvēra jaunās sievietes roku.

— How beautiful! Tik skaistas rokas!

Melnmatainā sieviete satrūkstas. Aiz samulsuma viņa

iebāž roku vīram kabatā.

Lielā kautrības izpausme neatstāj uz Ramšu nekādu iespaidu.

— A little drink, please!

Divas glāzītes degvīna, viena glāzīte liķiera.

Jaunā sieviete stāsta par savām piecām kazām.

— Vai jus, cienītā kundze, slaucat kazas?

Mežziņa sieva nosarkst. Līdz šim vēl neviens nav saucis viņu par cienīto.

Ramšs jau iegājis azartā.

— Nost ar kazām! — Tagad viņš satver mežziņa roku. — Es ievietošu jūsu kūtī govi!

Mežzinis atbrīvo savu roku, raupju roku, kas prot darboties ar elektrisko zāģi. Nē, govs pagaidām viņiem saimniecībā nav paredzēta.

Ramšs pārmaina sarunas tematu. Pietiks par kazām! Bet, kas attiecas uz draugiem, ja jaunais pāris ilgojas pēc draugiem, — te sēž draugs, kurš ik brīdi gatavs slēgt viņus savos apkampienos. Turklāt Ramšs tā uzlūko jauno sievieti, ka viņa pieceļas un iziet laukā.

Ramšs no jauna piepilda glāzītes. Saskandina ar mežzini. Abi izdzer.

— Un tagad pāris atklātu vārdu mūsu — vīriešu starpā!

Tobrīd pie lieveņa piebrauca Angreta. No atklātas vīriešu sarunas nekas neiznāca.

36

Vakarā saceļas vējš. Tas gaudo un vaimanā dūmenī. Istabā ņurrā kaķis. Angreta čalo par braucienu ar kamanām, bet tad paveras pulkstenī. Jau tik vēls! Vēl šis tas darāms. Velti izniekota pēcpusdiena!

Loga priekšā kokos sper lausks. Cik labi, ka zelmenis atdusas sniega cisās! Bišu Ole domās pārstaigā savas pagātnes mežonīgi saaugušo mežu. Atkal un atkal viņš tur sastop Antonu.

Tai laikā, kad Bišu Ole cēla no kara drupām laukā veco Hanzena būdu, Emma, žiglā pundurvistiņa, ieradās ciemā, stumdama rokas ratiņus. Ratos sēdēja divi bērni: Antons Otrais un Emma Otrā. Tā bija visa Emmas bagātība.

Ole redzēja bērnus, pameta savu pagaidu māju ne-apjumtu un iekārtoja Emmai vienu no mežstrādnieku mītnēm. Ielaida jaunus dēļu gabalus ļodzīgajā grīdā. Nepieciešamo materiālu Ole paņēma no grēdas kokzāģētavas noliktavā. Viņš bija sagatavojies, ka tiks aizturēts, un jau iepriekš izbaudīja prieku par šādu nelielu iespēju atriebties. Viņu neaizturēja. Kokzāģētavas īpašnieks nerādījās.

Bišu Ole tēsa un remontēja. Jaunie dēļu ielāpi laistījās kā saules plankumi grīdā, kad negaidot atvērās durvis. Uz būdas sliekšņa stāvēja Angreta.

— Vai tu esi pārnācis uz šejieni pavisam?

Vai Angreta bija greizsirdīga? Protams, — bet mazāk uz Oles mīlestības spēku. Ole izšķērda savu darbaspēku un pameta Angretu sēžam neapjumtā mājā. Vai tā pieklājas?

Antons atgriezās, un visa ciema_dzīve iegāja jaunā gultnē. Antons, Jans Bullerts un Adams Nītnāgels kā sazvērnieki augām naktīm nosēdēja skolas istabā.

Tad pienāca diena, kad ciema mazie ļaudis vilka lozes. Tika sadalīta barona fon Vedelšteta zeme.

Uz galda stāvēja platmale. Tā pati tirgotāja platmale, kas ceļā uz mājām bija ripojusi Olem pretī. Šinī cepurē snauda no laikrakstu baltās maliņas saritinātas zīmītes. Brīžiem pēc tām sniedzās vairāk nekā sešas rokas reizē, un visām nepietika vietas. Barona zeme tapa sadalīta kā jaunlaulāto torte. Katrs jaunsaimnieks saņēma gabalu liesas, gabalu vidējas un gabalu labas aramzemes.

Arī Ole vilka lozi. Viņš to iedeva Angretai. Angreta bija uztraukusies, viņas acis spīguļoja un mati vēl arvien laistījās kā zīdainas spilves.

Antons izsniedza īpašnieku apliecības. Ļaudis pārbaudīja katru vārdu un līdzās spiedogam uzšņāpa savu parakstu.

Angretai bija kaut kas jautājams:

— Vai kokzāģētavas īpašniekam arī nebūtu jāatdod sava zeme ciemam?

— Kam tad tik radikāli, Angret? — Antons pasmaidīja. Kokzāģētavas īpašniekam ir sešdesmit morgenu, lai viņš tos patur!

Angretai vēl kaut kas uz sirds: viņu tīrums atradīsies pašā ciema malā un būs vissliktākais.

— Tā ir vienīgi Oles vaina! Tik pieticīgs, ka tur jau trusim jālec no ādas laukā!

Smiekli. Lai Angreta pati velk lozi! Nu jau gan bus saķērusi pašu debesvalstību? Nē, bet zemes sloksnīti cieši līdzās viņu pagaidu mājai, un jutās apmierināta. Olem bija kauns.

37

Ilgas un bads vienā laidā vicināja pātagas. Darbs un centība pārvērta naktis par dienām. Uz celītēm, kas tecēja no sētas uz sētu, zāle bija atkal pazudusi. Ielāpiem klātie jumti laistījās kā čigāniešu brunči saulē. Vējš un lietus no mītnēm padzīti, ārs un istaba no jauna šķirti.

Ikviens mazais zemes ieguvējs darīja ar savu laimestu, ko nu prata un varēja. Kāds pagadījās vīrs' un sieva, tāds vērtās arī viņu laimētais zemes gabals. Ne jau katrs jaunsaimnieks prata līdzīgi zemes rūķiem rušināties savā tīrumā tā, lai tiktu pie izcilām ražām.

Ole, Savstarpējās zemnieku palīdzības priekšsēdētājs, gāja apkārt un aģitēja. Pilsētām nepieciešama maize. Zemniekiem veiksminiekiem jāpalīdz zemniekiem neveiksminiekiem un jānodod iztrūkstošais. To paredzēja Zemnieku palīdzības statūti.

Šie statūti bija statūti vienīgi Antonam, Olem, Janam Bullertam un dažiem taisnības praviešiem. Citiem tie bija nekam nederīga papīra skranda un tikpat labi varēja saukties kaut vai par «stutētiem».

Vissmagākā cīņa par taisnīgo pasākumu Olem bija jāizclna pašam savā sētā, citiem vārdiem sakot, ar An-gretu.

— Kolektīvs? — Angreta brīnījās. — Tādu zvēru man vēl nekur nav gadījies redzēt, pat cirkā ne.

Lai saaģitētu Angretu, bija vajadzīgs spēcīgāks vilcējs — Antons Ders.

Antons tika ar Angretu viegli galā — lūdza, lai parāda lopus.

— Skaisti kustonīši. Tev gan ir laimīga roka, Angret!

— Tā stāsta.

Antons aplūkoja cūkas, aptaustīja vistas.

— Tās laikam dēj bez pārtraukuma, neizlaiž ne dienu. Tev, jādomā, graudu papilnam.

— Vari nešaubīties! — Lai Antons droši iemetot acis klētī, laipni lūdzu.

Antons jūtas pārsteigts.

— Tā jau ir gandrīz vai paraugsaimniecība!

— Kāpēc «gandrīz»?

Antons ar savu aģitāciju bija aizskāris Angretas godu.

— Trūkst mazliet kolektīvisma gara.

— Nav tiesa — mums nekā netrūkst.

Angreta šķūrē ar lāpstu desmit centnerus rudzu iztrūkstošajam devumam pilsētai. Antons tur maisus.

Ole dabūja just uz savas ādas, ka bija uzsūtījis sievai kaklā tādu kārdinātāju kā Antons. Kā pati piemīlības dvesma Angreta šaudās pa māju un moka viņu. Vajadzēja gaidīt trīs nedēļas, iekams viņš tika sasildīts.

Ir dzirdēts par zemniekiem, kuriem lava, plūzdama no ugunsvēmēja kalna, aprijusi mājas un apsvilinājusi bēgošajiem kreklus. Tiklīdz kalna svelošā rīkle aizvērusies, ļaudis atkal apmetušies vēl siltajā lavā, uzcēluši jaunas mītnes, sējuši, pūlējušies vaiga sviedros, dzēruši, dejojuši, trakojuši bez jēgas un mēra un aizmirsuši nesavaldīto kalnu.

Bišu Olem vajadzēja šo kalnu savaldīt. To viņš bija Antonam apsolījis. Antona novēlējums atkal ieguva varu pār viņu. Modinātājs tikšķ aši aši, tāpat kā lielāko tiesu mēdza sprēgāt Antona valoda. Ole novērš acis no pulksteņa vizošās ciparnīcas. Jārunā par to ar Angretu. Reiz taču tas jādara!

Apgaismotajā virtuvē uz galda līdzās tukšam šķīvim sēž un maļ dzirnaviņas resns pieēdies kaķis.

Ole kumuro cauri priekšnamam. Pa durvju spraugu pūš dzedrs vējš. Viņš kāri kampj āra gaisu. Dzīvojamā istabā tumšs.

— Angret!—Ole sauc tik maigi, cik vien iespējams.

— Angret, vai tu esi te iemigusi?

Nekādas atbildes, tikai tumsā dzirdama čaboņa. Bišu Ole uzdedz gaismu.

Kokzāģētavas Ramšs pielec kājās. Tīģeris iztraucēts, plosot laupījumu. Ole ievaidas, metas priekšnamā un klūp. Sasodīts, ieģipsētā kāja! Slimajā galvā bango asiņu šalts. Niknums ceļas kā sarkans vilnis. Zem kāpnēm viņš paķer bozi. Steidzas atpakaļ istabā un gaudo kā vilku suns: Ramšs aizlaidies pa logu.

Dārzā, mājas priekšā neviena nav. Svaigi uzkritušajā sniegā kā tumšas bedres rēgojas zābaku pēdas. Bišu Ole, vilkdams ieģipsēto kāju, skrien pa ciemielu uz leju.

Neprātīgajam skrējējam zem krekla pabrāžas vējš. Pārslodams viņu pamazām apņem sniegs. Bišu Ole atvēzēdamies vālē ar bozi baltajā putenī. Te kliedz, te šņukst, te mežonīgi smejas:

— Kur ir tas neģēlis? Hahoo! Hohūūū!

Sniegā gaiši plankumi. Neprāta skrējiens pierimst: lampu gaisma no kroga logiem. Bišu Ole griežas atpakaļ.

Viņš lumzā uz Deru būdas pusi. Viņa kliedzieni «Anton, ak Anton!» atbalsojas ziemīgajā mežā. Kaut kur augstu sniega vērpetēs pēkšķina meža pīle — Bišu Ole rāmi klibo uz mājām, taču tur viņu atkal sagrābj neprāts.

Viņš meklē Angretu. Sieva ir pazudusi.

— Šurp, netikle, ehū, šurp! — Baismīgi kliedzieni. Suns sāk gaudot, zirgi — kārpīties, un vērsis šņāc.

— Ehūū, netikle, lien laukā! — Ole triec ar kāju pa klavierēm. Nodārd griezīgas skaņas.

Pie sava mīļotā kad steidzos!.. •

No piekrāptā vīra krekla kā asaras rit kūstošā sniega lāses. Viņu sagrābj nevaldāmas trīsas: «Kas man jādara, lai tu ielaistu mani pie sevis gultā un nogalinātu?»

38

Biedri, kas tad īsti noticis? Cilvēks nedēļām ilgi bija slims. Viņa sieva paaicināja citu. Vīrs pārsteidza sievu ar šo otro. Un trakoja.

Kas tālāk? Nekas. Laulātais pāris vai nu izšķirsies, vai samierināsies. Zeme ceļo pa izplatījumu.

Bišu Ole guļ slimnīcā. Kāja sadzijusi — ģipša pārsēju noņēma, bet tagad slimas ir plaušas. Plaušu karsonis. Cilvēks greizsirdības lēkmē ziemas naktī vienā kreklā brāzies cauri vētrai un putenim. Viņa plaušas nav spējušas to izturēt.

Oles kliedzieni biedē pārējos slimniekus. Viņš redz Antona slepkavu, kreklā izmetušos, skrienam cauri negaisam. Skrējējam nav sejas. Deguns un mute ir cipari. Stāvus izslējies vieninieks ir deguns, zemē apgāzts trijnieks — mute.

— Turiet! Sitiet viņu nost!

Slimnieks no blakus gultas cenšas Oli nomierināt. Slapina drudža murgos apkaltušās lūpas. Oles sakarsušos prātus jau mulsina citas parādības: Angreta guļ ar savu vērsi uz dzeltenā dīvāna.

— Tur nu viņa guļ, nešķīstā babiloniete!

Ole dzied:

Pie savas mīļotās es steidzos,

Tā mani dziļā sniegā sildīs ...

Devītajā dienā Oli ievieto mirstamajā kambarī. Ārsts ir izmisis, satriekts. Nav pratis tikt galā. Jauniņā māsa kopj mirstošo zemnieku Oli.

— Vai tā esi tu, Angret?

Jauniņā māsa klusē.

— Mēs iepriecināsim ar tavām klavierēm citus!

Jauniņā māsa klusē.

— Vai dzirdi, kā Antons sauc?

Jauniņā masa raud.

Ole saslejas, izlec no gultas, sagrīļojas un gāžas gar zemi. Viņa kliedzieni spalgi atbalsojas visā mājā.

— Es savu vārdu turēšu, Anton!

Naktī mirstamais kambaris pamazām noklust. Vai nāve izstiepusi joku pēc Oles kakla? Nē. Kritiskie mirkļi jau pāri. Ārsti ir neizpratnē: slimības likumībai, šķiet, nav varas pār šī zemnieka cieto pakausi.

39

Kādreiz Juliāns Ramšs nebija nekas vairāk kā parasts zemnieku puika no Blumenavas un mācījās ciema skolā. Taču desmit gadu vecumā viņu aizsūtīja uz pilsētas ģimnāziju, un tur zēns sāka pārveidoties: viņš mācījās franču valodu, angļu valodu, valkāja krāsainu cepurīti, meklēja glābiņu pie privātskolotājiem, ar mokām pārgāja no klases uz klasi, jau trīspadsmit gadu vecumā nodevās pārdomām par veļu, ko valkā ģimnāzistes, un ieguva nevaldāma uzdzīvotāja slavu.

Ar visām’ savām angļu Ūsiņām Ramšs vaidēdams un krekšķēdams pabeidza skolu, un viņa tālākajam ceļam vajadzēja vest uz arhitektūru, arī koku nozarē. Tas tomēr nebija viņam pa prātam. Ramšu vilka medicīna, viņš domāja par jaunām sievietēm, kas ieradīsies slimnieku pieņemšanas laikā. Ak tu jaukais, plikais eņģelīt!

Ramšs seniors neko neiebilda. Ar dieva palīgu! Iespējams, ka medicīna nav nekāda peļama zinātne. Vecais kokzāģētavas īpašnieks sirga ar kādu ilgstošu slimību.

Ramša juniora pirmie mīlas pārdzīvojumi bija īsti un cildeni. Taču mātes kundzei šīs meitenes, kas trinkšķināja klavieres, vāca dziedinošas zālītes, apgleznoja drānas un nodevās jāšanas sportam, nemaz nelikās tik apburošas kā dēlam, mātes derdzīgums pret šādām mūzu apjūsmotājām aizbiedēja tās pa gabalu no mājas.

— Tev, dēls, vajadzīga sieva, kas nelidinās pa mākoņiem, bet prot arī rēķināt.

Juliāns pamēģināja, kā būtu ar zvejnieka meitu An-gretu. Taču tā nebija ne tēvam, ne mātei pa prātam.

Kad Juliāns Ramšs bija kaulu zāģus pārmainījis pret koku zāģiem, viņam vajadzēja vecajam uzņēmuma īpašniekam, kad tas gulēja uz nāves gultas, zvērēt, ka turēs svētus un augstā godā kokzāģētavas zemes īpašumus. Uzņēmums pastāvīgi pakļauts nejaušībām. Zeme vienmēr baro savu kopēju. Vislabāk, ja ir abi divi!

Jaunais Ramšs tā arī palika neprecējies un sāka mest acis citu laulāto ļaužu apcirkņos, lai tur uzjautrinātos un izmēģinātu veiksmi. Beigās viņš šādu nodarbību vispār sāka uzskatīt par lielāko valdzinājumu, ko mīlestība spēj sniegt.

Vai Ramšs, šis nekrietnības iemiesojums, kā par viņu spriež mazie ļaudis, ir Jauns cilvēks? Ko šie sīkalīši zina par veikala darījumiem un likumiem, kas tur valda! Viņš ir godprātīgs mantinieks uzņēmumā, kur tiek pārstrādāts kokmateriāls. Tas mūsdienu mazo ļaužu laikmetā nozīmē darboties un rosīties. Tas nozīmē būt gudram un šī laika draudīgajās bangās prast izlaipoties starp priekšrakstiem un noteikumiem. Tas nozīmē — lai vai kas, uzņēmumu neatlaidīgi stūrēt uz nākotnes zilā krasta pusi.

Reizēm Ramšs nožēlo, ka nav toreiz palicis Amerikā. Bet kā viņš, cilvēks bez profesijas, bez pabalsta no tēva uzņēmuma, būtu varējis Amerikā izsisties uz augšu? Viņam trūka uzcītības, lai kaut ko sasniegtu. Viņa maize gaidīja šeit, dzimtenē. Viņš to ņēma, ēda un godāja sava tēva piemiņu.

Reizi pa reizei Ramšs dodas uz kādu salu, no kuras vēdī tāda kā viņa ilgu zemes Amerikas dvesma. Šajos sarežģītajos laikos tas kļuvis iespējams — tur viņš tiekas ar tēva senākajiem veikala draugiem un saviem studiju biedriem.

— No kādas zemes malas tad tu esi izlīdis? Vai joprojām vēl taisi koka tupeles nēģeriem krievu kolonijā? — Ko lai dara, viņam nebija ko atbildēt.

— Vai tev, mazākais, ir tekošais rēķins «brīvaja pasaulē»?

Jā, tas bija.

Vecajiem draugiem ir jauni draugi — laikrakstu ļaudis un amerikāņi. Ramšs var tērgāt angliski un atcerēties vecajā Amerikā pavadīto laiku. Atelpa viņa cildenajai dvēselei. Vai tad uzņēmuma īpašniekam nav dvēseles?

— What you say! How interesting!1 — Un kādi tik vēl izbrīnās saucieni nav tai dievu valodā!

Tur ir kāds cienījams misters ar niķelētām brillēm, kādas savā laikā valkāja arī vecais principāls Ramšs. Gudrs un tēvišķīgs misters. Džentlmenis. Tikšanās ar šo cilvēku Ramšam sagādā sevišķu prieku. Simpātijas no pirmā sastapšanās brīža. Jau džentlmeņa garīgi bāla seja, kas pauž interesi un iedziļināšanos teiktajā, ietekmē labdabīgi. Draugs, kas prot mierināt, — ne jau visiem garā cildenajiem iespējams aizlaisties uz veco, labo Ameriku vai tās kolonijām. Jāiztur tai vietā, kur nu katrs atrodas un stāv! Stāvēt kā veco laiku piemineklim! Atgādināt savai tautai zaudētos ideālus! Tā stunda sitīs, all right!

Saņēmis mierinājumu, Ramšs brauc atpakaļ. Taču mierinājums nav ilgstošs. Lai arī ko šis patīkamais džentlmenis teiktu, šeit, Ramša dzimtenē, pēc kara virsroku guvusi kāda jauna cilvēku suga. Šai ļaužu sugai, šķiet, nav lielas intereses gar personīgās bagātības pavairošanu. Tā izliekas pārvaldām un vairojam kādu neredzamu tautas īpašumu. Iestādēs, jo sevišķi mežrūpniecības pārvaldē iesēdušies nepieejami cilvēki. Alu cilvēki!

40

Laika garastāvoklis mainās. Rēnas gaisa straumes plūst pār ciemu. Pa nakti nolīst lietus un atmiekšķē zemes sasalušo garozu. Čivina zīlītes, un pavasarīgi neganti ķērc vārnas.

Zemnieki neuzticīgi vēro agro pavasari.

— Palaiduši kādu atombumbu.

— Kas?

— Atkal jau amerikāņi, — saka mazie ļaudis. — Vai tad nu nebija gana ar Japānu.

— Nē, — saka Ramšs un Serno, — tie ir krievi, noteikti krievi.

Mežzinis Štams izmanto labo laiku, lai atgūtu to, ko pametis nedarītu viņa priekšgājējs. Viņš liek stādīšanas brigādes sievietēm aprakt savu dārzu.

Zilmatainā Štama kundze sēž saules pielijušā logā, kaut ko šūsta, kaut ko palāpa, līdz vīrs uzraušas uz vecā motocikla un aizlaiž uz rajonu, tad viņa izvelk no rokdarbu vāceles grāmatu. Biezu grāmatu, turpat vai astoņsimt lappušu apjomā. Štama kundze var bez atlikuma iesaiņot tanī visu savu skaistumu alkstošo dvēseli.

Reizēm kādas mežstrādnieces lāpsta, steidzīgi rokot, atduras pret kvarca akmeni. Zemes sirds nopūšas. Sieviete pie loga satrūkstas. Melnie uzacu loki nesavaldīgi palecas pierē.

— Labdien, — sveicina Emma Dera. Jaunā Štama kundze labvēlīgi pamāj ar galvu. To laikam viņai iemācījusi biezā grāmata.

— Mēs varbūt traucējam! — sauc Emma, lai mežziņa sieva varētu sadzirdēt pa aizvērto logu.

— Nav tik traki, sīkums! —Štama kundze atkal iedziļinās grāmatā.

Ceturtdaļstundu vēlāk kokzāģētāja zilā automašīna pietur uz ceļa pie mežniecības. Ramšs iziet cauri dārzam un novēl laburītu mežstrādniecēm. Viņš sveic un apsveic visu, kam ir kāds sakars ar mežu un kokmateriālu. Bēdu sagrauztajai Emmai Derai viņš pat palokās. Emma nospļaujas.

Ramšs pamana pie loga sēžam jauno mežziņa sievu un soļo tieši pāri pār uzrakto zemi.

— Excuse me, lūdzu atvainošanu.

Štama kundze satrūkstas, piesarkst un atver logu. Paskat tik! Ramšs sniedzas pēc viņas mazās rociņas.

— Skūpstu roku, cienītā kundze, please.

Īstenībā Ramšam vajadzētu satikt mežzini Štamu, bet,

protams, jaunā kundze viņam ir tikpat vēlama, pat vēlamāka.

Ramšs prot vārdus likt lietā.

— Your friend, be sure!1 Kā tad būs ar to govslopu?

Mežzinim Štamam un cienītajai kundzei nav jādara

nekas cits kā vien jāizlemj, visu pārējo paveiks Ramšs.

Jaunā kundze nevar to izlemt. Viņa nezina, vai viņa un vīrs būtu par šo jautājumu izšķīrušies. Vēl šorīt pat viena no slaucamām kazām nebija valdāma. Izsita Štama kundzei no rokām krūzi ar pienu. Lēnīga govs tiešām būtu tīkamāka, bet, kā jau sacīts, pēdējo vārdu teiks mežzinis Štams.

Ramšs nav tas vīrs, kurš ar jaunām sievietēm runa tikai prastu valodu par kazām un govīm. Nekādā gadījumā. Viņš tikpat labi var tērzēt ar dāmu par gramatam un citiem gara ražojumiem. Vai tad viņam trūkst zinātnes svēto brūču — studentu rētu? Kokzāģētavas Ramšs cildina mežziņa sievas grāmatu. Ceļ to vai debesīs. Grāmata saucas «Vējiem līdzi». Cik zīmīgi! Vai jaunā mežziņa kundze arī nav bijusi mazliet vēju varā un tā joprojām? Grāmatu sarakstījis amerikānis.

— Think that!1 Jā, ko tur teikt, Amerika!

Jaunā sieviete piesarkst un kautrīgi iebilst:

— Šo grāmatu, šo dvēseles bībeli sarakstījusi amerikāniete.

— Protams, protams! — Ramšs nav tik viegli samulsināms. — Ladies and gentlemen, pilnīga līdztiesība! — Galvenais, ka amerikāņu grāmata, nekāds sarkano krievu putrojums un tā joprojām.

Štama kundze lasa šo grāmatu slepeni. To viņa gatava atzīt, nemaz nenodarīdama vīram pāri. Īstenībā viņai vajadzētu izmēzt kazu kūti un samēslot dārzu.

Ramšam padoms rokā. Viņš labi pazīst mežniecības dārzu. Nekur tik labi neaug bez mēsliem kā šai dārzā. Zeme ir atpūtusies. Priekšgājējs nav to izmantojis. Starp citu, sīvie kazu mēsli var pat sabojāt jauno stādu saknes.

Vēl šis un tas, — Ramšas esot bijis patiess prieks stāvēt pie loga un parunāt par garīgiem jautājumiem, kā grāmatām un «Vējiem līdzi». Tik reti šajos pamestajos nostūros izdodas sastapties ar garīgi attīstītu cilvēku.

Jaunā sieviete atkal nosarkst.

— Good-bye, visu labu!

— Uz redzēšanos!

Bišu Oles mājā aiz skumjām vaid sijas. Angreta to nedzird. Viņa aizņemta pati ar sevi. Tāpat kā jaunības dienās, viņa stundām ilgi var nostāvēt spoguļa priekšā un pārmaiņus vilkt mugurā dažādas kleitas. Kurpēs ar augstiem papēžiem viņa pastaigājas pa zilo goda istabu, reizēm pamāj savam attēlam spogulī un vēro lūpas, kad tās veras teikt: «Šodien, Ramša kundze, mums gaidāmi viesi.»

Kad Vilms Holtens, dzīdams ķerru ar mēsliem, iet garām logam, Angreta aši apsēžas un izliekas nevainīgi aplūkojam jaunības laika fotogrāfijas. Vienā no fotogrāfijām viņa redzama kopā ar medicīnas studentu Juliānu Ramšu uz viršiem apauguša paugura starp ezeriem — Етпетапп-Box-Photo, sešreiz seši. Neviltotas jūtas. Jaunība, kas nepazīst grumbu.

Angreta nespēj atrauties. Vai viņa tagad jau ir veca? Hoho, viņas acis met zibšņus! Kā negaisa brāzma šalkdama tuvojas otrā jaunība.

Un Juliāns? Vieni vienīgi trūkumi? Nekā tamlīdzīga. Vai tad citādi viņa toreiz būtu varējusi viņu mīlēt? Viņš bija un palika Angretas visīstākā mīlestība; pat smagajos gados ar Oli, — tagad viņa to zina. Jā, bet Juliāns? Viņš bija labs dēls, ievēroja vecā kokzāģētavas īpašnieka vēlēšanos, un tas jau gan bija ļauns cilvēks.

Tāpat kā pirms daudziem gadiem, Angreta raksta Juliānam Ramšam vēstuli: «.. .bet tagad tu neesi Amerikā. Ceļi, kas mūs šķir, ir mazas taciņas cauri dārziem — ne vairs okeāns. Es gaidu un gaidu. Tu nenāc...» Vesels neprātīgu solījumu un mīlināmo vārdu birums. «Tu, mežonīgais un nevaldāmais tīģeri! Tu, mīlestība, tik dziļa kā atvara dzīles!»

Vai Angreta zaudē prātu?

Blumenavas pasta nodaļā smejas par dažu laulības pārkāpēju smalkajām izdarībām. Tagad tātad vēstules mēdz rakstīt arī tad, ja adresāts atrodas divas mājas tālāk. Vai nevajadzētu nodot sveicienus pa radio uz klausītāju vēlēšanos sastādītā koncertā?

Dienas paiet, bet no kokzāģētavas puses ne mazākās dzīvības zīmes. Toties ciemā sāk čukstus ložņāt kāda

septiņgalvaina baumu hidra — Juliāns Ramšs jaunās mežziņa sievas dārzā. Dziļdomīgi skatieni. Patīkamas sarunas un haute volee

Angreta veselu dienu cīnās ar šīm baumām. Atkāpies, grēkpilnā čūska! Viņa lūdz dievu, gluži kā bērnu dienās lūdza, lai piepildās ziemsvētku vēlēšanās. Viņa apģērbj darba drēbes, strādā pagalmā, pieliek visur roku, un nekāds darbs viņai nav par grūtu. Ar pārsteigto Vilmu Holtenu viņa runā biedriski, gandrīz pieglaimīgi, un baložiem uz jumta nav baltāka dvēsele kā Angretai.

Taču nākamajā rītā viņa uzvelk savu baznīcā ejamo cildeni melno kostīmu un aizbrauc uz pilsētu.

42

Bišu Oles veselība soli pa solim atgriežas. Un atkal viņam ir tāda sajūta kā tai laikā, ko varēja apzīmēt ar gadaskaitli nulle: viņš saņems savu dzīvi pagaidām vēl vārgajās rokās un sāks no jauna. Saulainajās dienās viņam tā vien šķiet, ka slimnīca, šī neskaitāmo gultu novietne, vaidi un sarunas par slimībām, iešļircinājumiem un tabletēm jau izgaisuši pagātnē.

Viņu apmeklē pionieri — jaunie tēlmanieši. Emma Otrā izvelk no savas mugursomiņas angoras vilnas kreklu.

— Mēs dzirdējām, ka tevi, tēvoc Ole, pārlieku nomokot auksti drebuļi.

— Kas to saka?

— Mamma teica. Pulciņš vēl tev siltumu un veselību. Esi gatavs!

Arī Jans Bullerts apmeklē seno ganudienu biedru. Viņš uzmet uz Oles segas krietnu pusi no cūkas šķiņķa.

— Bullertu ģimene vēl drosmi un spēku!

Jans cenšas sarunā nepieminēt Blumenavas ciemu, it kā rajona valde būtu pa šo laiku paguvusi to pārdot prom uz Saksiju.

Olem nav ne prātā mest likumu ap savu dzimto ciemu. Viņa domas ir tur, vienīgi tur.

1 Augsts stils. (Franču vai.)

6*

83

— Vēl dažas dienas, un es būšu vesels kā rutks, gan tu redzēsi!

— Nē, nē, vispirms izārstējies, kā nākas!

— «Pa labi, kā pa kreisi puse turka krīt ar reizi!»

— Nekādus uztraukumus!

— Runā bez aplinkiem! Kas jauns ir pasākts?

— Esi mierīgs! Patlaban ņemamies, noskaidrodami Antona nāves apstākļus.

Tā viņi triec katrs par savu.

— Bija atnākusi viena sieviete un jautāja pēc jums, — kādā saulainā priekšpusdienā saka jauniņā māsa.

Ole lasa grāmatu: «Komposts jeb zemnieka krājkase.»

Nu viņš paceļ acis.

— Sieviete? Tāda maziņa kā vistiņa?

— Liela, gaišiem matiem un tumšām acīm. Viņai bija mugurā melns kostīms.

— Ak šitāda.

— Viņa netika ielaista.

Ole nervozi pārlapo grāmatu.

— Kad jūs viņu sūtījāt prom, vai viņa gāja nodurtu galvu?

— Nē. Es aizvedu viņu pie ārsta, bet, kā jau sacīju, viņš nelaida pie jums. Tad viņa gāja prom. Man likās, it kā viņai acis mestos valgas.

— Varbūt tā ir labi, ka mēs viņu neielaidām.

-— Kuru? — kaut ko piekopdama jautā māsa.

— To pašu dāmu.

43

Nu Bišu Ole no jauna atsāk dzīvi. Ar saini rokā viņš ienāk pa vārtiem, un viņam jāapmierinās ar apsveikumu, ar kādu viņu zviedzot saņem ķēve. Daudzas ielu dziedātāju ziņģes un tautasdziesmas stāsta par ceļotājiem, kuri pēc ilgiem klejojumiem atgriežas dzimtenē. Mīļotā aizgājusi pie cita.

Par laimi, Bišu Ole nekad nav bijis augstās domās par šādām rīmēm. Viņa sirdī nav tādas nodaļas, kur atrastos mazdūšība, vai apakšnodaļas, kur patverties dzīves apnikumam. Viņš jūt rokai pieskaramies vilku suņa silto mēli un mana, ka raibais kaķis glaimīgi glaužas pie brīvi plandošajām bikšu starām.

Laulības divjūgu gulta ir pāršķelta pušu. Savu migas pusi Angreta ievilkusi dzīvojamā istabā ar zilajām rozēm, goda kambarī. Oles gultas daļa stāv vientuļi guļamistabas vidū ar vaļēju brūci sānos.

Bišu Ole piebīda gultu pie sienas. Tagad istabā pietiktu vietas kaut dancot.

Ir vakars, un izsalkums liek sevi manīt. Ole iet cauri tumšajam priekšnamam virtuvē un taustās pēc elektriskā slēdža.

Tumsā sveši elpas vilcieni.

— Vai te kāds ir? — Atbildes nav, tikai satraukta elpa. Slēdža tuvumā Ole uzduras kādai rokai. Šaurai, vēsai rokai. Tā nemanāmi aizslīd atpakaļ tumsā. Divējas durvis aizcērtas. Virtuve paliek tumša un tukša, kā bijusi.

Guļamistabā Ole paraugās pulkstenī: ir senāko kopējo vakariņu laiks.

Nav ko skumt! Pasaulē ir svarīgākas lietas: gudrības akmens, jaunā veida Zemnieku apvienība bija slimnīcā Oles bezmiega naktīs ieguvuši arvien vairāk un vairāk spožuma. Šis spožums sniedza viņam mierinājumu, un viņš nespēja sagaidīt brīdi, kad Antona Dera novēlējums sāks dzīvot.

44

Kalpa istabu apgaismo petrolejas lampa. Pie sienas karājas zaļas papes gabals. Uz tā uzkrāsots pantiņš. Sidraba burtus izraibinājuši mušu mēsli. Liekas, it kā tās būtu tārpu ejas:

Kur tic, tur mīl.

Kur mīl, tur valda miers.

Kur miers, tur svētība

Kur svētība, tur dievs stāv klāt.

Kur dievs, tur posta nav nekad.

Līdzās uzkrāsotajam pantiņam uz pašu rokām no priežu zariem sameistarotā apģērbu pakarināmā uzmaukts melns mākslīgās drānas uzvalks. Svārku tukšās piedurknes kambara vējos grozās kā putnu biedēkļa roku stumbeņi.

Vecsaimnieka Serno mājās šis ir kalpa Hermaņa Veihelta kambaris. Senāk Hermanis bija barona fon Vedelšteta muižā vēršu dzinējs. Zeme viņam ir tikai patvērums īsam laika sprīdim. Viņš nāk no debesīm un atkal aizies uz debesīm, pametis šīs pasaules grēcīgos kārdinājumus, neiekritis to slazdos. Zemes virsū Hermanim jau kopš bērnības nav veicies.

Vecsaimnieks Serno izturas pret Hermani draudzīgi, bet nav viņa draugs. Tik daudz dievticīgais vīrs piecos pie saimnieka nokalpotajos gados izpratis.

Šai vakarā Serno un viņa kārnā sieva kaut kur aizgājuši. Hermanis svin svētbrīdi. Ja saimnieki ir mājās, Hermanis nedrīkst svētbrīdi izpušķot ar dziedāšanu, jo, kad viņš dzied, pagalmā sāk gaudot suns. Kā lai citādi dieva radība izrāda savu prieku par svētām dziesmām?

Dziesmu grāmata guļ uz Hermaņa darba bikšu no-speķotajiem ceļgaliem. Kaut arī viņam uz deguna brilles, tomēr, lai saskatītu vārdus dziesmu grāmatā, blāvajā petrolejas lampas gaismā iznāk krietni vien piepūlēt acis. Brilles viņam ir no kaujaslauka. Tām nav vis tērauda kājiņas, bet gan gumijas saitītes. Pēc Lielā kara Hermanis tās bija atradis pie kāda kareivja kapa.

Draugs labākais ir debess mājās,

Uz zemes šīs mums draugu maz ... —

dzied Hermanis, un suns pagalmā gaudo. Sākot ar otro pantu, suņa gaudošana pāriet riešanā uz kādu nācēju. Hermanis dzied, kamēr svešais jau atrodas viņa istabā, tad viņš noņem brilles. Uzlūkot ciemiņu caur brillēm viņam liekas tikpat nepieklājīgi kā, nenovelkot cimdu, paspiest kādam roku.

Hermaņa istabā krēsla nav. Bišu Ole, negaidīdams uzaicinājumu, apsēžas uz gultas malas.

Hermani apņem brīnumaini pacilājošs prieks: te nu atnācis dieva pārbaudītais Ole. Viņa sarkano draugu, brīvdomātāju Antonu Deru, dievam savā neizdibināmā prāta apsvērumā labpatikās aizsaukt pie sevis. Pēc tam dievam vēl neizdibināmākā prāta apsvērumā labpatikās atņemt Olem sievu. Bišu Ole palicis viens un meklē garīgu mierinājumu. Kaut kas tāds Hermanim viņa dievam tīkamajā dzīvē atgadās pirmo reizi, un viņš virknē vārdus mazam sprediķim. «Neaizmirstiet jūs, mazticīgie, tam kungam nekas nepaiet secen. Viņa acis saskata vissīkāko krunciņu, viņa ausis uztver visniecīgāko vēja pūsmiņu, un viņa rokas ir tik lielas kā papuve ciema galā ...»

Bišu Ole atvaira šos runas plūdus. Viņš vēlas zināt, kāpēc Hermanis pirms pieciem gadiem nav piedalījies lielajā zemes sadalīšanas pasākumā.

— Tāpēc, ka tā būtu zādzība un grēks. — Hermanis atkal uzliek uz deguna savas kaujinieciskās brilles. Viņa cieņa pret šo ciemiņu, kura gars liedzas zemoties, mazinās.

Kurš tad esot Hermani atrunājis piedalīties zemes dalīšanā?

Pērminderis Serno, paldies dievam, esot Hermani brīdinājis.

Ole smejas, un viņa smiekli kā neganti grēkplūdi plešas plašumā pa salto kambari.

— Tātad Serno tevi brīdināja un iecēlis sevi tev par kungu.

— Mans kungs ir tur, augšā!

Olem tā vien liekas, it kā Antons viņu no viņpasaules uzmundrinātu: neatkāpies! Sāc uzbrukuma aģitāciju!

Ole sāk uzbrukuma aģitāciju pret Hermani.

— Klausies, tu dieva un cilvēka kalps!

Hermanis jūt ausīs zogamies skanīgus solījumus un svešzemju vārdus: jaunā veida Zemnieku apvienība, visi brāļi un māsas, balsta cits cita plecus, ne kungu, ne kalpu! Visiem pusdienās cepetis, vai arī nevienam pusdienās nav cepeša ...

Hermanis norij siekalas. Dievbijīgais vīrs nav pat debesis nekad iedomājies jaukākas par Bišu Oles attēloto leiputriju. Viņam atkal rodas cienība pret Bišu Oli, un viņš noņem savas kaujinieciskās brilles.

— Un kā ar iešanu baznīcā?

— Ej, ja vēlies, kaut vai trīsreiz dienā! — Ole nav sīkumains. Hermanim rodas aizdomas: mācītājs sprediķo tikai reizi nedēļā.

Ole izmēģina aģitatorisku triku. Kā balts balodis viņš nolaižas Hermaņa dvēseles dievbijīgajos laukos.

— Mēs kopā sēdēsim pie viena un tā paša piena un medus strauta un pārtiksim no ceptām vistām un cūkas galvām ...

Pēkšņi Hermanis atvairās. Viņam jāaprunājoties vispirms ar mācītāju. Esot bijuši gadījumi, kad velns pieņēmis laucinieka izskatu, kārdinājis labos un taisnīgos. Bišu Ole netiek ar savu dievbijīgo aģitāciju ne soli uz priekšu, tad jau labāk ļaut vaļu dusmām. Neganti, kā pats sātans, lamādamies, viņš izbrāžas no kambara laukā.

Hermanis tīksmi kā bībeles varonis pasmaida, uzliek uz deguna kaujinieciskās brilles un atsāk dziedāšanu:

... Jo pasaulē, kur viltus valda,

Par avi ļaunais izliekas ...

Pagalmā Oles aiziešanu pavada suņa rejas. Pēc brīža tas atkal gaudo līdzi Hermaņa dziedāšanai.

45

Kokzāģētavas īpašnieka zilā automašīna stāv Mai-bergā pie «Tirdzniecības organizācijas viesnīcas» ieejas. Kāpēc lai tā tur nestāvētu? Vai tad Ramšam nav tiesību uzaicināt nākamā drauga sievu uz tasīti kafijas un glāzīti padomju konjaka? Kas tur varētu būt kādam ko iebilst, ja viņš nostūrī aiz drēbju pakaramā ar šo dāmu patērzē un pasaka pāris nenozīmīgu komplimentu?

— Iedomājieties, cienītā kundze, ka tāda ragaina kaza izdur jums vienu no skaistajām acīm. What a danger![22] [23]

Mežziņa sieva noskurinās un aši izmet trešo glāzīti konjaka. Viņa spēj brīnum jauki samulst.

Tobrīd Ramšu aplinkus ceļā ar spoguļa starpniecību ķer ļaunu acu mests skatiens. Angretas kundze sēž kādā citā zāles kaktā un savkārt dzer konjaku, dubulto.

Ramšam aizmirstas labās manieres. Viņš dāmas klātbūtnē dungā:

Bet daiļavām Taiti salā Zib acis, sagrābj savā varā,

Ja spožais dolārs galdā krit...

Aiz gauža apjukuma.

Štama kundze pārvelk ar plaukstu pār acīm: vai tā tur nav tā sieviete, kas viņsvētdien uzradās kā sniega karaliene kamanās, vai arī viņa būtu pārāk daudz iedzērusi un jau redz parādības? Būs labāk, ja tagad ies. Mājās ka^as gaida uz slaukšanu.

Viņa atzveļas krēslā, nopūšas kā meitēns, kam sameties nelabi, tad noliecas pie Ramša un satver viņa piedurkni.

— Man tagad laiks, atļaujiet... atļaujiet, lūdzu, man jāiet.

— Never! Beg you pardon!2 — Ramšs paķer no elektriskajām klavierēm ilustrētu žurnālu un pasniedz mežziņa sievai.

— Moment, please![24]

Viņš tūlīt, šo pašu brīdi un tā joprojām, pasūtīšot vienu mokā double-double.

Štama kundze pārlapo žurnālu. Žurnāls pagriezts ar kājām gaisā. Cik elegantas, modernas kleitas tām kinoaktrisēm!

Ceļā uz bufeti Ramšs sasveicinās ar Angretu. Angre-tai mugurā melns kostīms, balta blūzīte. īsta dāma!

— So sorry in the spring-time? [25]

— Runā vācu mēlē šai nestundā!

Kokzāģētavas Ramšs atrauj savas daiļrunības slūžas.

— A bad error![26] Ja vien tu, Angret, gribētu saprast, necel brēku un tā joprojām! — Jaunais sievišķis pie viņa galda? Protams, var radīt pārpratumu, bet tas ir tikai sakarā ar veikalu, nekas vairāk.

Angreta nav mazāk apskurbusi kā mežziņa sieva, bet sēž taisni izslējusies kā sieviete gleznā «Dāma melnā». Katrs centimetrs ir jaunības gadu Angreta An-kena, Angreta Ankena ar šaustošajiem skatieniem.

Elektriskās klavieres atskaņo kaut ko sīrupsaldu. Mežziņa sieva garlaikoti velk līdzi:

Za-a-Jā meža malā Ga-a-ida mani mazā ...

Štama kundze parausta viesmīli aiz svārku malas, it kā tas būtu viņas kādreizējais skolas biedrs. Viņa meklē somiņā naudu un izkrauj uz galda mutautiņu, pūdera kārbu, lūpu zīmuli un vēl citus tualetes piederumus.

— Ho-ho-ho, ha-ha-ha! — smejas lepnā zvejnieka meita Angreta.

Ramšs pielec kājās un steigšus noskūpsta Angretai roku.

— Excuse me! Mēs vēl redzēsimies! — Pagriezies pret bufeti, viņš uzsauc: — Divus mokā double, labi ātri un tā joprojām! — Tad apsēžas atkal vecajā vietā līdzās mežziņa sievai.

Angreta piedauza pie savas glāzītes un pieceļas, it kā gatavodamās teikt svinīgu runu.

— Viesmīļa kungs, lūdzu asu nazi!

46

Zem priežu skujoto zaru sauljumiem cauri zemei spraucas pirmie zaļās zāles stiebriņi. Maigi aicinoši stabulē žubītes. Angreta neredz ne jauno zālīti, ne arī dzird žubīšu stabulēšanu.

Netālu no mežniecības viņa nokāpj no velosipēda un iet gar dārzu.

Rajona mežzinis Štams steigšus stumj pa vārtiem laukā motocikletu un izbrīnās pilnām acīm veras An-gretā.

— Vai jūs protat slaukt kazas? Jā, starp citu, labrīti

Angreta prot slaukt kazas.

— Paldies dievam!

— Mežziņa kundze laikam slima?

— Nejūtas vesela, patiesību sakot, nav mājās. Jau visu nakti nav. Cerams, viņai nebūs nekas ļauns atgadījies.

Angreta var mežzini nomierināt. Viņa atceras redzējusi jauno kundzi pilsētā. Starp citu, drošās rokās. Kas tad varētu būt noticis? Viņa drīz būs te, atbrauks ar mašīnu, sveika un vesela ar sauli visā ceļa gabalā. Lieliski!

Mežziņa pelēkzaļās acis neprātīgās bailēs sāk šaudīties apkārt. Viņš skrien, skriedams iedarbina motoru, uzmetas virsū un prom ir. Ne sveiciena, ne pateicības vārda — tikai sagriežas putekļu mākonis.

Angreta izslauc mežziņa kazas un novieto pilno spaini uz mājas sliekšņa. Turpat atstātas Štama kundzes mazās koka tupelītes.

Angreta iespļauj šais mazajās tupelītēs. Neko citu viņa šimbrīžam neiespēj darīt, tāpēc dara to precīzi trīsreiz pēc kārtas.

Kokzāģētavas īpašnieka zilā mašīna joņo pa šoseju. Jaunās mežziņa kundzes galva atdusas uz Ramša labā pleca. Viņa ir aizmigusi.

Pagriezienā pie meža biezokņa, tā sauktās Katedrāles, sastopas viena zaļa un viena zila vēja brāzma. Mežzinis traucas ar motocikletu uz pilsētu.

Ramšs stiprāk piespiež gāzes pedāli, tomēr pēc brīža spogulī ierauga, ka mežzinis seko pa pēdām. Ramšs pagriež ceļu, lai tas var pabraukt garām, un tai pašā laikā piedod gāzi. Sākas sacensība, nelielas skriešanās sacīkstes.

Kādu laiku iznākums nav nosakāms, bet tad mežzinis drosmīgi izraujas uz priekšu. Jauno sievieti pamodina motoru troksnis.

— Mans virs!

— Keep silent, sweet blue-hair![27] — Ramšs pietur, izkāpj, iet jaunajam mežzinim pretī un sveicina jau pa gabalu.

— Gaužām lūdzu atvainot, never mind^28 un tā joprojām! — Kokzāģētavas īpašnieks ar saviem runas plūdiem ieskalo mežzini gandrīz vai ceļmalas grāvī. — Esiet, lūdzu, bez rūpēm! — Jaunajai sieviņai nekas nav noticis. Viņa dzīvo, mīl un ir možāka par možu. Viņa nokavējusi autobusu. Ramšs piedāvājis aizvest mājā. Taču, mīļais dievs, vesela virkne nelaimīgu sagadīšanos! Liktenim labpatikās pajokoties! Tiklīdz viņi dzīrušies braukt, Ramšs pamanījis kaujamo dunci. Kaujamo dunci savas automašīnas pakaļējā riepā! Rezerves riteņa nav. Visas darbnīcas šinī ierēdņu pilsētelē vakarā slēgtas. Jaunā kundze nogurusi, satraukta un tā joprojām. Viņai vajadzējis klusi un mierīgi pārgulēt viesnīcā. — That's the matter. Excuse me![29]

Pie viņiem pienāk mežziņa kundze. Bāla un piekususi, tomēr dzīva, un tās smaidam nav nekādas vainas.

Klusums. Stings klusums. Iespējams, ka mežzinis kaut ko nojauš. Nē, viņš labāk nekā nenojautīs. Viņš ir ietiepīgs puisis, kas reizi par visām reizēm iedomājies savas meitenes tēlu: kaila meitene bez jebkādām briesmām guļ Berberijas lauvas ķetnās ...

Viņš pamāj Ramšam, pamāj sievai un ar trīsošu īkšķi norāda uz motocikla pakaļējo sēdekli.

Sieviete apsēžas. Vairs neviena Ramšam veltīta skatiena.

Motors rēc. Zili dūmu mākoņi. . . Ramšs redz vienu platu, zaļu un vienu šauru, zilu muguru saplūstam bezkrāsainā puteklītī un izgaistam tālē. Vajadzēs mežzinim aizsūtīt govi, — mazākais, izmēģināšanai un, ja tā jābūt, bez maksas.

Tai vietā, kur mežs no ziemeļu puses iesliecas ciemā, stāv vientuļa jaunsaimnieka māja un vēl arvien izskatās pēc nepabeigtas jaunbūves. Zemnieka sētu no meža neatdala žogs. Pagalmā aug priedes. Pie vienas līkas priedes balstās no kastu dēlīšiem sasista suņu būda. «Ēdiet vairāk zivju, un jūs būsiet veseli!» — stāv iededzināts kastes dēlīšos. Suns neliekas ne zinis par šo reklāmu. Medību suns kādreiz piederējis baronam fon Vedelštetam un ēd visu, ko vien dabū. Barona dzīvnieku mīlestība izsīka, tiklīdz viņš kara beigās steidzās patverties drošībā. Vai viņam kāds grasījās kaut ko ļaunu nodarīt? Nē, tikai vajadzētu piecdesmit kilometru attālu no Blumenavas strādāt kā zemkopim uz divdesmit morgeniem zemes. Šo nākotnes izredžu dēļ viņš laidās lapās.

Kūts galā vējš šalko nātru pudurī. Pie mājas stūra nomests caurs lopu toveris. Uz mēslu kaudzes uzsviesti salauzti rokas ratiņi.

Tikai zirgu staļļa logs laistās saulē spožs kā rūpīgi nospodrināta istabas rūts, kaut arī šai stallī nav neviena zirga.

Tā ir Franča Bummeļa jaunā saimniecība, kurš senāk bija barona fon Vedelšteta personīgais kučieris. Francis galvenokārt veda veco barona kungu. Jaunais barons vadīja pats savām rokām mašīnu un vizināja tajā arī sievu. Viņam trūka aristokrātisko iemaņu, un vecais barons bija sarūgtināts par dēla plebejiskiem rakstura vilcieniem.

Jaunais barons savkārt jutās nelaimīgs tēva maldīgo uzskatu dēļ. Vecais barons apgalvoja, ka apvārsnis esot kantains, un dzīrās to pierādīt. Viņš bija spraudis sev par dzīves mērķi pats savām rokām aptaustīt apvāršņa stūrus un atbrīvot pasauli no pašos pamatos aplamās pārliecības par apaļu apvārsni.

Francis Bummelis bija izraudzīts, lai tuvinātu veco baronu viņa dzīves mērķim.

— Brauksim, Bummel, uz priekšu! — mudināja barons, un Francis Bummelis devās pretī apvārsnim. Pagāja stunda pēc stundas, bet mērķim tuvāk netika.

— Brauciet, Bummel, brauciet! Pulksten divdesmit trijos nulle nulle mums jābūt tur!

Francis brauca apvāršņa virzienā, līdz barons iemiga, tad griezās atpakaļ. Veco baronu kalpotāji aizmigušu izcēla no karietes. Apvārsnis kā bija, tā palika apaļš.

Pēc lielā kara sadalot zemi, arī Francim Bummelim tika aramzeme un meža strēmele, kaut gan diezin vai viņš ar saviem bezjēdzīgajiem apvāršņa meklējumiem to maz bija pelnījis. Taču nebūsim sīkumaini, biedri! Viņš bija apstākļu upuris, apstākļu, kādos nu katram mums gadījies piedzimt. Tāds personīgais kučieris pārņem dažu labu nelāga parašu no saviem kungiem. Taču tas viņam nemaz nepiederas.

Francis Bummelis slepus dzen ar savu kurtu zaķus, labprāt spēlē kārtis un nemet mieru, kamēr nav paspēlējis visu. Ļaudis, kam svēta morāle, apgalvo, ka savu uzrauto degunu viņš ieguvis, kārtis spēlējot: Bummelim vajagot uzošņāt, kur atrodas trumpji. Taču Franča Bummeļa lielākā kaislība ir zirgi, nevis darba zirgi, bet sugas zirgi. Francis Bummelis jūtas cildenajiem dzīvniekiem radniecīgs. «Ja es vēlreiz nākšu pasaulē, tad vienīgi kā ērzelis!»

Francis Bummelis patlaban sapņoja par arābu zirgu, kad pēkšņi pamodās. Pagalmā kāds bija saucis viņu vārdā. Viņš klausās: priedēs čivina zīlītes. Kūtī mauj govs. Bummeļa sieva jau piecēlusies un aizgājusi. Viņa reizēm par dažiem feniņiem un ēdienu iet pastrādāt pie resnā Serno.

Un atkal tā pati balss, kas Franci Bummeli pamodināja:

— Bummel, tava govs prasa ēst!

Francis uzrauj bikses un uzvelk mugurā savus vecos kučiera svārkus.

Kāds stāvs, bāls kā eņģelis, ienāk istaba.

— Vai tas esi tu pats, Bišu Ole, vai tavs gars?

Te stāv Ole, nevis kāda garīga būtne! Lai Bummeli nemaldina kā uz pakaramā plandošā platā jaka, tā arī bikšu staras, kas brīvi kūļājas ap stilbiem; zem plīvojošām drānām slēpjas tie paši vecie kauli, tikai Oles piesmakusī balss nespēj pārkliegt govs maušanu.

Bummelis aizdzen govi mežā. Viņš ciest nevar govs-lopus ar to šķidrajām pļekām. Tāds aplams paradums ļaudīm šajos platuma grādos turēt govis ieslodzītas kūtīs. Kādā zemē, ko Francis apceļojis kopā ar veco baronu, govis kā ziemu, tā vasaru palikušas ārā un pat uz ielām. Vienīgi autovadītājiem iznākot ķēpāšanās. Pilsētu saucot par Bombeju, Indijas zemē.

Govs vilcinādamās slāj uz mežu. Tā laikam vēl cer, ka barības toveris tiks piepildīts.

Francis kurina uguni ar slapju malku. Ole stāv dūmos un kāsē. Tātad runa ir par to, ka jātop Jaunai zemniekņ apvienībai un tā ir jādibina!

— Vai tad ar Zemnieku palīdzību nepietiek?

— Kur nu! — Arī apvienības un sabiedrības nolietojas kā ūdenssūkņi. Vienreiz ievajagas sūkņa kāta, citreiz smeļamā kausa, un Ole tagad gudro par jauna veida Zemnieku apvienību — lai neviens ne brīdi nebūtu pamests ar savām rūpēm viens, lai nevienam nebūtu jālūdzas palīdzība!

— Tas jau izklausās pēc paradīzes! — Francis Bummelis ēd brokastis: kušķītis košļājamās tabakas un malks remdenas miežu kafijas.

— Cik tad liela dalības maksa vajadzīga šajā debesu apvienībā?

— Nekāda maksa, tikai stājies iekšā ar visu, kas pie dvēseles, ar sievu un ģimeni. Brokastīs piens! Uz maizes desa!

Francis labprāt gribētu ticēt eņģeļa Oles solījumiem, — bet vai tad viņa debesīs drīkstēs spēlēt kārtis un zirgus mīt? Ka vēl galu galā neprasa, lai bola acis un pielūdz kādu politisku pravieti. Bez zirgiem un kāršu spēles Francim dzīve tikpat kā tuksnesis.

Ole daudznozīmīgi skaidro:

— Var visu, ko grib. — Viņš vēl nav paguvis pārdomāt, kāda nozīme viņa Jaunajā zemnieku apvienībā varētu būt zirgu audzēšanai un kāršu spēlei.

Pie durvīm skrāpējas medību suns.

— Nāc iekšā, suņu debesu sūtni!

Suns noliek zemē nokostu zaķi. Francis slavē suni.

— Gaļa pusdienām nu būtu. Diemžēl tauki neskraida pa lauku apkārt.

/

Ole ziedo divas markas margarīnam. Francis pamet divu mārku monētu gaisā. Pazuda! Šo stiķi sauc par «melnsvārča maisu». Ole to drīz vien sāk noprast. Ja Francis kaut kur saož naudu, tad miera vairs nav.

— Vai nesaspēlēsim?

Olem nav ne mazākās patikas to darīt. Viņš labāk uzdāvina Francim trīs markas.

Tagad nu Francis vairs nevar palikt nomaļus no Jaunās zemnieku apvienības. Iemaksa saņemta. Veikals var zelt. To apstiprina pa ziigu tirgotāju modei, sitot saujā.

— Iekšā esmu ar nagiem un ragiem!

Ole uzelpo un kāsēdams dodas prom: apmierināts pravietis, mazliet sakumpis, bet guvis panākumus.

Bummelis dīrā zaķi. Jaunībā viņam bija gadījies lasīt bībelē: eņģeļi zemnieku drānās gājuši ļaudīs. Varbūt te ir kaut kas tamlīdzīgs? Ir tāds teiciens: «Un nepalaid garām eņģeli sava brāļa drēbēs!» Kā naglai uz galvas!

48

Angretu tirda un plosa greizsirdība. Te viņa gaida kādu zīmi no Ramša, te nomokās ar pārmetumiem. Kāda neapdomība! Sagraizīt Juliāna automašīnai riepu, un tādā veidā pašai savām rokām iekārtot viņam vienu nakti ar šo nešpetni melnīgsnējo sievišķi!

Angreta cieši apņemas doties uz mežniecību. Paklausieties, jūs zaļknābi, kas esot mežzinis, notika tas un tas, un neiedomājieties, ka jūsu melnā kaķe ir nevainīgs jēriņš, ne uz to pusi ne!

Taču uz mežniecību Angretai neiznāk braukt. Mampe-Sīvums atnes vēstuli no kokzāģētavas īpašnieka.

— Paldies!

Mampe-Sīvums paliek stāvam un gaida.

— Jā, pazemīgi tencinu!

Mampe-Sīvums švīkā ar saviem nodilušajiem gumijas zābakiem pa zilo velūra paklāju.

— Tad nu mēs tā kā būtu šito vēstuli uzrakstījuši, bet tev, kā rādās, nav ne kraukšķīša cilvēkam un ziņnesim, ko moka slāpes?

Angreta pagalam apmulst. Meklē, vai bufetē nav kāda lāsīte ķimeļa vai piparmētru degvīna. Nav. Mampe-Sīvums smīn izaicinoši un ar pārākuma apziņu.

— Vīrs bez sievas — tur nav ko iebilst. Sieva bez vīra — nav nekādas jēgas. Mājās izsīkst šņabis. Sākas ledus laikmets.

Angreta sadabū piecmarku naudas zīmi. Mampe jau apmierinātāks švīkā ar kājām paklāju.

— Lai tev uz veselību tā vēstule, Angret!

Angreta atplēš vēstuli: vārdu birums uz vijolīšu zila zīdpapīra, cieņas apliecinājumi, atvainošanās, glaimi. «. . . un lūdzu, esi tik laba, saproti, pp^30, ja neesmu ieradies ar vizīti. Saprātīgs veikalnieks nemēdz kaitināt savus konkurentus un ienaidniekus . .. Bet tagad Tava vēstule dus manās rokās un es, apakšā parakstījies, gaidu Tevi...»

Lepni izslējusies, nepieejama Angreta iet nokrēslī pa ciema ielu uz leju. Pat vakara vējš nejūtas pietiekami drošs, lai jauktu viņas spilvēm līdzīgos matus. Vienīgi Angreta pati zina, ka viņas lepnums, kas ir tik ciets kā stikls, šai gājienā ieplīsis, mazliet šķind.

Nojumē pie kokzāģētavas īpašnieka mājas Angreta saduras ar Juliāna mašīnrakstītāju, kas šausminādamās ar apbrīnu raugās uz grēcīgo Bišu Oles sievu.

Ramšs saņem Angretu laipni un iztapīgi ar ziedošu hiacinti rokā. Viņš ieved viešņu dzeltenajā rožistabā. Te jaucas plūmju degvīna un rezēdu smaržas. Šķebīgi un satraucoši.

— Present for you.[31] — Ramšs vicina hiacinti. — Jūsu padevīgais kalps! — Viņš skūpsta Angretu un ir tikpat dedzīgs kā jaunības dienās. Viņa atkal pazīst savu Juliānu. Angretu paceļ silts vilnis. Viņa nav vīlusies. Te nu viņš sēž un nenolaiž acis no viņas lūpām, neprātīgs un jocīgs, bet gaišie mati viņa bārdā

ir varbūt tik blāvi tikai patlaban ziemas rietošās saules atspulgā.

Ramšs pats nepazīst vairs sevi, tik ļoti viņu sagrābušas savā varā jaunības laika jūtas. Viss, ko viņš runā, ko dara un vēl nodomājis darīt, ir godīgi domāts. Liela diena!

Bet lielā diena ilgi tāda nepaliek. Greizsirdība bada Angretu kā kazlēns putnu biedēkli, kas saulē saldi sapņo. Pēkšņi acis pilnas asaru. Nešpetni melnīgsnējais sievišķis! Ko Juliāns veselu nakti ar viņu darīja?

— Neko nedarījām. Nekādas mīlināšanās. Pat ne uz tc pusi ne. Ar nodokli neapliekamie veikala izdevumi un tā joprojām. — Vai tad Angreta nevarot saprast, ka tādam kokzāģētavas īpašniekam nepieciešams iekarot valdošā mežziņa labvēlību, viņa sievas labvēlību, kalpa, kalpones, lopu un visa tā labvēlību, kas tam pieder? Angreta nevar to saprast. Ramšs ir Ramšs, un Juliāns ir Juliāns. Nekādas rāpošanas uz vēdera veikala dēļ — lūdzu; to Angreta nespēj paciest.

Ramšs pieklust. Iespējams, ka viņš atceras pats savus jaunības laika sapņojumus par ideālu un skaidru veikala vadīšanu. Angreta glāsta Ramša matu paliekas ap puspliko pakausi.

— Tagad tu esi apvainojies, vai ne?

Juliāns nav apvainojies. Angretai taisnība, un, ja labi apdomā, tad ar mežziņiem varētu visu gods godam nokārtot ar vienas vienīgas govs palīdzību.

— Tad dod viņai to govi!

— Vai nu prāts! — Vecā saimniece Juliānam tā mazgās galvu, ka ne mata vairs nepaliks pāri.

— Lai dievs pasarg! — Vai tad Juliāns aizmirsis, ka viņam tagad ir tāda Angreta Ankena? Govs ir kuru katru brīdi paņemama, govs ar visu ķēdi, tesmeni un četriem pupiem.

Ramšs kā no pilnības raga ber pār Angretu pateicības un laba vēlējuma vārdus. Tur ir dīvāns! Un spilveni! Lai Angreta atkal apsēžas un visām likstām parāda savu skaisto mēlīti, ha-ha! Glābti, glābti no visām šīm un citām draudošajām briesmām un tā joprojām.

Angreta atgriežas no kokzāģētavas mājās nakts vidū. Atgriežas pa vārtiņiem, cauri dārzam, no kurienes ceļš ved prom uz tīrumiem. Mēness nespīd, nakts ir tumša. Pamodusies zeme smaržo. Dāsna nakts.

Terjers būdā pie kokzāģētavas rej vienā riešanā. Paiet ceturtdaļstunda. Suns arvien vēl nevar norimt.

Ramšs atkal uzrauj kājās bikses, paķer nūju un iet pie satrakotā suņa. Tobrīd no gatera nojumes apslāpēti atskan:

— Juliān, paklausies! Kaut kas steidzīgs! — Pagalma spuldzes gaismā parādās Mampe-Sīvums.

Baumas par Antona Dera nedabisko nāvi arvien pieaugot. Biedrs no kriminālpolicijas šoreiz ieradies ciemā bez sava ādas mēteļa. Ir pavasaris. Viņš pat staigājis ar vaļā pamestu krekla apkaklīti, un ļaudis viņu noturējuši par mežsaimniecības pārvaldes instruktoru.

Tikuši nopratināti Antona brigādes vīri. Visi kā viens teikuši, ka nelaimes brīdī kokzāģētavas Ramšs tur vairs neesot bijis. Neko citu jau arī Bišu Ole nebūs varējis sacīt.

Ramšs ieved Mampi-Sīvumu dzeltenajā rožu istabā. — Te ož pēc sievišķiem, Juliān.

— Kas tev par daļu? Ko tu gribi?

Mampe-Sīvums vispirms gribot plūmju šņabi. Tiktāl

būtu skaidrs. Tad nenāktu par ļaunu viens pāris lietotu gumijas zābaku, jo no šiem te pavasara dubļos un sniega šķīdonī lūkojoties ārā pliki pirksti. Tas esot amorāli. Un ko Mampe-Sīvums vēl gribot?

— Viņi ņemas ap Antona nāvi, viņi meklējas, Juliān.

Kokzāģētavas Ramšs kļūst pieļāvīgāks un ielej Mampem plūmju šņabi. Mampe dzer un labpatikā noskurinās. Jā, rīt kriminālmežsaimniecības instruktors droši vien izjautāšot un noklaušināšot arī Mampi, jo šodien viņš neesot tam rādījies acīs.

Ramšs iekaist dusmās:

— Vai tad viss nav skaidrāks par skaidru? Tu noliki Dera pusdienas tālāk, kad es apsēdos pie jums.

Gatavie idioti, vai viņi grib tev pierakstīt slepkavības nodomus?

— Man, Juliān, slepkavības nodomus? Tev! — Mampe-Sīvums ielej sev pats. — Rāmu garu, Juliān! Neviens tev neko nevar uzbāzt. Tu tikai aiznesi Antona brokastis vēl gabaliņu nostāk. Tas nav aizliegts.

Ramša roka ielejot trīc.

— Vai tu kaut ko neminēji par zābakiem?

Mampe-Sīvums dzer un izbāž no cauruma zābaka

purnā zilgansarkanos pirkstus.

Ramšs atnes no priekšnama ziemas zābakus ar kažokādas oderi un pabīda uz Mampes pusi.

— Vienpadsmitais bauslis skan: «Tev nebūs salt!»

Ir vajadzīgs krietns laika sprīdis, iekams Mampe-

Sīvums saprot, kas viņam nopratināšanā sakāms. Satraucoša saruna Ramšam — jo vairāk Mampe apskurbst, jo lielāks aug viņa pretestības gars.

— Tātad, ko tu sacīsi, ja tev jautās?

— Es jautāšu ... es sacīšu ... zābaki, es teikšu ...

— Aun beidzot zābakus kājās!

Mampe-Sīvums cītīgi brauka no kājām nost gumijas zābakus. Tas neizdodas. Lai Ramšs palīdzot. Mampe smaida kā paēdis zīdainis.

— Juliān, Juliān, šitintāds plieks manā mūžā vis bieži nelodās! — Ramšs izmet Mampes vecos zābakus pa logu laukā. Mampe iekāpj siltajos zābakos un apmierināti krekšķ. — Kā gultā! Vēl tikai no augšas siltumu, «plies vai pleis un tā joprojām»!

Mampe-Sīvums ierauga, ka viņa glāzīte stāv uz piecdesmit mārku naudas gabala. — Valen dārgs alus šķīvis, Juliān. Velns lai parauj. Pal skādi mest prom! — Viņš izdzer, iebāž naudu kabatā, pieceļas, grīļojas un grasās doties mājās.

— Ko tu teiksi, kad šie jautās?

— Kas ta man ko teikt, ejiet pie velna, labu nakti!

Ramšs parauj Mampi atpakaļ.

— Vienīgi tu noliki Dera brokastis tālāk, kad es gribēju apsēsties. Un vairāk tu neteiksi nekā.

— Vailāk nekā? Mazdlusciņ tālāk tu to maišeli aizvilki gan, Juliān, vecais puika!

— Nē! Nē!

— Tomēl, tomēl, zēniņ!

Ramšam nav viegla dzīve. Nav īstais klimats cildenās studenta mīlestības atjaunošanai. Ne mazākās izdevības parādīt mēli nepatikšanām un likstām.

50

Jans Bullerts ir klibs. Tikko piedzimušu, viņu ielika nevis šūpulī, bet abrā. Šūpulis kungu kūts modernieka Bullerta mājelē vēl nebija atbrīvojies. «Abra bija par īsu deviņas mārciņas smagam zīdainim. Mana kreisā kāja streikoja un vairs negribēja augt.» Ar šādu joku Jans Bullerts atvaira visas sarunas par kajas kroplumu.

Tādai paīsai kājai var būt arī zināmas priekšrocības, īpaši kara laikā. Pēdējā kara lielāko tiesu Jans pavadīja barona kūtī. Bet tad karš atrāpās atpakaļ dzimtenē, Janu iesauca folkšturmā. Ap to pašu laiku, kad baronam ievājadzējās doties atpūtā pie radiem rietumos.

Iekams Bullerts, paklausot pēdējai pavēlei, ieradās folkšturmā, viņš paslēpa ģimeni zemnīcā Govsezera salā. Pēc tam devās uz kungu pili. Tur tagad mitinājās kāda pulka štābs, kas regulēja LielVācijas karaspēka plānveidīgo atkāpšanos.

Apsardze aizturēja Bullertu.

— No kurienes?

Bullerts braši sasita papēžus, cik nu labi kleinā kāja atļāva.

— Barona fon Vedelšteta sakarnieks.

— Un kur barons?

— Folkšturmā. Lūdzu viņa binokli.

Bullerts dabūja binokli. Nakts binokli. Šādā veidā viņš bija pats sevi iecēlis par sakarnieku. Viņš kliboja no ierakumiem uz ierakumiem, tiieca niekus un viesa folkšturmiešu ļodzīgajā frontē apjukumu.

Tā viena no rotām, ,ko Bullerts bija pārliecinājis, ar visu tās komandieri, pārtikas preču tirgotāju no Maibergas, maršēja uz aizmuguri, uz kādu labības šķūni. Jans bija ziņojis, ka tur atrodoties valsts neaizskaramās pārtikas rezerves, galvenokārt pupiņu kafija, ko nepieciešams apsargāt. Grūti iedomāties kādu citu pavēli, ko pārtikas preču komandieris izpildītu mīļāku prātu. Rota maršēja uz aizmuguri glābt kafiju.

Drīz vien Bullerts iznira kādā citā folkšturma daļā un šoreiz palika par sakarnieku pie pulka komandiera fon Hinsdorfa, kas tikai nupat te bija ieradies. Daļas kapteinim, īsteni pārliecinātam vācu virsmežzinim, bija no zaķu šaudīšanas mazliet aizkurlušas ausis.

— Ko jūs teicāt?

Jans Bullerts pieņēma stāju*

— Jaunā pulka komandiera fon Hinsdorfa pavēle: ieročus nekavējoties aprakt! Pārģērbties privātās drēbēs! Ļaut pāriet pāri! Vērvolfi!

Virsmežzinis pielika abas saliektās plaukstas pie ausīm.

— Pavēli atkārtot!

Jans Bullerts atkārtoja.

Rotas komandieris:

— Šurp telegrāfistu! Savienojumu ar pulka štābu!

Telegrāfists, Maibergas pastmeistars, aiz centības

gluži bāls, ziņoja:

— Bojāts vads. Remontbrigāde jau ceļā uz šejieni!

Jans Bullerts, iebāzis kabatā roku, sažņaudza stiepļu

griežamās knaibles un paklusu aizlavījās prom.

Vecais virsmežzinis nevarēja vien beigt lādēties. Viņš negribēja būt nekāds vēivolfs vai vilks, bet gan šaut vilkus. Tomēr pakļāvās tēvijas vadībai un aizsūtīja savus ļaudis pārģērbties.

Ap to pašu laiku Jans, tēvijas vadība, gulēja kādā muklāja dobulī, ko līdzīgi putna ligzdai bija izklājis ar meldriem. Ar barona nakts binokli viņš vēroja kustību padomju frontē.

Naktī viņš rāpoja turp. Aizmugurē virsmežziņa frontes josla bija atbruņota, bet priekšā varēja būt mīnas. Viņš līda pa dūņās iegrimušajām tīruma vagām un brīžos, kad singālraķete pārlēja gaismu pār nevienam nepiederošo zemi, no sirds vēlējās, kaut varētu pārvērsties par tārpu.

Ar virsmežzini Bullertam iznāca sastapties nākamajā dienā padomju pulka štāba atejas vietā. Virsmežzinim palika kaut kas ceļā iesprūdis. Apsedzis savu dibenpusi un nevēlēdamies sēdēt uz viena baļķa ar tik nelietīgu folkšturmieti, aizgāja meklēt sev piemērotāku vietiņu.

— Papīrs pulka štābā pa kreisi! — viņam uzsauca Jans Bullerts un palika, kur bijis.

51

•— Nekur neiet tik jautri kā pasaulē!

— Nesaki vis — pie Bullertiem iet jautrāk!

Pie Bullertiem ziemā skan mūzika. Tētis Jans, lielais jokdaris, jau jaunības dienās čīgāja vijoli, reizēm aizvietoja otro vijolnieku ciema kapellā un piepelnījās, spēlēdams deju mūziku.

Tie laiki sen aizmirsušies. Tagad Bullerts ir cienījams zemkopis, nevis kāds puskoka lēcējs spēlmanītis. Viņš muzicē vēl tikai mājas vajadzībām un kopā ar visu ģimeni.

Sārtvaidzis tēvs Jans spēlē pirmo vijoli; dēls Klauss dūcina uz otrās vijoles pavadījumu; viena no meitenēm staipa akordeonu un otra tremolē uz mandolīnas. Māte pērnos ziemsvētkos dabūja dāvāt mazu sitamo instrumentu, tā «velna vijole» ar stīgām no zirga astriem viņai jau bija līdz kaklam.

Bullertu mājas kapella spēlē tautas dziesmas, dejas, nopietnus skaņdarbus un arī jaunākos grāvējus:

Kukurūza desa labā —

Kurš to nezin — stiebra galā ...

Tiem, kas klausās Bullertu mūziku, ne prātā nenāk, ka te skan arī apslēpta disonanse: septiņpadsmit gadus vecais Klauss vēlētos doties uz pilsētu, lai mācītos īstu mūziku. Taču Jans Bullerts baidās zaudēt savas priekšzīmīgās saimniecības spēcīgāko balstu.

— Tu vari arī šeit spēlēt pirmo vijoli. Es atkāpšos tev par labu, — tētis Jans piedāvā.

Kādu laiku Klauss spēlē ģimenes orķestrī pirmo vijoli, bet tad viņu sāk vilināt saksafons, viņš vēlētos atdarināt cilvēcīgus smieklus.

— Saksafons gan vairāk ir tāds nēģeru instruments, — tētis Jans paļā, baidīdamies no liekiem izdevumiem. — Nēģeriem nekā labāka nav.

Klauss uzmet lūpu un strādā negribīgi, kamēr tētis Jans piekāpjas un nopērk saksafonu.

Nekādas lielas pateicības, nekādas īpašas tencināša-nas! Vai tad Klausam nepienākas darba alga? Topošais saksafonists sēž līdz vēlai naktij un pēkšķina uz savas bleķa tabakas pīpes.

— Kviec trakāk nekā metiens izsalkušu sivēnu, — tētis Jans pukojas.

No rītiem Klauss staigā miegains un neizslauc govis, kā nākas. Tētis Jans kļūst bargs:

— Vispirms govis, un tad tikai sivēnu pīpe! Ja nav piena, lai nav mūzikas!

Klauss gaida savu dzimšanas dienu. Tad viņš paliks astoņpadsmit gadus vecs un tēva atļauja mācīties mūziku vairs nebūs vajadzīga.

Tētis Jans pukojas par jauno laiku nesaprātīgo izdarību. Vai tad tāds puika ar astoņpadsmit gadiem jau zina, ko grib?

— Partija reizēm pati sev izliek lamatas!

Pienācis marts, un Bullertu kapella ar «Pēterburgas kamanu braucienu» atvadās no ziemas. Jāķeras pie pavasara darbiem. Gluži kā gadu vecs strazda bērns putnu pavasara koncertā arī Klauss čiepst ar savu saksafonu līdzi «Kamanu braucienā». Māte cītīgi žvadzina kamanu zvaniņus, lai tēvs nesaklausītu aplamos toņus. Šai skaņu jūklī neviens nedzird Bišu Oles klauvēšanu pie durvīm. Smagnējos filca zābakos viņš ienāk nevaldāmo kamanu braucēju bariņā.

Tētis Jans izčīgā tušu uz savas vijoles. Herta izvilina akordu uz sava instrumenta. Negaidot Klausa sivēnpīpe iezviedzas īsti zirdziski. Visi sašutuši saskatās, it kā būtu atgadījies kaut kas ļoti nelāgs. Pirmais atgūstas tētis Jans:

— Lai sveicināts, Bišu Ole, starp dzīvajiem! —Viņš spēlē dziesmiņu par pliederiem un tai pašā reizē norāda ar lociņu, lai ciemiņš apsēžas. Meitenes dzied:

Plaukst pliederi, zied pliederi,

Maijs smaržo dārzā, gravā,

Un pliederzaros putneļi Teic mīlestībai slavu ..,

Māte vicina pa gaisu sitamās vālītes. Dziesma viņai liekas pagalam nepiedienīga nabaga Bišu Olem. Pārējie muzikanti nemana mātes raidītos signālus. Viņi iegrimuši darbā.

... Steidz atpakaļ, nāc atpakaļ,

Sirdsmīļotais tu mans .. .

Izmisumā māte gāž no visa spēka pa lielo bungu šķīvi. Visi pikti pagriežas pret viņu. Tas taču nav nekāds maršs!

... Nav līksmo putnu pliederos,

Tie sen jau nezied vairs ..,

Ole aizkūpina pīpi, kāsē un cenšas klausīties. Nekāda īpaša iegansta skumjām nav, bet Kristiānas Bul-lertes asaras pil uz bungām.

Vēlāk draugi apsēžas pie krāsns, dzer zemeņu vīnu, stāsta vienā gabalā un vairās pieminēt Angretu. Uzrūgusī zemeņu sula iesit ganu dienu draugam Janam galvā, un mēle uz lielīšanos vien nesas.

— Šogad atkal divas goteles izaudzēju! — Kūtī vairs neesot kur pagriezties, visur ragi un astes. Drīz izgāzīšot sienas. Janam vajadzēšot būvēties.

Ole piespiežas savaldīties un apdomīgi iebilst:

— Divdesmit morgenu zemes paliek divdesmit mor-genu zemes. — Kur Jans ņemšot barību tik lielam lopu baram?

Jans, apskurbis no vīna, nepiesardzīgi skaidro:

— Vai tad mazums nevienam nepiederošas zemes? — Birģermeistars Nītnāgels priecāšoties, ja varēšot norakstīt no aktiem atmatu ciema galā.

Ole apsver:

— Un darbaspēks? — Vai tad Jans varot uz mūžīgiem laikiem rēķināties ar bērniem?

Neesot ko bēdāt! Jana bērni, paldies dievam, pakļāvīgi un labi audzināti. Ģimene ir zelta vērts!

Ole pasmaida.

— Vai visiem jaunzemniekiem ir tik lielas ģimenes kā tev?

Nē, ko nu par to, piemēram, Bišu Olem neesot vairs pat ne sievas, ja nu par to runājot, bet gan jau arī šis jautājums atrisināšoties un nokārtošoties, — vai ne?

Bišu Ole nav nedz noskumis, nedz apvainojies. Zemeņu vīns spārno viņa fantāziju. Jaunā zemnieku apvienība gūstot jaunus slavas kalngalus: vistu fermu, piļu fermu, puķu produkciju tirgum. Kopīgs darbs! Kopīga zeme! Priecīgas sejas visapkārt. Arī Jans Bul-lerts nevarēšot palikt nomaļus laika posmā, kad visi ceļot labklājību.

Jans Bullerts līdzjūtīgi:

— Tātad pēc ievainojuma galvā sekas tomēr jūtamas? — Kad beidzot Ole atsperšoties un parādīšot Ramšam, kas īsti par puiku tāds vecs zemes rūķis esot?

Ole sapņaini:

— Esmu jau atspēries!

Tas apskurbušajam Janam ir par daudz.

— Mūziku! — viņš sauc. — Mūziku!

Kapela atsaucas nekavējoties:

Kaut puķes dārzu rotā,

Vairs prieka nav par tām.

Mans mīļais tālu projām,

Sirds skumju nomākta ... —

dzied Bullertu meitenes. Ole, kaut arī bāls, tomēr nezaudējis drosmi, sēž kaktā pie krāsns. No viņa pīpes veļas dūmi kā no lokomotīves skursteņa. Lokomotīve tikai uz brītiņu piestāja stacijā, kur neviens neiekāpa.

52

Rajona mežniecībā brieža ragi virs mājas durvīm sašķiebušies greizi. Rajona mežzinis Štams savā laika bija uzcītīgs mežstrādnieks, un uzņēmuma darba biedri nosūtīja viņu uz kursiem mācīties. Blumenavas iecirknis ir viņa pirmā darba vieta mežsaimniecībā. Viņš ir krietns darbinieks, viņa acīm nekas nepaslīd garām nepamanīts. Mežā viņam zināma katra skaidiņa.

Nekādu pārpratumu nerastos, ja mežziņa Štama acis arī mājā būtu tikpat redzīgas, bet viņa mīlestība ir vēl jauna, Štama sieva ar smalki veidoto degunu ir viņam tikpat kā debesu dāvana. Viņš nebija cerējis, ka dzīve viņu šai ziņā lutinās un apveltīs ar tik lielu laimi.

Jaunā mežziņa sieva! Viņas asinis kūsāt kūsā. Jau vidusskolas laikā viņa izlasījusi bez sava gala stāstus par mežu un pirmatnēju meža dzīvi. Hermaņa Lensa «Tālajos biezokņos», «Ceļš pa brikšņiem» un ko tik vēl visu ne! Izlasījusi grāmatu grāmatas. Kad viņai vajadzēja tabakas veikalā nomainīt savu papucīti, meitene ielauzās visdziļākajās literatūras dzīlēs.

Mežniecības skolas audzēknis Štams mēdza Kordēli-jas veikalā pirkt tabaku. Sākumā vienu paciņu nedēļā, vēlāk paciņu dienā. Maigie pavedieni pārvērtās par nesaraujamām virvēm.

Jaunā Kordēlija sapņo par mēness apmirdzētām naktīm pirmatnējā mežā, kur dzirdama pūces brēkšana, briežu taurēšana un jūtamas septembra smaržas.

Vēlāk topošais mežzinis Štams nāca ari vakaros un aiz letes nobaudīja no topošā sievastēva cigāru krājumiem. Saderināšanās vairs nebija novēršama, un tā bija īstais sēklas grauds pienācīgām kāzām. Pēc tam kad Štams bija nolicis eksāmenus, viņi apprecējās; iegansta, aiz kuriem dažkārt jauni ļaudis steidzas apprecēties, nebija. Nē, šai ziņā rajona mežzinis Štams prata sevi turēt grožos. Saudzēja savu jauno, romantisko sieviņu. Lai nekas netiktu iedragāts!

Tātad viņi tagad bija apprecējušies, bet jaunais Štams nelikās līdzīgs tam drosmīgajam mežzinim un briežu savaldītā jam, uz kādu bija cerējusi ģimnāziste Kordēlija. Vai viņam kādreiz cepuri rotāja meža zvēru asinīs mērkts zars, vai viņš kādreiz mēness naktīs gāja ar sievu medņu vai rubeņu medībās? Nē, Štams vispār nemedīja, viņa galvā nebija vietas nekam citam kā vien malkai, priežu jaunaudzei un ciešmetriem, viņš bija tikpat neiederīgs romantikā kā dzelzs masts mežā.

Mežziņa sieva bija vienu nakti palikusi ārpus mājas — tas nav noliedzams. Notika vārdu maiņa. Paskaidrojumi. Zvēresti.

— Nekad vairs! — apgalvoja mežziņa melnā sieva, un zilie loki ap acīm piešķīra viņai svešādu cietējas izskatu.

Mežzinis bija neizpratne:

— Kā tā — nekad? Tu jau teici, ka nekas neesot noticis.

— Protams, protams, bet ari šis «nekas» nekad vairs neatkārtosies.

Nesen uzplaukusī mīlestība labprāt piedod. Labi gan, ka mežzinis Štams savas vērīgās acis, kā vienmēr, bija nosedzis ar motocikletista brillēm! Viņš izgāja laukā, piesita pāris vaļā atlēkušas žoga vabiņas un pamazām atguvās. Grasoties ieiet mājā, viņa acis atdūrās pret brieža ragiem, kas greizi karājās virs durvīm. Tas viņu jau visu laiku bija kaitinājis. Viņš piestiprināja tos ar jaunām skrūvēm ciešāk pie mājas sienas.

Kaut arī mājas miers ir atjaunots, aiz mežziņa sievas melnīgsnējās pieres rosās visdažādākās domas. Kad vīra nav mājās, viņa apskaidrota sēž atzveltnes krēslā pie loga un ļauj tālēm atspoguļoties melnajās acīs. Kopš Maibergas viesnīcā pavadītās nakts no viņas neatkāpjas kāda smarža. Juhtādas un amerikāņu cigarešu smaržas sajaukums. Virginia. Vārds, kas skan līdzīgi zvaniņa šķindoņai prēriju plašumos. Taču tur jau laikam nav nekā vairs ko cerēt.

Bet tad nāk likteņa mājiens. Tas māj ar kādas kazas pakaļkāju. Kāja trāpa mežziņa sievu slaukšanas reizē. Spēriens pa vēderu. Kādu brīdi mežziņa sieva, ar pienu aplējusies, guļ salmos. Viņa smagi velk elpu.

Pēc laiciņa viņa atkal uzslējās un paietas pa kūts gaņģi uz priekšu un atpakaļ. Viņa dzird tālumā vīra motocikleta rūkoņu. Sāpes tūlīt pat pieņemas.

Mežzinis iebrauc pa vārtiem. Sieva grīļodamās velkas cauri pagalmam, viscaur izmirkusi pienā, iemetas gultā un vaid. Vaid klusi, satraucoši un neatlaidīgi. Mežzinis izbailēs apsēžas uz naktsgaldiņa, tieši uz vāzes ar agrajām vijolītēm.

Ierodas ārsts, izmeklē un iztausta mežziņa sievas vēderu. Mežzinis tiklab aiz greizsirdības, kā arī aiz līdzjūtības izsprūk no istabas laukā. Ārsts smaida.

— Šoreiz vēl izgājis labi, bet uzmanieties, uzmanie-ties ... jaunā kundze ... vēdera lejas gals .. . nav ko jokot. •

Ārsts aiziet. Mežzinis dreb. Jaunā kundze paklusu vaid.

— Būtu mums rāma gotiņa .. .

Mežzinis neatlaižas un uzstāj, lai vestu šurp Ramša piedāvāto govi. Jaunā sieva tūlīt jūtas manāmi labāk.

53

Pirms astoņpadsmit gadiem saimnieks Serno paņēma audzināt bāreni. Viņš to pasūtīja, kā mēdz pasūtīt pēc Augusta Štukenbroka kantora kataloga preci: «Atsūtiet man vienu spēcīgu puiku, piemērotu lauku apstākļiem, noteikumi parastie! Augstcienībā — Serno.»

Zēnu atgādāja. Viņu sauca Vilms, un šis vārds tika izsvītrots no bāriņu nama sarakstiem.

Serno nopētīja zēnu tā, it kā tas būtu nupat nopirkts teļš.

— Jādomā, ka viņā rit vācu, nevis čigānu vai ebreju asinis?

— Tu taču redzi, ka viņam zilas acis, sarkani mati un ģīmis sētiņ nosēts vāciskiem vasarasraibumiem, — atbildēja kārnā sieva, un viņas miecētam ādas gabalam līdzīgā seja savilkās tādā kā smaidā.

Reizi mēnesī Serno pacilāja savu audžubērnu, pārbaudīdams tā svaru. Mērīšana un svēršana Serno saimniecībā bija pati svarīgākā nodarbība. Svara pārbaude un laipna paplikšķināšana, ko dažkārt atļāvās kārnā saimniece, arī bija visa maiguma izpausme, kādu Vilms Holtens saņēma bērnībā. Nē, nē, viņam nemaz neklājās ļauni, jo Serno nebija nekāds necilvēks. Katrus ziemsvētkus zēns dabūja jaunu uzvalku un divdesmit līdz piecdesmit mārku skaidras naudas.

Vasarā Vilms ganīja lopus un ziemā nepaguris strādāja kūtī. Viņš ātri auga. Zēnam bija slaiki pirksti, tievas rokas, gluži kā radītas šauro vircas noteku tīrīšanai govju un cūku kūtīs.

Pēc konfirmācijas Vilmu iesauca karaspēka daļā, ko melnūsainais ārietis bija dēvējis par «darba dienestu».

Resnais Serno iesniedza lūgumu: «Zēns vēl nav pieaudzis ...» Serno bija norūpējies par saviem lopiem. Zem paraksta viņš lieliem burtiem uzvilka: «Baznīcas padomes priekšsēdētājs,» — bet tas neko nelīdzēja. Karš tikmēr jau bija sasniedzis četru gadu vecumu. Pēc kara alkstošajiem nebija laika gaidīt, kamēr viņu lāpstu un ieroču nesēji, pienācīgi nobrieduši un izauguši, ieradīsies karalaukā.

Jaunais sarkanmatis Vilms Holtens vingrinājās likt pie pleca lāpstu un ne manīt nemanīja, kad tā uz pleca jau bija pārvērtusies par granātu — Vilmu ieskaitīja zenītartilērijas apkalpē. Viņš pat tika par baltu velti uz ārzemēm, uz Poliju, un no turienes, jau būdams kara gūsteknis, reizoja uz Padomju Savienību. Cik gan pasaule ir liela un dīvaina!

Padomju Savienībā Vilms izveicīgi un uzcītīgi strādāja kādā lauksaimniecības artelī. Tas viņam patika, pirmie patstāvīgie uzskati lielajās dzīves norisēs auga reizē ar bārdas rugājiem.

Atbrīvots no gūstniecības, vientuļš un bārs, Vilms lāgā nesaprata, kurp lai atgriežas. Viņš devās uz Blu-menavu. Tur dzīvoja ļaudis, ko viņš pazina.

Drīz vien atklājās, ka viņš līdz šim savu audžutēvu Serno nemaz īsti nav pazinis. Izcēlās ķilda. Vilms negribēja vairs kā senāk strādāt par vēderu un vienu uzvalku ziemsvētkos.

— Mēs tik ļoti baiļojāmies, kad tevi aizdzina uz to baismīgo Krieviju. Vai tas nav nekas? — runāja resnais Serno. — Katru svētdienu lūdzām par tevi dievu. Vai tā nav? — Serno kārnā sieva pamāja un ar kreiso roku izslaucīja asaru no labās acs; tik tīra patiesība tā bija!

Vilms neļāva sevi pierunāt. Viņš dabūja^palīgstrādnieka darbu Blumenavas jaunzemnieku māju celtniecībā un gultas vietu pie karavīra atraitnes Simsones. Politisku aizbildniecību pār viņu uzņēmās Antons Ders, — ciema tēvs un dvēseļu gans visiem tiem, kas atbrīvojās no dieva vēlētās varas.

Antonam arī nebija nekādu iebildumu, kad Vilms vēlāk sāka strādāt kokzāģētavā.

Kokzāģētājs Ramšs tieši ap šo laiku atcerējās tēva padomu un mazliet vairāk nekā parasti pievērsa uzmanību lauku apsaimniekošanai. Kam, piemēra pēc, viņam vajadzīgs tik liels malkas laukums? Nekāds kokmateriāls grēdās netika krauts. Visu tūlīt pat pārstrādāja — no rokas mutē! Kokzāģētavas īpašnieks lika atsaukt savu kalpu Vilmu Holtenu.

— Tātad malkas laukumu uzart un tā joprojām!

— Kas tur nāks virsū, šef?

— Agrie kartupeļi... tie ienes prēmijas.

— Labi, pieteiciet tikai ciema padomē.

— Kas tev tur daļas?

Vilms Holtens vientiesībā staroja:

— Strādāju sabiedriskajā kontrolē!

Kokzāģētavas Ramšs iekoda sev mēlē. Kāda bloka

politika! Viņš meklēja izdevību, kā pieņemamā veidā atbrīvoties no uzmanītāja Vilma Holtena. Izdevība radās. Vilmu Holtenu nosūtīja strādāt pie Bišu Oles. Vilma Holtena darbaspēku izmantoja ceļa nolīdzināšanai. Nolīdzināt ceļu kokzāģētājam pie Angretas.

Patlaban Vilms Holtens kļuvis par labi ieredzētu viesi pie ciema sieviešiem. Jaunas vai vecas — visas cenšas ar kādu uzmanības pierādījumu viņu piedabūt, lai pastāsta kaut ko par Bišu Oles pajukušo ģimeni. Arī Frīda Simsone, viņa istabas saimnieces meita, izmanto gadījumu.

— Šitādas mīlestības nebūšanas! Kā lai vienam vientuļam meitēnam, kāda esmu es, nesametas bailes no precēšanās?

Ko lai Vilms Holtens te varētu iebilst.

— Vai Ole tagad guļ stallī un Angreta ar Ramšu laulības gultā?

Arī uz 4o Vilmām Holtenam nav nekā ko teikt.

— Vai tu raudātu, ja tava sieva tevi pamestu?

— Es dotos pasaulē un nekad vairs neatgrieztos.

— Nē, to tu nedrīksti man nodarīt!

Vilms nosarkst. Viņš nav ar Frīdu precējies, nav to pat ne reizes noskūpstījis.

Vilms Holtens ilgi neuzkavējas Frīdas Simsones ziņkārības lokā. Viņu kremt slepenas bēdas. Ciemielā viņam kā blusa pielēca slepena jauna ziņa. So ziņu pačukstēja Francis Bummelis.

— Vai arī tevi Bišu Ole ievilinājis savā jauna tīfa Zemnieku savienībā?

Vilms pārvēršas par lielu jautājuma zīmi, bet no Bummeļa noslēpumainajām runām viņš noprot: Ole apiet viņu, dusmojas.

Vakarā Vilms ieiet pasēdēt pie Oles pustukšajā guļamistabā. Veltīga mēles trīšana un barbalēšana, kamēr viņš beidzot saņem dūšu un atvieglo sirdi. Lai Ole piedodot, ka viņš neesot teicis taisnību — nevis partija, bet Ramšs atsūtījis viņu Oles sētā.

Nekāda pārsteiguma, ne dusmu uzliesmojuma. Ole neaizsvilstas. Senu laiku skaņas. Piedots un aizmirsts. Jauns pavasaris, jaunas ligzdas.

— Lūdzu, ņem par labu. — Bišu Ole ielūdz Vilmu savā vientuļnieka trūcīgajā maltītē: koncentrāta zupa, kartupeļi ar visu mizu un nemērcēta siļķe; vakariņas, ko bez lielām pūlēm var sagatavot lopu virtuvē.

Vilms Holtens raugās uz skumjo siļķi.

— Pieņem mani savā kolhozā, Ole!

Bišu Ole nepagūst sakošļāt kartupeli, norij to veselu.

54

Mampe-Sīvums dzen uz mežniecību govi. Govij uz krūtīm ir rēta, un Mampem šī govs liekas kaut kur redzēta. Vai tā agrāk nestāvēja Angretas kūtī?

Mampem-Sīvumam nav laika domāt par govslopu nepastāvīgo dzīves veidu: pavēle paliek pavēle, un uzdevums paliek uzdevums. Viņš dzen govi uz mežniecību.

Mežziņa jaunā sieva tūlīt izmēģina slaukt. Govs neko neiebilst.

— Tā jau tik rāma kā svētā jumprava, — apgalvo Mampe-Sīvums. — Kāds malciņš ko rīkli izskalot laikam vis nebūs?

— Kā nu ne, kā nu ne! — Kur gan mežziņu pāris varēja būt tik neuzmanīgs un aizmirst, ka Mampe-Sī-vums reizēm pieder pie mežniecības pastāvīgajiem strādniekiem?

Dzīvojamā istabā atrodas ne viens malciņš vien. Mežzinis nodod govs ai vedēja drošajās rokās simt mārku gabalu, kas aiznesams Ramšam. Tas nav ar kokzāģētavas īpašnieku norunāts, bet mežziņi nevēlas nevienam kaut ko palikt parādā. Kvīti kādreiz pie gadījuma varēs saņemt.

Mampe-Sīvums pabāž naudas zīmi zem savas vaskadrānas cepures, sasien kopā kazas, izspļauj košļājamās tabakas sulu pret kūts durvīm:

— Laimīgi! — Viņš aizslāj ar visām piecām ragainajām vellatām uz ciemu.

Akāciju birzītē kazu dzinējs sveicina ceļa rādītāju, noceļ cepuri un pavicina gaisā, it kā dodot godu kādai augstai personai. Naudas zīme izlido.

. — Tagad esmu tevi tikpat kā aiz pārskatīšanās pa

zaudējis, — saka kazu vilcējs simt mārku naudas zīmei un seko ar acīm, kur meža vēja pūsma aizlidina naudu.

Izejot no akāciju birzītes, viņš piesien kazas pie koka, iet atpakaļ un sastop papīra naudas gabalu. Mampe ir gaužām pārsteigts. Grūti būs ciemā atrast kādu, kas būtu varējis pazaudēt simtmarku naudas zīmi.

55

Vecsaimnieks Serno savā laikā pārāk nepriecājās par lielo karu, bet, jāsaka, arī nenolādēja to. Tāds smuks karš nenodara nekā ļauna lielsaimniekam, it īpaši, ja tas vēl notiek kaut kur tālu prom un ja saimniekam pašam nav tajā jādodas. Karš apgādā ar lētiem gājējiem — kara gūstekņiem. Par tiem nav jāmaksā slimo kasē, tos var izdevīgi barot ar cūku kartupeļiem, un par to atpūtu jādomā mazāk nekā par laba zirga atpūtu.

Ne vienmēr karš ir rentabls, un šis lielais un pagaidām pēdējais karš izrādījās neveiksmīga spekulācija un aplams pasākums: tas rāpās atpakaļ kā vēzis. Kad tas, rāpjoties atpakaļ, gandrīz sasniedza Maibergu, vecsaimnieks Serno, gluži nekristīgi lādēdamies, metās ar trim līdz augšai pilniem redeļu ratiem un trim pajūgiem bēgt jeb, citiem vārdiem sakot, izceļot.

Laika posmā, ko varētu apzīmēt ar gadaskaitli nulle, Serno atgriezās atpakaļ ar vieniem rateļiem un diviem izkāmējušiem zirgiem. Dubultzods bija pazudis. Veste gūlās krokās. Likās, it kā viņš būtu sarāvies mazāks, kad sagrauzts purpināja: «Kas to būtu domājis, ka mūsējie ļaus sev tā sadot pa cepuri!»

Pagāja mēneši. Graudi vairojās, lopu skaits pieauga, jo Serno fabrika — tīrumi bija palikuši veseli un neskarti, ja neņem vērā pāris ierakumu un tanku atstātās sliedes.

Kādreizējais Blumenavas bauernfīrers Heinrihs Hin-terofens rakstīja Serno no Reinzemes vēstuli: «Mīļais draugs, es gribētu jautāt, vai esat jau tikuši no krieviem vaļā? Ar īsteni vāciskiem sveicieniem Tavs Heinrihs Hinterofens.»

Vecsaimnieks Serno atbildēja: «Nekādu izredžu.

Paliec, kur esi, un vai Tu man nevarētu atsūtīt kilogramu kafijas, jo jūs tur esat tuvāk kolonijām.»

Vēstuļu apmaiņa prasīja savus divus mēnešus laika. Kafijas kilograms netika atsūtīts. Tāpēc Serno pievienoja saviem tīrumiem gabalu no drauga zemes un apara arī to. Zeme baro kopēju!

Laiks pagāja. Serno nobarojās tuklāks, viņa aknu kaite atkal atjaunojās. Viņš pielāgojās jaunajiem apstākļiem un kļuva pat sociāls. Aizliedza sievai runāt par kalpiem un meitām un tagad nodarbināja tikai lauksaimniecības un mājas izpalīgus. Viņš pat gāja vēl tālāk un dalījās ar saimi ienākumos, ko saimniecība ik gadus ienesa.

Katru gadu, sākoties pavasara darbiem, Serno savā pagalmā svin svēršanas svētkus. Viņš liek sevi saimei svērt. Tik daudz mārciņu, cik viņš pieņēmies svarā, viņa ļaudis var saņemt virs salīgtās algas pēc brīvas izvēles vai nu desās, vai speķī.

Nu šis laiks atkal reiz pienācis. Rijā tiek viss gatavots svēršanas svētkiem. Arī Mampe-Sīvums, šis gadījumu strādnieks, ziņu iznēsātājs, pakalpiņš un žūpa, ierodas svētkos, apāvis garus, ar kažokādu oderētus zābakus.

Kārnā Serno kundze uzliek uz ekseļmašīnas litru pašdarinātā. Hermanis Veihelts sakārto svarus. Meitas nopin no staipekņu mētrām vainagu un ievij tanī pērnā gada kuplākās vārpas.

Mampe-SIvums uzmana pašbrūvēto un nogaršo to. Bijuši gadījumi, kad tas atšķaidīts ar ūdeni. Un tad vēl raugās, lai meitām netiek pārāk daudz no šķidrās labības.

— Nekas nav pretīgāks par piedzērušu sievišķi!

Arī Hermanis Veihelts ir tādās pašās domās. Šņabis

esot elles dzira.

Mampe-Sīvums necenšas šo pārliecību izkliedēt. Viņš iekampj Hermaņa vietā vēl krietnu malku, iebāž mutē divus pirkstus un svilpj. Atveras nama durvis. Laukā iznāk resnais Serno.

Saimniekam mugurā viegls vasaras uzvalks, basajās kājās uzmauktas tupeles, ar tām viņš aizklumza līdz rijas klonam. Plānās vasaras bikses cieši apņem Serno gurnus.

Mampe-Sīvums vēlreiz pieliek pudeli pie mutes. Šņabja velniņš padara viņu pārdrošu. Mampe aptausta saimnieka plānās bikses.

— Vai tu arī dziļā ziemā staigā bez apakšbiksēm?

— Nevaicā tik dumji, meitiešiem dzirdot. — Serno ir bargs un tikumisks.

Vecajai kalponei pasprūk smiekli. Jaunā iebaksta Hermanim sānos. Hermanis tā saraujas, it kā viņam būtu iedzēlusi čūska, kas nolīdusi no paradīzes dzīvības koka.

Serno basām kājām uzkāpj uz svariem. Mampe-Sīvums atbrīvo sviru. Divpadsmit acu saspringti raugās uz svaru šautrām. Astoņas saimes ļaužu acis un četras saimnieku. Astoņas acis un četras acis, kuru dzīlēs slēpjas pavisam atšķirīgas vēlēšanās.

Divi centneri un vienpadsmit mārciņas — tas ir Serno iepriekšējā gada svars. Atsvari burkšķēdami slīd lejup. Serno laiž vaļā krekšķošu smiekliņu. Viņš ir krities svarā.

Mampe-Sīvums noliecas, parausta un pakārto kaut ko pie svariem.

— Svari aizķērušies.

Vecā kalpone izklāj uz plāna maisu. Saimnieks drebinādamies uzkāpj uz tā. Hermanis sabīda svarus pareizi. Divpadsmit acu rotaļa sākas no jauna: atsvari burkšķēdami ceļas augšā.

— Urā! — Mampe-Sīvums pieliek vēl atsvarus. — Par daudz, — Mampe noņem kādu atsvaru. Klāt un nost, nost un klāt, bet meitas tikmēr iekampj pa malciņam no pudeles, kas pamesta bez uzraudzības.

Beidzot svaru šautriņas atrodas vienādā augstumā. Serno pieņēmies svarā par divarpus mārciņām. Jauniņā kalpone sarauc degunteli.

— Tad nu nav vērts.

Vecā kalpone pieplok pie pudeles kakla. Cilvēkam nepieciešams mierinājums. Mampe-Sīvums atņem viņai pudeli, lai to vairs neatdotu.

Serno iešļūc koka tupelēs.

— Jūs mani neesat ne druskas saudzējuši — tā tas ir. Ja cilvēku nesaudzē, tas izkritās miesās.

Murmināšana, purpināšana, apslēpta neapmierinātība.

Vecā kalpone uzkar saimniekam brangajā kaklā mētru vainagu.

— Lai dievs tev, saimniek, piešķir labāku ēstgribu!

— Tad vāri garšīgāk!

Vecā kalpone sarauc skābu, neapmierinātu seju.

— Nu gan ķēmojas, — nosaka jaunā.

Saimniece pētoši noskatās uz viņu. Meitene izbāž mēli.

— Ko tas lai nozīmē?

— Es izvēdinu mēli, šņabī bija spirts.

Hermanis noskumis līkņā ap svariem. Tikai Mampe-Sīvums, šķiet, daudz nebēdā par saimnieka niecīgo svara pieaugumu. Par laimi, viņam pēdējā laikā gadījušies citāda veida blakus ienākumi.

Kārnā saimniece izdala ļaudīm graudā nopelnīto. Saimnieks kā godalgots un izgreznots vērsis stampā pāri pagalmam un apmierināts pazūd istabā. Svaru svētki beigušies.

Vai Serno būtu vajadzējis šai nozīmīgajā dienā iebāzt kabatā desmit mārciņu svara bumbu, lai tiktu par desmit mārciņām smagāks?

Hermanis Veihelts novāc no plāna svarus un atsvarus. Dievticīgā vīra parasti līksmi pavērtās lūpas tagad cieši sakniebtas. Tad nu nav vērts! Hermanis bija nodomājis savu pavasara speķa devu pasniegt mācītāja sievai. Divarpus m.ārciņas — kas tad tas ir? Tikko pietiekami, lai izspeķotu pavājāku zaķi. Vai Bišu Ole neminēja, ka viņa Jaunajā zemnieku apvienībā dzīvošot pēc seno kristiešu likumiem: kas ir mans — tas ir tavs?

56

Kluss marta novakars. Agrais pavasaris ievelk elpu: vai pabaidīt vīzdegunīgos pumpurus ar sniegu? Varbūt paglāstīt ar sauli?

Bišu Olem liekas, it kā dzirdētu no dzīvojamās istabas atskanam Angretas sirds pukstus. «Tik-tuk-tuk!» Paša sirds par viņu ņirgājas. Rimsties, bezprāte! Izbijusi laime nesilda! Pārtraukums ir tikpat kā bedre meklētāja ceļā. Atmiņu sniegs aizputina bedri, un meklētājs klūp. Nekādu pārtraukumu, nekādas klupšanas!

Bišu Ole aiziet pie Jozefa Bartaša, runā ar Kārlu Lībšeru. Abi ir jaunzemnieki, kādreizējie pārceļotāji, uzticīgi Zemnieku palīdzības biedri, īsti piemēroti un noderīgi Oles gudrības akmenim — jaunā tipa Zemnieku apvienībai.

Jozefs Bartašs ir atturīgs vīrs. Tādam solim, kas pārveido visu dzīvi, viņam vajadzīgs apdomāšanās laiks. Nemaz tik viegli nebija iesakņoties jaunajā dzimtenē.

Klausoties Bišu Oles žilbinošos plānus, viņš gan domīgi māj ar galvu, bet nesit saujā vervētājam kā Francis Bummelis, lai slēgtu darījumu par pagaidām vēl gluži neskaidru dzīvi kolektīvismā.

— Tas ir jāpārliek, — vai ne tā?

Arī Karls Lībšers, nosvērts cilvēks, turklāt vēl komunists, nevelk roku no kabatas laukā. Nav jau nekāda zirgu mīšana vai govs pirkšana!

— Varbūt derētu uzņemties ceļojumu uz Krieviju un tur pavērot, kā tas viss izskatās.

Bišu Olem nav laika ceļošanām. Divi skeptiķi, divi atteikumi. Būtu gaužām labi rast vietiņu, kur atvilkt elpu, kādas atvērtas durvis, atvērtu sirdi, bet Antons ir miris.

Marta mēness jau augstu pacēlies virs dūmeņa. Bišu Ole tuvojas savai sētai. Uz mājas sliekšņa sēž kāds cilvēks. Iespiedis seju pauniņā, cilvēks aizmidzis. Ole viņu pamodina. Pretī raugās Hermaņa Veihelta rāmi skumjās acis.

— Te nu es esmu, — kur mana istaba?

— Ak tu svētā jumprava! — Pārsteigtais Bišu Ole apgriežas divas reizes riņķī.

Hermanim gribas vai raudāt par sava jaunā kunga un meistara runas veidu.

— Kur tad lai es tagad nolieku galvu?

Bišu Ole nespēj izteikt ne vārda. Viņam klab zobi. Ilgotais nodoms sāk pieņemt dzīvus apveidus un uzbrūk marta nakts vidū, kad temperatūra divi grādi zem nulles. Kur lai iekārto pirmo Zemnieku apvienības biedru?

Zem naksnīgajām debesīm neziņā stāv divi vīri. Bišu Ole ar visu cepuri galvā kasa pakausi.

— Hm, istaba! — Ja nu barības pieliekamajā. Taču jau nesalīdzināmi labāks par Hermaņa nožēlojamo kalpa kambari. Septiņdesmit piecu sveču gaismas spuldze!

Hermanis, samiedzis acis kā pogcaurumus, raugās spilgtajā elektriskajā gaismā. Paskops, dievticīgs smaids. Te viņš, liekas, varēs lasīt savu bībeli bez brillēm, bet— vai Jaunajā zemnieku apvienībā gaisma vien tikai būs, gulta ne?

Būs, kā nu ne, būs! Ar laiku Hermanim būšot divas gultas, viena virs otras, viena darbdienām, otra svētdienām. Jāparūpējas tikai par šo vienīgo, pirmo nakti. Bišu Olem šādās izšķirošās naktīs gadījies gulēt uz plikas zemes, galvgalī paliekot kādu prāvāku laukakmeni. Tie, kas apņēmušies veikt kaut ko lielu, nav par tādām gulēšanas neērtībām likušies ne zinis.

Bišu Ole piebāž trīs maisus ar ekseļiem.

— Smaržīgie auzu salmi, visspirdzinošākā labsajūta degunam! — Viņš noliek maisus citu pie cita līdzās, piepilda robus un dobuļus ar pelavām un atnes arī stīvi sasalušas zirgu segas.

— Kas vēl vai būt jaukāks par šo svaigo smaržu!

Hermanim būšot gulta kā debesu valstībā.

Hermanim ir citāds priekšstats par savu gultu debesīs.

— Negrēko, Ole! — Viņš atraisa pauniņu un, izņēmis baznīcā ejamo uzvalku, uzkarina to uz ekseļmašīnas spara rata.

Kā jau tas vienmēr un visur parasts, ja iet projām, arī Hermanis atvadoties bija sniedzis baznīcas padomes priekšsēdētājam roku. Serno piedāvāja piedevām pie algas vēl trīs mārciņas speķa. Hermanis nebija ļāvis sevi pierunāt. Viņš pieder Jaunajai zemnieku apvienībai! Un nu viņš pazemīgi stāv pie savas guļvietas.

— Tagad es esmu, Ole, nodevis sevi dieva un tavās rokās. Neved mani maldināšanā!

Bišu Olem apreibst galva. Hermanis paceļ viņu vienā augstumā ar dievu. Tūlīt viņš atnesīs Hermanim no istabas baltu palagu. Bez tam Hermanis lūdz kādu knicīti, ar ko remdināt izsalkumu. Savu virspeļņu, speķi, viņš nedrīkst apšņāpt. Tas ir apsolīts mācītāja kundzei. Tā ir debesu tiesa.

Bišu Ole iemanās kūtī un sāk slaukt vienu no govīm. Govs ne labprāt dod pienu. Nav radusi, ka to slauc divas reizes vakarā, jo tai nav ne jausmas par Jaunas zemnieku apvienības sarežģītajām prasībām.

Marta mēness ienirst krūmos ciema pļaviņā. Ole klauvē pie aizslēgtām durvīm. Angreta never vaļā.

— Hm, ehē! — Viņš apiet apkārt mājai, iekāpj puķu dārziņā un pieklauvē pie goda istabas loga. Nelabprāt sauc mēness naktī savas bijušās sievas vārdu. Klusums. Ole paveras mēness vieplī, tik palsā kā siera šķele. Mēness, liekas, ņirdz. Ole nospļaujas uz mēness pusi un nikni bungā pa loga krustu. Viņš saspringti klausas un beidzot dzird aiz rūts čukstus:

— Juliān, tu?

Ole atlec tik spēji atpakaļ, it kā sadūries ar pašu nelabo. Viņa bēdas vēl nav tā notrulušas, lai, dzirdot sāncensim čukstētos vārdus, tās neliktu sevi manīt.

Abi noskumušie vīri remdina izsalkumu, brālīgi dzerdami no piena skutuļa. Bišu Ole noliekas garšļaukus līdzās Hermanim uz salmu maisiem. «Kas ir mans — tas ir tavs!» Jaunās zemnieku apvienības pamatlicēji silda viens otru saltajā marta naktī.

57

Saulainajās dienās arī Bišu Angretai sāk pietrūkt pacietības. Šai gadā viņa nav to skaitā, kas ar mēslu dakšām pār plecu brien uz tīrumu ārdīt mēslus un sagatavot zemi nākamajai ražai. Viņa pa ziemu pārvērtusies: lauki un meži vairs neietilpst viņas interešu lokā.

Angreta apģērbj savu pelēko kostīmu, apaun stulmju zābaciņus, uzmet pēc pilsētnieču parauga uz pleciem pavasara mēteli un, kā atvaļinājumu pavadīdama, lēnā gaitā iet cauri ciemam.

Tik saulainā dienā ciemielā patērgāt gribētāju netrūkst. Pagājusī ziema nebija pārmaiņām bagāta. Toties jo garšīgāks kumosiņš bija Angretas laulības pārkāpšana! Tur jau viņa, šī laulības pārkāpēja, nāk, uzposusies un cēla, — vai tad iespējams tādu gadījumu palaist garām neizmantotu?

Pār Serno kārnās sievas šaurajām lūpām plūst sīrup-saldi:

— Lai mani pērkons sasper, Angret, bet tu jo dienas, jo kļūsti skaistāka! Ko tad te var vīriešiem ņemt ļaunā?

Angreta kāri uzlaiza saldos vārdus — gluži kā blēdīgs kaķis krējumu.

— Nedomājiet, ka man tas nācās viegli!

Kur nu! Serno kundze ļoti labi saprot, cik grūti sievietei šķirties no laulātā drauga, bet to jau varēja paredzēt: komunists un saimniece, jauktas laulības. Saimnieku asinīm gribot negribot vajadzēja sadumpoties un atbrīvoties.

Nē, tas nebūtu galvenais, Angreta var droši apgalvot: tā bija mīlestība.

— Mīlestība, mīļais dievs, nu, protams, — vai tad drīz gaidāmas laulības, vai?

Jautājums trāpa Angretu pa visvairāk sasāpējušu vietu.

— Pateicos par apjautāšanos. Visam savs laiks!

Ciema bibliotēku pārzina Nītnāgela kundze, birģermeistara sieva. Angreta pirmo reizi pārkāpj bibliotēkas slieksni. Nītnāgela kundze priecājas. Jauna lasītāja! Bibliotekāri mēdz cilvēkus sadalīt lasītājos un nelasītā-jos; tā arī Nītnāgela kundze, kas tūdaļ tiecās Angretu iekļaut savā statistikā.

— Man te ir sekojošas iedaļas- laukstrādnieki, sik-zemnieki, ļaunzemnieki, vidējie zemnieki, lielsaimnieki un citi. Kādā iedaļā lai tevi ierakstu, Angret?

— Tas tev pašai jāzina! Es domāju, ka derētu iedaļa lielsaimnieki.

Angreta ilgi meklē, kamēr sameklē sev atbilstošu grāmatu. Pats galvenais, tā nedrīkst būt krievu grāmata ar aplam nesaprotamiem vārdiem, kurus neviens normāls cilvēks nespēj iegaumēt.

Beidzot Angreta atrod grāmatu pēc sava prāta — «Es dziedu Amerikai».

Mājās pārnākusi, viņa uzvāra sev kafiju un mēģina lasīt. Taču domas aizklīst.

Grāmatā, starp citu, vairāk stāstīts par kādu nēģeru dziedoni nekā par Ameriku. Angretai grūti iedomāties, ka mežziņa melnā sieva tiešām lasa grāmatas. Iespējams, ka tas sievišķis tikai šķirsta biezus sējumus, lai atstātu iespaidu uz vīriešiem.

Līdz pēdējai stīdziņai nemiera pārņemta dvēsele. Trīsu un gaidu mākts meitietis — tāda ir Angreta šai pavasarī.

Nokrēslī viņa sēž vecās Sebulas mājelē.

— Izmet kārtis, paskaties rokā, pajautā spogulim!

Angreta ir pārlieku iemīlējusies, domas izklaidus un

nervi sabeigti līdz pēdējam! Sebulas mātei jāpalīdz, jāpalīdz tāpat, kā viņa savā laikā līdzēja zvejnieka meitai Angretai Ankenai.

Angreta runā savu runājamo un nevar rimties. Vecā Sebula, gudrā sieva, uzmundrinoši smaida. Kam vajadzīgs zintnieces padoms, tam kaut kas jāpastāsta par sevi.

Beidzot Angreta rimstas. Vecās sievietes istabā, kur gaiss ir sadusējis, iestājas klusums. No Sebulas mātes brunču kabatas izlien sikspārnis.

— ī-hi-hi-hī, pretīgais mūdzis!

Sebula smīn, atver logu, un sikspārnis izgaist vakara krēslā.

— Pirmais velns nu būtu laukā! — Angretas dzīvē visa mudžekļa pamatā ir labklājība.

Angreta tā vis nedomā. Viņa iesprūdusi starp diviem vīriešiem, rau, kur viņas mudžekļa sakne. Vienu no tiem viņa vairs nemīl, nekad nav īsti mīlējusi, un par to, kuru mīl, nav skaidrībā, vai tas mīl viņu tā, kā vajadzētu.

Sebulas mātei mūžā gadījies atšķetināt sarežģītākus mudžekļus. Viņa pasmīkņā un aizklunkuro uz guļam-kambari. No turienes iznes kādu pulveri un pārvelk pār to ar izbalējušu kaulu.

— Pieber to kokzāģerim pie dzeramā, un šis neatkāpsies no tevis ne sitams. — Sebula izvelk no brunču kabatas spogulīti, purpina kaut ko un neatraudamās blenž pusaklajā stiklā. — Es redzu trīs cilvēkus spogulī: vienus brunčus un divējas bikses. Bikses pa kreisi, bikses pa labi — vienas kājās vājprātīgam. Nosurkš, no-burkš, novurkš! Spogulīt, saki — kurš?

Klusums. Angretai šķiet, ka dzird pa loga rūtīm tipinām treknās gaļas mušas. Sebulas mātes roka ar spogulīti liecas pa labi.

— Biksēs pa labi sēž trakais!

Kas Angretai darāms?

Gan vecā Sebula zinās pamācīt, kā trakus pataisīt rāmus un pakalpīgus, ja vien Angreta nebūs skopa un sadedzinās piecdesmit mārku naudas gabalu.

Angreta nav skopa. Viņa noliek piecdesmit markas uz galda.

Lai saimniece uzliekot roku uz naudas un raugoties savas labvēles vecajās, apsarkušajās acīs, līdz naudas zīme sakarst.

Angreta drebēdama izpilda visu, kā pavēlēts. Naudas zīme sasilst, sāk pat sprakšķēt. Naudas zīme svilst, jau deg saujā. Angreta atrauj roku, uzpūš tai un piespiež pie' auss ļipiņas. Kaut tik nepaliktu apdeguma vāts!

Naudas zīme pazudusi. Sebula sēž krēslā, atkritusi atpakaļ, ar tik stingu seju kā līķim. Sīc treknās mušas. Paiet laiks. Angreta iztrūkstas: vai Sebula būtu viņas acu priekšā nomirusi?

Tad večas dubultzods sakustas. Viņa norij siekalas, nokremšļojas un atgriežas no aizsaules zemes virsū. Te būs pazemē gūtais padoms:

— Reiz dzīvoja kāds cilvēks, kurš uzskatīja sevi par Flandrijas karali un negribēja vairs nekā darīt. Prātiņa viņam bija atlicis pamaz, taču sievai tā netrūka. «Hei, vai tu esi tas Flandrijas karalis?» — «Tas es esmu un turklāt vēl Orānijas princis.» — «Tad parādi man savu bagātību!» Plānprātiņš aizgāja uz lauka un atgriezās ar akmeņu nastu uz muguras. «Vai tas būtu tavs zelts, Flandrijas karali?» Virs gāja atkal un atnesa vēl laukakmeņus. No agra rīta līdz vēlam vakaram viņš stiepa mājās milzīgus akmens bluķus. Trešajā dienā to pietiķa, lai uzceltu apkārt mājām mūri un tur ieslodzītu trako. Tā abi tika pie mērķa — trakais un viņa sieva.

Lai Angreta pati zina, kas viņai šai līdzībā tiek dots. Skaidrāk vairs Sebulas māte nevar izteikties. Tautas policija ir nadzīgāka par ciema žandarmu, kurš pats reizēm prasa Sebulas mātei padomu.

58

Deru mežstrādnieku būdas slieksnī manāms dobulis. Četras vai piecas mežstrādnieku paaudzes uzaugušas šai koka mājā. Raupji meža cirtēju zābaki, koka tupeles un basas bērnu kājeles ieminušas slieksnī bedri. Istabā grīdas dēļi tik balti kā galda virsa, pat naglas spīguļo kā noberztas ar smiltīm.

Emma Dera, biedri, nevar tikai sērot un sērot vien, jo īstās bēdas nav sejā nolasāmas. Kopš Antona nāves viņa strādā meža strādnieču brigādē. Smags darbs, bez aizvēja, pakļauts visiem gadalaika untumiem.

Mājās bērni paši kā mācēdami vāra sev pusdienu maltīti. Gadās, ka Antons Otrais, citādi izdarīgs puisis, aizmirst piemest kartupeļiem sāli vai saldajai zupai cukuru. Emma Otrā vaikstās:

— Negaršo ne šā, ne tā.

Antons Otrais ar plašu žestu atbild pieaugušo garā:

— Atceries tūkstoš deviņi simti četrdesmit piekto gadu!

Emma Otrā atceras šo gadskaitli, bet tādēļ jau kartupeļi un zupa nekļūst garšīgāki. Bērni strīdas, līdz zupas katls apgāžas, un tad katrs pa savu ceļu jož uz mežu pie mātes sūdzēties.

— Pagaidiet tik, kad es pārnākšu, — saka Emma. — Dabūsiet man tādus piparus ar bērzu sieru nogaršot, ka vai nu!

Bērni smejas. Mazajā pasaulītē atkal valda vienprātība.

Tuvojas pavasaris, jāsāk būs apstrādāt lielo sakņu dārzu aiz būdas, jo uz ciema kooperatīva sakņu piegādi nevar paļauties. Ne jau dārzā vien Emmai pietrūkst Antona: nav neviena, ar kuru varētu vakaros paķīvē-ties vai pārmīt labu vārdu.

Un kas tā bija par rosību būdā, kad Antons vēl dzīvoja! Biedri nāca cits pēc cita, durvis vērās vienā laidā: «Kā mēs darīsim tad, un kā tev, Anton, liekas šāds apstāklis?»

Antons gudroja, meklēja padomu un, cik vien bija pašam, deva citiem.

Tagad Emmai šad tad ievāj adzētos padoma, taču durvis, kā bijušas, tā paliek ciet — neviens biedrs tās never.

Un tad tomēr! Šai vakarā kāds nospieda durvju rokturi un būdā no vēdī tāda kā seno laiku dvesma: Bišu Ole, bāls, vēl arvien pa pusei slims, sēcoši vilkdams elpu, stāv zemajā istabā. Tad apsēžas, un ķirmju sagrauztais krēsls nobrikšķ.

Emma:

— Vai tas var būt!

Un ko nu? Bišu Ole veras Emmā, un Emma veras Bišu Olē. Sieviete atceras tos laikus, kad te pie galda sēdēja Antons un runāja, kas bija runājams. Divas asaras norit pār viņas zilgansārtajiem vaidziņiem. Bišu Ole samulsis kasa pakausi.

Ūdens šai pasaulē netrūkst nekur, bet, ja tas plūst no sāpju piemeklēta cilvēka acīm, tad ir iedarbīgāks par to, kas griež turbīnas, jo rada līdzjūtības strāvu.

Un līdzjūtībai, šim ciešanu bērnam, ir divējas rokas. Ai glāstošo roku nekas nav paveicams, bet ar darbīgo roku tas novērš ciešanu cēloņus.

Paiet kāds brīdis, un var dzirdēt, ka līdzās guļamkam-barī sačukstas bērni. Bišu Ole attopas pirmais. Velns parāvis, viņš nav atnācis tukšām rokām! Laiks ir dārgs!

— Vai tu, Emma, nevarētu atlikt raudāšanu uz citu reizi, tūlīt notiks sapulce.

— Sapulce? Kur?

— Šeit, būdā, tāpat kā vecos laikos, kad apsprieda kaut ko tādu, kas nebija tūdaļ jāizkladzina pa visu pasauli.

— Partijas sapulce?

Arī tas mazliet, varbūt pat tieši un pilnīgi tā. Kur vispār palikusi partijas grupa kopš Antona nāves? Nekur ne miņas no tās. Vai Emma nevarētu uzņemties sekretāres pienākumus un turpināt Antona sākto darbu? Katrā ziņā sapulce notiks, un tad, ja Emmai nebūs par to prieks, Bišu Ole ir ar mieru savu cepuri apēst.

— Tagad vairs ne vārda!

Emmai tikko atliek laika, lai uzklātu uz galda sarkanu karoga drānu, uzrautu mugurā svētdienās ģērbjamo jaku un mazliet saspraudītu matus, jo tikpat precīzi kā pulksteņa sitieni baznīcas tornī ierodas Hermanis Vei-helts melnajā baznīcā ejamā kārtā.

— Dievs ar jums!

— Ak tu žē, — nosaka Emma. — Vai tad pastarās dienas gaidītāju sapulce, vai? Ļoti mīļi. Vai tu viņu ataicināji?

Bišu Ole paliek atbildi parādā. Durvis jau atkal veras: ienāk Vilms Holtens ar saviem rūsganajiem matiem un uzticīgajām bērna acīm un apsēžas uz malkas kastes pie pavarda.

Francis Bummelis stumj istabā savu Sofiju. Franča kučiera laika livreja nupat iztīrīta no traipiem, un Sofijas kundzei, kā vienmēr, priekšējo zobu starpā robs, bet tērpusies garajos gados saglabātā līgavas kleitā.

Visus šos smalkos ļaudis Bišu Ole saņem un tad atkal ar visu zaļo lodena jaku mugurā apsēžas zem griestu lampas. Seja arvien vēl bāla kā istabā vien dzīvojušam cilvēkam, bet acis spulgo tāpat kā trakajos jaunības gados.

Visi kopā tie ir Jaunā zemnieku apvienība, turklāt ar Oli un viesmīlīgo saimnieci — nekā nezinošo Emmu.

Bišu Ole pieskandina ar kabatas naža spalu pie mazas vāzītes. Vāzītē zied sniegpulkstenītes no Emmas dārziņa. Sapulce atklāta. Vilmām Holtenam jāpastāsta par Krieviju.

— Man?

— Jā, vai tu esi Jaunās apvienības biedrs vai neesi?

Vilms pielec kājās un stomās. Aiz samulsuma viņš

satver krāsns kruķi un vicina ar to pa gaisu. Emma izņem viņam kruķi no rokām.

— Tu man vēl saplēsīsi lampu.

— Nē, kur nu! — Taču Vilmām, kad viņš runā, vajag kaut ko turēt rokā. Emma iedod viņam malkas šķilu.

Vilms stāsta par Krieviju, par plašiem tīrumiem un milzu lopu bariem, nepārskatāmiem kā mākoņi debesīs. Tur Vilms dzīvojis, būdams kara gūsteknis, un strādājis kā vietējais. Viņš attēlo klausītājiem arī kolhoznieku mājas. Sievietes pastiepj kaklus:

— Vai viņiem virtuvē ūdensvads?

— Nē, pagalmā aka.

— Ūdens paliek ūdens! Nav ko kavēties, lūdzu! — Bišu Ole ir stingrs sapulces vadītājs.

Vilms pastāsta par ciema kori, par dejām un dziedāšanu vakaros zem liepām, kas pēc kara bija atguvušās un no jauna zaļoja. «Vakara zvani» un «Vienmuļi skan zvaniņš...».

Iejaucas Francis Bummelis.

— Šai pasākumā es piedalīties nevarētu. Esmu vienmēr bijis rūcējos.

Ole pieskandina pie vāzes. Sapulces istabā ielavās Antons Otrais un samaina vāzi ar zvaniņu no ziemsvētku eglītes.

Hermanis Veihelts paceļ roku.

— Un kā viņiem sastāv ar dievu tanī baltajā krievu zemītē?

Vilms pārdomā atbildi.

— Jā, kā viņi izturas pret to kungu debesīs? Viņi iet baznīcā kā tu, vai ari paliek mājā kā es. Viņu dievs ir brīvprātīgs dievs.

Hermanis:

— Stāsta, ka viņu mācītājiem esot gari mati kā sievietēm. Tas plaši paver vārtus grēkam.

Ole šķindina eglītes zvaniņu.

— Nenovirzieties no galvenā!

Tobrīd atveras durvis, un tajās parādās birģermeistars Nītnāgels. Usu gali viņam tik stīvi slejas gaisā, ka būtu ievaskoti.

Neliels apjukums. Birģermeistars Nītnāgels, daļa augstākās varas, nav šurp aicināts.

Nītnāgels rauga, kur apsēsties.

— Vai būs atļauts jeb varbūt...

— Vari te būt mūsu viesis, vari arī nebūt, tam nav nozīmes. Kas jādara, tiks izdarīts!

Nītnāgels apsēžas uz Emmas kājsoliņa. Tagad viņš veras uz galdu augšup un runā kā no pagraba:

— Novirzes ceļi dažkārt ir brīnumaini! — Lai šeit sapulcējusies sabiedrība nenieka nebaidās, bet apsveic viņa ierašanos, to, ka viņš te sēž, klausās un visā piedalās, jo tad varēs iedīglī, tā sakot, ar paša kājām, samīt visādas partijai naidīgas tenkas.

Nu mājasmāte Emma zaudē savaldību.

— Partijai naidīgas tenkas? Tur jau tieši tu ar savu iesnaino snīpi esi tas īstais! — Viss, kas šeit notiek, cik viņa līdz šim dzirdējusi, notiek Antona garā. Un, ja Antons būtu uzskatāms par partijai naidīgu, tad jau laikam arī ar Ļeņinu nebūs viss bijis, kā vajag, no kura Antons visu mācījies!

Nītnāgels iegrimst savā kājsoliņa pagrabā. Viņš tikpat kā izgaist. Atkal viņu pārprot. Tā bija Frīda Sim-sone, viņa sekretāre, kas^viņu deleģēja kā novērotāju uz neatļauto sapulci. «Ādam, vecais aplamniek, esi modrs!»

Tagad uz skatuves parādās Ole, visa pasākuma ierosinātājs. Tur viņš stāv, stalti izslējies savā zaļajā lodena jakā. Nekādas novirzīšanās un kavēšanās pie koriem, baznīcām un popiem. Blumenavā ir lemts kaut kam notikt, un tas nebūs pa jokam. Ole neskopojas ar krāsām un skaitļiem. Cauri mazajai istabelei, draudēdamas izgāzt dēļu griestus, līgojas pilnum pilnas mašīnas ar labību. Lopu bari teju teju samalstīs grīdu lupatu lē-verēs.

Negaidot dievticīgais vīrs, Hermanis Veihelts, paceļ roku un drosmīgi iespraucas ceļā nākotnes ganāmpulkam.

— Neaizmirsti, ka man pienākas divējas gultas. Vislabāk es tās gribētu vienu virs otras!

Tagad atkal Oli pārtrauc Francis Bummelis.

Ole nepateica, ka tirgošanās ar zirgiem un kāršu spēle jaunajā biedrībā atļauta!

Atkal un atkal par prieku bērniem, kas guļamkam-barī sačukstas, eglītes zvaniņam ar savu sīko balstiņu jāatgādina pieaugušajiem neaizklīst no galvenā pārrunu temata.

Beidzot sapulces dalībnieki sāk apspriest konkrētus jautājumus. Noskaidrot, cik liela zemes platība būs Jaunās zemnieku apvienības rīcībā.

Nekāda liela rēķināšana te neiznāk. No Bišu Oles un Franča Bummeļa īpašumiem kopā tikai četrdesmit deviņi morgeni aramzemes, pļavu un mežu. Pat ne lāga vidēja saimniecība.

Pēkšņi birģermeistaram Nītnāgelam rodas apgaismība par to, kāpēc viņš atrodas te. Viņam paveras reta izdevība, gluži tāpat kā ceļotājam, kas apmaldījies labirintos, negaidot uzsmaida labā feja. Viņš ir atbildīgs par kādu vēl nesadalītu zemes sloksni ciema galā, tā sakot, zemes fondu. Zemes fonds ir pieņemamāks, birokrātiskāks apzīmējums atmatai. Nītnāgels ir atbildīgs par to, lai šis zemes strēķis nepaliktu neizmantots un krāšņie nezāļu ziedi neizraisītu rajona valdes pārmetumus.

Katru gadu Nītnāgelam un Zemnieku palīdzības priekšsēdētājam Olem jāmalstās kā lūdzējiem no sētas uz sētu un jāaicina ļaudis kaut pavirši apstrādāt sabiedrības zemi. Reizēm tas tika darīts, reizēm ne — atkarībā no tā, vai bija kaut kas tobrīd iebilstams pret Nītnāgelu vai nebija.

Un nu šī lieliskā izdevība, retais gadījums — nodot sabiedrības zemi drošās kopēja rokās, pārbaudītajās Bišu Oles rokās!

Nītnāgels pieceļas no kājsoliņa, reizē izlīzdams no pagraba tumsas, dara zināmas savas domas un dāsnu roku dala — ņemiet tik, nekautrējieties, ņemiet sabiedrības zemi!

Kājās pielec Vilms Holtens.

— Man divdesmit morgenus! — Viņš nav no bailīgajiem. Viņš redzējis kolhozus, kam divdesmit morgenu zemes tik tāds kaķa spļāviens vien bija.

Divdesmit morgenus zemes Hermanim Veiheltam, bet bez iestāšanās kolhozā.

— Esiet bez bažām. Neizsmeļamas zemes rezerves.

— Ādamam Nītnāgelam divdesmit morgenu! — no aizkrāsnes kliedz Francis Bummelis. — Vai tad vadīšana baidās roku pielikt?

Nītnāgels kā šāviena trāpīts griežas apkārt un apkārt, bet tad pieturas pie savām ūsām un sit saujā.

— Urrā!

Atmatas dalīšana iet savu gaitu.

— Divdesmit morgenu Emmai Derai! —sauc BišuOle.

Emma tā purinās, ka no matu mezgla izslīd matadata.

— Nē! Nekā nebūs!

— Vai tad tāda nebija Antona pēdējā vēlēšanās?

Klusums. Klusums kā akā. Visi raugās uz Emmu.

Biedres vecmodīgajā matu mezglā spīguļo matadatas un nodod, ka tām steigā ticis mazliet pomādes.

— Iepriekšējais runātājs pieminēja Antona pēdējo vēlēšanos. Antona pēdējā vēlēšanās un griba bija, lai iepriekšējam runātājam mājās būtu ievesta kārtība. Es te neredzu Bišu Angretu, — vai viņa kaut kur paslēpusies?

59

Pelēki lietus pavedieni savieno debesis ar zemi. īsti piemērots laiks baumām un tenkām.

«Bišu Oli pametusi sieva. Viņam dzīve vairs nesagādā prieku. Viņš atdāvina visu iedzīvi. Pasteidzieties, kam kaut kas vajadzīgs!»

«Kokzāģētavas īpašnieka pātagas cirtiens nav pagājis Bišu Olem bez sekām. Viņš uzskata sevi par pravieti un grasās caur adatas aci ielīst debesu valstībā.»

«Bišu Ole saņēmis uzdevumu no Krievijas. Viņš grib' dibināt kolhozu un sadzīt tur zemniekus pa pāriem.»

Baumas, ložņādamas no baznīcas padomes un kokzāģētavas puses, nonāca arī pagarāk pastiepušajās Frīdas Simsones ausīs. Kas tur, partijai aiz muguras, tiek perināts?

Partija — tā ir Frīda Simsone. Pārējiem biedriem jaušamas lielākas vai mazākas novirzes. Frīda Simsone Blumenavā partijai ir tas pats, kas visiem ģeometriem pasaulē metra etalons, kurš glabājas Parīzē kādā pazemes telpā.

Tūlīt zvanīs modinātājs, un Frīda kļūs trīsdesmit gadus veca. Viņa nav ne skaista, ne neglīta, drīzāk apnicīga nekā aizraujoša. Ar to vēl varētu samierināties, un iespējams, ka Frīda sen būtu apprecējusies, ja neslimotu ar kādu kaiti, ne jau ar dzelteno kaiti, bet — nemitīgu vēlēšanos pamācīt.

Atraitnis Retihs no Antona Dera kokcirtēju brigādes kādu laiku lakstojās ap viņu. Abi slepeni satikās, un reiz Retihs aizspieda viņai muti ar skūpstu.

Frīda pēc pirmajiem skūpstiem aizlikās prom. Mežstrādnieks sastapa meiču pie kooperatīva.

— No mums abiem laikam nekas nesanāks?

— Nē, tu neesi pietiekami sagatavots.

— Kādā ziņā?

— Ideoloģiski.

— Es iešu uz politmācībām, ja tādas notiks.

— Tu zelē tabaku.

— Mazinās meža ugunsgrēka briesmas!

Gluži loģisks izskaidrojums, bet Frīda tomēr ņēmās apstrādāt Retihu un neskopojās ar skanīgiem apzīmējumiem, kā indiferents un košļājamās tabakas elementa neapzinīgums.

Retihs purinājās kā suns pēc peldes, jo saukļus, kurus nesaprot, viņš tāpat necieš kā Frīda zelējamo tabaku.

— Nav ko naidoties! Tikai no mums pāris neiznāks!

Vai Frīdai nevajadzēja kļūt par skolotāju? Nē, mātes

jūtu viņai nav nekādu, un bērni necieš skolotājus, kas mēdz pamācīt.

Frīdai paveras izredzes mūžam palikt jaunavīgai stirniņai, ja šo jēdzienu nesaprot pārāk šauri.

Lielā kara laikā Frīda bija rakstvede Maibergas kazarmā. Viņa neliedzās, ka jūsmoja par formas tērpiem,— jo vairāk sidraboto trešu un bleķa zvaigžņu, jo dedzīgāk.

Uz kara beigām meitene saprata, ka ar sidrabu izgreznotie mundieri nemaz nav mugurā labākajiem puišiem. Tad frontē krita Frīdas tēvs, un viņa nāve padarīja meiteni domīgu. Kad kareivji no kazarmas devās glābt savu apmēros mazu sarāvušos dzimteni, viņa ne-soļoja to rindās, bet ļāva, lai māte, mežstrādniece, paslēpj viņu dumbrājā uz kādas salas.

Pēc Lielā kara Frīda strādāja ciemā pašaizliedzīgi. Sevi netaupīdama, viņa palīdzēja novērst kara postījumus, gādāja par tiem, kas pārnākuši uz dzīvi no citurienes, un zemes sadalīšanas laikā rakstīja protokolus daudzajās sēdēs, kas tolaik bija nepieciešamas. Tā viņa ieauga partijas darbā. Antons Ders rūpējās par viņu tēvišķīgi. Saskarē ar Vācijas drosmīgajiem dēliem Frīda bija pasākusi runāt atbaidošā žargonā. «To mēs būtu nokniebuši!» Antons Ders spieda ausis ciet: «Vai tu esi sieviete vai laupītāju virsnieks?»

Frīda nesaprata, kas vainas, bet solīja laboties. Antons un pārēji-e biedri nolēma viņu sūtīt uz rajona partijas skolu. Mainās cilvēks, mainās arī valoda.

No rajona partijas skolas Frīda atgriezās, nemainījusi savu runas veidu, taču izveidojusies par meistarīgu šablonu un lozungu iekalēju, un varēja jebkurā dienas vai nakts laikā apcerēt visus četrus dialektikas pamatprincipus, kā arī pārējo smagnējo diskusijas materiālu.

Lielajā centībā pamācīt Frīda sagrāba savos nagos Vilmu Holtenu, savas mātes pansionāru. Frīdas vadībā Vilms lasīja gudras politiskas grāmatas, centās un dumjāks jau nu nekļuva, taču, kad Frīda pārbaudīja viņa zināšanas, tad Vilma atbildes vārds vārdā nesaskanēja ar grāmatās rakstīto, jo viņš atstāstīja iemācīto saviem vārdiem.

Frīda viņu pikti pārtrauca:

— Cik tālu tas var aiziet, ja katrs muļķa biedrs klasiķu teikto čammās pa savai vīzei?

Parasti jautrais Vilms ieciitās un nolika mācību grāmatas labi tālā plauktā.

Drīz vien Antona purpināšana ne tuvu netika līdzi Frīdas veikli plūstošajai valodai ar laupītāju virsnieka žargona kaujiniecisko piedevu.

Smalkjūtīgajam Antonam tas bija grūti paciešams. Viņam nepatika dresēti cilvēki. Tie viņam šķita kā skumjš izkropļojums viscildenākajam, kas vien atrodas virs zemes.

— Iznīcinot novecojušu sabiedrisko iekārtu, partija ir vienotu interešu sadarbības veicinātāja.

— Pilnīgi pareizi! — Frīda apstiprināja, bet runāja un izrīkojās tā, it kā partija būtu sadraudzīga lūdzēju un grēku nožēlotāju apvienība.

Frīda kļuva par ciema padomes sekretāri un pamācīja tur arī veco sociāldemokrātu Ādamu Nītnāgelu, ja neviens cits negadījās pie rokas. Kamēr Antons bijā dzīvs, Frīda palika savā darbā un tur lieti noderēja, jo ciema padomē sekretāre ar labu atmiņu ir neatsverama.

Birģermeistars Nītnāgels diktē kādu atskaites ziņojumu. Dzīvie teikumi Frīdas rakstāmmašīnā sasalst birokrātiskos vācu vārdu ledus gabaliņos.

— ... Jaunzemnieks Ole Hanzens, saukts Bišu Ole, nodibināja jauna veida Zemnieku apvienību ...

Frīda pakampj cigareti, divas reizes kāri ievelk dūmu, tad sāk sparīgi klabināt uz rakstāmmašīnas: «Pateicoties jaunzemnieka Oles Hanzena — saukta Bišu Oles — pūlēm, radīti visi priekšnoteikumi savlaicīgas apvienības dibināšanai, kas . ..»

Frīda sastomās:

— Jauna veida Zemnieku apvienība, kas tā tāda?

— Jāredz, kas tur iznāks.

— Vai šāds iestādījums atļauts?

— Aizliegts nav.

Frīdai ir ko brīnīties. Vai tikai Nītnāgels atkal nemēģina vērpt savus sociāldemokrātiskos pavedienus?

— Katrā ziņā esmu tevi, Adam, brīdinājusi! Tavs uzdevums uzraudzīt, bet tu pats lien iekšā bedrē, kas varbūt ir tavs paša kaps. Ka tu vēl, godājamais Ādam, nedabū pa ķobi!

Nītnāgels sen vairs nemēdz uzskatīt Frīdas runas veidu par nepiedienīgu. Frīdai ir savas labās īpašības, kā mašīnrakstītāja viņa ir tiešām ģeniāla. Nītnāgelam vajag tikai izmest dažus nesakarīgus vārdus, kad Frīda tos jau bez jebkādas sociāldemokrātiskas māžošanās formulējusi iestādēm pieņemami un uzsitusi uz mašīnas.

Pēc sarunas ar Nītnāgelu Frīdas mute saraujas šaurā svītriņā. Nav nekādas jēgas spriedelēt ar šo sociāldemokrātisko stulbeni. Antipartejiska, graujoša darbība! Frīdai kaut kas jāuzsāk.

60

Agrais pavasaris izrotājies ar saulainu dienu virteni. Ceļmalu grāvjos plok pēdējais pelēkais sniegs. Lauki dzesējuši slāpes atliku likām.

Tad atbrāžas marta vējš. Koki trauksmaini šalc. Zem to mizas kūsā vasarai krātā dzīvības sula.

Nemiers pārņēmis arī cilvēkus. Tie malstās šurp un turp pa taciņām lauku starpā un pārbauda, vai zeme jau tur arklu. Sākas zemkopja darba cēliens.

Ne Frīdas Simsones draudi, ne Emmas Deras atteikšanās nespēja ietekmēt Bišu Oli. Līdzīgi lieliem izgudrotājiem, viņš iet, iegrimis sevī, paturēdams acīs vienīgi iecerēto mērķi. Izgudrojuma noderība vēl japierada.

Ko lai saka par Emmu? Vakarā viņa atnāk pie Bišu Oles nožēlojamā guļamistabā, izņem no groza vilnas lakatu un no lakata izvīksta kastroli. Kastrolī tvaiko verdoši karsta zupa ...

— Kas vēl nebūs, Emma, man nekā netrūkst!

— Nekā netrūkst kā pelei smēdē — pakavu un dzelzs skaidas rītā, pusdienā un vakarā! — Nē, nekādu atrunu! Vai nu Emma vāra vakarā trijiem vai pieciem cilvēkiem — par to nevienam atskaite nav jādod. Taču Bišu Ole un svētulis Hermanis varētu gan viņu atbrīvot no staigāšanas šurp un papūlēties ik vakaru ierasties Deru būdā. Nekāda glaunā pusdiena nebūs, bet kaut kas silts vēderam tiks. — Nedzesē muti. Uz redzēšanos!

Pa nakti plūškoka pumpuru apvalki pārplīsuši, un pasaulē raugās maigās lapiņas. Pavasaris paspēris vēl vienu soli uz priekšu. Vējš apsējis laukus un pļavas ar marta putekļiem, it kā būtu pa nakti iepazinies ar attiecīgo zemkopja literatūru.

Jaunās sabiedrības zemkopji ievāc dūņas. Nebija sagaidāms, ka Bišu Oles un Bummeļa saimniecības varētu apgādāt ar mēsliem tādu muižai līdzīgu īpašumu kā Jaunā zemnieku apvienība. Satrunējušas ūdens aļģes un ezera izskalotās sanesas ir varens mēslojums. Bišu Ole to labi zina. Tas viņam jāzina.

Tiklab viņš, kā arī Sofija Bummele un Vilms Holtens pārvērtušies par purva velniem. Viņi krauj kaudzē ezera malā glumās dūņas un nenosliec sev ne brīdi atelpas.

Francis Bummelis un Hermanis Veihelts sacenšas braukšanā. Tiklīdz Francim izdodas ar nasko ķēvīti apdzīt Hermani ar tā zirgu, Francis parāda dieva kalpam garu degunu. Bez jokiem un smiekliem Bummelim vienmuļais darbs nebūtu paciešams.

Vecsaimnieki un tie, kas sevi par tādiem dēvē, smaida un zobojas: Bišu Ole pārveido pasauli pašos pamatos. Vispirms nost ar dūņām! Antona Dera novēlējums.

Pašā darba karstumā atskrien Antons Otrais — traktors esot klāt, sākšot art.

Bišu Ole pamet ezeru un dūņas, jož uz ciemu un runājas ar traktoristu:

— Lūdzu mazu pārkārtojumu, mīļais kolēģi! — Lai traktorists vispirms izvedot dūņas uz lauka. Neviena vaga nevarot palikt bez mēslojuma!

— Dūņas vest? — Traktorists ir sūtīts art, art vidējā dziļumā un pildīt normu. Basta!

Bišu Ole diplomātiski un pieglaimīgi:

— Apvienības biedri tevi lūdz, kolēģi.

— Apvienība? Kas tā tāda?

Bišu Ole aizsūta Antonu Otro pēc alus. Saskandinot pudeles šķind.

— Uz veselību! — Traktorists kļūst pieļāvīgāks.

Bišu Ole brauc kopā ar traktoristu uz ezeru. Tur tikmēr izcēlies ķīviņš. Strīdas Francis Bummelis ar zvejnieku, Angretas brāli.

— Kur tas pasaulē redzēts, ka bez atļaujas kaut ko

piesavinās?

— Dubļi nevienam nepieder, — skaidro Bummelis.

Zvejnieks metas Bummelim virsū:

— Es esmu noteicējs par dūņām!

— Tad tik nosaki vien! — kliedz Bummelis, un lāpsta ezera dūņu trāpa zvejniekam pa vēderu. Bet otrs dūņu kampiens ielido zvejniekam sejā.

Ole iespraucas vidū. Zvejnieks spļaudās un ladas. Tā tikai vēl trūka! Viņš neļaušot izniekot zivju mazuļus. Viņš sūdzēšoties.

Zvejnieks atved sev par aizstāvi tautas policistu Martenu. Martens Zālamana lomā nejūtas labi. Viņš lūdz partijas biedru Bišu Oli pārtraukt dūņu vešanu. Zvejniekam jānododot valstij sava zivju norma, ari viņš nesot atbildību. Viss jānoskaidrojot oficiāli. Martens vēl kādu brīdi uzmana ezermalu, lai neizceltos jauns dūņu karš.

Iestāžu lēmums liek uz sevi gaidīt. Vai tad savā laikā jau Tomass Mincers nesprediķoja, ka tīrumiem, mežiem un ūdeņiem jābūt zemnieku rokās? Kāda daļa iestādēm gar šo veco vervelētāju Tomasu Minceru? Te ir runa par tautai piederošo zivju audzēšanu.

Laiks iet, tīrums jāapstrādā. Mēslošanas problēma aug augumā. Bišu Ole izmēģina laimi rajona pārvaldē. Viņam nepieciešami mākslīgie mēsli vismaz kopienas zemei, ko viņš un viņam uzticīgie biedri pārņēmuši savā ziņā.

Cik gan Bišu Ole ir naivs! Pulksten četros viņš ierodas ar sarežģītu prasību rajona pārvaldē, bet piecos visur darbu beidz un iestādes slēdz durvis. Labi vēl, ka viņu ielaida, lai gan nemaz nav pieņemšanas diena.

Jā, bet Bišu Ole taču ir rajona padomes deputāts.

Rajona padome pieņem lēmumus, turpretī rajona pārvalde rada sarežģījumus.

Neviens pret Bišu Oli neizturas nelaipni, to nevarētu teikt, taču grūti atrast tik neparastai prasībai kādu atbilstošu atrisinājumu. Vai tad Bišu Ole nevarēja jau rudenī apgādāties ar mākslīgajiem mēsliem pietiekamā daudzumā?

Bet zemes gabals, par kuru ir runa, tika piešķirts

Jaunajai zemnieku apvienībai tikai nupat pēdējās nedēļās. Tiek pārlapoti likumu krājumi. Nekur nav nekas minēts par Jauno zemnieku apvienību, nekādi rīkojumi, ne realizēšanas lēmumi. Ja kaut kas nav ievests likumu krājumos, tad tā vispār nav. To nu Bišu Olem kā rajona padomes loceklim patiesi vajadzēja zināt. Vai viņš to nezina?

Bišu Ole zaudē savaldību. Viņu sūta pie nākamās amatpersonas.

Bišu Ole atkal izklāsta savu vajadzību. Viņu sūta pie aiznākamās amatpersonas.

Beidzot Ole to vairs nespēj paciest. Vai viņam ceļos būs jāmetas un jālūdz mākslīgie mēsli? Viņš taču neprasa tos par velti.

— Es gaidu izsmeļošu atbildi!

Piecas minūtes pirms pieciem Ole saņem izsmeļošo atbildi: tā kā runa ir par Blumenavas ciemam piederošo zemi, zemes fondu, tad katram saprotams — lai birģermeistars Nītnāgels gaida, kamēr viņam, kā jau katru gadu, piešķirs mākslīgos mēslus. Kas tad šogad par steigu?

Bišu Ole grasās nākt klajā ar jauniem paskaidrojumiem, bet pulkstenis nu ir pieci. Referentam jādodas kaut kur uz steidzīgu apspriedi. Pašreiz viņam nav iespējams neko uzklausīt. Nekādā gadījumā!

Bišu Ole klauvē pie priekšsēdētāja durvīm. Tās ir aizslēgtas. Pulkstenis jau pusseši. Sargs lejā žvadzina atslēgas. Bišu Ole varētu aiz niknuma vai kaukt, varētu sist un kauties, bet te nav darīšana ar kokzāģētavas īpašnieku, te vispār nav darīšana ne ar reakciju, ne ienaidnieku.

61

Maiberga, rajona centrs, ir zemnieku pilsēta. Tā sveic ceļotāju ar trim torņiem. Divi baznīcas torņi sūta debesu sveicienu — evaņģēlisku un katolisku. Smagnējais noliktavas tornis pie dzelzceļa sūta zemes sveicienu. Tā tuvumā smaržo pēc maizes labības. Visapkārt tirgus laukumam paceļas nami. Tie izskatās kā vecas pilsoņu sievas, kas ar aubītem galva apstājušas pulciņa un tērgā.

Tirgus laukumu pašā vidū rotā kāds piemineklis, kapa piemineklis vecajai Prūsijas karalienei. Karaliene esot bijusi skaista, kā jau viss plašajā pasaulē, kas apveltīts ar jaunības valdzinājumu. Viņa mirusi svešuma, taču līķi atveda uz dzimteni. Sēru procesijas zirgi, gausi likdami soli pie soļa, veda karalieni uz Berlīni. Naktīs atpūsties palika parasti uz vietas, tā arī Mai-bergas pilsētiņā. Te, klusajā tirgus laukumā, mirusī karaliene un svīta pavadīja vienu zvaigžņotu nakti. Vecajiem Maibergas iedzīvotājiem tā bija neaizmirstama nakts. Par to liecina uzraksts uz kapa pieminekļa: «Šai vietā te, ak, mūsu asaras plūda... Ai, skaudrās bēdas, nav viņas vairs... Deviņpadsmitajā jūlija naktī te atradās viņas mirstīgās atliekas ...»

Pilsētas iedzīvotāju asaras iekaltas akmenī. Pieskarties tām nevar; smagas čuguna važas aizsargā tās un arī sarkofagu. Ēnaino kastaņu aizsegā slēpjas kada pilsoniska ēka, celta lauku savrupmāju stilā, tur atrodas partijas rajona sekretariāts.

Patlaban uz turieni pārvietojas jaunais rajona sekretārs. Iepriekšējais, Karls Krīgers, nejutās vairs tik vesels, kā vajadzētu būt. Viņa enerģija bija apsīkusi, groži, kā mēdz teikt, pamazām izslīdēja no rokām, un runas veids liecināja, ka partijas skolā viņš nav diezin cik daudz apguvis.

Neskaitāmie jaunievedumi lauksaimniecības nozarē bija viņu samulsinājuši un apziņā samezglojušies. Viņš ļāva zemniekiem pārāk lielu rīcības brīvību un tomēr atradās savas agrākās lauksaimniecības prakses žņaugos. Krīgeram trūka elastības, dzīves apstākļi prasīja, lai rajona sekretariātā parādītos cita seja, svaigi spēki, cilvēks, kurš visu jaunievedumu teoriju pārvaldītu patstāvīgi. Krīgeram bija nepieciešams garāks atvaļinājums veselības uzlabošanai.

Jaunais rajona sekretārs Vunšgetreijs patlaban vēl pāri galvai iestrēdzis pārvākšanās darbos. Viņa nav vairs tur, no kurienes viņš nāk, un nav vēl te, uz kurieni pārnācis.

Šai jezgā viņam uzkuļas uz kakla Frīda Simsone. Viņa vēlas sekretāru iepazīstināt ar sevi un jau pašā sākumā nodemonstrēt savu modrību un piesardzību. Smaga sūdzība: partijas grupā Blumenavā valda nekārtības, iespējams — pat kaitniecība un tamlīdzīgas nebūšanas!

Vunšgetreijam nav laika iedziļināties savas nelūgtās apmeklētājas rūpēs.

— Ko par to saka partijas pirmorganizācija?

— Pirmorganizācija? Iepriekšējais sekretārs miris un jauns vēl nav manīts.

— Te jau tas sēž! — Vunšgetreijs joko.

Frīdas ausīs ieskanas partijas slavas zvani. Viņa nodur acis, cik nu vien pazemīgi iespējams.

— Piedod, biedri, esmu tikai skrūvīte!

Vunšgetreijs norāda, ka saruna beigusies.

— Lai sanāk partijas grupa, ieņem nostāju. Ziņot man! Ieturēt taisnu līniju! Nenovirzīties!

Frīdai vēl neapjaustas izredzes. Vakarā viņa apkraujas ar mācību grāmatām. Nākamajam partijas organizācijas sekretāram jābūt sajēdzīgam.

Frīda Simsone čaukstinās pa grāmatām kā pele siena kaudzē. Vilms Holtens grebj silīti Oles gaidāmajai sivēnu saimei. Simsones māmiņa, nogurusi smagajā mežu darbā, jau likusies gultā.

— Kas tev nekait, — Frīda nopūšas. — Darbu beidzis, knibinies savā vaļā. Tādiem kā man jāurbjas grāmatās un jākvalefecējas.

— Kas tev liedz knibināties?

— Tāds kā dulns, tā būtu partijas darba sabotāža! — Frīdai joks tikpat kā izdodas. Viņa šodien jūtas pacilāta. Paveras tik patīkamas izredzes. Frīdai rodas vēlēšanās būt pārgalvīgai un darīt blēņas.

— Tagad tu par sodu aizdedzināsi man cigareti!

— Kāpēc ne? — Vilms aizdedzina cigareti.

— Iebāz man cigareti mutē!

— Kāpēc ne? — Vilms izpilda arī šo prasību.

— Nu tu esi tikpat kā mani noskūpstījis!

— Kāpēc ne?

Frīdas atraisītās jūtas vairs nav valdāmas: viņa metas Vilmām virsū. īsta košanās! Vilms kož pretī, jo neļaus jau sevi apsmieklam. Kā mežā sauc, tā atskan! Pēkšņi Vilms jūtas tāpat kā reiz bērnībā, kad iereibusi lauku meiča izmaksāja nabaga bārenim un pusē mīļi, pusē žēlīgi pacēla viņu gada tirgus karuselī...

Zeme ceļo pasaules izplatījumā. Pēc ceturtdaļstundas Frīda saka:

— Tagad tu esi man tikpat kā godu nolaupījis. Ieņem paškritisku nostāju!

62

Beidzot partijas grupa sapulcējas. Atklājas viena no Frīdas Simsones pozitīvajām rakstura īpašībām —1 viņa prot uzkurināt tvaiku.

Kurš lai būtu jaunais sekretārs? Liela svārstīšanās. Trīs priekšlikumi: Jans Bullerts, Ole Hanzens vai Frīda Simsone. Frīda neskopojas ar mājieniem un norādījumiem, ka rajona vadība ar jauno sekretāru Vunšge-treiju priekšgalā, tā sakot, izraudzījusies viņu, Frīdu, par ciema partijas organizācijas sekretāri.

— Nē! — Ole ir pret. Iespējams, ka Frīda esot uzcītīga un vēloties vislabāko, taču esot svarīgi, kādā veidā pēc tā labākā tiecoties. Frīda runājot par labo un par patiesību tā, ka ļaudis no šīs patiesības atbaidot. Tādas esot bijušas arī Antona domas.

Frīda, gluži dzeltena sejā, ledussalti noskalda:

— Par Antonu te nav ko debatēt!

Mūrnieks Ķelle, vīrs divu metru garumā:

— Tad jau laikam arī par Ļeņinu nedrīkst debatēt, jo viņš ir miris?

Frīda izaicinoši:

— Salīdzinājums neizdevies un nevietā!

Emma Dera sašutusi:

— Nu jūs redzat! — Frīda, kas neprot cienīt mirušos biedrus, lai būtu partijas pirmorganizācijas sekretāre? Nemūžam!

Nākamo apspriež Oles Hanzena kandidatūru. Frīda nebūtu Frīda, ja tagad savkārt viņai nerastos iebildumi pret Bišu Oli.

— Jāņem vēlā, ka biedrs Hanzens partijai aiz muguras perina neatļautas institūcijas! — Ja ievēlēšot

Bišu Oli — ar Frīdu lai nerēķinoties. Viņa neiešot lēkt uz ecēšām.

Beidzot ievēl Janu Bullertu, līdzšinējo vietējās pirmorganizācijas sekretāra vietas izpildītāju.

Ir jau vēls, stipri vēls. Lai arī cik vēls, Frīda pieprasa apspriest Bišu Oles partijai kaitniecisko darbošanos. Nolasāms ziņojums. Frīda esot atbildīga rajona vadībai.

Emma Dera pielec kājās.

— Nē, arī to trīskārt ne! Atbildīgs tagad un kopš šī brīža ir sekretārs Jans Bullerts.

Janam Bullertam ir pašam savs priekšstats par partijas ciema sekretāra darbu; nav teikts, ka tas būtu pareizs — Bišu Olem uzbrukušas salmu atraitnības likstas, nepelnīta sasirgšana, viegls trakuma neprāts, no kura jālīdz cilvēkam atbrīvoties.

Bullerts uzaicina Bišu Oli uz ģimenes svinībām. Viņa dēls Klauss sasniedzis pilngadību, kļūst astoņpadsmit gadus vecs. Bišu Ole ir Klausam tikpat kā krusttēvs. Savā laikā viņš puišelim izgrieza no plūškoka pirmo stabulīti. Reiz uzrāpās ar mazo baskājīti baznīcas tornī, parādīja zvanus un kādā rāmā trešdienas pievakarē ņēmās skandināt kāzu zvanus. Kad ļaudis bija sanākuši durvju priekšā, abi kārtības traucētāji jau paguva paslēpties salmu stirpā.

No visiem kaktiem skan mūzika — vai tad nu svētkos pie Bullertiem varētu arī būt citādi? Oli saņem ar tušu. Piedāvā apsēsties uz dīvāna, lai jūtoties ērti un omulīgi. Uz dīvāna sēž Rozekatrīna Zenta, šķirta skaistule no Oberdorfas. Spīguļi un karekļi no vienas vietas. Izpušķojusies kā Berlīnes alusbrūža zirgs. Rozekatrīna aicinoši paplāj ar plaukstu pa dīvānu.

— Nāc tuvāk, Bišu Ole, ciešanu biedriem jāturas kopā!

Ja gadu divdesmit man vēlreiz būtu ... —

spēlē mājas kapella. Trīspadsmit gadus vecā Herta un piecpadsmit gadus vecā Tilda dzied šlāgeri ar lielu izjūtu, tā, it kā viņām būtu turpat piecdesmit gadu.

Rozekatrīna iebilst:

— Man šī tautas dziesma neiet pie sirds! — Viņa iekniebj domīgajam Olem ceļgalā.

— Vai tad mums nemaz vairs nav pulvera iekšā?

Klausa saksafons smejas, un kādā kristāla vāzē trīc

mākslīgas puķes. Klauss uz savām svinībām licis sev jaunmodīgi apgriezt matus. Ne jau pārspīlēti švaukstīgi. Georgam Saberam, ciema frizierim, vēl nav pienācīgā darba rīka — asmenīšu sukas. Viņš izcirpa Klausam matus ar bārdas skujamo nazi — kā ar izkapti izpļāva. Kaut arī gausi nākdams, bet gan jau progress svinēs savu uzvaras gājienu arī Blumenavā!

Ģimenes svinības rit tālāk — jēra cepetis ar griķu biezputru. Cūkas galva ar skābiem kāpostiem. Torte, uz kuras ar sviesta krēmu uzvilkts cipars astoņpadsmit, un stipra kafija. Zemeņu vīns, šņabis un pudeļu alus. Jana Bullerta apsūnojušās kuplejas: «Tu brīnums,

smalka veste tev, kur citkārt kautrīgs esi...» Jana Bullerta kuplejas Ole zina jau kopš pusaudža gadiem, neparastāki ir jēra cepetis, torte un skābie kāposti.

Rozekatrīna gādā, lai galda kaimiņam tiktu no visa. Viņam jānogaršojot cūkas šņukurs.

— Ja man atkal gadītos vīrs un tas būtu tikpat izdēdējis kā tu, vai tu domā, ka es tevi mīlētu!

Ko lai te Ole atbild.

— Prozīt! — Viņš dzer ceturto glāzīti zemeņu vīna. Rozekatrīna pamāj un pavirzās tuvāk.

— Žēl, ka mēs jau esam uz «tu»! Cik glauni tagad būtu sabučoties un sadzert «tubrālības». Esmu ļoti atsaucīga uz tā kaut ko.

Olem metas karsts. Viņš novelk svārkus. Krekla piedurknēm trūkst pogu. Ole uzrota piedurknes, Rozekatrīna, acis nenovērsdama, raugās uz vīrieša spalvainajām rokām.

— Ja es izdzeršu arī šo glāzi, tad var gadīties, un tā ir bijis, ka tūlīt pat iekožu vīrišķim rokā.

Ole, drošs kas drošs, apsēžas pie Jana un viņa svaiņa Tutena-Šulces. Abi strīdas par kartupeļu stādīšanu. Tu-tena-Šulces mēle jau dzeļ:

— Kvadrātligzdas? Krievu mode! Viņi tur ir pret inviduālismu. Neatzīst neko pa vienam. Arī kartupeļiem jāguļot savā bedrītē trijatā! Tad nu gan neaprēķināms radīšanas gars!

Jans Bullerts dod Rozekatrīnai Zenfai mājienu:

— Vai tu esi aicināta dīvānu sildīt?

Svētku noskaņa manāmi ceļas. Rotaļas ar ķīlām. Ro-zekatrīna ieķīlā savas dārglietas: gredzeni, važiņas, rokassprādzes un karuļi jau atrodas rotaļu vadītāja Klausa rokās.

— Nu jau man laikam atliek tikai novilkt blūzīti, — labā omā vidžina Zenfa kundze.

— Blūzi? Nē! — Tik lielu atbildību Bullerta sieva negrib uzņemties. Ej nu sazini tos vīriešus! Kristiānā mudīgi klāj galdu nakts maltītei: ceptas desiņas ar kartupeļu salātiem — taustāmu pretsvaru skurbuļa radītam blēņošanās garam!

Ceptajām desiņām seko ķiršu saldēdiens. Ķīlas tiek izpirktas ar sulīgiem skūpstiem. Kam to var liegt, ja godīgu skūpstu grib sniegt! Arī Bišu Ole ņem pretī to, no kā nevar izvairīties, līdz Rozekatrīna atkal stāv apkārusies ar saviem aizjūga spīguļiem.

Un tad atkal dejo un dzer. Savu tiesu jautrības ienes arī draugi no «Brīvās jaunības». Viņi atnākuši tieši no sapulces, lai apsveiktu.

— Mēs vēlam, kaut piepildītos tavas vēlēšanās.

Dejas kļūst arvien laikmetīgākas. Valsis un polka ir

vecmāmiņu dejas. «Čiko, čiko, Čarlij» un «Teodors, tas Teodors...».

Jans Bullerts saka runu, grīļīgu runu, Kristiānā pietur viņu aiz svārku stērbeles.

— Lai slavētas sievietes! Godājiet sievietes, tās lāpa un līmē... īstās zilās rudzpuķītes zeltītajā vīriešu druvā! Vīrieši, kuru vārdus te neminēsim, aizies bez sieviešiem postā! Drūmi, drūmi, manta izkūpēs kā dūmi. Lai dzīvo sievietes, kas visu satur vienkop!

— Patiesi vārdi! — Rozekatrīnu Zentu runa papilnām apmierina.

Bišu Ole pēc devītās zemeņu vīna glāzes jūtas tik aizkustināts, ka ļauj Rozekatrīnai izvadīt sevi laukā. Kā zirgu tirgotājs gada tirgū Jans Bullerts aizmugurē pamet ar acīm.

Ole un Rozekatrīna sēž lapenē pie Bišu Oles mājas. Dzedrais pavasara gaiss atvēsina prātu.

— Nedomā, ka Angreta manī zudusi. Tas bija kaut kas traks. Likās, mīlestības pietiks visam mūžam. Atveru durvis. Divi šaujas katrs uz savu pusi. Un sirdi jūtu kaut ko nošķindam. Dzīvē iezogas krēsla. Viens no tās gaismas avotiem nodzisis!

Maz uzmundrinoša šajos vārdos dzīvespriecīgajai Rozekatrīnai. Piesardzīgi un mierinoši viņa atbalsta galvu pret Oles plecu. Pamēģina, vai nelīdzēs nopūta.

— Tāpat jau katram savs krusts bijis nesams un, jāsaka, nekāds vieglais.

Bet arī grūtsirdīgā nopūta aizslīd gar Oles ausīm nedzirdēta.

63

Pievakarē Ole apstaigā Jaunās zemnieku apvienības laukus. Nu jau viņš ir tikpat kā vesels. Vieglās galvassāpes, kas reizēm liek sevi manīt pēc sitiena ar pātagu, ir paciešamas.

Debesīs iznirst mēness. Zeme smaržo. Tīrumu spēcīgā elpa liekas maldinoša. Un tad Olem iešaujas prātā kāda doma — glābiņš grūtajā mēslojuma problēmā.

Bišu Ole apsēžas uz laukakmens un, tā sakot, no visām pusēm aplūko savu ideju.

Nākamajā rītā jaunais mēslojuma iegūšanas avots jau strauji burbuļo: Jaunās zemnieku apvienības biedri ved uz bijušo ciema atmatas zemi satrūdējušu vārpatu un nezāļu kaudzes, silā ja velēnu kamolus un saslaukas.

Vistreknāko mēslojumu atrod Hermanis. Dievs, visa laba radītājs, arī mēslus radījis cilvēku vajadzībām. Hermanis vaiga sviedros krauj vezumā draņķi, kad izdzird pazīstamo svilpienu. Pāri laukam šurp smagi slāj resnais Serno.

— Tad nu gan tu tālu esi ticis, brāli iekš Kristus. Zaglis, vairāk nekas!

— Vecie trūdi izķēmo tikai mežmali un dieva cildeno dabu.

— Lai nu daba kur daba, dievs kur dievs — kaudze pieder baznīcas padomes priekšsēdētājam. Zagts paliek zagts.

Hermanis aiz kauna gatavs vai zemē ielīst. Viņš grasās vezumu atkal kraut laukā, bet Serno jau nu tāds nav: lai Hermanis nāk tūlīt līdzi un palīdz saimniecībā, apgriež govīm nagus.

Hermanis brauc ciemā iekšā ar visu mēslaines vezumu un Serno, kas sēž kaudzes galā. Līdz pat pusdienai Hermanis palīdz apgriezt govīm nagus. Pusdienas laikā kārnā Serno kundze pacienā viņu ar maltīti. Pēcpusdienā viņš cienastu atstrādā. Oles taisnīgo biedrības loceklis neies no Serno kaut ko pieņemt par velti. Tikai tad, kad metas jau krēsla, viņš aizved mēslojumu uz apvienības tīrumu. Dārgs mēslojums.

Kauns un mazliet arī protesta gars mudina Hermani apciemot mācītāju. Tā un tā, mācītāja kungs.

Mācītājs ilgi domā. Bez diplomātijas un politikas nav nekāda dvēseļu aprūpēšana! Un secinājums:

— Tas nav nekāds grēks, mans dels, neizmantotus atkritumus pārvērst auglīgā augsnē!

Hermanim pat atļauts iztukšot pagalmā svēto atejas bedri un arī šo devumu pārvērst auglībā.

Katru mīļu brīdi nākotnes arājam BišuOlem tagad iznāk sadurties ar Rozekatrīnu Zentu. Viņa neskopojas ar svilīgiem skatieniem un laipnībām.

— Es nāku no Bullertiem, un, kad redzu tevi tik vientuļu un sērīgu apkārt klīstam, tad var gadīties, ka man uznāk vēlēšanās izmazgāt tev veļu.

Bišu Oles skatiens ir tāls un nesasniedzams:

— Manis dēļ neraizējies!

Taču Rozekatrīna atrod arī citas iespējas. Viņa ir ceļā uz pilsētu. Blumenavā viņai no divriteņa šņākuļodams izplūst gaiss. Vai Ole nevarot būt tik mīļš un galants un paraudzīties, kas ritenim vainas?

Ole paraugās. Riepai trūkst ventiļa, jo Rozekatrīna noglabājusi to kabatā.

— Kā tu varēji pazaudēt ventili?

To nu Rozekatrīna nezina. Viņa ir tik izklaidīga, tur vainīgs pavasaris. Varētu gadīties, ka viņa pazaudē pati sevi, ja būtu droša, ka trāpīsies kāds tik tuvs kā Ole, kas atrod.

Bišu Ole ar savu nez kur klīstošo izgudrotāja skatienu:

— Vai jums tur Oberdorfā kādreiz negadās nevienam nepiederošas mēslu kaudzes? — Tad nu gan jauka mīlētāju saruna! Un baumas, ka Bišu Olem pēc slimības nav visi mājā, pastiprinās.

Savu tiesu šai ziņā veic arī Angreta. Šur tur viņa palaiž pa vējam sīkus melus, lielāko tiesu tenkotāju vidū uz ciema ielas: kas tie par niekiem, ka vainīga pātaga! Bišu Oles galvā jau sen perinājies tārps, bacilis, vēl iekams Juliāns Ramšs aiz greizsirdības viņam ieslājis pa galvu ar viciņu. Kura sieva ar to samierinātos, ja vīrs lien gultā ar cirvi rokā? Kur tas redzēts, ka mīlestībai vajadzīgs cirvis!

— Dievs, stāvi man klāt! Vai tu viņu pieņēmi ar cirvi?

Nemūžam! Angreta aizstāvējās, izmeta Oli pa durvīm, un tad viņš ziemas laikā vienā kreklā jozis cauri ciemam. To zina katrs, un, ja vēl kāds šaubās, lai paklausās, kā Bišu Ole tagad diedelē no ļaudīm atkritumus un, tā sakot, priecājas par katru mēslu piku.

Angretai tīri vai jāapbrīno pašai sava pārspīlētā runa. Tā tik viegli pasprūk no mēles, un jābrīnās par savām asarām.

Vakaros viņa kā zagle ložņā ap kokzāģētavu. Kaut arī sirds ilgās sūrst, pieklauvēt pie loga neuzdrīkstas. Juliāns apspriežas ar Serno un citiem vīriem. Veikala darīšanas.

Angreta nekaunas un sameklē Mampi-Sīvumu viņa pagalam nolaistajā atraitņa istabā.

— Lūdzu, te būs Juliānam Ramšam karsta pupiņu kafija. Mazs atspirdzinājums pēc dienas grūtībām. Pudelīte degvīna nesējam.

Termosa pudeles vāciņā zīmīte. Kafijā — pulverītis.

64

Mežziņa Štama zēniskajās acīs iegūlušas rūpes. Vai viņa meža iecirknī nav kaut kas kārtībā? Nē, viss labākā kārtībā: mežstrādniekiem viņš patīk, jo reizēm, nebēdādams par citu domām, novelk savus dienesta svārkus un kopā ar viņiem stiepj no biezokņa laukā bluķus.

Mežā nodarbinātās sievietes iemīļojušas gados jauno mežzini, runā ar cienību par šo lielo zēnu Horstu. Mežzinis Horsts nav piekukuļojams, ir laipns un izpalīdzīgs.

— Jūsu velēnu kaplim, Simsona kundze, nav parocīgs kāts.

— Tiesa gan. Vecais vakardien salūza. Vilms Holtens man uztaisīs labāku!

— Vai jūsmājās drīz nesvinēs saderināšanos, vai nevar apsveikt, Frīdas māt?

Nē, ja ir tāds raksturs kā viņas meitai, tad, lūdzu, labāk vis neapsveikt, iekams nav piedzimis pirmais bērns. Traks skuķis tā Frīda! Cerams, ka šoreiz ar Vilmu Holtenu kaut kas sanāks. — Jauks puisis, pakalpīgs un saticīgs.

Jā, bet kāpēc tad īsti jaunajam mežzinim norūpējies skatiens? Viņš raizējas par savu sievu. Viņa pēdējā laikā tāda kā sasirgusi, jau no rīta pamostas ar nelabu dūšu, ka tūlīt jāskrien laukā. Mežzinis, izdzirdis sievu pagalmā vaidam, ātri uzrauj kājās tupeles un metas pie tās.

— Atkal jā vemj?

— Nē, jā, pārgāja.

Kopš kāda laika mežziņa sieva nevar paciest tikko slaukta piena smaržu. Mežzinim Štamam neatliek nekas cits kā pašam slaukt govi. Pusdienas laikā viņš pienu atdod meža strādnieču brigādei.

Vai nelabums vēl būtu sekas no tās reizes, kad sievai iespēra kaza? Štams raizējas, grasās sievu vest pie ārsta, bet viņa vairās:

— Never mind!

— Ko tu teici?

— Nieki vien. — Divpadsmit gadu vecumā mežziņa sievai bijis kaut kas līdzīgs. Toreiz viņa nevarējusi ēst vairs siļķi. Kas tas bija? Viņas jaunavīgajā miesā bija ieperinājušies tārpi, parazīti.

Mežziņa Štama rūpes tādēļ nekļūst mazākas. Tam jābūt milzīgam tārpam, gandrīz vai lentenim, kas tā paņēmis savā varā viņa sievu

Gādīgais mežzinis atnes no aptiekas tārpu zāles. Sieva pasūkā tās un pēcpusdienā jūtas nedaudz labāk.

Jaunais mežzinis mēģina sievu izklaidēt un aicina līdzi uz mežu. Viņš rāda savai Kordēlijai gārņu koloniju, rāda zivju ērgļa ligzdu. Tā jau nu ir, nekādas vainas tādiem spārnotiem dzīvniekiem, bet mežziņa sievai prāts vairāk nesas uz kokiem un malku.

— Tas ir bērzs, es redzu, bet — kas tas tur?

— Tā ir lapegle. — Mežzinis priecīgs, ka var izlīdzēt sievai ar savām zināšanām botānikā un pamācīt.

Nākamajā pastaigā pa mežu melnīgsnējā mežziņa sieva izrāda interesi par grēdās sakrauto meža materiālu.

— Tā ir balstu malka, es redzu, bet — kas tas?

— Tie ir baļķēni kokmateriālam.

— Un kādam materiālam tie tiks?

— Kā, lūdzu?

— Kas dabūs šo baļķu materiālus?

— Baļķēnus aiztransportēs uz kokzāģētavām.

Mežzinis priecājas, ka var sniegt sievai izsmeļošas

atbildes arī mežrūpniecības jautājumos.

Mežziņa sieva ir tik jauki piemīlīga kā senās dienās, norauj akācijas lapiņu un zīlē: mīl, nemīl, mīl...

Bet tad viņa grib zināt, kurā kokzāģētavā nonāks baļķēnu grēda, pie kuras viņi patlaban stāv.

— Maibergā, kaķīt!

— Visi šie baļķu materiāli uz Maibergu? — jaunā sieviete prot tik jauki brīnīties. — Vai Ramša kungam arī tiks materiāls viņa zāģētavai?

Tagad nu ir reize mežzinim brīnīties. Viņa mīlas pārpilnās acis maina nokrāsu. Viņš ir mežā un nevis mājās, iesārtenā lampas abažūra aizsegā. Štama kundze izbīstas. Beidzas jaukā čivināšana par kokiem un baļķiem! Mežzinis dodas mājup.

Štama kundzei jānopūlas, lai tiktu līdzi mežziņa garajam solim. Viņa mēģina aizkustināt vīra labo sirdi, paliek stāvot, noauj kurpi, paberž kāju un kunkst. Nekā. Mežziņa sirds šobrīd ir no cietkoka. Akmens ozols.

Mežzinis izdzen no staļļa laukā govi un ved uz ciemu. Viņš piesien rāmo velna goteli pie Ramša darbistabas loga aizvirtņa.

— Jā, un tad nu te, starp citu, būs tā govs!

Ramšs jūtas ārkārtīgi pārsteigts.

— Vai tā nedod pienu, niķojas?

— Tā ir bīstama. — Vairāk Štams par to nevēlas runāt. Viņam nu ir gana no tirgošanās ar govslopiem.

Bet tās piecas kazas ir nokautas. — What a pity![32]

— Vai nu piti, vai nepiti — govs stāv tur!

Ramšs saprot un rēķina: piecas kazas par septiņdesmit markām gabalā kopā ir trīssimt piecdesmit. Tad sniedz mežzinim naudu. Tas vilcinās ņemt pretī. Tik traki jau nu viņa dzīves ceļš ar nav rozēm kaisīts, ka varētu simt mārku naudas zīmi piesiet govij pie astes, bet naudu viņš nosūtījis Ramšam ar govs atvedēju.

Ramšs simt mārku nav saņēmis. Diemžēl. — Tik sorry'[33]! — bet, ja to saka goda vīrs, tad tā tas arī būs, vainīga, jādomā, vienīgi Mampes-Sīvuma aizmāršība.

— Lūdzu, simt markas! Vienmēr laipni — līdz kapa malai.

Mežzinis iebāž naudu kabatā un, ardievas neteicis, aiziet.

65

Ja Mampem-Sīvumam turas nauda, viņš dzer bez pārtraukuma dienas četras un ar ūdensskaidru degvīnu notriepj visu savu pasauli koši sārtenā krāsā. Taču piektajā dienā, kad galva liekas piebāzta pilna ar stikla šķembām un sāp mati, viņš sakampj sevi aiz krekla uz krūtīm, purina un tiesā:

— Šlivin, Šlivin, kāds gals tam gaidāms?

Ciema jaunākie ļaudis nemaz lāgā negrib ticēt, ka Mampe-Sīvums senāk saucies par Šlivinu un bijis prasmīgs drēbnieks. Taču vecā paaudze vēl, šermuļiem pār muguru skrienot, atceras, kā muižas pārvaldnieks pavedinājis drēbnieka jauno sievu un iedzinis to nāvē. Šlivins, kurš tolaik gaidīja no šīs sievietes pirmo bērnu, pēc viņas nāves izgāza savu žulti nevis uz tiem, kas bija to pelnījuši, bet uz visu pasauli. Viņš nezināja neko citu kā vien izklaidēt savas drūmās domas. Vēlāk sāpes kļuva ciešamākas, skatiens brīvāks, taču reiz apgūtie paradumi Šlivinam palika pielipuši kā dadži pie ubaga skrandām. Šlivins nodzēra savu drēbnieka darbnīcu un palika par gadījuma darbu strādnieku, uz kuru nevar paļauties. Ciema ļaudis, kuriem Mampes bēdas aizmirsās ātrāk, ķircinādamies apveltīja viņu ar iesauku.

Izņēmums bija kokzāģētavas vecais īpašnieks Ramšs. Šlivins drīkstēja pie viņa nākt un izsūdzēt savas bēdas. Saimnieks uzklausīja viņu ar vienas savas lielās auss pusi. Tas nebija bez pamata: pat tik sīkstam veikalniekam kā vecais Ramšs, kura sirds apaugusi ar cietu rag-ādu, šad tad bija nepieciešams cilvēks, kam izkratīt sirdi.

Vispirms gan kokzāģētavas īpašnieks noklausījās Mampes-Sīvuma gaušanos un noturēja viņam krietnu sprediķi. Reizēm, to darot, viņš pat neatcēla no auss tālruņa klausuli. Pasta nodaļas jaunkundze varēja pēc saviem ieskatiem pārņemt no sprediķa to, kas viņai liktos noderīgs.

— Ko tu saki? Tev pienākušas beigas? Nevienam cilvēkam nepienāk beigas, iekams dievs viņu netiesā. Ak tu nožēlojamais šņabdeguni, dzērāja dvēsele, alus tempējs, sušķu bārda, šņabja vāts! Tava dvēsele peld šņabī. Un šņabis drīz tecēs tev pa ausīm laukā. Dievs tevi pastarā dienā izlietos par šķiltavām un lāpu. Ko tu te nāc un gaudies? Pazūd 1 virtuvē! Pierij ies un ej tēst kokus!

Vecais kokzāģētavas īpašnieks neko nedarīja pat velti. Pat nelamāja par velti. Katrs viņa lamu vārds bija vismaz vienu feniņu vērts. Jo garāks sprediķis, jo mazāks atalgojums, ko Mampe-Sīvumam izmaksāja Ramšs. Taču Mampe-Sīvums jutās pievākts, bija pateicīgs par ēdienu, ko īgnā virtuvene nolika viņam uz mūrīša, nožēloja grēkus un nākamajā vakarā uzklausīja vecā Ramša žēlabas.

Vecajā kokzāģētavas īpašniekā bija ieēdusies kāda nedziedināma kaite. Viņš bija to saķēris izpriecas braucienā uz Berlīni. Lai dievs pasarg, nevienam pašam tas nebija jāzina, it īpaši Ramša kundzei, kas dzīvoja ar viņu zem viena jumta, nedrīkstēja par to būt ne mazākās nojausmas. Jā, veco Ramšu smagi nomocīja augoņi, kas uzradās gan te, gan tur.

— Jums vajadzētu pamēģināt tos ieziest ar izkausētiem egļu sveķiem, — deva padomu Mampe.

Nē, Ramšs jau zieda ar miioņpiķi, ko dabūja no vecās Sebulienes. Tagad viņš grasoties dakterēt ar velna mēļiem. Mampem, lai novērstu jebkādas aizdomas, jāatnesot velna mēsli no aptiekas.

Tā tas bija ar veco saimnieku un Mampi. Tomēr pat velna mēsli nespēja glābt veco Ramšu. Viņš nomira — «pēc grūtām, pacietīgi nestām ciešanām».

Mampe-Sīvums mēģināja pieķeršanos, kas viņu saistīja ar veco Ramšu, pārnest ari uz kokzāģētavas īpašnieka dēlu Juliānu. Juliāns pārņēma no tēva šo gadījuma darbu strādnieku un visvari kā piederīgu pie inventāra.

Gaišākos brīžos Mampe-Sīvums atcerējās skolas laiku un skolotāja brīdinājumu: «Dievs tevi redz!» Mampe centās nodibināt ar dievu labas attiecības un izmēģinājuma pēc reizēm kļuva dievbijīgs. Viņš lūdza dievam šo un to. Bet šķiet, ka dievs nevēlējās pastāvīgi būt tikai glābiņš grūtā bridī. Viņš uzklausīja Mampi vienīgi labā omā. Pēdējā laikā dievs reti kad nav viņu uzklausījis. Tur Mampem nav ko teikt. «Dari tā, lai mežziņa un Ramša ceļi nekrustotos!» Mampe lūdza, un dievs viņu uzklausīja. Palīdzēja noslēpt no ļaužu acīm kādas simtmarku naudas zīmes nodzeršanu.

Mampe-Sīvums nu atkal kādu laiku strādāja Serno saimniecībā. Laiki ir slikti. Tagad vairs nevar paņemt no bāriņu nama darba spējīgu puišeli. Kalpu ... hm — lauksaimniecības izpalīgu — ir maz un tie paši uzpūtīgi. Nav vēl ne cepuri pacēluši padevīgam sveicienam, kā jau runā par tarifu. Tarifs Serno ausīs skan tāpat kā sērgas apzīmējoši vārdi, obligātās nodevas vai cūkas sarkanguļa.

Pēc četru dienu dzeršanas perioda kārnā saimniece ņemas apstrādāt Mampes dvēseli.

— Tas kungs soda grēciniekus pēc nāves ar to, pēc kā viņi uz zemes visvairāk tīkojuši. — Viņa paceļ savas blāvās acis pret debesīm. — Netikļiem viņš uzsūta izlaidīgus sieviešus, kas tiem izsūc visu dzīvības sulu.

«Tad jau es tevi, aukstā gliemene, tur vis nesatikšu,» nodomā Mampe.

— Augļotājus aprok ar naudu.

«Tā varētu būt vienīgi inflācijas nauda,» Mampe nolemj.

— Dzērājiem lej šņabi iekšā.

«Pret to nu nebūtu daudz ko iebilst,» Mampe spriež. Viņš dodas pie darba, un darbs iet no rokas. Viņš ir atkal apmierināts ar sevi, un Serno apmierināts ar viņu.

Vakarā savā guļvietā — uz kādreizējā drēbnieku galda — viņš sagremo vakariņās ēstos kartupeļus. Mam-pes gultai atradās pircējs, drēbnieku galdam — ne. Pārāk liels un turklāt, izgatavojot bikšu un svārku piegrieztnes, ar drēbnieka zobratiņiem izrobots.

Mampe ir atkal apņēmības pilns sākt jaunu dzīvi. Iekams dodas pie miera, viņš iznes visu no sava krāmu kambara laukā, kam vien ir pudeles izskats un kas varētu atgādināt pagājušo dzīvi, pat etiķa pudeli noslēpj stallī.

Ciema liepās čirkstina sienāži. Mampe, gulēdams tumšajā istabā, klausās zaļajos čīgātājos. Tie pārtiek no saules gaismas un lapu zaļuma. Mampe nevar atcerēties kādreiz redzējis piedzērušu sienāzi.

Istabas durvis atsprāgst vaļā.

— Mampe, are you there?[34]—ķērcoša balss iztraucē sienāžu piemīlīgo vidžināšanu. — Vai tu esi mājā? Atbildi!

Mampe uzskatītu par labāku nebūt mājā, bet te uzliesmo šķiltavu uguns. Mampe aizver acis. O, kaut viņš tagad būtu sienāzis liepu lapās! Pār viņu nolīst vesela lāstu gūzma. Starp lāstiem reizi pa reizei atkārtojas vārds piesavināšanās.

Kā parasti, kad Mampe ir skaidrā, ,iņš visu uzklausa klusēdams. Durvis aizcērtas. Ramšs ir prom. Mazā istabiņa vēl ir draudīgu lāstu un rupju lamu vārdu pārpilna. Tie līdzīgi negantām gaļas mušām šķiet sitamies pret loga rūtīm.

Kokzāģētavas īpašnieks staigā sadrūmis. Nav jau arī nekāda iemesla dungāt jautras dziesmiņas. Visas viņa domas paņēmusi savā varā kāda govs. Ir jau dzirdēts, ir savā laikā mācīts: vienādu gadījumu atkārtošanās. Atkal neveiksmes vai pārpratumi veikala attiecībās ar kādu mežzini. Govs atdošana atpakaļ, liekas, nozīmē beigas ar grūtībām atsāktajām veikala saistībām, vēl iekams šīs saistības vispār sākušas darboties.

Govs te ir, tā sakot, atrisinātāja saitīte: iespējams, ka Ramša mazās intimitātes ar melnīgsnējo mežziņa sievu kādā vājuma brīdī laulības gultā nākušas gaismā.

Nav viegli veikala darīšanas jaukt ar mīlestību un katru no šīm darbības jomām attīstīt tai pienācīgā veidā! Par šāda rakstura grūtībām Juliāns Ramšs nebija iedomājies, kad pārņēma veikalu no mirstošā tēva rokām— «Firma Ramšs, žogi, kastes un tā joprojām, pasaules slava». Pie Ramša iegūtais latu žogs! Toreizējo sapņu skaidrība.

Citi laiki prasa jaunas ierašas, paradumus, metodes un izcilu veiklību viltībā. Veco padomi ir tikpat kā no modes izgājuši lietussargi. Tie stāv skapī un noput.

Kā trūkst kokzāģētavas īpašniekam? Vai viņam nav ko ēst, dzert, vai kaut kā trūkst viņa mātei, kalpiem un viņa namam? Vai viņš nav savu kokzāģētavu palielinājis? Vai viņam nerauj preci no rokām laukā, valsts pasūtījumi un tamlīdzīgi? Vai viņš nedzīvo, nepazīdams preces nodošanas, konkurences grūtības un risku?

What is the matter? Ko viņam vajag? Tā varētu jautāt vienīgi kāds komunistiski noskaņots jaunietis. īsts veikalnieks vēlas savu uzņēmumu pēc vajadzības paplašināt — vesela armija strādnieku, respekts, tvaika sirēna, dzelzceļa sliežu pagarināšana līdz uzņēmumam, naudas apgrozība, veiksme un neveiksme, vieta parlamentā, ja jau kaut kas sasniegts. Sapņi. Šī mazo ļaužu republika nav tam visam nekāda auglīga augsne. Kokzāģētavas īpašniekam nepieciešams mierinājums un uzmundrinoši vārdi.

Galvaspilsētā zem jaunajām liepām pietur zila mašīna.

Uz dubļu aizsargspārniem jau mazliet nolobījusies laka. No automašīnas izkāpj kāds vīrietis un ar divām ceļa somām rokās aizslāj lejup pa Fridriha ielu. Gājējs mehāniski lasa izkārtnes pie kantoru un preču namiem. Vācu rakstnieku savienība, Vācijas demokrātiskā zemnieku partija, Vāciešu apvienības komiteja — gar visu to gājējam nav nekādas daļas, ne intereses. Viņš steidzas pie kāpnēm, kas ved lejup, un pazūd ar abiem čemodāniem pazemē. Tur viņš iekāpj dvēseļu pārcēlāju laivā.

Kupejā ienāk divi strādnieki. Saites ap piedurknēm liecina, ka tie ir sabiedriskie kontrolieri, abi nopēta braucējus.

Vīrietis noliecas pie čemodāniem, tad, paslēpies aiz grāmatas, liekas dziļi iegrimis lasīšanā. Labi saskatāms grāmatas virsraksts — «Par komunistisko audzināšanu».

Apakšzemes laiva sāk dūkdama kustēties. Plakāti gar tuneļa sienām, sākumā gausi, tad arvien ātrāk, arvien ātrāk slīd atpakaļ: «Vairāk strādāt nozīmē labāk dzīvot!» Raksts izplūst, plakāti pārvēršas par krāsainiem plankumiem. Pārcēlāja laiva pazūd apakšzemes kanālā.

Piecas minūtes brauciena zem zemes, un iznirst citas apakšzemes ostas ugunis. Atkal gar logiem pazib plakāti, sākumā tie ir tikai krāsu plankumi, tad pārvēršas par apgleznotiem taisnstūriem un beidzot iespējams izlasīt: «Atļaujies sev kaut ko labāku, tu esi to pelnījis, smēķē «Camel»/»

Vīrietis atviegloti uzelpo. Viņu apvēdī brīvās pasaules smarža. Tiesa gan, apakšzemes ostas putekļi smako gluži tāpat kā tur, sarkanajā krastā, tomēr te tiem jaucas klāt viegls apelsīnu aromāts un «Prēriju» cigarešu narkotiskais vīraks.

Apbrīnas pārņemts, atbraucējs iet cauri salas pilsētas ielām, blenž skatlogos un kļūst par traucēkli steidzīgajiem salas iedzīvotājiem. Vīrietis cenšas pieskaņoties gājēju ritmam. Tagad viņš, rikšodams kā septiņjūdžu zābakiem, veras uz visiem satraucošiem jaukumiem. Ai, ai, kādas spožas, valdzinošas dāmas! Cik mīlīgām acīm tās jau no paša rīta viņā veras! Jā, Kurfirstendams un Tauenciens, yes.

Pestīšanas armija ģitāras pavadība dzied salas grēcīgajā elpā:

O, laimīgais laiks,

Brīdis gaišs būs un jauks,

Kad pie sevis Jēzus sauks ...

Atbraucējam šī brīdinājuma dziesma brīvās pasaules raitajā dzīves ritmā šķiet kā neglīts traips. Kā? Vai tad viņš nav dievticīgs, vai nav savas dzimtenes baznīcā draudzes padomes loceklis? Vai viņa dievticība ir vienīgi kastas gars. kas sargā tēvutēvu likumus?

Nepatīkams domu klejojums. Labāk kaut kas jāiekož, viņš ēd bruņurupuču zupu un rij austeres, brīvajā pasaulē gūstamas baudas. Šur tur pa ceļam iegriezdamies, iemet pa glāzītei.

Vienā no brīvās ostas maiņas kantoriem atbraucējs samaina sarkano naudu pret brīvās pasaules naudu. Nauda iegūta par kādu pārdotu govi. Govs īstenībā bija dāvana, atbraucēja mīļotās dāvana. Gandrīz vai kā tādā pagājušā gadsimta story Par sarkano govi iegūto, tagad samainīto naudu atbraucējs iemaksā brīvās pasaules salas bankā, savā tekošajā rēķinā.

Atbraucējs tiekas ar draugiem.

— Hallo, Ramšs, old boy [35] [36], vai tu vēl esi dzīvs?

— You see. Kā redzi.

— Vai mugursoma ar pārtiku Sibīrijai vēl joprojām slāv pa ķērienam līdzās gultai?

Tā tas laikam ir, — Ramšs neko prātīgu neattop atbildēt. Kādu brīdi viņi kopīgi pazelē košļājamo gumiju, pazelē atmiņas, slaidi nospļaujas un jūtas viens ar otru apmierināti.

Pievakarē Ramšs sastopas ar savu tēvišķīgo aizgādni un padomdevēju, nopietno kungu ar brillēm niķeļa ietvaros un filozofiski dziļdomīgo skatienu. Jā, jā, mūsu vecā zemīte, savu mūžu nodzīvojusi planēta! Dzīve uz tās ir nepārtraukta sabrukumu un sakāvju virkne. Paretam gadās viens otrs. cildens cilvēks, pagājušo laiku liecinieks, dzīvs piemineklis.

— Starp citu, cienījamais, cik tālu jums tur ar sabrukumu?

Par sabrukumu nevarot būt ne runas! īpaši sīkstas rases mazie ļaudis tie tur otrā pusē. Pulcējoties baros, atbalstot cits citu! Totālajam sabrukumam neesot viegli tikt pie vārda. Nu atkal tāds kolhozs, kas uzradies kokzāģētavas īpašnieka dzimtajā ciematā!

— How interesting! — Ramša tēvišķais draugs spodrina brilles. Plakstiņi pa pusei nolaisti, meža kaķa ačteles spīd. — Pastāstiet, lūdzu!

Ramšs stāsta. Neņem par knapu: viena astotdaļa ciema teritorijas jau ir kolhozs. Bez iebildumiem. Tā tas ir, un tā tas būs.

Misters ar pārākuma smaidil:

— Not at all! Be sure,[37] tas nu neapšaubāmi ir beigu sākums!

Ramšs vairs nav tik atsaucīgs kā citkārt pret apnikušajiem mierinājuma saukļiem. Lai pacieš, kas var! Iespaidīga aina: sarkanu sabangotu viļņu vidū paceļas seno laiku piemineklis, taču viņš nav no granīta, nē, ne tuvu ne!

Diena izkūst kā šokolāde saulē. Kokzāģētavas īpašnieks izkrauj smagos čemodānus, atbrīvo tos no svaiga lauku sviesta un žāvēta speķa. Delikatese salas iedzīvotājiem!

Čemodāni pildās ar Over-Sea cigaretēm, uzņēmumam nepieciešamām naglām, ieveramo gumiju virtuvenei un saistpūderi vecās kokzāģētavas īpašnieces zobu protēzei.

Ramšs nodod savus čemodānus nesējam, lai aizgādā uz peronu, iekāpj tālumu apvējotajā starpzonu vilcienā un brauc — džentlmenis no galvas līdz papēžiem — Berlīnes pilsētā no Zooloģiskā dārza līdz Fridriha ielai. Tur viņš izkāpj.

67

Saule pārklāj zemi ar gādīgu mātes siltumu. Saņemas un dīgst vasarāji. Bišu Olem atkal uņ atkal jaķeras pie ietaupījuma: lupīnas un lucernas sēklas, mākslīgie mēsli un saulgriezes, kukurūzas graudi, šis un tas, — nekas jau šai pasaulē nav dabūjams bez naudas! Francis Bummelis lūdz avansu jaunam uzvalkam. Nevar taču cilvēks mūždien staigāt vecajā kučiera livrejā un, Jaunās zemnieku apvienības biedrs būdams, allaž uzskatāmi apliecināt kādreizējo barona labsirdību.

Francis saņem avansu. Ole steidz ātrāk tikt vaļā no lūdzēja. Viņam ir citāda veida rūpes — ar Bišu Oles agrākās saimniecības kartupeļu krājumu Jaunās zemnieku apvienības laukam sēklai nepietiek.

Jā, kartupeļi, nevainīgi apaļie zemes bumbuļi, paņem savā varā visas Oles domas. Viņš uzsēžas uz motocik-leta un aizlaiž uz kaimiņu ciemiem. Tur viņš vicina naudas zīmes gar laucinieku deguniem. Kartupeļu pagrabi atveras. Blumenavas ļaužu acīs Vilms Holtens ir Jaunās zemnieku apvienības kartupeļu uzpircējs. Vienā vietā viņi dabū piecus centnerus, citā desmit centnerus sēklas kartupeļu par paaugstinātām cenām. Lai slavēts tas, kurš to spēj izturēt!

Tur, kur Bišu Olem kartupeļi tiek apsolīti, viņš mājas priekšā uz dārza žoga latas uzsprauž partijas laikraksta «Neues Deutschland» lapu. Tā ir zīme dievticīgajam vīram un vedējam Hermanim Veiheltam, kur kartupeļi iekraujami. Zemnieki smaidīdami saskatās:

— Traks kas traks!

Pirmā sēklas kartupeļu kaudze Bišu Oles pagalmā. Mazs atelpas brīdis. Nu jau lieta ies! Francis Bummelis un viņa Sofija varētu jau sākt stādīt. Bet kur palicis Francis?

Francis Bummelis pazudis bez miņas, un kopš tā laika Bummeļa kūtī pazudusi arī govs. Sofija raud un gaužas: tā jau esot, Francis nevarējis to govi ne acu galā ciest, bet vainīgs pie visa vienīgi Bišu Ole. Iedevis Francim naudu jaunam uzvalkam un pataisījis Franci augstprātīgu. Beigu beigās Francis būs vēl aizlaidies uz rietumu zemēm un pametis viņu sēžam!

Bišu Ole mierina: kam Sofija bēdājas? Viņa taču ir sabiedrības loceklis jauna tipa zemnieku savienībā.

Sofijai neesot vajadzīga tikai sabiedrība vien un tīfs jau nu ne tik, viņai esot vajadzīgs arī vīrs. Lai tas bijis kāds būdams.

Ole sola, tiklīdz Francis atgriezīšoties, sakaustīt viņu zili melnu. Kaut nu tā, tomēr mierinājums! Sofija mitējas raudāt. Vēl tikai šņukst. Pāris olu, — vai Bišu Ole nevarot viņai iedot pāris olu? Viņa neesot vēl brokastis ēdusi, jo Francis esot visu, kas pieliekamajā bijis, paņēmis līdzi ceļa maizei.

Bišu Ole var Sofiju apgādāt ar maizi, un guļamistabā zem gultas atrodas arī sviesta pika, bet — olas! Sofijai taču esot vistas! Patlaban pavasaris, īstais dēšanas laiks.

Tā jau gan esot, taču Sofijas vistas dējot mežā krūmos. Sofijai neesot laika rikšot tām vellatām pakaļ. Kā viņa redzot, kartupeļi esot stādāmi.

Bišu Olem jauns papildu uzdevums — ievest kārtību vistkopībā! Tādā mūsdienu lielsaimniecībā kā Jaunā zemnieku apvienība nevar skraidīt pakaļ olām. Tāpat arī nevar gaidīt, līdz dažām vecām vistām iepatiksies klukstēt un parūpēties par perējumu. Tātad: kopēja vistu kūts, kopēja cāļu audzētava!

Bišu Ole iebrūk pie Nītnāgeliem tieši pusdienas laikā.

— Tagad tu gādāsi par olām! — viņš saka Nītnāgela sievai.

— Vai tev nav visi mājās?

Kāpēc nav mājās? Nītnāgeli piedalās Jaunajā zemnieku apvienībā ar divdesmit morgeniem zemes. Lai Nītnāgele rūpējas par sabiedrības vistām un izaudzē divsimt cāļu. Tas nebūs par daudz.

Pusstundu vēlāk Bišu Ole un Nītnāgele ķer rokā Bum-meļu vistas. Tāda brēkšana, it kā līdzās perētājām uz olām tupētu lapsa. Franča Bummeļa vistas pretojas ieplānotajai kopīgajai sadzīvei Bišu Oles lielajā vistu kūtī.

Nītnāgela kundze, kas līdz šim pārzināja ciema bibliotēkā visu cildeno, ko sarakstījuši dzejnieki, saskrāpējusies un izspūrusi lien laukā no ērkšķogulājiem. Bišu Ole, ķerdams Bummeļu gaili, pārmet kūleni kā šāviena trāpīts zaķis. Gailis uzlido ābelē, vicina spārnus un izaicinoši ķērc uz savu ienaidnieku lejā.

Bišu Ole raušas kokā. Garām iet Mampe-Sīvums.

— Kas tev, Olīt, tur par nesaprašanos ar gaili?

Gailis lido no koka prom uz lauku. Bišu Ole grasās

tam mesties pakaļ, bet aiz zara aizķeras svārki.

Karādamies starp debesīm un zemi, viņš airē ar rokām, beidzot nokrīt zemē un nedaudz samulsis paliek guļam.

«Lēkme nu ir garām. Tagad viņš nomierināsies,» Mampe-Sīvums nodomā un iet savu ceļu.

Arī ciema otrā galā ķērc vistas. Tās ir Jana Bullerta vistas. Un ķērc tāpēc, ka Jans ķer tās rokā.

Pavasaris vilina vistas tālē. Zemnieki ceļ savām saimniecībām apkārt žogus. Vistas šādus cilvēciskus ierobežojumus neatzīst. Kašāties var visā pasaules telpā.

Gadās, ka vistām to klejojumos uz kaimiņu apvidiem rodas vajadzība dēt. Tās nav sīkumainas un dēj tur, kur atrod kādu piemērotu, ligzdai līdzīgu vietiņu, nelikdamās ne zinis par savu piederību saimniekam un tā īpašuma tiesībām.

Jozefs Bartašs nav tas cilvēks, kuram patīk uzsākt strīdu ar vietējiem iedzīvotājiem. Viņš dodas pie sava kaimiņa Bullerta.

— Vāciet nu, lūdzu, savas vistas kopā!

Janam Bullertam jādodas pāri pie Bartaša. Bartašs, saticīgs un pieklājīgs, palīdz ķert putnus. Neviena pārmetumā vārda par izkašātajām dobēm.

— Putns vien ir, bet paskat, kā turas kopā, kas zi, varbūt vairāk prāta nekā mums, ko? — Bullerts vēro savu kaimiņu aizdomu pilnām acīm kā slimnieku.

Bullertu dārzā augļu koki rūpīgi kopti. Lauki tik tīri, it kā nezāles būtu ar slotu aizslaucītas. Lielajā ģimene čaklu roku netrūkst.

Bartašam lauku un meža ne vairāk un ne mazāk kā Bullertam, bet vērsis gauss un zirgs jau vecs.

Rītos, kad abi jaunsaimnieki iznāk pagalmā, tie sveicina viens otru pāri žogam, pieskardamies ar pirkstu pie cepures naga.

— Kā nu iet?

— Tā iet.

— Tad jau nu iet.

Bartašam gluži labi noderētu pavasara darbos mazliet kaimiņa palīdzība, bet viņam netīk lūgt. Pārāk bieži iznācis sadurties ar atteikumiem, viņš kļuvis viegli aizvainojams un vēl joprojām jūtas ciemā kā svešinieks, ko vietējie tikai pacieš.

Un vai Jans Bulleits ir piedāvājis Bartašam savu palīdzību? Tikai tad, kad Bišu Ole, Zemnieku palīdzības priekšsēdētājs, neatlaidās:

— Palīdzi drusku Bartašam. Atceries tos laikus, kad ciemā visu noteica bagātība un nabadzība!

Bagātība un nabadzība mūsdienās ir rakstura īpatnība, — atsaka Jans Bullerts.

Ole un Bullerts strīdas kā pirms daudziem gadiem grāfa ganībās, līdz Bullerts izved no staļļa zirgu un dodas Bartašam palīgā.

Tagad nu Bartašs iet talkā Janam Bullertam aiznest noķertās vistas. Pa vārtiem patlaban nak iekšā Vilms Holtens.

— Vai nepaliek pāri kāda druska stādāmo kartupeļu Jaunajai zemnieku apvienībai?

Bartašs izturas atsaucīgi.

— Protams, kāpēc ne?

Jans Bullerts manās ar savām vistām ātrāk prom. Viņš vairs nesmejas par Bišu Oli kā pirms dažām dienām. Sasodītais tiepša panāk savu, tepat viņam deguna priekšā apstādīs ciema zemi ar kartupeļiem. Vai partija drīkst šādus novirzienus atļauties?

68

Simtmarku naudas gabals, kas savā laikā aizlidoja pa vējam, vēl arvien sagādā Mampem nepatikšanas. Resnajam Serno. lai arī cik tas grūti, jāatsakās savā kristīgajā namā un laukā no Mampes palīdzības. Vecsaimnieks nevar nodarbināt lauksaimniecības palīgu, kurš ar sava kunga, brāļa iekš Kristus, naudu apietas kā ar mēslu piku.

— Te būs septiņas markas par aizsākto nedēļu. Taisies, ka pazūdi!

Mampem pirksti niezēt niez aiznest šīs septiņas markas uz ciema kooperatīvu un pārvērst degvīnā. Nav viegli grēciniekam uzsākt jaunu dzīvi. Viņš lauza galvu cauru nakti un visu nākamo dienu. Vakarā galva no mokošajām domām ir tikpat kā ķirmju sagrauzta. Mampe aiziet uz kooperatīvu pēc vienas pudeles šņabja. Izdzers bezkrāsaino ugunsdziru, tad dosies pie Ramša un pateiks acīs visu, ko par viņu domā. Slepkava — tas būs vismaigākais apzīmējums, kādu Ramšs dabūs dzirdēt.

Pēc tam Mampe sameklēs stallī veco kazu valgu un pakārsies lazdā virs sievas kapa. Viņu vairs nevarēs piedabūt uz runāšanu, un visiem taujātājiem viņš rādīs zilu mēli.

Ir sestdienas vakars un nokrēslī gaiss rēns un maigs. Smaržo plūškoka ziedi. Laiks, kā radīts, lai iemīlētos zemē. Pat dievs, liekas, pagalam noguris atgriezies no pasaules milzu karalaukiem, vēlas sestdienas vakaru nosvinēt mājās. Viņš atļaujas sev nelielu svētdienas izpriecu un izpilda mazo ļaužu vēlēšanās. Redz iekvēlojamies Mampes-Sīvuma sarkano kontroles spuldzīti, pārbrauc ar tuklo īkšķi pār kartītēm cilvēku vēlēšanos kartotēkā, apstājas pie Mampes-Sīvuma vēlēšanās un sūta viņa ceļā sargeņģeli.

Sargeņģelis melnā, baznīcā ejamā uzvalkā nāk lejup pa ciemielu un iesaista sarunā Mampi-Sīvumu, kurš vēl nav ticis līdz kooperatīvam. Eņģeļa šīs zemes vārds ir Hermanis Veihelts, un tas atrodas tiešā ceļā uz parasto sestdienas bībeles stundu. Dievticīgais Hermanis nespēj palaist garām pagrimušo Mampi-Sīvumu, lai mazliet nepaaģitētu par labu debesu valstībai un savam diktatoram dievam.

— Kur tu ej?

— Dievs to zina.

Jā, dievs jau to zina gan, bet arī Hermanis, viens no viņa pārstāvjiem zemes virsū, to zina — Mampe-Sīvums iet pēc sava sestdienas šņabja mēriņa.

— Apreibinies labāk ar dieva vārdu!

Pretēji gaidītajam Mampe neko neiebilst. Kādreizējais drēbnieks Šlivins nolemj, ka nebūtu par ļaunu pirms pakāršanās izlīgt ar dievu. Var gadīties, ka viņa atgriešanās un grēku nožēlošana aizkustina mācītāja sirdi un tas uzskata par iespējamu viņu pieklājīgi apglabāt — nevis kā citus pašnāvniekus iekašāt zemē bez kapa runas un jebkāda svinīguma.

Mampe-Sīvums dodas ar Hermani uz blbeles stundu. Mācītājs ļauj mazliet vaļu fantāzijai par zināmu tēmu no bībeles: «Bet, ja tava acs tev aizdod dusmas, tad izrauj to un aizmet prom...» Mampe-Sīvums prāto, ka tik nu kooperatīvu neaiztaisa ciet, vēl iekams mācītājs ticis galā ar acu raušanu. Bez šņabja nebūs dūšas pakārties. Labi jau, labi — acs atrodas sejā, tā sakot, virspusē, bet Mampem vajadzētu sev rīkli izraut. Tur vis nevarētu tik viegli pietikt klāt, nāktos sevi saplosīt. Ir nu gan jaukas pārdomas tādā bībeles stundā!

Taču dievs šai vakarā ir pārlieku izšķērdīgs ar savu labvēlību. Hermanis, bībeles stundai beidzoties, nelaiž Mampi-Sīvumu vaļā un gādā par to, lai tas neapdraudēts paietu kooperatīvam garām. Mampem-Sīvu-mam vajagot iestāties taisnīgo savienībā, un tā esot Oles Jaunā zemnieku apvienība. Mampe saņemšot tur mārku par stundu, ja strādāšot, kā nākas. Vesela marka, tā sakot, no dieva kabatas.

Hermanis un Mampe meklē Bišu Oli. Viņš nav mājās un nav arī pie Emmas Deras, arī uz lauka un šķūnī nav — pazudis kā ūdens sietā. Beidzot viņi to atrod vistu kūtī.

Hermanim tas lāgā nepatīk — direktors pašā svētvakarā tik necienīgi noņemas ar darbiem!

Bišu Ole atcērt:

— Vai mēs tāpēc dzīvojam zemes virsū, lai sev ataudzētu vēderus?

Hermanis, kā jau bībeles zinātājs, pamāca:

— Neviens no praviešiem nav neko iebildis pret nelielu vēderu! — Bībelē esot vienīgi runa par negausības grēku. Negausība esot kaut kas tāds kā miesas kārnums. Ole novājējot tāpēc, ka nemitīgi steidzoties. Steidzīgais nedod laika dievam viņā apmesties. Steidzīgajiem paiet secen dieva saprātīgā svētība. Jaunās apvienības biedriem būšot maz prieka, ja nākamajā pavasarī direktors tikšot svērts. — Cik tad tu svērsi? Ne vairāk kā sienāzis, biedriem vajadzēs tev stiept desu luņķus un speķi, lai kaut cik uzbarotu!

Bišu Ole smaidīdams noklausās Hermaņa svinīgajā sestdienas vakara pamācībā. Visam savs laiks! Ziemā viņš ataudzēšot sev taukus, bet — kas vajadzīgs

Mampem-Sīvumam, kurš te pazemīgi stāv ar goddevīgi pavērtu muti?

Mampe-Sīvums gribot iestāties svēto apvienībā. Hermanis soloties par viņu iebilst! Vecais drēbnieks Šli-vins ir glābts un atgriezies debesu gādībā!

Bišu Ole zina, ka Mampe-Sīvums Jaunajā zemnieku apvienībā viesosies īsu brīdi, bet viņu kārdina iespēja nepalaist garām izdevību un pakaitināt savu ienaidnieku — kokzāģētavas īpašnieku.

Kādus gan aplinku ceļus dievam jāiet, ja viņš visā nopietnībā apņēmies paglābt vienu no savām radībām no necilas nāves!

Tātad ne vien grūtības un raizes — Bišu Olem tika arī prieks. Svētdienā atgriezās Francis Bummelis. Samainījis govi pret zirgu. Bummelis bijis tālu, pašā Meklenburgā, ne mazums laika vajadzīgs, lai atvestu kājām zirgu uz Blumenavu.

Sofija nemaz ar nesāka aiz prieka lēkāt. Kas tad tas par zirgu? Kauli un āda, uz gūžas kauliem var pakari-nāt kaklautu un platmali, ne balts, ne melns zirgs, kā no vienas vietas mušu notraipīts sirmis, turklāt vismaz divdesmit gadus vecs. Un kā tad Francis pats izskatās? Kur jaunais Bišu Oles dotais uzvalks?

— Nu, man mugurā taču!

Sofija aplūko skrandas, kas sedz viņas vīra miesu.

— Saki — vai tu pavisam esi prātu izkūkojis?

Lai Sofija runā, ko grib, bet ne vārda par ļaunu zirgam! Cik Francim tas nav maksājis pūļu un grūtību! Tīrasiņu arābu ķēve, un te būs tās simt gadu garais cilts raksts!

Sofija izmisumā uzspļauj uz papīra. Meli un krāpšana!

— Nekā tamlīdzīga! — Francis aizsvilstas. Vai tad nav acīm redzams, kas tas par zirgu! Dižciltīgas asinis, ja palaiž tam vaļu, ne ar kādu spēku nav noturams. Arābu prērijas krāšņums un zieds! Viesulis, ne ķēve! Un cik rāma un piekļāvīga stallī. Lai Sofija izstiepjoties visā garumā uz zemes. Francis vedīšot viņai ķēvīti pāri. Sofijai ne matiņš no galvas nenokritīšot. — Nogulies zemē, Sofij!

Satracinātā Sofija pielec Francim klāt, sapliķē un saskrāpē seju. Tad aizbrāž pie Bišu Oles.

— Piedod viņam, nedusmo! Viss būs labi!

69

Kopš tām dienām astoņpadsmit gadu vecumā Angre-tai vēl nebija gadījies tik nemierpilns pavasaris. Toreiz sekoja laiks ar Juliānu uz virsāju paugura, sekoja mīlas un laimes laiks — bet tagad?

Naktīs miegs bēg, Angreta guļ, domu urdīta, sagrauzta un jūt, ka noveco.

Jau labu laiku viņa visādam gadījumam tur veļas skapī vīnu un liķieri. Iedzer pa malkam no krāsainajiem saldajiem šņabjiem. Veltīgi. Arī skurbums nesniedz nedz mierinājumu, nedz miegu: ja nu Juliāns tomēr atdzimis tēvā, vecajā kokzāģētavas īpašniekā, kurš veikala labad būtu gatavs pat uz slepkavību? Nē! Simtkārt nē! Tikai mokoties gaidās un vientulībā, viņai piemirsies, ka Juliāns ir Juliāns, sabiedrības cilvēks, izglītots un smalks, nevis kaut kāds meža sakārnis.

Savu laiku tas prasa, bet beidzot vecās Sebulas mīlestības pulveris sāk iedarboties. Ramšs atnāk naktī un iekāpj pa logu. Vai tā dara smalki kungi? Angreta nelauza par to galvu. Viņš ir atnācis. Viņa uzvarējusi.

Juliāns staro, ir uzmanīgs, kā vienmēr — džentlmenis no galvas līdz papēžiem. Galanta, ceremoniāla apiešanās, kafija, cepumi, nepiespiesta tērzēšana, izglītība, maza vārdu spēle, kas pāriet nemanāmos pieskārienos. Jaunības laiku knaikstīšanās, ķircināšanās.

Angreta vairs neatceras skumjās gaidās pavadīto laiku. Aizmirst sevi un visu citu.

Juliāns līksmo, staro, bauda. Viņam kājās zīda apakšbikses. Tikpat smalks kā agrāk. Jaunības laika atmiņas.

Vēlāk abi sēž, it kā atgriezušies no ceļojuma pa dienvidu zemēm. Lielais sienas pulkstenis tikšķ. Mēness uzbur dīvainus rakstus uz zilā velūra paklāja. Rozes uz tapetēm izplūst zilganos, juceklīgos plankumos.

Juliāns sēž uz gultas malas. Viņa kāju ikri ir ļengani un bāli. Mēness gaismā bārdā spīguļo sirmie mati. Kokzāģētavas īpašnieks omulīgi kasa kailās krūtis un taustās pēc savām zīda apakšbiksēm.

— Cik sorry, ka mēs toreiz abi kopā neaizbraucām uz Ameriku!

Skaidrs mīlestības pierādījums. Kā muļķa jērs lēkā Angretas sirds.

— Ko nu par Ameriku! Vai tad mums tepat nav labi? — Toreiz bija tik daudz šķēršļu: vecais kokzāģētavas īpašnieks un viņa veikalnieka gars, muļķīgās medicīnas studijas. Nu iestājies lielais laimes laiks! Angreta smaida tikpat pavedinoši kā viršu paugura pavasarī.

— Nekādu šķēršļu vairs. Tu varētu mani ņemt līdzi, kad vien vēlies!

O, Angretai nav ne mazākās nojausmas! Viņai varbūt vēl arvien prātā daudzsološā firma «Ramšs, žogi, kastes un tā joprojām»? Neviena dārza bez Ramša žoga? Tas viss ir pagājība, izbijis, vakarblāzmas apmirdzētas buras tālumā.

Dzīve nav Angretu glāstījusi, — bet vai arī viņas Juliānam jālauza galva par naudu? Naudas zīmju paciņas, divi centneri puķu pieticīgām laulībām, divējas, trejas klavieres nākamajai sievai, lūdzu — tāds bija Ramšs Angretas acīs.

Juliāns ir no sirds noskumis, ka pēc pacilājošā mīlestības uzlidojuma par to jārunā, bet, ja nu Angreta reiz sākusi . . . sorry, tik sorry, tomēr, ja viņš precas, diemžēl viņam mazliet jārēķinās ar līgavas pūru. Skaidri un gaiši: citas izejas nav. Nepatīkami, ļoti nepatīkami! That's the matter.

Angretas acīs sariešas asaras. Juliānam patiesas rūpes — nē, nudien, nē! Nu viņi gan no maigajām mīlas debesīm nogāzušies uz cieti veidoto zemi — šo novecojušo planētu, kur dzīve pastāv no vienām neveiksmēm. Tikko dievs novērsis smagās aizdomas, kas ar sarkanā Dera bezjēdzīgo nāvi bija Ramšam uzgūlušās, tā Mampe, šis Sīvums, ņem un iestājas prātu zaudējušā Bišu Oles kolhozā.

Angreta, kas ar mīloša cilvēka jūtīgām ausīm kaut ko sadzirdējusi:

— Kāds mums sakars ar Mampi-Sīvumu?

Vai Juliāns pieminējis Mampi-Sīvumu? Laikam neviļus pasprucis kāds vārds. Lai vai kā, Mampe bija uzticīga dvēselīte, mantojums no tēva, daudz kam noderīgs, seno laiku piemineklis. Pietāte!

Angreta ievelk Ramšu atkal gultā. Skūpsti. Mīlas zīmogi. Sārtu uguntiņu uzliesmojumi, bet nekādu versmojošu liesmu vairs, jo Angretas domas maldās apkārt. Jā, vai tad viņa zaudējusi prātu? Sēž savā istabā, gaida un sapņo. Kādu dienu atvērsies durvis. Mampe-Sīvums piešaus roku pie cepures malas:

— Man tev kaut kas ziņojams!

— Ziņojams?

— Angreta, tu esi izpostīta.

— Kā tad tā?

— Kāds cilvēks, vārdā Bišu Ole, tevi galīgi izputinājis!

Savādi laiki! Angreta bija ļāvusies dzīves straumei. Izlaidīgi, neprātīgi un akli. Viņa glāsta apklusušo kokzāģētavas īpašnieku.

— Tik nabaga es varbūt neesmu, ka tev vajadzētu mani noniecināt!

— Baidos.

— Nevajag baidīties. Tas tev nepiedien.

70

Bišu Ole atgriežas no vistu kūts vēlu Biedre Nītnā-gele tur aprūpē divsimt piecdesmit cāļus. Pieaugums Jaunajā zemnieku apvienībā, pelnīts prieks.

Un te nu jauns pārsteigums: gulta atkal atbīdīta istabas vidū, sānos ne miņas no plēstas brūces, un tai līdzās stāv otra laulības gulta.

Kaut kas neiedomājams! Iespējams, ka Bišu Oli sagaida aplam liels prieks, necerēta ziedoņa dvesma. Ziedonis? Rudens nelaikā uzplaucis zieds. Ole to samin

16b

putekļos. Vai Angreta būtu ar Ramšu visu izbeigusi? Un tagad varbūt grasās izmantot Oles tieksmi pēc siltuma un šādā veidā izlīgt? Ole neuzdrīkstas izģērbties un likties gultā. Tik viegli aizsniedzamā plauktā jau nu viņš arī nav.

Pagalam samulsis, pilnīgā neizpratnē, Bišu Ole aizslāj prom pa ežu. Vai ar Angietu iespējams izlīgums? Vai var būt kopīgs ceļš? Vai tāds vispār kaut kad

bijis?

Noskrandis un izsalcis Ole toreiz bija sameistarojis savu bišu valstību, bet — vai medus un nauda, ko tas guva, sniedza gandarījumu? Viņš labprāt nodeva An-gretas pārziņā bišu stropus — lai vāc no šūnām medu un peļņu. Bišu Oli tikmēr jau valdzināja citi pasākumi. Viņš mēģināja izaudzēt bites ar garākiem snuķīšiem, kuras varētu izsūkt medu no āboliņu ziedu dziļajiem kausiņiem. Ole papostīja vairākas saimes, izmeklēja bites ar visgarākajiem smeceriem un pagādāja tām piemērotu bišu māti.

Tajā laika posmā virs Angretas šaurā deguna pirmo reizi iegūla stāva rieva.

— Kas tu esi par cilvēku? Dzenies pēc māņiem ,un noniecini paša labumu!

Savas jaunās saimniecības laikā Ole izdarīja mēģinājumus ar sivēnmātēm. Tiekdamies pēc lielākas ražības, viņš sivēnmātes meklēšanās laikā sakrāva vezumā un veda pie kuiļa, ko šādam nolūkam bija noskatījis. Paša kuili tikmēr pameta kūtī neizmantotu.

Bija savi panākumi: otrajā paaudzē sivēnmātes tiešām kļuva ražīgākas. Bija arī neveiksmes: no šiem cūku kāzu ceļojumiem Bišu Ole bija ievazājis kūtī sar-kanguļu. Daži dzīvnieki nobeidzās. Angretas sašutums auga augumā:

— Savu mūžu neesmu redzējusi cilvēku, kas būtu vēl nevarīgāks par tevi mantas saglabāšanā!

— Raudi vai smejies, dzīve nav nekāda apdrošināšanas sabiedrība! — Ole attīstīja savus mēģinājumus ar cūkām tālāk un guva panākumus.

Bet Angreta jau bija kā perētāja vista iepletusies pār šiem panākumiem un uzknāba katram, kas tos dzīrās apdraudēt.

Ir jau vēls. Bišu Ole iezogas atpakaļ guļamistabā. Otra gulta vēl arvien tukša. Viņš neizģērbies apsēžas uz gultas malas . . . katram gadījumam.

Durvis paveras. Oles sirds nodreb. Veltīgs satraukums! Durvīs parādās Hermanis Veihelts, dieva bērns, un, kā liekas, ne tikai no debesu nektāra vien baudījis. Hermanis smaida kā apmierināts zīdainis, aizlīgojas līdz gultai un glāstīdams pārlaiž roku pār spilveniem, pēc tam iekar melno, baznīcā ejamo uzvalku Oles drēbju skapī, izkravā un pārcilā savas nedaudzās mantas un tērgā:

— Tad nu gan dievam tīkams sievišķis tā Angreta! Lopiņus nebaro, ēdienu nevāra, dzīvo klusi un vienmuļi un tomēr pilda savu kristīga cilvēka pienākumu. — Bišu Ole apsolījis Hermanim gultu, bet — vai to iedevis? Turpretī saimniece, šis eņģelis zābaciņos, iedevis Hermanim istabu un gultu. Kā jau teikts, Ole esot pārāk kustīgs. Tas kungs nepagūstot ieņemt viņā mājvietu.

Hermanis uzliek savas kaujaslauka brilles uz deguna, sameklē bībelīti, lasa nokavēto vakara lūgšanu un dzied:

Gaidi, mana dvēs'le ...

— Herman, vai tu esi piesūcies?

— Piesūcies? Nē! — Hermanis tikai izdzēris ar saimnieci piecas glāzītes dievgalda vīna. Vai tad Ole nezinot, ka šis vīns ir Kristus asinis?

Lai sagrūst viss,

Dievs mūs izpestīs ...

Hermanis dzied tālāk, kamēr iekrīt atmuguriski gultā.

Sātīga barība Bišu Oles nakts pārdomām. Viņš grozās gultā no vieniem sāniem uz otriem un noklausās sava jaunā gultas kaimiņa krākšanas koncertā. Tikai uz rīta pusi viņš sāk laisties miegā, bet tūdaļ jau Vilms Holtens viņu modina.

— Ielaušanās, Ole, zagļi! — Naktī no staļļa izvests vērsis un turklāt arī vēl sugas govs.

Bišu Ole neceļ traci. Tik droši kā mēnessērdzīgais viņš iet un klauvē pie Angretas durvīm. Angreta samiegojusies atver. īsti piemērota aina ģimenes kalendāram: kādreizējie laulātie draugi satiekas pirms saules lēkta nakts ģērbos. Angretas pazīstamā smarža apdveš izsalkušo Oli.

— Kas man jādara, lai tu... tu nozagi vērsi un govi!

Angreta mierīgi un ar pārākuma apziņu:

— Ko tu drebinies? Tas bija mans vērsis.

— Bet šī ir jau otrā govs, ko tu paņem.

— Puse saimniecības pieder man.

Bišu Ole kāpjas atpakaļ priekšnamā. Aizver durvis, kas liekas tik smagas kā svins.

71

Agrākā rajona sekretāra Karla Krīgera istabu izlika no jauna ar tapetēm un izdekorēja ar lauru un gumijas kokiem. Katrā istabas kaktā pa puķu podam. Kad istabu vēdina, ceļas tāda šalkoņa kā dienvidu mežā.

Krīgera melnais rakstāmgalds tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektajā gadā tika izvests no kādas fabrikanta pamestas savrupmājas uz Komunistiskās partijas rajona sekretariātu. Tagad to samainīja pret gaišāku rakstāmgaldu ar daudzām atvilktnēm. Laiki kļuvuši gan gaišāki, bet sarežģītāki. Kad jaunais rajona sekretārs Vunšgetreijs atskārta, ka garais rakstāmgalds kā barjera sadala istabu, bija jau par vēlu. Viņš nevarēja vairs pēc divām nedēļām dārgo mēbeli nomainīt, lai neliktos pretenciozs.

Nav arī Vunšgetreija vaina, ka istabā atrodas augsts atzveltnes krēsls. Rakstāmgalda augstums prasīja attiecīgu krēsla augstumu. Apmeklētājam domātais klubkrēsls, kas atrodas pretī rakstāmgaldam, ir plaša patēriņa priekšmets, un tā galvenā pazīme — dziļš sēdeklis. Sienu aiz Lutera laikmeta krēsla sedz eļļas glezna.

Gleznu darinājis vispiogresīvākais gleznotājs Maiber-gas rajonā, un Vunšgetreijam to četrdesmit gadu dzimšanas dienā uzdāvināja sekretariāta partijas darbinieki.

Gleznai īstenībā vajadzētu atrasties sekretāra dzīvoklī, taču tās apmēri ir tik lieli, ka nonāca konfliktā ar Vunšgetreija sievas logu aizkariem. Turklāt Vunšgetreija domas ir tādas, ka mākslas darbi pieder atklātībai. Kapitālistisko mākslas kolekcionāru laiks pagājis!

Vunšgetreijs senāk bija krāsotājs, nodevas pats saviem sapņiem un kopēja eļļas gleznas. Gleznu, kas atrodas aiz krēsla, viņš diez cik augstu nevērtē. Tajā attēlota tēraudlietuve, un gleznotājs nav skopojies ar sarkanu krāsu. Par spīti izšķērdīgi attēlotai liesmu kvēlei skatītājs paliek vēss. Tēraudlējēju sejas sedz aiz-sargvairogi. Gleznotājs sev krietni atvieglojis uzdevumu.

Lai vai kā, glezna ir dāvana, un rajona izstādē kritika to slavēja. Galu galā kritiķiem, kas savas zināšanas ieguvuši studijās, labāk jāzina, kas ir māksla, nekā Vunšgetreijam ar savu profāna gaumi.

Tā tas ir ar glezniecību. Ar literatūru Vunšgetreijam nevedas labāk — viņam ne acu galā nepatīk apkrauties ar grāmatām, kuras nav lasījis. Lasīšanai nepieciešams laiks. Bet laika tikko pietiek, lai iepazītos ar laikrakstiem, projektiem, brošūrām un apkārtrakstiem. Marksistisko klasiķu lasīšanai sekretārs izmanto divas trīs stundas svētdienās. Atrauj tās savai ģimenei. Ja apriņķa vadība vai arī Centrālā Komiteja prasa izlasīt kādu darbu, kas noder kā bruņojums, Vunšgetreijs liek atnest grāmatu no rajona bibliotēkas.

Šī iemesla dēļ Vunšgetreiju moka sirdsapziņa. Viņam jāpiedalās visās diskusijās un jārunā nopamatoti, bet viņš nepagūst izlasīt pat sava apriņķa rakstnieku darbus. Viņš nav lasījis arī abu sava rajona rakstnieku grāmatas, tomēr par to viņš daudz nebēdā. Tie ir bezpartejiski bērnu rakstnieki. Vēl no partijas skolas laikiem Vunšgetreijs atceras Maksima Gorkija teicienu: «Bērniem jāraksta tāpat kā pieaugušajiem, tikai labāk!» Ka to spētu abi rajona rakstnieki, Vunšgetreijs netic. Vai tad citādi tie tupētu Maibergā? Vai citādi «Neues Deutschland» tik iecirtīgi klusētu par viņiem?

Reizi pa reizei Vunšgetreijs mainīja un uzlaboja savu darba stilu. Tomēr viņam neizdevās apgūt zināšanas visās nozarēs, kurās no viņa prasa iedziļināšanos un izpratni.

Krēslo. Ziedošajās kastaņās rajona sekretariāta priekšā zūzo rēns vējiņš.

Ir viens no Vunšgetreija retajiem brīvajiem vakariem. Uz galda guļ nelasītie laikraksti, turpat arī jaunākais «Einheit» numurs, ai, jā! Vunšgetreijs varētu iet mājā, bet tad pie lasīšanas vairs netiktu. Vajadzētu palīdzēt zēniem skolas mācībās. Būtu jādzird sievas pārmetumi: «Kauns taisni, pirmā sekretāra puikas nevīžo mācīties!»

Palīdzot zēniem sagatavot matemātikas uzdevumus, Vunšgetreijs nejūtas diez cik drošs. Bērniem uzstāda lielas prasības, tomēr, kad Vunšgetreijs runā par vis-pārēju izglītību, viņam jāuzstāda tiklab skolniekiem, kā arī skolotājiem vēl lielākas prasības. Derētu pašam paņemties ar matemātiku!

Tobrīd kāds spēcīgi dauza pie rajona komitejas galvenajām durvīm. Naktssargs jau uzlicis sev vārīt tēju. Viņš ir nedomā mesties pa galvu pa kaklu vērt vaļā.

— Jā jau, jā!

Durvīs parādās sārtvaidzis Jans Bullerts.

— Es pie biedra Vunšgetreija!

— Pasūtīts?

— Vai tagad jābūt pasūtītam?

Bullerts sēž iepretī Vunšgetreijam. Iepazīstas viens ar otru. Vunšgetreijs ir vārdos skops.

— Kas ir? Stāsti!—Vunšgetreijam uz kreisā vaiga manāma rēta, ko iecirtuši plīstošas granātas šķemba. Rēta sasprindzina muskuļus. Vunšgetreija seja pastāvīgi liekas savilkta augstprātīgā smaidā. Bullerts, sēžot zemajā krēslā, jūtas kā Dāvids, sastapies ar Zaulu.

— Lūdzu, vai drīkst smēķēt?

To drīkst.

Tad mi tā: Janam Bullertam nepieciešama partijas palīdzība. Viņa dēls ir aizbēdzis. Pašā karstākajā pavasara darba laikā. Resgalis grib pats uz savu galvu mācīties mūziku.

— Kā tas saskaņojams ar mūsu uzskatiem par jauniešu uzvedību?

Vunšgetreijs vienaldzīgi:

— Vai tas ir viss?

— Nē, nav gluži viss, piemēra pēc, ir tāds gadījums par slimīgas atdāvināšanas māniju.

— Atdāvināšanas māniju?

— īsti par atdāvināšanas māniju arī to nevarētu saukt. Biedra vārds ir Bišu Ole, un, no otras puses, viņš, tā sakot, zem rokas piesavinās sabiedrības zemi.

— Bišu Ole? — Neparastais vārds atsauc Vunšgetreijam atmiņā Frīdas Simsones apmeklējumu.

— Kur paliek ziņojums? Vai jaunais partijas organizācijas sekretārs jau ievēlēts?

Jaunais sekretārs ir Jans Bullerts. Te viņš sēž. Vēl bez pieredzes vadībā. Būtu labi, ja atbrauktu kāds no rajona: vai nu instruktors, vai kāds cits.

Saruna vakara stundā pēc darba starp Bullertu un Vunšgetreiju nevelkas ilgi, nav jau nekāda svinīga sēde. Vunšgetreijs domā: «Maz prieka no tāda biedra. Ģimenes lietas viņam tuvākas nekā partijas problēmas. Savu dēlu droši vien ekspluatējis.» Viņš saka:

— Instruktoru es aizsūtīšu. Kārtībā? Kārtībā!

Ceturtdaļstundu vēlāk Vunšgetreijs brauc mājās uz pilsētas nomali. Šoferis, pavasara noguruma pārņemts, slinki staipās. Tirgus laukuma liepās šalko vējš. Automašīnas radio sēkdams spiauslo vienādus pseido-džeza ritmus:

Bet pavasarī meiču acis ča, ča ...

— Vai izslēgt? — jautā šoferis.

— Lai plerkšķ!

Mirušās karalienes piemineklim, kas dzelzs režģu ielokā paceļas tirgus laukumā, ari pavasaris nespēj neko darīt, lai tam aizkavētu klusi savā nodabā liet asaras: «Šai vietā te, ak, mūsu asaras plūda...» Mašīna brauc pa apaļiem akmeņiem bruģēto laukumu. Radioaparātā kaut kas iesprakšķas, mazs klusuma brīdis, tad — ieskanas diktora balss: «Ķeizarienes So-reijas liktenis vēl arvien nav zināms ...» — Vunšge-treijs ieklausās.

— Ko tu tur esi uzgriezis? — Šoferis pagroza slēdzi, diktora balss skan kā no pagraba: — Pirmais kolhozs Austrumu zonā ...

Vunšgetreijs satver šoleri aiz pleca:

— Lai paliek!

— ... Blumenavā, Maibergas rajona ciemā, pēc padomju krievu parauga nodibināts pirmais kolhozs. Tā dibināšana notika pēc paitijas augstāko komunistisko darbinieku norādījuma. Zemniekiem piespiedu kārtā lika sadzīt kopā lopus un pašiem par bada naudu strādāt kā krievu lauķiem . ..

Vunšgetreijs liek pieturēt. Viņš izkāpj pašas galvenās ielas vidū.

— Cigaretes? Dod šurp! — Sekretārs smēķē aizgūtnēm, kā jau visi nesmēķētāji, viņš nobālis staigā šurp un turp pa ietvi.

Pēc kāda laika viņš aikal iekāpj.

— Uz rajona sekretariātu! — Šoferis iedarbina mašīnu. — Pagaidi! Vai tu zini ceļu uz Blumenavu?

Šoferis to zina.

Uz pavasarīgi izmirkušā ceļa viņi panāk Janu Bul-lertu. Rajona sekretārs, dusmās drebēdams, dodas pie vientuļā velosipēdista.

— Vai jūs tai savā ūķī tur esat prātu izkūkojuši?

72

Ganu zēns pabaksta ar žagaru skudru pūznī un ziņkārīgi tanī mazliet pavanda. Skudru valstība sarosās. Paiet mazs brīdis. Viss skudru pūznis tagad ir viena vienīga satraukta kustība.

Tā tas ir arī Blumenavā nākamajā dienā pēc Vunš-getreija un Bullerta tikšanās. Jans Bullerts vairs netiek darbiem uz lauka ne tuvumā. Viņš skraida šurp un turp. Ari ciema padomes ziņnesis, tinkšķinādams velosipēda zvanu, drāž no mājas uz māju. Un pēc stundām Antons Otrais kā speciāls sūtnis rikšo no biedra pie biedra: jaunā rajona sekretāra Vunšgetreija vadībā ārkārtēja partijas grupas sapulce!

Birģermeistars Adams Nītnāgels dreb kā apšu lapa. Frīda Simsone paguva pačukstēt viņam pāris zīmīgu vārdu, kas ne tuvu nav saskaņoti ar «Rokasgrāmatu par demokrātisku apiešanos ar cilvēkiem».

— Nu tu, mīļais Adam, esi dimbā!

Frīdas rosīgais gars izdomā pavisam sevišķu lozungu telpas izdaiļošanai, kur notiks sapulce. Biedre Danke no ciema patērētāju veikala skrīvera rokrakstā uzvelk uz sarkana karoga drānas: Katrs vesera sitiens par labu plāna izpildei ir zārka nagla kara kurinātājiem!!! Trīs izsaucēji.

Un nu pienācis vakars. Silts vakars. Mauriņā, līdzās rajona sekretāra mašīnai, kurkšķ vardes. Pļavās griež griezes, kaut kur brēc pūce. Visas dzīvās radības, kas pa dienu nav tikušas galā ar mīlestību, izmanto nakti.

Viesnīcā «Pie līkās priedes» apgaismotas divas istabas: viesu istaba un sanāksmju istaba. Viesu istabā sēž vecsaimnieks Serno, Tutens-Šulce, Rinka, Mārands, zvejnieks Ankens, visi, kas šā vai tā saistīti ar notikumiem ciemā, netrūkst ari kokzāģētavas īpašnieka.

Sanāksmju istabā pulcējas komunisti. Izņemot viesnīcas saimnieku Gothelfu Mišeru, te citiem nav tiesību nākt. Mišeram tikpat labi zināmas komunistu, kā arī vecsaimnieku domas par dažiem jautājumiem, it īpaši par Bišu Oles kolhozu. Ja vien gribētu, Mišers varētu parādīt savu nostāju. Taču veikals to necieš. Tāpēc ari Mišers nepieslejas nevienai partijai. Viņš maksā savu dalības naudu Zemnieku palīdzībā, jo ik dienas nodarbojas ar lauksaimniecību, turklāt ir biedrs Tautas solidaritātē. Ar to pietiek.

Sanāksmju istabā lustrā deg tikai viena spuldze. Mišeram vispirms jāredz, kāds būs tēriņš. Visu sejas grimst krēslā. Frīdas Simsones izgudrotajam savdabīgajam lozungam trūkst pareizā apgaismojuma.

Pie galda sēž viesis biedrs Vunšgetreijs, Frīda Sim-sone, biedre Danke, mūrnieks Ķelle, Emma Dera, īsi sakot, partijas grupas vadība. Pārējie biedri piemetušies kur nu katrs uz soliem gar sienām.

Sapulci atklāj Jans Bullerts. Pirmām kārtām viņš apsveic no rajona atbraukušo viesi un pateicas par parādīto godu. Frīda Simsone paceļ roku:

— Maza piebilde pie darba kārtības. Vispirms nodziedāsim dziesmu, kā tas visur pieņemts un parasts.

Kaut arī dzied slikti, taču dzied.

Tam, kas sasaucis sapulci, arī jārunā. Jans Bullerts nav nekāds orators. Viņš nerunā tik brīvi, dabiski un ar humoru kā citkārt ciemā vai uz lauka. Viņa runa kumuro uz priekšu stīvi, kā piesprādzēta pie koka kājām. Bullerts pārņēmis oficiālo sapulču runātāju stilu. Visam jābūt gods godam, jāzina, ko drīkst un kas piederas.

— Biedrenes un biedri, ņemot vērā lielos uzdevumus, kas mums veicami, Berlīnē gatavojas partijas konferencei. Arī BJumenavas partijas grupas darbs būtiski jāpastiprina . . . Kritika un paškritika ir svira, kas regulē līdzsvaru ...

Tiem biedriem, kas senāk piederēja pie baznīcas, šī riņķī apkārt runāšana nav sveša. Dievkalpojumā to sauca par liturģiju. Tas ir opijs tautai. Visi gaida to, kas nāks un kam jānāk.

— Kā sastāv ar jautājumu par partijas disciplīnu? Ar jautājumu par partijas disciplīnu Blumenavas partijas grupā diemžēl viss nav tā, kā vajag . . .

Sēdētāji uz soliem gar sienām sarosās. Nu būs! Jans Bullerts ievelk elpu — mazliet par ilgu un dziļu.

— Kaut vai, piemēra pēc, biedrs Ole Hanzens, saukts Bišu Ole. Vai pagātnē viņam trūkst izcilu nopelnu? Neviens nevar teikt, ka viņš nav aktīvi atbalstījis mirušo partijas sekretāru Antonu Deru. Bišu Ole bija priekšzīmīgs Zemnieku palīdzības priekšsēdētājs . . .

Olem rodas sajūta, ka viņš klausītos runu paša bērēs. Labajā gumijas zābakā viņš pamana caurumu un nenolaiž no tā acis.

— Bišu Ole, kā jau partijas rajona deputāts, ir daudz paveicis! Vienmēr bijis izpalīdzīgs lauksaimniecības darbinieka iespēju robežās. Bet kas notiek, biedri, tagad? Tagad viņš šīs robežas pārkāpis. Jūs zināt, par ko es runāju: Bišu Ole paslepen no partijas kaut ko sadomājis, bet — kur tas var novest? . . .

Viesnīcas saimnieks Gothelfs Mišers, acis nodūris, iet cauri telpai un uzklausa klientu vēlēšanās. Viņam ir tādsjzskats, it kā viņš būtu ieradies no citas planētas un nesaprastu ne vārda. Viesnīcniekam pasūta alu, cigārus un degvīnu. Mišers iededzina vēl divas spuldzes griestu lampā.

Viesu istabā vecsaimnieku acis pievēršas Mišeram.

— Kā ir, — vai Bišu Oli pārliks pār celi un nomizos?

— Patlaban viņu rausta aiz ausīm! — Gothelfs Mišers iekož sev mēlē. Cerams, ka viņa uzņēmums tādēļ nedabūs ciest!

Iegansts kokzāģētavas īpašniekam uzstāties ar nelielu, alus iedvesmotu runu. Alus runa ar acu piemiegšanu un atskatīšanos.

— Kolhozi? Nav nekur redzēti un tā joprojām. — Viņš pamirkšķina. — Es neko neiebilstu pret mūsu draugiem, bet Krievija paliek Krievija, daudz zemes un maz strādīgu cilvēku. Vācija paliek Vācija! Sorry, bet vācietis nav par mehāniski darinātiem graudiem un kartupeļiem. Vācietis ir par lauksaimniecisku darba ražīgumu!

Tutens-Šulce ar malku alus noskalo savu nemitīgo galvas klanīšanu. Gothelfs Mišers neatļaujas sev šāda veida piekrišanu, taču slepus kvēli tam piekrīt, kārpa uz zoda viņam metas sarkana.

Tad ieskanas Serno ķērkstošā balss. Tā plūst kā no aizsprūdušas gramafona taures.

— Dievs soda Blumenavu. Cilvēki vairs nepaklausa viņam kā agrāk. Nupat kā vēl dievs aizsauca pie sevis šo nemiera garu Deru — vai ne tā? — un nu atņem cienījamam vīram un zemkopim Bišu Olem saprātu un uzrīda virsū pašu ļaudīm, — vai ne tā?

-Sanāksmju istabā Jans Bullerts jau runā pilnā sparā. Runā vienkārši, pa starpām lamājas, un šādā veidā viņam veicas labāk.

— Nevienam nav noslēpums, ka biedrs Bišu Ole zināmā laikā vai nu aiz greizsirdības, vai kā citādi dabūja pa galvu no reakcijas puses, turklāt diezgan pamatīgi! — Diemžēl Bišu Ole nav paklausījis biedru pamudinājumiem un aiz vīrišķīgas patmīlības nav saucis vainīgo pie ‘atbildības. Taču šis sitiens nav palicis bez sekām. Bišu Ole ir slims. Ar savu neprātīgo iedomu viņš rada apjukumu visā ciemā. Visa sākums ir sitiens ar spieķi kādā ziemas vakarā. Lai nu izsakās, kam dots vārds, pirmām kārtām Bišu Ole, uz kuru tas attiecas! Debates!

Kā jau parasti, iestājas klusuma brīdis. Neviens negrib sākt. Adams Nītnāgels baidās aizlikt par Oli labu vārdu. Viņam pārmetīs agrāko sociāldemokrātismu.

Frīda Simsone, aiz pārliecīgas godkāres gluži nobālusi, drudžaini cenšas iedomāties kādu situācijai atbilstošu klasiķu teicienu. Turklāt arī biedrs Vunšgetreijs nav vēl runājis. Sēž, klausās un šķiet augstprātīgi smaidām. Neskaidra un kutelīga situācija. Frīda zināmā mērā balansē uz izstieptas virves.

Vilms Holtens ir par Bišu Oli un viņa kolhozu, bet nedrīkst teikt to, ko gribētu. Ja vīrietis nolaupījis meitenei godu, tad tas vairs nav nekāds nevainojams cilvēks. Frīda mazliet tā kā draudēja: «Bišu Oles jautājumā turies malā, citādi tu nonāksi kontroles komisijas nagos!»

Biedre Danke izturas neitrāli. Lai arī kā zeme tiktu apsaimniekota — atsevišķi vai vienkopus, — lauciniekiem kooperatīvā jāiepērkas. Viņas apgrozījuma plāns nav apdraudēts.

Emma Dera piesarkusi kā vistiņa, kas pavasara laikā grasās dēt.

— Ole, vai tu dzirdēji, tu esot traks?

— Es to neesmu apgalvojis, — attrauc Jans Bullerts.

Visi raugās uz Bišu Oli. Ole ir bāls. Viņam raustās

vaigu muskuļi. Šķiet, ka viņš pa gabalam nokož vārdus no milzu bluķa un tad izspļauj tos laukā.

— Es neesmu slims. Es neesmu traks.

Iedomāsimies, ir kāds labs saimnieks. Tas strādā un saimnieko kā pats nelabais. Viņš nepaļaujas ne uz gadījumu, ne laika apstākļiem. Ceļ no zemes laukā visu, ko tā spēj dot. Valsts maksā par produktiem labi. Zemnieks kļūst bagāts.

Un iedomāsimies kādu sliktu zemnieku. Viņš saimnieko pavirši, paļaujas uz labu laimi. Viņa zeme ienes tikai pusi ražas. Valstij viņš var pārdot maz, kaitē tai neapzinīgi un — kā bijis, tā paliek nabags! Cilvēki nav vienādi spējīgi. Kādreizējā zemniece Angreta svētdienās vizinās atsperu ratos. Zemniecei Sofijai Bummelei jākvern mājās, tāpēc ka viņai nav kārtīgas kleitas, ko vilkt mugurā, kur nu vēl domāt par vizināšanos ar zirgu. Vecsaimnieks Serno liek uz sava rēķina nokrāsot baznīcu; jaunsaimnieks Bartašs nav slinkāks par Serno, bet nevar sev atļauties greznumu — nopirki latiņas dārza žogam mājas priekšā. Esmu domājis un lauzījis galvu, kā izlīdzināt atšķirības. Es izdaru mēģinājumu. Perētāja vista trīs nedēļas sēž uz olām. Tad dzīvnieks sajūt, ka apakšā kaut kas izmainījies. Kaut kas jauns radies zem putna apspalvotajām krūtīm. Tie ir cāļi. Saprotiet, tiem nav nekādas patikas klusi sēdēt, tie grib tikt no ligzdas laukā, plašā pasaulē, tiecas kārpīties, knābāt, vicināt spārniņus, priecāties. Perētāja nelolo nekādas ilūzijas. Tā nepaliek tupot, bet gaida, kas notiks. Seko jaunajam, kas raušas no viņas spārnu apakšas laukā. Sargā un uzmana to. Pamēģiniet sniegties pēc cāļa. Es jums to neieteiktu. Jūsu rokas būs saknābtas asinīs, un jūsu smiekli, atvairot cāļu mātes uzbrukumus, pārvērtīsies vaimanās.

Mēs sēžam kā perētāja siltā ligzdā. Siltā istabā sagulētais gaiss smako. Nākotne mums liekas tikpat kā caurvējš. Vai tad mums nevar būt ne tik daudz prāta, cik necilai perētājai? Vai lai jūsu mazbērni kādreiz rāda uz kapu un saka: «Te guļ mans vectēvs!» Vai arī lai tie rāda uz milzu ganāmpulku un saka: «Tur šo sugu izveidoja un uzaudzēja vectēvs!» Paraugieties uz šo parku! To iestādīja vectēvs un viņa biedri, viņi nebija ne muižnieki, ne vergi. Jūsu rokās ir panākt, kā par jums runās!

Jaunais ceļš ved cauri mūžamežam. Mums uzglūn

177

12 — Bišu Ole

tumsa? Kaut kas uzbrūk, metas no koka virsū uz skausta! Un tomēr mēs gāzīsim kokus, līdīsim līdumus, un ziedošas pļavas priecēs mūsu acis. Dzīvnieki tur draiskosies no ausmas līdz lietam. Cilvēka roka pieskarsies sūrābelei. Šķērnie, sīkie auglīši piebriedīs lieli un zeltaini sulīgi!

Skarbā Emma slauka acis. Kā Antons priecātos par šo runu! Tobrīd arī bodes jaunkundzei, biedrei Dankei, nav vienalga, kā zeme tiek apsaimniekota.

Zeme ceļo pa izplatījumu. Bišu Ole ienesis mazu gabaliņu izplatījuma smacīgajā sapulces telpā.

Rajona sekretārs jūtas saviļņots. Kaut kas sasodīti patiess slēpjas aiz šiem zemnieka vārdiem. Patvaļīgi uzskati. Vunšgetreijam nav nekā ko iebilst, — bet, ja tie tiktu izbazūnēti, vai neradītu apjukumu? Rajona sekretārs ir samulsis. Toties jo pašpārliecinātāki jūtas Bullerts un Simsone. Frīda pilnām izbauda savas uzstāšanās lielo brīdi.

— Biedri, mums — kā partijai — nekas par kolhoziem nav zināms, ar ko tad mums kā partijai iznāk, biedri, sadurties? Tad mums nepārprotami iznācis sadurties ar nacionālu savdabību. Es jautāju biedram Bišu Olem: vai mēs pagaidām iebilstam kaut ko pret sīko mazumtirdzniecību? Vai mēs to paciestu, ja tā būtu aplamība? Atbildi!

Bišu Ole neatbild Frīdai. Vārdu ņem Bullerts: ļaunākais esot tas, ka Bišu Ole vēloties, lai pārējie biedri pievienotos viņa sektai. Kopīga zeme? Fogts un pārvaldnieks kā barona kungam? Partija nepadarīs sevi smieklīgu — vai tad, piemēram, tāds kā Bullerts lai liekot uz spēles savu paraugsaimniecību un beigās nolaižot to dibenā?

— Kādu ražu tad tā sekta mantos tajās atmatās? Bankrotu, neko citu. Bišu Ole var mūs novest līdz ubagu tarbai.

Vunšgetreijs smaida.

— Atļauj, biedri Bišu Ole, vienu jautājumu: vai tad partija, ja gribētu, nebūtu jau sen aicinājusi aut kājas tam ceļam, ko tu esi uzsācis?

Pie vārda piesakās Emma Dera:

— Bišu Oles rūpes nav no gaisa grābtas. Viņš tās mantojis no Antona, kas bija mans virs. Vai Bišu Ole kādam ir sagādājis zaudējumus?

Jans Bullerts:

— Cāļus skaita rudeni.

Emma tā nedomā:

— Vai tad partija ir apdrošināšanas sabiedrība? Komunisms — tas ir vislielākais eksperiments kopš Ādama laikiem. Tā teica Antons.

Frīda Simsone:

— Ej tu ar savu Antonu!

Emma aši:

— Dabū sev tādu!

Mūrnieks Ķelle, šis divus metrus garais vīrs, ieplaj ar dūri pa galdu.

— Jaunais kapitālisms neies cauri! Es esmu par Antonu un Bišu Oli!

— Lai dzīvo kolhozs! — Saucējs ir Vilms Holtens. Frīda Simsone nepagūst viņu aizkavēt. — Lai dzīvo Bišu Ole!

Bišu Ole nezaudē mieru, kaut arī viņu sagrābusi lielā drebēšana un krata līdz pat kāju pirkstgaliem.

— Esmu visu pārdomājis. Man šķiet, es mekleju ceļu uz priekšu, nevis atpakaļ!

Vunšgetreijs:

— Kas ir uz priekšu un kas ir atpakaļ, manuprāt, vēl arvien nosaka partija. Vai tu grasies to pamācīt?

Bišu Ole drebēdams:

— Manā uztverē partija ir vienkāršāka, gatavāka uzklausīt, pēc kā ļaudis tiecas, ko mīl un no kā baidās. Vai tad partija ir patmīlīgs dievs? Es arī esmu partija!

Daudzu sejās kaut kas noraustās, galvas ieraujas plecos. Ole pats lien cilpā iekšā!

Simsone, aiz niknuma gluži dzeltena:

— Viņš atļaujas sev par daudz!

Vunšgetreijs:

— Tas ir labojams. Daudz ļaunāk, ka Bišu Ole pametis pretiniekam ēsmu. Ienaidnieks kūda. Apmētā pa radio mūsu rajonu ar dubļiem! Kā lai uz mums skatās apgabala valdē?

Bišu Ole gramsta pa svārku iekškabatu. Trīsošu roku viņš noliek Vunšgetreijam uz galda savu partijas biedra karti.

— Ja tu uzskati, ka es palīdzu ienaidniekam ...

Vunšgetreijs pielec kājās un satver Oli aiz piedurknes. Bišu Ole izraujas. — Tu neesi man neviena laba vārda teicis. Vai partija ir tāda? — Viņš dodas uz durvīm.

Kaut arī viņam kājās gumijas zābaki, dzirdams katrs spertais solis. Durvis aizcērtas. Visi paliek sēžam kā sastinguši.

Bišu Ole smagi kāpj cauri viesu istabai, ne acu nepamezdams uz skurbumā piesarkušām sejām. Vecsaimnieku sarunas pieklust. Bišu Olem liekas, it kā Antons kā senāk būtu viņu satvēris aiz pleca: «Pats grūtākais ir pārēja!»

Ole patlaban grasās aizvērt durvis, kad izdzird ienīsto balsi:

— Tad nu beidzot dabūjis no šiem krietni pa mizu un tā joprojām .. .

Lielā drebēšana sagrābj Oli savā varā. Tagad viss vienalga: ar vienu lēcienu viņš jau uzklupis Ramšam un norāvis to zemē. Šķindoņa, dunoņa. Nevaldāmās dusmas padarījušas Oli aklu un kurlu. Viņš rausta ienaidnieku aiz bārdas, sit un dauza tā, ka tikai dūres vien zib. Ramšs brēc:

— Help! Help!1

Neviens nekustas, lai palīdzētu. Tālāk nost no tā mutes bajāra! Te notiek izrēķināšanās par sievietēm un politiku!

73

Ciema iela tukša kā izmirusi. Bišu Ole dodas gaišajā naktī uz Govsezeru. Mežs šalc. Pāri mēness pielietām debesīm aizslīd meža pīles.

Siltais laiks vilkšus velk pļavu zāli pretī debesīm. Bišu Ole iegremdē roku rasas miklajā zāles straumē. Kādā pļavā viņš paliek stāvam. Šī ir viņa tēva Paula Hanzena sīksaimniecības pļava.

Bišu Ole redz sevi — mazu zēnu izbrīnā pavērtu muti klausāmies. Tēvs iepazīstina viņu ar pļavas noslēpumu.

— Liktenis mētā cilvēku gan šur, gan tur. Ja tas ir vajadzīgs, atdod visu, pat savu gultu, bet no šīs pļavas nešķiries!

Tēvs toreiz atklāja pļavas noslēpumu. Ole tobrīd izauga par trim centimetriem. Viņš bija mantinieks, un lēvs viņam dāvāja savu uzticību. Ole zināja kādu noslēpumu.

Ko Bišu Ole meklē šinī pļavā tagad, nakts laikā? Vai ar viņa galvu nebūtu viss kārtībā, kā apgalvo Bullerts? Vai kokzāģētavas īpašnieka pātagas cirtiens iedragājis domāšanu? Ole noņem ādas cepuri un dauza ar to sev pa pieri. Ja nu viņu tagad kāds redzētu!

Resnā Serno tēvs svētdienās mēdza piebāzt kabatas ar tīrumu zemi. Pa dievkalpojuma laiku viņš to izgrābstīja laukā un paturēja saujā, lai tiktu nosvētīta.

— Ar ko tu esi piestūķējis tik pilnas bikšu kabatas, Gothold?

— Ar asinīm un augsni!

Vecai? Serno uzvedās arvien aplamāk. Beigās viņš kaisīja zemi starp dziesmu grāmatas lapām. Traks! Viņam mēģināja aizliegt tādu zemes apsvētīšanu. Viņš pretojās. Serno acīs traks bija tas, kurš pret zemi izturējās savādāk.

Tagadējā naktssarga priekštecis, vakaros iziedams darbā, mēdza pārvilkt pār galvu segu. Acīm viņš bija izgriezis divus caurumus. «Es varu pieiet jebkuram kramplauzim klāt, un tas mani neredz,» tā viņš teica. Ciema ļaudis, galvenokārt sievietes un bērni, baidījās no spokainā naktssarga vairāk nekā no zagļiem un laupītājiem. Trakie jau nezina, ka ir traki.

Nemiera pats ar sevi — Bišu Ole uz rīta pusi sameklē savu guļvietu līdzās svētlaimīgi krācošajam

Hermanim. Ole jūtas slims — tik slims, ka jāliekas gultā. Lai notiek kas notikdams! Viņš ir otršķirīga labuma cilvēks.

Ciema ziņu aparātam nav vajadzīgi ne vadi, ne elektrība. Tam vajadzīgas tikai čukstošas mutes un milzu ausis, tad tas strādā ar pilnu jaudu. īsts perpetuum mobile, ko, protams, reizi pa reizei arī jāieeļļo, kā jau katru mašīnu.

Ciema ļaužu aģentūrai ir divas centrāles. Georga Sabēra frizētava un kooperatīvs. Veikals tai pašā reizē Blumenavas sievietēm aizvieto arī kafejnīcu. Sievieši pamielojas mazliet ar kēksu vai pasūkā konfektes, tērzē un gaida kooperatīva mašīnu ar precēm.

Informācijas aparāts ziņo: «Bišu Ole izstājies no partijas.»

Atsaukums: «Viņu izslēdza.»

Komentāri: «Izstāties nav atļauts. Vienmēr izslēdz, arī tad, kad izstājas.»

Informāciju aparāts ziņo: «Birģermeistars Nītnāgels atcelts no amata!»

Atsaukums: «Nītnāgelam piešķirts atvaļinājums, tāpēc ka vieglprātīgi izsaimniekojis sabiedrības zemi.»

Komentāri: «Sociāldemokrāti ir pakļāvīgi mīkst-

mieši. Birģermeistara pienākumus uzņēmusies Frīda Simsone.»

Informācijas aparāts ziņo: «Bišu Ole piekāvis kokzāģētavas īpašnieku.»

Atsaukuma nav.

Komentāri: «Mērs bija pilns.»

Kā jau viscaur pasaulē — visjaunākās ziņas pēc ceturtdaļstundas ir jau vēsture. Sievietes ņem savās rokās ciema grūtniecības reģistri.

Veikalā ienāk mežziņa Štama jauniņā sieva. Pieklājīgi sveicina. Viņa pērk maizītes, mazu pudelīti degvīna un pudeli karmola.

— Karmols ir laba manta, — saka sievietes. Viņas aplūko Štama kundzes vasaras mēteli un nopēta viņas seju.

— Apsveicam, Štama kundze. Bija laiks. Ligzdiņa jau sen novīta!

Mežziņa sieva nosarkst.

— Pilnīgs pārpratums! — Dāmas atrodoties, tā sakot, uz aplama ceļa. Mežziņa sieva sabojājusi sev kuņģi ar tikko slauktu pienu.

Piebrauc kooperatīva mašīna. īsts pārpilnības rags šī mašīna! Tā atved tālajai lauku tirgotavai veselu lērumu mantu: ķīpu siltu zeķu vasarai, biezus ziemas cimdus ražas novākšanai, jaukas sporta kamaniņas peldēšanās sezonai, krietnu kravu manikīra grieznīšu ilgi gaidīto veļas knaģīšu vietā.

Štama kundze iet pastaigāties cauri ciemam. Viņa te vēl tik maz ko redzējusi. Kādā stilā, piemēram, ieturēta baznīca? Nē, gotika tā nav. Mežziņa sieva aplūko ari citas ievērības cienīgas ēkas, ugunsdzēsēju depo, veco skolu un viesnīcu «Pie līkās priedes». No viesnīcas iznāk — tad nu gan sagadīšanās! — Mampes kungs, govs atvedējs. Mežziņa sieva labprāt atceras šo notikumu. Tik jocīga govs. «Naneta!» — bija saukusi mežziņa sieva, un govs atsaukusies: «Mū-ū-ū!»

Jā, jā, tātad Mampes kungs! Ar Ramša kungu viņam droši vien tuvākā laikā neiznākšot satikties?

— Ja tas nav tieši vajadzīgs.

Mežziņa sieva nav skopa. Gadījuma pēc viņai iepirkumu somā esot pudelīte degvīna. Varbūt tas uzmundrināšot Mampes kunga omu?

— Lūdzu!

Mampes kungs pacienājas, un viņa ādamābols lēkā augšup lejup. Viņš paņem Ramšam nododamo vēstulīti, piebāž to pie deguna un ir lietas kursā.

— Tad nu gan ir dundurmice tas Juliāns!

— Kā, lūdzu?

— Viņš spēlē uz divējām klavierēm, tā, lūdzu.

Mežziņa sieva nesaprot. Mampe-Sīvums pabāž vēstulīti zem cepures. Vēstulīte ar virtuvenes starpniecību nonāks Ramša rokās.

— Vai tā būs labi?

— Ļoti labi, Mampes kungs.

Ciema informāciju aparāts sniedz ziņas ari Angretai. Neliels gandarījums viņas godkārei: Ramšs un Ole sakāvušies viņas dēļ. Nelielas šaubas — kāpēc Ramšs nedod par sevi nekādas ziņas? Vai tad viņa ir no akmens?

Vakarā viņa meklē mierinājumu piparmētru liķierī. Svētku tērpā grozās lielā spoguļa priekšā šurp un turp: vai tad vakara viesības, Ramša kundze, tiek atceltas?

Dievs to zina!

Pie loga kāds klusi klauvē. Angreta ar rāvienu kļūst jaunāka. Tur stāv Mampe-Sīvums.

— Go in,1 debesu sūtni! — Angreta kāro dabūt kādu ziņu.

Mampe droši vien iepriekšējā dzīvē bijis insekts. Viņš saož degvīnu cauri sienām.

— Iedod vienu kraukšķīti, Angret.

Angreta ielej. Mampe viņai ir tikpat kā paziņa no kopīgas dzimtenes, kokzāģētavas. Abi saskandina.

— Uz to, ko mīlam!

Mampem nav ko iebilst. Viņam ir mīļš degvīns.

— Kas jauns kokzāģētavā?

— Tā nekas, šad un tad pa vēstulei, bet žoga latiņu maz. — Mampem ar kokzāģētavu nav vairs nekādu darīšanu.

Viņi iedzer vēl pa vienai. Kāpēc Mampe pametis kokzāģētavas īpašnieku nelaimē?

Ramšs draudējis Mampem ar policiju un tiesu. Palicis kāju priekšā darbam pie Serno.

— Ko tu neteiksi, kāds pavēlnieks atradies! Vai mēs dzīvojam feoladistiskā celibātā varbūt?

Angreta:

— Nemuldi, runā, ka var saprast! Kas tur bija ar to simtmarku gabalu?

Mampe:

— Nedzesē muti, atšujies!

— Saki skaidri!

Simt mārku šur, simt mārku tur. Mampe dabūjis smagi par to strādāt.

Tātad, ja Angreta pareizi sapratusi, viņš lādējis Ramšam kreiso būvmateriālu?

— Būvmateriālu? — Mampe aši izmet divas glāzītes piparmētru dziras. — Cilvēkam uzgāžas virsū koks. Kā cilvēks pakļuva zem koka? Būvmateriāls. Par to jāklusē. Klusēšana ir smags darbs. Vai nu bija diezgan skaidri?

Angreta atvēzējas ar pustukšo pudeli un draud:

— Pietiek!

— Vai tu arī domā man muti aizbāzt? Vēl jau neesi Ramša kundze.

— Es esmu Angreta Ankena!

— Pavisam parasta netikle! — Mampe kāpjas atpakaļ, kamēr tiek ārā pa durvīm. Pudeli viņš paķēris līdzi. Aizsardzības nolūkā.

Angretai trīs lūpas. Viņa redz sevi spogulī — apskurbis, vecs sievišķis. Angreta sper ar kāju pa spoguli. Stikls šķind. Lauskas, švirkstoši smikņādamas, izbirst pa grīdu.

Angreta skriešus metas prom uz kokzāģētavu^ Viņai jābrīdina mīļotais no Mampes. Ramša nav mājās.

74

Vakars ir tumši zilgs un zvaigžņu pilns. Kokzāģētavas īpašnieks bez mašīnas, kā arī citādi sargādamies sev pievērst uzmanību, dodas uz mežniecību. Mežzinis jau kopš divām dienām atrodas rajona pilsētā kvalifikācijas celšanas kursos. Jaunā kundze laikam nav gaidījusi viesus, jo saņem ciemiņu — pardon mille fois!1 — rītakleitā.

Viņi dzer no mežziņa piecu pudeļu krājuma rislingu. Kokzāģētavas īpašnieks nejūtas īsti lāgā istabā ar briežu ragiem. Tie blenž no sienām kā milzu dakšas. Viņš atnāca tāpēc, ka mežziņa sieva vēstulē uzstājīgi minēja par svarīgiem jaunumiem. Malkas darījumi? Varbūt?

Saruna iesilst.

— Jā, kā tad tur bija ar to govi?

Govij nebija nekādas vainas, bet mežziņa sieva ne varēja, ne gribēja paciest piena smaržu.

— Manā tagadējā stāvokli...

Kokzāģētavas īpašnieks paceļ glāzi.

— Be happy all the days!1

Viņi saskandina.

Pēc trešās vīna glāzes govs pazūd no sarunu pļavas. Mežziņa sieva sapņaini raugās neesošā tālē.

— Man prātā, ka mēs pēdējo reizi nebijām tik oficiāli, kā tev liekas?

— Pateicos. The same opinion.2 Bet šitie... šitie ragi visapkārt. Kā moku kambarī!

— O! — Viņi varot ieiet tepat līdzās. Vai Ramšam rastos kādi iebildumi, ja tā būtu guļamistaba?

Nē, tur Ramša negribot. Viņš nejūtas diez cik drošs — šis džentlmenis.

Mežziņa sieva izdzer savu ceturto glāzīti rislinga. Viņa noliec galvu un meklē kādu vārdu. Iedzer vēl mazliet, atrod meklēto vārdu, bet nebilst to. Vai Ramšam neesot briesmīgi tā pastāvīgi dzīvot vienam un bez bērniem?

— Bez bērniem? Smalks joks! — Kokzāģētājs rausta savu zilo kaklasaiti. — Cik te karsts!

Laipni lūdzu, lai viņš jūtoties ērti, noģērbjot svārkus, vesti, kā pats vēloties.

Ramšs novelk svārkus. Vesti — ne. Viņš zina, kas piederas. Ramšs valkā bikšturus. Viņa sportiskais vēders necieš siksnu. Visam savs laiks!

Kokzāģētavas īpašnieks paietas pa istabu no viena gala uz otru, paliek stāvot un ieklausās.

— Vai tur aiz loga kāds nestaigā?

— Suns skrien kārtējo reizi apkārt mājai.

Zobena cirstās rētas kokzāģētāja sejā ir bālas. Vai nevajadzētu aizvērt slēģus?

Mežziņa sieva, pagalam apdullusi un satraukta:

— Esi bez bēdu. Šurp neatmaldās neviena dzīva

■ ■

1 Esi vienmēr laimīga! (Angļu vai.)

2 Esmu tādās pašās domās. (Angļu vai )

18G

dvēsele. — Viņa iebāž savu smalko deguntiņu Ramša pakarinātajos svārkos. Virginia — beidzot tas vārds! Save our souls! Ramšam nav glābiņa.

Pēc kāda laika mežziņa sieva pieglaužas Ramšam.

— Virginia!

— V/aht means that? [38]

— Man būs bērns.

— Ko? — Tiek atskaņots koncerts uz otrām klavierēm : bērni ir kaut kas tāds, ko Ramšs ar savu nedrošo pasākumu tik nedrošos laikos vismazāk var sev atļauties. No džentlmeņa maz kas paliek pāri. Tagad ari mežziņa sieva dabū zināt, cik ļoti stutmalka un žogu šķērslīši respektīvi materiālu sadale un tā joprojām regulē kokzāģētavas īpašnieka veikalu labvēlīgo gaitu. Veikals? Kas mūsu dienās ir veikals? Mocība, Golgāta. Simt uzraudzītājas un asinssūcējas dēles uz vienu pašu veikalnieku.

Mežziņa sievai bezgala žēl. Viņa esot mēģinājusi un darījusi, ko vien varējusi. Žoga latiņi un stutmalka — to dēļ viņa esot sastrīdējusies ar vīru.

Kokzāģētavas īpašnieka acīs pavīd asaras. Iespējams, ka tās ir īstas.

Romantiskais varonis, par kādu mežziņa sieva sapņojusi, sāk viņas acu priekšā kust kā sniegavīrs marta saulītē. Viņa novērsīs no tā visu, kas vien novēršams. Neviens nedabūs ne vārda zināt par gaidāmā bērna tēvu.

— Lai pateicība debesīs un zemes virsū! — Ramšs patiesi raud. — Mūžam palikšu uzticīgs un padevīgs!

— Virginia, — mežziņa sieva čukst, jau tikpat kā tikusi galā ar kokzāģētavas īpašnieku. Sentimentālais mistrojums zied un zeļ uz trūdu un atkritumu kaudzēm.

Ramšs izvelk kabatas portfelīti. Mežziņa sieva rauc savu madonnas degunteli.

— Ko tad nu?

— Bērnu ratiņus! Ar sauljumi un aizsegu. Noteikti!

Mežziņa sievai šķiet, ka ar kokzāģētavas Ramšu nav viss kārtībā. Varbūt tam smadzenēs kaut kas pamež-ģījies?

75

Angreta izseko savam mīļotajam. Pēdas ved uz mežniecību. Kādreizējā saimniece Angreta stāv zem mežniecības mājas loga starp nevainīgām vasaras puķēm. Logi ir augsti. Ielūkoties viņa nevar, bet dzird, ka Juliāns tērzē ar mežziņa sievu, smejas un saprotas.

Debesis apmācas. Pie mežziņiem iestājas klusums. Gaismas tik daudz, cik no naktslampiņas. Čuksti. An-gretai, vientuļajai vilcenei, gribas gaudot.

Pusi nakts viņa nostāv ciemielas malā zem nokarena skābarža. Sāk līt. Lietus lāses krīt kā salti sitieni. Pamazām izmirkst Angretas mati, drēbes . ..

Aust diena. Iela atdzīvojas. Sievietes dodas meža darbos. Angreta klimst prom uz Govsezeru. Kādu brīdi viņa stāv pie raudošo debesu atspulga — ūdens. Lietus ♦čabina meldrājos. Tūkstošiem grauzēju peļu krimst ap dzīves pavedieniem. Nē! Nē! Angretas sirdspuksti nomāc nāves uzbāzīgos čukstus.

Posts un izmisums! Bišu Ole vēl guļ gultā. Hermanis, viņa istabas un gultas biedrs, jau sen augšā un apkopj lopus. Veihelts ir dieva nesatricināmā miera pārpilns. Tas kungs viņu padarījis nepieejamu dzīves ban-gotnēm.

Paveras durvis. Bišu Oles krēslainajā istabā iespurdz mazā vistiņa Emma un kladzina:

— Vai tev prāts ar ir? Cietēja ģīmis un mugurā naktskrekls — vai tāds izskatās cīnītājs? Ko lai mūsējie par tevi domā? Esi priecīgs, ka Antons tevi neredz!

Bišu Ole gurdi atvaira: kāpēc lai viņš celtos? Iespējams, ka viņš esot traks, iespējams, ka esot ienaidnieks, katrā ziņā cilvēks bez partijas biedra kartes.

Emma atvelk sānis aizkarus, atrauj vaļā logu, istabā ieplūst svaigs gaiss un rīta saule.

— Vai Antons bija traks?

— Nē.

— Vai Antons bija ienaidnieks?

— Nē.

Tātad arī Bišu Ole neesot ne traks, ne ienaidnieks. Kas attiecoties uz partijas biedra karti, tad Padomju Savienībā esot gan partijas biedri, gan bezpartejiskie komunisti. To Antons esot bieži atgādinājis. Tas kungs redz cilvēka sirdī! Tātad nav ko zobus klabināt.

Emma esot savu darbu mežā uzteikusi. Sākot ar šodienu, viņa atrodoties pilnīgā Jaunās zemnieku apvienības rīcībā. Vai Frīda Simsone varbūt ravēšot sabiedrības zemi? Nemūžam! Ja esi mīklu iejaucis, šauj krāsnī!

Bišu Ole izlec no gultas.

— Pasaulīt, cik spalvainas kājas! — Emma nospļaujas. — Antons nebija tik spalvains! — Un vistiņa jau pazūd aiz durvīm.

Bišu Ole sēkdams spīlē kājās zābakus un meklē savu darba jaku, te klusiņām atveras istabas durvis: Angreta. Viņa nekrīt ceļos. Neskūpsta rokas. Tikai stāv un nezina, ko teikt. Liels apjukums.

— Velk, — Ole drebinādamies saka.

Nekādas atbildes. Kapa klusums. Beidzot Angreta vaicā:

— Vai man jālūdz tev piedošana?

— Tas tev nav jādara, un to tu nedari. Kas tad ir vārdi? Tukša skaņa.

— Bet tu man kādreiz izglābi dzīvību.

— Tā tas bija. Kādreiz!

— Vai tagad atkal būs tā, kā bija senāk?

Bišu Ole raugās savas pagātnes pārgurušajā sejā: grumbu tīkliņš ap sievietes acīm. Viņu krata salti drebuļi.

— Kas man jādara ... mums nekad vairs nebūs tā, kā bija senāk.

— Paldies! — Angreta nīgri atmet galvu. Viņa iet, iet vēlreiz lepni un stalti — kā toreizējā Angreta An-kena, lai aiz zilās rožistabas durvīm raudātu, kā raud piekrāptas sievas visā pasaulē. Bišu Ole drebēdams paliek stāvam.

Angretas kundze soļo pa zilo rožistabu šurp un turp, šurp un turp. Soļo pa saplaisājušu ledu. Vēl joprojām uz grīdas guļ lielā spoguļa lauskas. Tās šķind un šņirkst.

Angreta pēdējā laikā sākusi smēķēt. Kaut kur dzirdējusi, ka smēķēšana nomierinot. Iedzer piparmētru degvīnu un soļo šurp un turp: vai teikt kokzāģētājam ardievas? Tas būs skumji un saldeni smeldzīgi, kā viņa reiz lasījusi kādā romānā: «Nu dzīvo sveiks, tas bija sapnis...» Es vairs nebiju Angreta. Tu vairs nebiji Juliāns. Jaunība pagājusi, pagājis virsāju pakalna laiks! Un tad pēdējie atvadu vārdi būs rūgti: tu neesi labāks par savu tēva kungu! Veikali, veikali. Tu soļo pāri līķiem. Tad nu ardievu, ardievu!

Taču piparmētras šņabja iedarbība neizpaliek — An-gretā pamostas nevaldāmā zvejnieka meita. Ankena nav tā, kas atdotu to, ko mīl.

Viņa atceras virsāja pakalna laika neprātīgos sapņus. Starp tiem ir kāds, kas neatkāpjas vēl šobaltdien, — sapnis par salu.

Vēlu naktī Angreta ar rudzu miltu klīsteri, ar laikraksta un griežņu palīdzību raksta vēstuli. Viņa sagraiza laikraksta slejas. Saskalda teikumus un dabū vārdus. Sasmalcina vārdus, iegūst burtus un saliek tos jaunos vārdos. Tā, piemēram, no vārda «socializācija» veidojas vārdi «cilā», «sacīja». IJz rīta pusi vēstule ar lielām grūtībām un krietnu klīstera porciju ir gatava.

«Mīļais Ramša kungs!

Mēs, daži cilvēki, esam norūpējušies par Jūsu likteni. No drošiem avotiem mums zināms, ka sarkanā Antona Dera nāves gadījumu atkal cilā. Laikam tomēr kāds pasacīja, ka Jūs esat bijis tas, kurš toreiz palicis brokastis zem koka. Ja Jums ir dārga Jūsu brīvība, augšminētie dod Jums padomu vilkt konsekvences. Vēl nav par vēlu. Ar sveicienu no tiem, kam tas jāzina.»

76

Kokzāģētavas firmas «Ramšs, žogi, kastes un tā joprojām» strādnieki sēž lazdas ēnā. Viņi ēd brokastis. No Bezdelīgu strauta izlien čūska. Melnīgsnējais Šulcs

sviež uz izbijušos zalkti ar skārda sviestmaižu kārbu. Zalktis pazūd dēļu grēdā.

Brokastis paēstas. Ēstgriba zudusi. Strādnieki pārkrauj dēļu kaudzi. Zem apakšējā dēļa šņāc čūska. Tai nav glābiņa. Tās dziedzeri izšļāc gaisā kodīgu rāpuļa smaku. Čūska šauda un snaigsta mēlīti. Vīrieši stāv, apbruņojušies ar spieķiem un akmeņiem.

— Vai redzi indes zobu?

— Es sajūtu indes smaku!

Trīs akmeņi, sitiens ar koku. Čūska beigta. Strādnieki pienaglo zalkti pie kārts. Kārti atbalsta pie šķūņa.

Pagalmā iekumuro virtuvene. Čūska noraustās. Tās ķermenis izstiepjas stīvs. Kā pātaga čūska draudīgi pacelta pret dzīvojamo māju. Virtuvene sāk brēkt. Durvīs parādās vecā saimniece.

— Jūs esat nobendējuši manu mājas zalkti!

Sieviete apglabā miermīlīgo zalkti zem dzeltenās

rožistabas logiem.

— Ka tik nu mūs nepiemeklētu kāda nelaime! — Vecā saimniece noliek uz čūskas kapa bļodiņu ar tikko slauktu pienu. Jāmēģina pielabināt mājas sargājošo garu.

Taču nelaime nenāk brēkdama. Jaunais saimnieks saņēmis vēstuli. Vēstule ir bieza un smaržo pēc uzrūgušas mīklas. Izlasot to, kokzāģētājam sāk raustīties visslēptākās nervu šķiedriņas. Atkal jau briesmoņi dzen viņam pēdas.

— Velns un elle!

Uz lauku ceļa iedūcās automašīna. Kokzāģētājs paslēpjas pagrabā. Pēc brīža viņš atkal izlien laukā. Kravas mašīna atvedusi viesnīcniekam Mišeram alu. Pēc mirkļa Ramšs no jauna iemetas pagrabā. Tagad viņam rodas īstā nojausma par to, cik daudz automašīnu vienā dienā brauc cauri tādam ciemam atpalikušajā austrumu zonā. Būtu viņš satiksmes ministrs! Kas automašīnām meklējams uz laukiem? Juceklīga domu klaiņošana tik sarežģītā situācijā!

Ramšam, šķiet, nekas cits neatliek: vajadzēs lauzt vārdu, ko devis mirstošajam tēvam. Nav jau viņš savus dzimtenes tīrumus paspēlējis kārtīs. Vai tad nebūtu nekādas izejas? Vai viņa attapīgā galva vairs nezinātu padoma?

Ramšs aizsūta virtuveni pēc Mampes-Sīvuma.

Krēslo. Beidzot Mampe nāk, viņš ir manāmi iereibis.

Ramšs izliekas draudzīgs.

— Vai tev ir ko ēst, dzert? Kā klājas?

Mampem klājoties labi. Ēdot pie Emmas Deras. Bišu Oles Jaunajā zemnieku apvienībā nopelnot mārku pa stundu.

Saruna apsīkst. Ramšs rēķina. Mampe glūnīgi vēro un dzer. Pa logu uzvēdī koksnes smarža. Mežmalā dzird rejam stirnas buku.

— Par mums kāds melšas, — Ramšs ieminas. — Vai tas esi tu?

Mampe nesaprot.

— Es nerunāju par noblēdīto naudu. Lai paliek tev dāvināta.

Mampe nav nekādu naudu noblēdījis. To viņš ir nopelnījis.

— Viens otrs pārāk lēti izsprucis sveikā.

— Cik tev vajag?

— Piecus tūkstošus.

— I kill you! Es tevi nositīšu!

Mampe dzer.

Kokzāģētavas Ramšs mēģina tirgoties. Piedāvā vienu tūkstoti.

Mampem-Sīvumam aizkurlušas ausis.

Kokzāģētavas Ramšs mēģina lūgties. Mampem tas gluži pa prātam, ka reiz mūžā viņam kāds laiza zābakus. Viņš dzer.

— My dear,[39] — diedelējas Ramšs, — atceries veco saimnieku!

— Kas es esmu? Nejēga, vai? — Mampes alkohola velns vairs nav valdāms. — Ha, ha, ha, vecais saimnieks! Viņa dēls — gatavais brāķis. Nav ne pusi no vecā vērts. Venēriķa iedzemdēts, smerdelis, nešķīst-nieks, ņerga!

Ramšs apgāž krēslu, paķer lielās papīru griežamās šķēres, atvēzējas un met.. .

Mampe-Sīvums ir jau laukā. Šķēres paliek iedūrušās durvīs. Viegli šķind un trīs.

77

Nākamajās dienās kokzāģētavas īpašnieks ir tik saspringts un satraukts kā lielā meža skudra, kurai nogriezts ceļš uz dzimto pūzni. Ramšs kārto savu likteni: nosūta steidzamu vēstuli un gaida atbildi. Viņš pārlaiž nakti uz siena augšas un ir gatavs kuru katru brīdi izlēkt pa lūku dārzā uz zāģu skaidu kaudzes, ja nakti kokzāģētavai tuvotos kāda mašīna.

Pēc trim dienām pienāk atbilde. Telegramma no Dinslakenas Reinzemē. Tā adresēta vecajai saimniecei: «Līzīte slima, apdraudēta dzīvība.» Nedrīkst taču pieļaut, lai vecās saimnieces miesīgā māsa nomirtu, nenokārtojusi mantošanas jautājumus. Vecā saimniece aizceļo.

Resnais Serno jūtas pārsteigts — kopš Hermanis Vei-helts ir prom, viņam atkal pašam jāpieliek roka saimniecībā. Darbs nogurdina. Viņš izkritās miesā. Nepieciešamība pastāvīgi dzīties ar velosipēdu uz pilsētu viņam iedveš šausmās. Tagad viņš tikšot pie automašīnas. Vai tad draugam Ramšam auto apnicis?

Ramšs vairs nevarot atļauties mašīnu. Veikali ne^ ejot nekādā jēgā. Godīgi sakot, viņš gribot izmēģināt laimi citā pasaules malā.

— Ne vārda par to! Nevienam pašam!

Resnais Serno aiz nožēlas drebinās. Tagad nu arī kokzāģētājs! Atkal par vienu kristīgo brāli draudzē mazāk. Gaužām žēl. Bet ar nožēlu vien nav līdzēts.

— Mazliet padārga tā mašīna.

Vai tad Ramšam vajadzētu citā pasaules malā ierasties kā ubagam?

— Nebūs jau tā, ka salas kontā nekā nav. Tā jau nebūs.

Paskat, kur lamatas! Serno ir izspiedējs. Kristīga

193

13 - Bišu Ole

brāļu mīlestība. Ramšs nobāl un atdod mašīnu par pusvelti. Viņa cerības pieder vecajai pasaulei. Pasaulei, kur valda solīds veikalnieku godaprāts. Firma «Neier-burg» — solīdas smēķēšanas jēdziens. Pasaule, kur valda korporāciju gars. Pietiks ar studentu laika rētām sejā, nebūs vajadzīgas nodriskātas personas apliecības.

Vai Ramšs grasās braukt uz Lejputriju? Viņš kravā ceļa somā galda sudrabu. Varbūt dodas uz banketu: vēlams melnā uzvalkā? Viņš liek somā smokingu ar zīda atlokiem. Skraidelē pa māju, nopūšas un apsver. Izrauj no ietvara vecā saimnieka eļļas krāsām gleznoto portretu un iegrūž čemodānā pie sudrablietām. Nošķind vecās saimnieces sudrabkāzu vainags. Veci ļaudis mēdz pieķerties visādiem niekiem! Lai vai kā, jubilejas puķu lapiņas ir īsta sudraba!

Raibā kaķe glaužas gar galda kāju. Ramšs aizbultē pieliekamā kambara durvis. Aizver logus dzeltenajā rožu istabā.

Debesis raustās negaisa nojausmā. Nav jau viegla viņam šī aiziešana — viņam, vecajam amerikānim. Turies pie zemes! Tā baro savu kopēju! Veco ļaužu gudrība, kas nezina nekā par turpmāko.

Ramšs ar viltību dabūja māti no mājas prom. Mātes asaras būtu viņa lēmumus padarījušas vēl sūrākus. Iespējams, ka viņš Jautu sevi pierunāt un gaidītu neiespējamo, līdz aiz muguras aizcirstos cietuma durvis.

Vai viņš ir noziedznieks? Viņš bija gribējis novērst savu bojā eju, izmantoja gadījumu. Pašaizsargāšanās. Vai tad bojā eja bija tik tuvu? Iespējams, ka ne. Bet vai viņam nav tiesības nolīdzināt ceļu saviem veikala darījumiem? Vai tā nemēdz rīkoties? Viņš zina tādus, kas no saviem darījuma ceļiem baru bariem novāca vietējos iedzīvotājus un vienkāršos ļaudis.

Ramšs iet cauri laidariem. Citkārt viņš tur mēdza ielūkoties tikai tādēļ, lai izraudzītos pārdošanai treknāko lopu.

Govis pielec kājās. Tās kūtri raugās mākslīgajā gaismā. Ramšs piegrūžas ar ceļojuma platmali pie bez-

dellgu ligzdas. Jaunie bezdelīdzēni bailīgi vidžina. Vecie putni reizi pa reizei spalgi un brīdinoši iebrēcas.

Kokzāģētavas īpašnieks redz sevi bērnībā rotaļājamies pagalma smiltīs. Bezdelīgas aizšāvās pāri galvai un pazuda kūtī. Puišelis atklāja bezdelīgu ligzdu. Pa^ manīja pūkainus putnu bērnus raugāmies pāri ligzdas malai. Un vēlējās tos dabūt rokā.

Viņš iemanījās uzkāpt pa pieslietām kāpnēm. Iegruva ligzdā. Zēna alkatīgās rokas izspieda trauslo dzīvību no putneļu kailajiem ķermenīšiem. Rokā gūtais nebija tas, ko viņš vēlējies.

Bet tur bija arī vecās bezdelīgas, kas ar saviem zilganajiem spārniem ātri laidelējās. Viņš iemācījās šaut. Šāva un trāpīja. Pie kājām noplivinājās spalvu kušķītis. Rokā gūtais nebija tas, ko viņš velējies.

Rokā gūtais visu mūžu nebija tas, ko viņš velējies. Taču vēlēšanās gūt un tiekties pēc tā nemazinājās, bet pieauga.

Viņš vēlējās lepno zvejnieka meitu. Turēja to savās rokās, te nu viņa nolieca galvu un nebija vairs tā, ko viņš vēlējies.

Viņš novirzīja krītošo koku uz urķīgo Deru ... Rezultāts nebija tas, ko viņš vēlējies.

Ne miņas no gudrības vai pieredzes. Tagad viņš vēlās brīvību, tādu, kā to saprot.

Kokzāģētavas īpašnieks sakrauj ceļa somas automašīnā. Izbrauc laukā no pagalma, izkāpj, aiztaisa vārtus. Vecais saimnieks ciest nevarēja vaļā pamestus vārtus.

Viņš iebrauc Serno pagalmā, pārceļ tur pajūgā savas somas. Automašīna tiek iestumta šķūnī. Serno ved Ramšu uz nakts vilcienu. Zibeņo. Tālumā dārdina pērkons. Atvadām vecsaimnieka Serno gaļīgā roka — Ramša pēdējā saskare ar dzimteni.

78

Vasaras saule spīd tiklab taisnīgajiem, kā netaisnīgajiem. Mieži jau nogatavojušies, un rudzi patlaban dzeltē. Kvieši met platu vilni kā zivju pārpilna jūra piekrastē. [40]

13*

Jaunās zemnieku apvienības ļaudis neļaujas mazdūšībai. Paskatieties uz kapteini Oli! Vislielākajā vētrā stāv kā stāvējis savā vietā! Paskatieties uz līksmi šķen-dīgo Emmu, īstu vistiņu, kas neļauj sevi aizbaidīt no turienes, kur kašājas! Paskatieties uz Vilmu Holtenu, kas labāk pamet līgavu nekā Oli un viņa kolhozu!

Arī pārējie biedri rosās un dara, ko var. Negaida vis uz mašīnām no iznomāšanas kantoriem. Kas lai zina, kad tās ieradīsies! Cilvēku centība nesīs augļus. Raža solās būt laba.

Pie durvīm stāv Bišu Oles motociklets. Bišu Ole nodomājis braukt uz pilsētu pēc naudas. Viņš iemetas istabā, lai paķertu krājkases grāmatiņu. Ole glabā krājkases grāmatiņu cilindra papes kārbā. Nevajadzīgo kāzu cilindru Bišu Ole atdāvinājis skursteņslaucītājam. Tukšajā kārbā atradās arī Bišu Oles partijas biedra grāmatiņa — toreiz, kad viņš vēl bija komunists un pilnvērtīgs cilvēks.

Bišu Ole iebāž roku kārbā — krājkases grāmatiņas nav. Nav? Pēdējā laikā viņš to nemaz tik reti nav lietojis, gandrīz tikpat čakli cilājis kā Hermanis savu dzies-mugrāmatu.

Ole pārmeklē visas svārku kabatas. Vai viņu atmiņa viltu? Viņš meklē, neuzticas pats sev, meklē zem skapja. Vai Hermanis ir godīgs? Dievs nezog. Un An-greta? Grāmatiņa ir pie Angretas!

Bišu Ole izlūko Angretu zilajā rožu istabā. Vai tad viņa nekad vairs neiet laukā no mājas?

Bišu Ole pievīlē pakaļdarinātu atslēgu. Slīpē un pulē pagalmā uz tecīlas. Stāvot pie tecīlas, viņš var ieskatīties Angretas istabā. Angreta spēji pieiet pie loga.

— Kas ir? — viņa bargi vaicā.

— Nekas. Es te mazliet slīpēju.

Sabiezē krēsla. Rudzos klaigā paipalas. Pogo lakstīgala. Angreta iziet no mājas. Viņa dodas uz Govs-ezeru. Pēkšķina meža pīles, piesmakuši krekšķ dzēse. Angreta nekā nedzird. Pār ezeru vērpjas novakara perlamutra vilnīši. No laukiem šurp atvēdī labības smarža. Tas Angretu vairs neskar. Viņa te ir sveši-niece. No ezera izrauta ūdens lilija. Rotaļlieta viļņu un vēja varā.

Ir jau tumšs, kad Angreta atgriežas ciemā. Bezdelīgu strautā pie kokzāģētavas kurkšķ vardes.

Angreta stāv pie dzeltenās rožu istabas loga. Viņa gaida un gaida. Nekas nekustas. Viņa klauvē, apiet apkārt mājai, pieklauvē gan te, gan tur. Virtuvenes logs. Vecās saimnieces logs. Neviens neatsaucas. Vardes kurkšķ. Zvaigznes augstu pie debesim. Zeme ceļo pa izplatījumu.

Logā ielido akmens. Rūtis strinkšķēdamas pašķīst. Angretas kundze iekāpj istabā. Kā zagle viņa iekāpj dzeltenajā rožu istabā.

Gandrīz tai pašā laikā nošķind rūtis Bišu Oles mājā. Bišu Ole iekāpj zilajā rožu istabā. Atslēga, ko viņš bija vīlējis un slīpējis, nederēja.

Bišu Ole taustīdamies virzās uz priekšu. Kāda vāzīte sašķīst drumslās. No naktsgaldiņa nokrīt fotokartīte. Kas tā tāda? Droši vien sāncenša. Ole aizmet kartīti pa roku galam krāsns kaktā.

Ole pārmeklē kastes un kastītes. Atrod apsaitētas vēstuļu paciņas, važiņas, rokassprādzi, izgrieztus laikrakstu burtus, sejas krēmu, smaržas un sejas ūdeni, bet kopējo krājkases grāmatiņu neatrod.

Bišu Ole pārmeklē arī podiņu krāsni. Krāsns mute piebāzta pilna ar papīriem. Viņš izrauj laukā papīrus un iztausta dūmvadu. Aizdedzina sērkociņu un aplūko sadriskāto fotogrāfiju no naktsskapīša — jaunais Bišu Ole ar cietu kāzu cilindru galvā, baltu neļķi pogcaurumā. Viņa plecam pieglaudušies Angreta. Melīgā pagātne!

Mazliet samulsis, Bišu Ole sēž uz gultas malas, vicinādams pa gaisu sodrējiem notrieptās rokas. Hermanis dievam tīksmi krāc. Zeme ceļo pa izplatījumu.

Lai arī cik ilgi velkas nakts, reiz taču Angretai ja-nāk. Bet ko tad? Viņam krājkases grāmatiņa nepieciešama. Viņš dzird Sofijas Bummeles vaimanas: māja nav nemaz vairs naudas! Ole, dod naudu!

Ciemā ņirgāsies — sekta uzsēdusies uz sēkļa!

Anton, ko man darīt? Izlīgt, ar Angretu? Vai tu tā gribētu?

Raizes nogāž Oli gultā. Angreta pārnāk. Bišu Ole ieiet pie viņas. Zilajā rožu istabā spīd mēness gaisma. Angreta ir bāla. Tāpat kā toreiz, viņa sēž uz labības maisa.

— Dod man krājkases grāmatiņu! Sofijai Bummelei ir nepieciešama nauda. Emmai Derai divi bērni, An-gret, dod šurp grāmatiņu!

Angreta alkatīgi un valdonīgi atcērt:

— Nemūžam! Tu mani pataisi par apsmieklu. Vai dzirdi, ļaudis smejas?

Bišu Ole pamostas. Aiz loga kladzina divas vistas.

Pa zilās rožu istabas logu plivinās aizkars. Atturīgs atvadu sveiciens. Istabas durvis pamestas vaļā. Tai, kas izgājusi laukā, abas rokas bijušas aizņemtas. Uz galda rudzupuķu pušķītis. Puķes vai nezāles? Zem puķēm saplēstais uzņēmums. Ar zilu namdara krītu pārvilktas biezas švīkas. Viena tāda svītra iet šķērsām pāri Oles sejai.

Ole slāj no galda pie klavierēm. Viņam liekas, it kā atrastos nelaiķes istabā. Viņš atsit vaļā klavieru vāku. Pret zilajām tapetēm atmetas sāpīgi griezīga skaņa.

OTRĀ DAĻA

1

eme ceļo pa izplatījumu. Aiz mežu galiem paceļas aizdugusi saule. Pār zemi plūst blāva gaisma. Apkārtne iznirst no krēslas. Skatiens sniedzas tālumā. Agrs rudens.

Pa rasas pielijušo, pelēko zāli vijas platu pēdu vīle. Pēdas pametis kāds cilvēks. Garajos gumijas zābakos viņš brien pa ezera pļavām.

Saule pieskaras Mežezeram. Ezers paver savu aci. Cilvēks pieliek pie pieres plaukstu. Ūdens vizuļošana žilbina. Agrs rudens.

Pēdu vīle vijas tālāk apkārt ezeram, tā stāsta: te gājis lauksaimniecības kooperatīva Ziedošais lauks priekšsēdētājs. Svētdienā, pirms saules lēkta, viņš devies pie ezera pēc padoma.

Pirms gadiem kooperatīvs saucās Jaunā zemnieku apvienība. Bišu Oli un viņa draugus toreiz zākāja par sektantiem. Tie laiki pagājuši, tā nu ir vesture.

Kooperatīva Ziedošais lauks sastāvā tagad vairak nekā divdesmit piecas galvas, jo Bišu Ole ir vīrs ar trim galvām, turklāt vēl arī stūrgalvis. Nevar prasīt, lai tādi ļaudis kā resnais Serno, aprēķinātājs zvejnieks Ankens vai arī slīpētais Tutens-Šulce mīlētu Oli. Viņu acīs Bišu Ole ir tikpat kā sarkans vērsis melnraibo govju barā, labu zemnieku padomu nicinātājs, tikumu pārkāpējs.

Nav arī ko brīnīties, ka Jans Bullerts, seno ganu dienu draugs, diezin cik lielā cieņā vis Oli netur. Bullerts uzskata Bišu Oli par tādu kā Ansiti no pasakas, kurš neprot novērtēt savu laimi un, tā vien skaties, aizlaidīs postā tikko sasniegto cildeno zemnieka stāvokli.

Dīvaināk jau šķiet tas, ka ne visi kooperatīva locekļi vienprātīgi un noteikti nostājas Oles pusē.

— Vai Ziedošais lauks nav brīvprātīga apvienība? — viņi jautā. — Vai dalībniekiem netika apsolīta pati debesu valstība? — Un kas izrādījies? Debesu valstība ar grūtībām nopelnāma, jāstrādā daudz, ienākumi mazi. Turklāt nauda tikpat kā zemē mētājas.

— Aizņemieties! Neapkaunojiet ar savu nabadzību visu ciemu! — pamāca valsts aparāts ar birģermeista-res Frīdas Simsones muti.

Bišu Ole, tāds tiepša, palūdza tikai nelielu aizdevumu grūtajam sākuma laikam un tūlīt pat cietpauris ieņēma galvā parādu atkal nolīdzināt.

— Aizdevums šurp, aizdevums turp — kas tad var tā ar naudu svaidīties un vismazāk jau mazo ļaužu jaunā valsts, — tā viņš noteica un pie tā arī palika.

Kur aizbīdīts pods ar debesu mannu, no kura Francis Bummelis un Mampe-Sīvums dzīrās pamieloties? Par ko pārvērties labdabīgais priekšsēdētājs, kopš viņš Ziedošajā laukā uzņēma pensionēto rajona sekretāru Kārlu Krīgeru? Par muižas pārvaldnieku — vajadzētu teikt, ja vien Bišu Ole sevi netaupītu vismazāk. īsts darba rūķis tas Ole šai ziņā!

Jau veselu gadu no ciema apsūnojušo jumtu mudžekļa spilgti izdalās koši sarkans kārniņu jumts. Tas ir kooperatīva jaunās kūts jumts — ciema greznums un rota! Jaunās ciema vēstures piemineklis, vai nu to visi atzīst, vai neatzīst. Mampem-Sīvumam jaunā kūts varbūt nozīmē divsimt trīsdesmit neiztemptas pudeles šņabja, Francim Bummelim — piecsimt astoņdesmit neizspēlētas kāršu partijas. Resnajam Serno un viņam līdzīgajiem jaunā kūts ir kā dadzis acī, vēl līdz šim nesodīts dieva nopulgojums.

Taču Bišu Ole arī tagad netur pašapmierināti rokas klēpī un negaida, kad dzīvei labpatiksies ierasties pie viņa. Nēr viņš dodas tai pretī: rādi šurp, kas tev tur slēpjas maisā Ziedošā lauka ļaudīm!

Iepriekšējo nakti viņš gulēja slikti. Dzīve viņam sniedza Govsezeru un Teļezeru. Kas ir tāds ezers?

Ezers ir ar ūdeni klāts zemes gabals. Kāds gan labums varētu būt kooperatīvam no šāda ar ūdeni klāta zemes gabala, ja tā nosusināšanai būtu nepieciešams savs simts cilvēku un neskaitāmas mašīnas? Bišu Ole tāpat kā bērnībā sarunājas ar priekšmetiem un dzīvniekiem.

— Te nu tu guli, izlaidies savā krāšņumā, bet vai tu arī ko spēj? — viņš vaicā saulē apskurbušajam ezeram.

Saules stari sasilda gaisu. Gaiss san. Rīta vējā šalko meldri. Arī tā ir atbilde.

Bišu Ole sarunājas ar nupat miegu nometušajām niedrēm.

— Te nu jūs esat tik cēias un lepni sačukstaties, tikpat kā nekam nederat, bet varētu būt laikraksts, plakāts vai pītenis.

No ezera iztek strautiņš. Strautiņš urdz cauri pļavām, tās uzrūgst un pārpurvojas. Tur Bišu Ole paliek stāvot uz kādas pļavas un nogriež sev alkšņa žagaru. Žagars ir divtik garš kā viņš pats. Bet viņa garums — viens metrs un astoņdesmit centimetru — ir kara sakumā pārbaudīts armijā.

Ole atbīda cepuri pakausī. Uz visām pusēm pašķiras mati. Tie tagad ir appelējušu kastaņu krāsā. Ole kā urbdams iegrūž žagaru purvainajā augsnē, izvelk laukā, tad nobrauka saujā, apmierināti pamāj un piesardzīgi palūkojas apkārt. Vai viņš izdarījis kaut ko neatļautu? Nē, piesardzība viņam vecs paradums. Tā radusies šai pļavā.

Vai Bišu Ole būtu saņēmis no ezeriem kādu atbildi? Tā gandrīz liekas, jo viņš neiet vis, prātīgi sperdams soļus, kā tas piederas priekšsēdētājam, bet lec pāri liekņas zāļu kušķiem, aizgrābtīgi vērdamies debesīs, it kā tur nez kāds brīnums lidinātos, — vispār uzvedas muļķīgi un pretēji visām pieņemtajām normām.

Kopš savām ganu dienām Bišu Ole lolo kādu sapni. Daži cilvēku sapņi austi no zirnekļu tikla pavedieniem. Bišu Oles sapnis liekas siets no zvejnieku tiklu diegiem.

Šai sapnī pār jauno Oli plešas pavasara debesis. Virs mākoņu ganībām lidinās bars gājputnu, pēc ciemošanās dienvidu zemēs atgriezdamies savās dzimtajās ligzdu vietās. Putnu barvedis aicinoši taurē. Ole notrīs, un trīsas, aizskardamas kādu stīgu, liek zēnā ieskanēties dziesmai. Burvestība, vairāk nekas! Ole nekad šo dziesmu nebija nekur dzirdējis, droši vien viņš jau piedzimis kopā ar to. Zēns svilpj savu dziesmiņu, un barvedis no debesu augstumiem atbild. «Trē-ē-ē-ē!» Tad līgani nolaižas pļavā, bet putnu bars tam seko. Putni nometas pie Oles Hanzena kājām. Zēns baro ceļā novājējušos putnus, kas staipa kaklus, prasīgi raugās uz Oles rokām un pēkšķina.

Tad putni ir paēduši. Tie paceļas un laižas prom. Zem debesu juma savirknējas divās rindās un saslēdzas kāsī. Pie debesīm melnē svešāda ķīļu rakstu zīme. Vienīgi Ole prot to izlasīt.

Sapņi bez darbošanās ir tikai vēja ziedi. Pienākusi atkal svētdiena. Bišu Ole apseglo savu astmatisko mo-tocikletu un dodas ceļā līdz pat jūras krastam. Vecais motociklets rīstīdamies tikai ar grūtībām tiek galā ar kilometriem — kā veca māmiņa ar garozām.

Pie kāda zvejnieka Ole iepērk pīles: deviņdesmit mātītes un desmit tēviņus.

Viņš brauc mājās. Iestājas nakts. Motociklets sprauslā un zlaukšķ, taču Bišu Oles fantāzija pārspēj motora trokšņus. Viņam šķiet, ka augstu zvaigžņotajās debesīs, skaļi pēkšķēdams un spārnus švīkstinādams, uz Blumenavas druvām laižas pīļu bars.

Pēc trim dienām Oberdorfas stacijā pienāk pīļu sūtījums. Bišu Ole apgriež lidonēm spārnus un iesloga vistu ganībās vienā no kūtīm. Pīles cauru dienu ņe-mas pa aploku — glīti putni, izveicīgi kā meža piles un paļāvīgi kā Indijas pīles.

Putni jāpieradina. Bišu Olem pīļu dresūra uz ilgāku laiku kļūst par pašu svarīgāko nodarbību. Viņš svilpo un kaisa graudus zem ceriņu koka. Svilpo seno ganu dienu dziesmu.

— Nu jau gan tiksim uz zaļa zara, priekšsēdētājs spēlējas ar pīlītēm, — zobojas Mampe-Sīvums, kurš jau paguvis iztukšot savu mēriņu.

Tā arī liekas — priekšsēdētāja savādā uzvedība atgādina niekošanos. Bišu Oles galvā ar appelējušu kastaņu krāsas matiem vēl arvien līdzīgi jautram dancim valda bērnišķīgas izdomas gars. Svilpojot ganu dziesmiņu, viņš domās daudzina vārdus. Vēlāk viņš to dungā un tad dzied:

Steidz ātrāk, lidon pelēkais!

Rau, ceļas migla.

Klus stērste žiglā.

Sals stindzinās.

Sniegs putinās.

Ar spārniem platiem, brīviem

Šķel tumšās mākoņgrēdas!

Dzied pavasara vēji spīvie.

Paiet viena nedēļa. Bišu Ole atver aploku. Pīles vilcinādamās un gāzelēdamās klunkuro laukā lielajā kooperatīva pagalmā. Tās pēkšķina ap ratiem un mašīnām, grudzina ap zirgiem un suņiem. Ja kaut kur plūst ūdens, steidz uz to pusi, pieliec galvu un klausās urdzēšanā.

Teļiem no ratu mucas tek spaiņos sīka tērcīte. Pīles tajā alkatīgi ieklausās un tad mēģina smiltīs nirt. Visi smejas, skaļāk par citiem Mampe-Sīvums.

Vistu kopēja Nītnāgele aizstāv pīles.

— Kā cilvēki! Es pazīstu vienu, kam sāk lēkāt ādamābols, tiklīdz saskandinās pudeles.

Mampe-Sīvums aizvainots novēršas.

— Esi priecīga, ka tevi nemoka paģiras!

Pēc rudens spalvu mešanas Bišu Oles pīlēm atkal ataug spārni. Kādā agras salnas rītā tās paceļas gaisā un aplido apkārt kooperatīva ēkām. Divsimt spārnu vizuļodami un švirkstēdami šķeļ gaisu. Melns pīļtēviņš uzņemas bara vadību. Vējš pabrāžas zem putnu izplestajiem spārniem. «Pagaidi, pagaidi!» sauc barvedis, laizdamies pāri kastaņai pagalmā. Bišu Ole, piļu skolotājs, attiecina saucienu uz sevi. Viņš apmierināti smaida.

Putni pamana lielu ūdenskrātuvi — Govsezeru. Tie nolaižas uz ezera.

Pienāk pusdienas laiks. Piles neatgriežas. Bišu Ole vairs nesmaida tik apmierināti. Pievakare. Bišu Ole košļā savas īsās pīpes kātu. Viņš raugās uz visām debess pusēm. Pie kūts stāv slaucējs Teo Timpe un smīn.

— Kāds tad rādās laiks?

Metas krēsla. Atgriežas laukkopības brigādes ļaudis. Bišu Ole pētī debesis. Ļaudis paliek stāvam. «Kas tur ko redzēt?» — un palīdz priekšsēdētājam skatīties. Pat jaunais partijas sekretārs Karls Krīgers netur zem sava goda ar cerībām raudzīties debesīs. Ka Bišu Ole ir spēka vīrs, tas nav jāpierāda. Vai viņam tiks arī godalga?

Vistas jau sen satupušas uz laktām, tad beidzot atgriežas pīles. «Pagaidi, pagaidi!» Tās riņķo virs vistu kūtīm. Ole nedroši smaida. Viņa galva izlokās līdzi pīļu aplim. Lūpas svilpo pīļu dziesmiņu:

Steidz ātrāk, lidon pelēkais!

Teo Timpe, Mampe-Sīvums, Karls Krīgers un ļaudis no lopkopības brigādes raugās, acu nenovērsdami. Šalkoņa. Pīles laižas lejā. Bišu Ole tās baro. Barvedis kampj maizes druskas tieši no rokas. Karls Krīgers noceļ no galvas cauri izsvīdušo platmali un atzinīgi pamāj.

Smalki nostrādāts!

Bišu Ole aiz lepnuma pastiepjas sprīdi garāks. Nu viņš ii pavēlnieks savu ganu dienu sapņu putniem. [41]

Vēls rudens. Zeme tīstās miglas autā. Gads‘rit tālāk. Priekšsēdētāja muzikālās pīles kļuvušas ikdienišķas. Govis, sugas bullis, viss, kam vien ir ragi vai kas mauj līdzīgi govīm, atrodas lopkopja Teo Timpes uzraudzībā. Viņš ieradās Blumenavas Ziedošajā laukā, izlasījis sludinājumu.

«Brīnum skaista daba, daudz peldēšanās iespēju un pilsētas tuvums ...» — tā bija rakstīts sludinājumā, ko laikrakstā ievietoja grāmatvedis Beihlers.

Teo Timpe atbildēja: «Man nepieciešams brīnum skaists dzīvoklis, citādi būšu spiests no jūsu piedāvājuma atteikties... Ar biedrisku sveicienu. Teo Timpe.»

Blumenavā nav nekāda ērtu dzīvokļu izvēle. Dzīvokļu komisija sarīko apspriedi.

— Visērtākais dzīvoklis ir vieniniekam Bišu Olem, —* izlemj Frīda Simsone, un iespējams, ka, to sakot, viņai ir savi apsvērumi.

Bišu Olem nenācās viegli pamest māju svešās rokās. Mēs, taču, biedri, zinām, ka viņš to bija cēlis pašu spēkiem un visiem pazīstamā Angretas kundze viņam šai darbā palīdzēja. Katrs mājas ķieģelis gulējis Bišu Oles plaukstās. Javā starp ķieģeļiem pilējuši viņa sviedri. Lai vai kā — šīs mājas sienās Bišu Ole pārlaidis vienu otru laimīgu stundu.

Ole mēģināja novērst likteņa izdarības. Viņš devās pie Jana Bullerta. Senākie ganu dienu draugi satikās smaidīdami. Kas bijis — izbijis, sen aizmirsts.

Ole iztika bez gariem ievadiem un runām.

— Esmu sprukās. Tu varētu man palīdzēt. Ziedošajam laukam nepieciešams lopkopis. Ir jauna kūts. Moderna kūts. Nāc pie mums! Tu to nenožēlosi!

— Khe, khm, khm, khm! — Bullertu pēkšņi sagrābusi klepus lēkme, šķavas un viss kopā. — Tad nu gan ir suņa laiciņš!

Bišu Ole nebija atnācis runāt par suņiem, bet par govīm.

Lai jau nu tā, Bullerts tomēr ir kvalificēts moder-nieks jeb lopu pārraugs, kā mūsdienās saka.

— Nāc pie mums par virsmodernieku!

— Arī ne par ģenerālmodernieku. — Bullertam nekur nesvilst kā zināmiem ļaudīm, kas aiz bailēm no izputēšanas meklē patvērumu Ziedošajā laukā, turklāt viņš nav nekāds glābšanas riņķis. Ole vēlas paturēt savu māju, lai tajā neielistu svešs atbraucējs. — Vai tā nav?

Nākotnes arājam Olem jāatzlst, ka ir pieķerts. Viņš atbrīvoja savu māju Teo Timpem un pārgāja dzīvot pie Emmas Deras uz meža būdu.

Teo Timpes sieva ir piemīlīga. īsta vāverīte! Uzaugusi pilsētā, ir izdarīga, labsirdīga un prot uzvesties. Tā nolēma, ka priekšsēdētājam nepieciešams mazliet uzmundrinājuma. Nav jau viņa mājā ienākuši necilvēki. Kādā svētdienā Timpes kundze uzaicināja Oli uz kafiju.

— Vai tu esi metusi acis uz šo 2uanu? — Timpe apvaicājās.

Ernai Timpei nav sveša vīia greizsirdība. Viņa neielaižas nekādos strīdos. Priekšsēdētājs atnāca.

Sarunas pie kafijas galda skar govis, piena kannu beršanu un separatora iegādi kooperatīvam. Timpe ir enerģisks cilvēks, zina, ko var, un uzskata savu uzturēšanos Ziedošajā laukā par lielu žēlastību, kādu viņš parādījis Bišu Olem. Visu nosaka piens!

Bišu Olem nav nekādu iebildumu pret enerģisku modernieku, bet Timpe ir gandrīz par daudz enerģisks. Viņš grasās govslopu skaitu, tā sakot, rekorda laikā palielināt. Daudz lopu, daudz asignējumu, daudz piena, daudz prēmiju.

Ole domā, ka govslopu skaita un barības palielināšana jāietur vienmērīgā solī, līdztekus. Kas ir govs bez pietiekamas barības? Ar ādu pārvilkts kaulu kambaris, kam izrotājuma veidā kā pušķis piesiets tesmenis.

Timpe cērt dūri galdā. Nošķind kafijas tasītes.

— Barību vajag pirkt! Citi dara tāpat.

Ar barību visur ir trūcīgi. Vai lai Bišu Ole ņem kredītu un maksā par lopbarību jebkuru cenu? Tas neder. Pēc diviem trim gadiem Ziedošais lauks varēs sagādāt barību pietiekamā daudzumā. Kooperatīvu nedrīkst apkraut ar parādiem!

Timpes deguns izskatās pēc āķa. Slaucot viņš to lieto tāpat kā jātnieks piešus. Govis dodot pienu aulekšiem, apgalvo Mampe-Sīvums. Taču lopkopis izmanto savu degunu ari citādā veidā, piemēram, strīdoties. Viņš to ironiski sarauc un tā izaicina pretinieku uz nepārdomātiem izlēcieniem.

Kāda daļa Timpem gar lopbarību? Tiek prasītas govis. Tiek prasīts piens. Bišu Olem esot reakcionāri uzskati.

Vīrieši strīdas, un Erna Timpe, labsirdīgais sieviš-ķītis, aiz uztraukuma iedzer malku no Oles krūzītes. Teo Timpe mežonīgi izvalbi acis.

— Vai tu jau izlaizi viņa traukus?

Triju bērnu māte piesarkst kā meitēns. Viņas paskaidrojumi netiek uzklausīti. Teo Timpe iesvilst greizsirdībā arvien vairāk, viņa galvā rosās aklu dusmu izperinātas aizdomas. Sākot ar šo brīdi, Bišu Ole nav viņa acīs nekas cits kā nevaldāms valsts šķirnes bullis, kam laiku pa laikam der iezvelt ar bomi starp ragiem.

4

Timpe bija notēmējis cirst ar savu līko degunu bir-ģermeistarei Frīdai Simsonei.

— Vai jūs gribat, lai pie jums tālu ceļu atbraukušais slaucējs nomirst badā?

Frīdai Simsonei patlaban atkal nebija labs prāts uz Oli. Kā nu tā? Vai tad viņa nebija izklāstījusi paškritisku nožēlu?

Tiesa, tiesa, biedri, bet dzīve izvēlas savus neizdibināmus ceļus — Frīda Simsone vairs nelika nekādās cerības uz Vilmu Holtenu. Viņa kvalefekācija pārāk gausi virzās uz priekšu. Tā jau ir, ka Holtens līdzās Bišu Olem un Krīgeram ir viens no Ziedošā lauka labajiem gariem, nenogurdināms traktorists un pirmrindnieks, bet — ko tas dod Frīdai? Vai tas nebija viņš, kurš, mācoties Frīdas vadībā PSKP vēsturi, pie desmitās nodaļas uzdeva?

Pavisam negaidot Frīdai ataust atziņa, ka Bišu Ole, cilvēks ar atgūto partijas biedra karti, ir spožs kadrs ar labām nākotnes izredzēm. Ole kļuvis aktevists, kva-lefecējies un droši vien vientulībā pavadītajas naktīs aprijis veselu gūzmu literatūras, lai tiktu pie stāvokļa, kādu tagad sasniedzis. Kļuvis tāds, par kādu Frīda vienmēr sapņojusi .. . Tik valdzinoši prot visus aizraut!

Partijas sapulcēs Frīda sēžas Olem līdzās, ielej viņam zelteri un pastāvīgi tur gatavībā sērkociņus, ja gadītos, ka Bišu Oles pīpe apdziest. Visdažādākiem — gan iespējamiem, gan neiespējamiem līdzekļiem viņa cenšas būt noderīga un izturēties pret Oli laipni kā maija rīts, dūmakā tīts maija rīts. Frīda ir pat norūpējusies par viņa labklājību.

— Nestāvi caurvējā! Nesakārsti, citādi dabūsi vēl manežisku slimību! Stāv rakstīts: «Uzmanības centrā jābūt cilvēkam.» Kas tagad lāpa tev zeķes?

Šī saprātīgā gādība padarīja Oli nevarīgu, bet Frīda nepadevās.

— Kas tur pavisam, ja tu dosi man lāpīt zeķes? Mēs taču esam biedri.

Ciema dzīvē ļaudīm nekas nepaliek apslēpts. Bišu Ole zināja, ka Frīda nelāpa pati savas zeķes.

— Vai tad lai es tavai mātei uzplijos vēl arī ar savām caurajām zeķēm? — viņš vaicāja.

Frīda noliek ieročus. Atriebība ir salda. Gan jau — pie izdevības.

Izdevība radās. Bišu Ole nebija savu uzdevumu augstumos lopu nojumes jautājumā un arī Frīdai neļāva tajos pacelties. Vai tad Blumenavai būtu lemts vienai pašai rajonā palikt bez govslopu nojumes? Bišu Ole atzina kapitālas būves kūti un pavairoja lopus pēc principa — strādā palēnām. Tīrais posts! Bezpartejiskais Timpe ar simtprocentīgu iniciatīvu raujas uz priekšu, bet viens ietiepīgs partijas biedrs cenšas viņa degsmi apslāpēt.

Frīda Simsone uzskatīja par nepieciešamu sākt administratīvi darboties. To viņa var atbildēt. Kas vel nebūs!

Kādu dienu kooperatīva pagalmā ielīgo kravas auto vilciens, tik garš, ka piekabei jāpaliek pa pusei ārā uz ielas. Baļķi, dēļi, spāres, sijas, vēl visādas koka daļas, tik liela krava kā siena vezums.

— Kur lai to cirku izgāž?

Bišu Oles patlaban te nav. Teo Timpe lietpratīgi nopēta atvesto materiālu. Viņš liek to nokraut aplokā aiz kūts.

Pārnācis Ole aplūko lielo koku mudžekli. Lopu nojume! Modes ākstības. Kas tā par nebūšanu?

Ole sadrūmis soļo uz kantori. Lai ar lopu nojumi spēlējas, kas to pasūtījis. Pilnsapulcē nebija lēmuma par materiālu pieprasīšanu.

Kūts durvīs stāv Teo Timpe. Viņš izbauda priekšsēdētāja īgnumu. Nojumes daļas paliek guļam, kur nokrautas. Tās pelē visu garo ziemu aplokā. Vecs lauku zaķis iekārtojas gluži mājīgi pašā apakšā. Nevienam nevarētu ienākt prātā, ka šīs nojumes dēļ tika lauzti šķēpi.

5

Atnāk ziema. Ciems iegrimst sniega kupenās. Nu var atvilkt elpu. Taču modernā lauksaimniecībā tas, liekas, neder. Vai tad laikraksti nepavēl skaidri un gaiši: «Netupiet aizkrāsnē!»

Lēnāk, biedri, slinkošanai, protams, nav jānododas, bet ziemas atpūta nepieciešama. Ļauni ir tad, ja nav ko stāstīt, pārrunas izsīkst un cilvēks pret cilvēku izturas tik vienaldzīgi kā akmens pret akmeni!

Vai tad nevajadzētu pastāstīt, kāpēc jokupēteris un pūcesspieģelis Jans Bullerts pamazām tā sačervelējās, ka vairs nederēja partijas sekretāra amatam?

Tas notika pirms sešiem gadiem vasarā, pašā ražas novākšanas laikā. Jans Bullerts posās ceļā. Viņš bija izvēlēts par delegātu, tāpēc viņam vajadzēja piedalīties partijas konferencē Berlīnē. Sieva mājās gulēja slima, bija pārstaipījusies.

Jans Bullerts iemeta naktskreklu, divas paciņas tabakas, maizes doniņu, sviesta mārciņu un pusotra desmita novārītas olas ādas portfelī, tik cietā kā dēlis, īgni uzspieda sievai uz vaiga skūpstu un sacīja:

— Kaut pekles tumsa mums uzkristu vai arīdzan prūši māktos virsū!

Meitām viņš deva sīkas instrukcijas:

— Tā kā jūs katru dienu pavadātu vērsi, sivēnmātes nepārbarojiet, naktīs neaizmirstiest palaist suni vaļā, nedodiet vistām kviešus, aplejiet, kā nākas, gurķus un nejaucieties ar puišiem! Vēl par agru jums! Teķim aplieciet ādas šķoteli, — vai sapratāt?

— Vai par māti mums nav jārūpējas?

— Manis pēc, dariet arī to!

Bullerts steidzās uz staciju, noķēra vēl pašu vilciena astes galu, nokrita uz koka sola un iemiga. Viņš krāca, krekšķēja un sēca, kamēr vajadzēja pārsēsties.

Pēc pārsēšanās miegs vairs nenāca, jo tuvojās mērķis un sāka biedēt pienākumi. Ausīs skanēja Frīdas Sim-sones neizteiksmīgā balss: «Es, kā jau partijas pārstāve, uzdodu tev . . .»

Berlīnē Bullertam jāuzstājas ar runu. Pasaulīt! Ir tad ar ļāvis sevi iegrūst tik pārdrošā pasākumā. Runāt jau viņš var, tā nav, bet tikai pēc piektās, septītās šņabja glāzītes. Vai tad tik augstā konferencē tas būs dabūjams?

Nākamajā reizē pārsēžoties, Bullerts tālredzīgi nopirka divas pudelītes garīga dzinējspēka. Savā tumšajā kupejā viņš mazliet nobaudīja no tā. Drebuļi mitējās. Viņš ieņēma vēl pāris malku, un garīgais motors pielēca, ka prieks. Izklaidus domas virknējās un veidojās izmēģinājuma runā: «Ja tā labi apskatās, biedri, kas esat te sapulcējušies, ja jautājumus nostāda zem asa leņķa, tad jāsaka, biedri, ka vajag arī kritizēt. Man būtu kaut kas kritizējams, biedri, un tas, kas man ir kritizējams, būtu sekojošais: ir tādi biedri, biedri, tādi dieva doti, kas ar grūtībām sadalīto muižkunga zemi atkal rauš vienkopus!» Nē, «muižkungs» Bullertam likās pārāk maigi. «Junkurs» — tā būtu jāsaka. Tas izklausās politiski apzinīgāk. «Tagad jūs jautāsiet, biedri, kurš tad rauš junkuru zemi atkal vienkop? Uz to es varu tikai teikt, ka to es nevaru teikt. Es te neminēšu nekādus vārdus. Tikai tik daudz man vēl būtu piebilstams: normālos apstākļos tas, kurš jau sen tiek par traku uzskatīts, jo tāds viņš ir, to es uzņemos kā sociālistisku saistību, visu labo garu pamests, un tāpēc es jūs, biedri, aicinu, vajag beidzot darīt viņa ēverģēlībām galu, lai mēs no jauna sasniegtu vienprātību mūsu ciemā, līdz ar to mūsu tēvijā, līdz pat mūsu mūža pēdējam elpas vilcienam!»

Pēdējie teikumi Bullertam likās sevišķi ietekmīgi. Viņš garā redzēja delegātus pieceļamies, dzirdēja vētrainu piekrišanu. Bet te kāds spalgi iesvilpās. Tā gan bija lokomotīve.

Jans Bullerts sēdēja partijas konferencē. Klausījās runas, bet to jēga viņam paslīdēja garām. Viņš bija iegrimis savās rūpēs un jutās kā pļavā, kur zāles vietā aug vārdi. Bullerts izmeklējās vārdu puķes savas runas buķetei. Tos vārdus, kas viņam sevišķi iepatikās, viņš uzšņāpa sev uz nagiem, tā, piemēram, vārdu obstrukcionists. Lielisks vārds, tieši viņa runai kā radīts. Biedri, sadosim pa pirkstiem obstrukcionistiem jautājumos, kas attiecas uz zemnieku brīvību!

Vēl burvīgāks Bullertam likās vārds eklekticisms. Pujene, nevis vārds! Viņam šķita, ka tas trāpīgi un cildeni aizvieto parasto vārdu «mistrojums». Ļoti smalki! Bullerts uziakstīja šo krāšņo vārdu uz īkšķa naga.

Darbs nogurdināja. Pārtraukumā Bullerts uzturējās pie bufetes. Viņš izdzēra pats uz sava rēķina trīs glāzītes šņabja — gadījumam, ja diskusija nobriestu lai-kāk, nekā gaidīts.

Kādā klejojumu zāles nostūrī viņš ieraudzīja rajona sekretāru Vunšgetreiju. Beidzot kāds paziņa, sveiciens no dzimtās puses!

Bullerts dzīrās sasveicināties ar rajona sekretāru, bet ceļā bija sastājušies tik daudz sarunās iegrimušu cilvēku, ar visām saknēm iekrampējušies diskusijās kā koki zemē. Gaisā cēlās dunoņa, Bullerts mēģināja pievērst sev uzmanību, pacēla savu degvīna glāzīti un pavicināja ar to.

Beidzot Vunšgetreijs pamanīja Bullertu, pacēla sveicienam pretī savu zeltera glāzi.

Bullerts apņēmīgi spraucās drūzmai cauri. Degvīns piešķīra drosmi.

— Es te, draugs, runāšu!

Vunšgetreijs noklausījās Bullerta runas uzmetumu. Rēta sekretāra sejā kā saspraude saturēja pārākuma smaidu.

Bullerts bija sajūsmināts par savu nodomāto runu. Viņš pat parādīja rajona sekretāram uz pirkstu nagiem uzrakstītos skanīgos vārdus.

Kāds avīžnieks dzīrās Bullertu un Vunšgetreiju nofotografēt. Vunšgetreijs uzlika Bullertam uz pleca roku.

— Tev varbūt nevajadzētu ar savu runu steigties, biedri Bummert!

— Bullerts, lūdzu, bet man ir uzdots.

Vunšgetreijs pasmīkņāja.

— Pasaule attīstās. Kas vakar bija aplams, var rīt būt pareizs.

Bullerts klausījās pamācībā. Skurbums izgaisa. Atkal atgriezās iepriekšējās bailes no uzstāšanās. Katrā ziņā no spertavnīcas Frīdas Simsones — no šī deviņ-galvainā pūķa kritikas viņam ir kur paglābties. Viņš saņēmis no rajona sekretāra citu pavēli.

Kā ūdensvirpuļa nesta skaidiņa Bullerts ievirmoja zālē, līdz cieši iekrampējās savā vietā. No runātāju tribīnes atkal lidinājās jauni, nedzirdēti vārdi. Kāds garš vārds noplandīja lejā un izplūda konferences gaisā: lauksaimniecības produkcijas ražošanas apvienība. Bullerts mēģināja iedziļināties šo vārdu jēgā. Nevarētu būt, ka šai neaptverami plašajā nojēgumā slēptos kaut kas līdzīgs tam, ap ko viņa — diemžēl prātu zaudējušais — draugs nu jau kopš ziemas ņēmās vienā laidā!

Paklausījies vēl kādu brīdi, Bullerts saprata, ka lauksaimniecības produkcijas ražošanas apvienība vai LPRA ir tiešām tikai zinātniskais nosaukums Bišu Oles Jaunajai zemnieku apvienībai.

— Vai tad nu visi ir prātu izkūkojuši? — Bullerts izmeta skaļi, pat ļoti skaļi. Blakus sēdētāji viņu apsauca. Bullerts saguma. Kaimiņš līdzās centās viņu atsēdināt taisni.

— Kas tev ir, biedri?

— Man jāiziet.

— Nu tad ej un netraucē!

Līdzās sēdētājs piecēlās kājās, pēc tam nākamais piecēlās un tā tālāk, arvien tālāk, līdz vesela rinda par godu Bullerta vajadzībai bija nostājusies goda sardzē.

Ko lai dara? Viņš ierāva vēderu un spraucās garām. Nosvīdis viņš sasniedza gaiteni un nolaistām acīm devās tālāk. Paraudzījās, kā meklēdams kontrolierus, tad, kā jau bija teicis, iemetās tualetes istabā. Lāgā nezināja, ko lai te dara, taču, lai nebūtu gluži veltīgi nācis, nostājās pie spoguļa un noslaucīja no pieres sviedrus.

6

Bišu Ole, kam citkārt ieskats nākotnē bija tikpat nepieciešams kā sviests uz sausas maizes, ap konferences laiku kunkuļoja apkārt līdzīgi putna bērnam, kas nelaikā izvēlies no ligzdas. Vēl joprojām ne miņas no kāda traktora uz Jaunās zemnieku apvienības tīrumiem. Birģermeistare Frīda Simsone taisnīgās dusmās šaustīja sēkti kā īsta atriebības dieve. Partija māte, sodīdama nepakļāvīgo dēlu Oli, lika tam stāvēt kaktā. Vai tad par to viņš bija sapņojis, dibinādams Jauno zemnieku apvienību?

Atkal bezmiega naktis. Nakts vidū viņš piecēlās, sameklēja skapī kāzu uzvalku un rūpīgi ar suku iztīrīja. Kāda gan jēga šim melnas vadmalas suvenīram?

Vēl pirms ausmas Ole iezagās vistu kūtī. Barības novietnē stāvēja vanna, pilna ar svaigām olām. Te nu tās valstij nododamās olas gozējās, cita par citu baltāka! Vēl bija agrs rīts, un valsts gulēja. Bišu Ole sabēra grozā zāģu skaidas un tad ieguldīja tajās olas.

Tātad Bišu Ole apzaga valsti? Tik zemu viņš būtu noslīdējis, zaudēdams partijas biedra karti? Neesat tik bargi, jūs paštaisnie! Bišu Olem bija nepieciešama nauda Jaunajai zemnieku apvienībai. Vai tad valsts aprija olas, nekā par tām nemaksādama? Tā jau nav, ka nemaksāja, bet Bišu Oles apstākļiem tas bija par maz. Bišu Olem svarīgs katrs feniņš. Ne jau sev — to jūs zināt.

Ole devās ceļā uz tirgu rajona pilsētā, nostājās tur ar savu olu grozu un pārvērstā balsī aicināja pircējus:

— Produkcijas pārpalikums, sanāk pie svaigām olām!

Ilgi klaigāt viņam nevajadzēja. Sievietes drūzmējās

ap reti dabūjamām svaigām olām. Maz ceļojušas olas bieži vis negadījās, jo ļaudis no valsts tirdzniecības ievēroja moderno principu, ka labām olām jābūt vairākkārt pārbaudītām un nogatavinātām kā pienācīgi norūgušam alum.

Gar tirgus novietnēm pastaigājās divi vīri ādas jakās. Tie bija tirgus kontrolieri. Bišu Olem nebija kabatā dokumenta, kas pierādītu, ka viņa Zemnieku apvienība izpildījusi savas saistības par nododamām olām. Viņš apklāja olu grozu ar kāzu uzvalku un apstājās līdzās pircējiem pie kooperatīva novietnes. Briesmas ādas jakās pagāja garām.

— Sanāk pie svaigām olām!

Kāds pensionārs, pienācis pie Oles, palika stāvam, uzlika brilles un nopētīja kāzu uzvalku.

— Kāpēc tu pārdod to?

— Labi laiki, cilvēks jo dienas jo piebriest. Sāc tik pa īstam smieties, tā pogas aizlido pa gaisu!

— Pēc tāda jau nu gan tu neizskaties, kam būtu smiekli prātā. — Lai vai kā, večukam melnais uzvalks bija nepieciešams. Nevar taču pensionāru ballē dancot raibi rūtainā jakā.

— Cik maksā uzvalks?

— Lēti, un katrā kabatā vēl tiks pa olai.

Bišu Olem uz pleca uzgūla kāda roka.

— Vai tu, miera laika draudziņ, ar drēbēm tirgojies? — Tas bija pārdevējs no kooperatīva audumu nodaļas.

Bišu Ole iegāja ar pensionāru kāda nama durvīs. Večuks pataustīja uzvalku un pamirkšķināja:

— Nebūs taču zagts, ko?

Te pēkšņi nama durvīs kā pats nelabais, kas saodis kristīgo sviedru smaku, iebrāzās agrākais rajona sekretārs Karls Krīgers.

— Vai tu te nodarbojies ar spekulāciju? Es tev ausis noplēsīšu!

Ole aiz dusmām drebēja.

— Nešauj pār strīpu! Es neesmu partijā.

— Ka nedabū pa sprandu! Ko tu melo?

— Skaidri tīra patiesība!

Krīgers un Bišu Ole glūnēja viens uz otru kā nikni vērši, līdz Krīgers nošņācās:

— Partija nav sporta biedrība. Tā ir armija. No tās nevar izstāties, var tikai krist kaujā!

— Esmu kritis. Trāpīts ar šāvienu no mugurpuses.

Krīgers nobāla.

Stundu vēlāk abi vecie draugi sēdēja Krīgera istabiņā. Viņi iedzēra pa glāzītei, un saule glāstīja ģerāniju uz palodzes. Bišu Oles olu grozs bija nolikts priekšnamā zem drēbju pakaramā.

Bišu Ole stāstīja. Beidzot — kopš Antona nāves — atradās kāds biedrs, kas viņu uzklausīja un mēģināja saprast.

— Tikai netēlo aizvainoto. Ciest nevaru tādus, — Krīgers brīdināja.

— Man laikam vajadzēs priecāties, ja biedri novēršas?

— Tu pirmais novērsies.

— Vai tu mierīgi ļautu sevi nosaukt par ienaidnieka izpalīgu?

Krīgers pakasīja pakausi.

— Tu izlauzies par agru. Tas bija visa ļaunuma cēlonis ... un taču arī ne... Viss nokārtosies, esi drošs!

Visas šīs domas šaudījās Bišu Oles galvā, kad viņš pēcpusdienā atkal vicināja uz lauka izkapti. Viss nokārtosies, viss nokārtosies, viss, viss — sanēja izkapts. Bet pret vakaru tā pieklusa. Bišu Oles vēzieniem vairs nebija agrākā spara, pļāvēju māca šaubas.

Vakarā viņš pāiguris un nosvīdis sēdēja Emmas būdā, jo kājas atteicās klausīt un iet uz skumjo vecpuiša mājokli. Emma vilka ar virtuves nazi no plaukstām laukā dzeloņus. Pa radio skanēja bravurīgs maršs. Bērni gulēja.

Nu jau kādu pusstundu Bišu Ole sēdēja, ne vārda nebilzdams.

— Neaizmiedz man te! Es tagad sākšu mazgāt kājas, — Emma sacīja.

Bišu Ole klusēja. Viņš'nesaprata mājienu un nekā nedomādams raudzījās uz Emmas mazajiem, jocīgajiem kāju pirkstiņiem.

Emma samulsa:

— Vai tev arī ir varžacis?

Modinātājs tikšķēja, laiks gāja. Bišu Ole klusēja un atpūtās. Pēkšņi Emma basām kājām aizdipināja pie radioaparāta. Noraisīja no galvas lakatiņu un klausījās. Diktors lasīja ziņojumu par partijas konferenci: — ... dibināt lauksaimniecības produkcijas ražošanas apvienības... Ir zināms, ka uzņēmīgi biedri šai ziņā jau kaut ko mēģinājuši darīt...

Emma sāka purināt savu mēmo viesi.

— Ole, par mums runā, neguli!

Pēc brīža Bišu Ole un Emma lēkāja un dancoja. Vistiņa mēģināja lāci apmācīt dejas mākslā. Emma pūlējās un stumdīja.

— Nevienu solīti tu vairs neproti paspert, miegamice tāds!

Viņi šļūkāja un grozījās. Emma basām kājām, Ole darba zābakos.

— Būtu to Antons pieredzējis! — sēca mazā sieviņa. Jā, ko tad, ko tad īsti? Kas būtu Antonam jāredz? Ka viņa atraitne basām kājām lēkā apkārt Bišu Olem?

No otras istabas vienā krekliņā iznāca Emma Otrā.

— Vai kāzas ar tēvoci Oli?

Bet spriganais puišelis Antons Otrais sauca no gultas:

— Mam, tur kāds klauvē!

Pa būdas zemajām durvīm ienāca Karls Krīgers. Sakarsušie dancotāji stāvēja kā nozieguma vietā pieķerti grēcinieki. Kāris Krīgers kūpēja kā nodzīts zirgs. Viņš bija ātri braucis, tiklab svārki, kā veste atrauti vaļā, un bikses ar dzelzs klamburiem atspraustas sānis.

— Bišu Ole, tu esi iekšā!

Ak, Jans ВиПегЫ Nedomājiet, ka viņš pēc sava muļķīgā izlēciena vēl piedalījās partijas konferences darbā. Tā viņu vairs neinteresēja, jo attaisnoja Bišu Oli un viņa bezjēdzīgo Jauno zemnieku apvienību. Bullerts jutās aizvainots līdz sirds dziļumiem un vispār jutās slims. Viņš izskraidīja vai visu Berlīni, meklēdams naglas un stiepļu sietu. Naglas dabūja, sietu — šo reto mantu — ne. Tad viņš brauca mājās.

Vakara krēslā Bullerts ar savu naglu paku padusē ielavījās ciemā. Vismīļāk viņš būtu tūdaļ apgūlies un pārvilcis pār galvu segu. Viņš nevarēja likties gultā. Divi viņa nama piederīgie jau nolikušies: sieva un jaunākā meita. Vainīgs bija Zemnieku palīdzības vērsis. Meitenēm bijis pārāk daudz darba, skraidījušas kā skudriņas šurp un turp. Vērsi vadāt nebija atlicis laika.

Divas dienas varēja iztikt, tad vērsis vairs nebija noturams. Meitenes izveda to pagalmā. Vērsis izrāvās. Meitenes tika raustītas un svaidītas ķēdē kā piekariņi — kuiļa zobi pie lopu tirgotāja pulksteņa ķēdes. Bullis drāzās laukā pa vārtiem. Tas iespieda vārtos mazo Hertu un salauza viņai trīs ribas.

Kristiānās kundze bāla sēdēja uz gultas malas.

— Gādā, lai bullis tiek no mājas laukā! Atdošu Bišu Olem un viņa ļaudīm! Tur tādam īstā vieta.

Tas nu nogāza Bullertu no kājām, un viņš iegūla gultā. Tātad tagad Jaunās zemnieku apvienības sērga apsēdusi arī viņa sievu.

Pagāja viena nedēļa. Janam, kam nekas nopietns nekaitēja, vajadzēja vien līst laukā no gultas un sasaukt partijas sapulci. To prasīja rajona vadība.

Sapulce izvērtās neparasta. Arī pirmais sekretārs biedrs Vunšgetreijs atbrauca ar mašīnu, lai tanī piedalītos.

Jans Bullerts apsveica biedrus, pirmām kārtām rajona sekretāru, un deva viņam vārdu. Vunšgetreijs protestēja. Vispirms — lai sniedzot ziņojumu Jans Bullerts, kuram bijusi izdevība personīgi piedalīties partijas konferencē Berlīnē.

Lai visi labie gari stāv klāt! Janam vajadzēja runāt.

— Jā, — viņš sacīja, — sasodīta būšana. Tur būtu vēl, pirmāk es runāju par galveno, būtu par ēšanu. Ēdiens bija lielisks vai nu rīta agrumā, pusdienas laikā vai vakarā, par ēdienu nevarēja žēloties. Cepetis un mērce, kartupeļi, cik tik lien, banāni. Nekas nekaitēja, labi varēja justies, biedri!

Un nākamais, iekams Bullerts pārgāja pie galvenā, bija pastāstāms par kultūras dzīves pasākumiem. Vispirms tur bija kāda filma par jaunapgūtajām zemem — varens darbs! Otrkārt, uzstājās dejotāju grupa, un dejotāji lēca cits citam pāri kā sienāži. Tad uznaca kāds mākslinieks, un tas nebija mācīts. Viņš kā viesulis spēlēja uz citāras. To viņš spēlēja kā nemācīts, bet tai pašā laikā spēlēja kā mākslinieks uz mutes ermoņikām pie citāras un ar kājām sita līdzi takti.

— Muzikāls kombains, ko ta vairāk! — iesaucas mūrnieks Ķelle.

Bullerts pacēla balsi.

— Biedri, kas no tā izriet? Tas, ka arī Blumenavā kultūras jautājumus vajag plašāk izvērst.

— Tu jau neļāvi savam dēlam nodarboties ar mūziku! — no savas vietas sauca Vilms Holtens.

Bullerts palaida pārmetumu gar ausīm.

— Biedri, jādara gals tik draņķīgam eklektismam kā viena kino izrāde nedēļā pie mums Blumenavā!

Emma Dera pacēla roku.

— Man liekas, vai Berlīnē netika pieņemti kādi lēmumi? _

— Lēmumi? Kā nu ne, protams. Cildeni lēmumi! Ārkārtīgi lēmumi! Jūs lasīsiet tos avīzē!

Iejaucās rajona sekretārs: slikti sagatavota atskaites sapulce. Nekādu plakātu, ne karoga, ne galddrānas, ne puķu.

— Nez vai biedra Bullerta mājās arī tikpat nepievilcīgi izskatās?

— Vēl nepievilcīgāk — sieva slima, meita salauzusi ribas, dēls aizmucis. — Bullerts izkratīja savas rūpes. Nav viņa dzīve nekāds rožu dārzs. Tāpēc arī nav varējis izsekot konterences gaitai. Lai debesis piedodot! Biedrs Vunšgetreijs pastāstīšot labāk.

Istabā visi sarosījās. Sapulces dalībnieki smaidīja.

Daži ar ļaunu prieku, daži līdzjūtīgi. Jans, kas senāk prata runāt pai deviņiem mēmiem, nu izskatījās kā prātu izkūkojis. Kas viņam lēcies? Vai paša govis un cūkas tādu pataisījušas? Vai pie zolēm būtu pielipis pārāk daudz mēslu? Frīda Simsone, gluži dzeltena sejā, nikni nomurmināja:

— Tad nu gan ņerga tas Bullerts, gatavais piena ģīmis!

Biedrs Vunšgetreijs ziņoja par partijas konferenci īsi un kodolīgi. Ne vārda vairs par ēšanu, dzeršanu un izpriecām.

— Konference deva mums cerību un jaunus spēkus. Tā norādīja nākotnes ceļu.

Mūrnieka Ķelles acis staroja, biedre Danke no kooperatīva pamāja ar galvu.

Biedrs Vunšgetreijs stāstīja tālāk:

— Runājot par mūsu nākotnes ceļu, jāsaka — par spīti visām neveiksmēm Blumenava jau ir labu gabalu aizsteigusies citiem priekšā!

Sapulce pārsteigta klausījās.

— Blumenavā daži biedri parādījuši cildenu piemēru visam rajonam.

— Kuri biedri? — Emma Dera pielēca kājās.

— Pirmām kārtām, protams, biedrs Bušs.

Mūrnieks Ķelle sāka smieties:

— Vai tu uz Mēness dzīvo?

Emmai Derai no matpīnes izkrita adata.

— Ja tu runā par biedru Bišu Oli, tad tev vajadzētu zināt, kas ar viņu notika.

Satraukums, kņada, smiekli. Vunšgetreijs māja ar roku, aicinādams nomierināties. Protams, viņš atceras, ka Bišu Oli izslēdza, bet tas jau nenotika bez pirmorganizācijas ziņas. Vai tā nebija notikumā klāt — tāpat kā tagad un patlaban? Vai tā nebija Vunšgetreiju dez-orientējusi, uzvedusi uz nepareiza ceļa?

— Es gribētu redzēt, kur ir tie biedri, kas toreiz tik dedzīgi uzstājās par Bišu Oles izslēgšanu?

Jans Bullerts pacēla roku.

— Man slikta dūša, visas iekšas griež apkārt. Likšos gultā. Drošs, ka aklā zarna. — Bullerts, šī sagumusī nelaimes čupiņa, izvilkās laukā.

Iesim arī mēs, biedri, lai nebūtu jāklausas Frīdas Simsones trafaretajā paškritikā. Starp citu, birģermeis-tare viņa palika ari turpmāk. Jans Bullerts sekretārā amatā nepalika. Nepārliecinoši notēlotā aklās zarnas lēkme vēl nav nekāda paškritika.

8

Bišu Ole iebāza partijas biedra karti dziļi iekškabatā, tur, kur cauri padrēbei varēja just pukstam sirdi, un pēc tam turpat ciemielas vidū trīs reizes augstu palēcās.

Divas kartona vāciņa puses, dažas papīra lapiņas, nolīmētas ar apzīmogotām markām, — vai tas var būt, ka tās spēj pieaugušu cilvēku padarīt laimīgu vai nelaimīgu?

Ne jau kartons, ne jau papīrs to dara. Kas tad? Varbūt nolikums, kurš pievienots grāmatiņai? Tas nesola savam īpašniekam nekādas priekšrocības, uzliek tikai pienākumus un vienīgi pienākumus.

Partijas biedra rīcība — kas viņam jādara un kas nav jādara — ir savdabīga un pretrunā ar to, kas jādara un nav jādara nebiedram.

— Tāda ir notikumu gaita, — nopūšas nebiedrs.

— Notikumu gaitu nosaka cilvēks, — atbild partijas biedrs.

— Ne jau tu, — zobojas nebiedrs.

— Mēs! — atbild partijas biedrs.

— Notikumu gaitu nosaka tas, kam ir līdzekļi un vara! — prāto nebiedrs.

— Bet mēs nosakām, kam jābūt varai un līdzekļiem, — atbild partijas biedrs. Un paliek pie teiktā, kaut arī visas zīmes rādītu, ka taisnība nav viņa pusē. Partijas biedrs prot saskatīt neredzamas zīmes, kas agri vai vēlu apliecinās viņa taisnību.

Nē, tādam cilvēkam kā Bišu Ole nav vienalga, vai viņš gājienā uz nākotni soļo priekšgalā vai velkas astē. Viņam jābūt starp taku meklētājiem un jaunu ceļu lauzējiem.

Bišu Oles mazā partijas biedra grāmatiņa toreiz nodarbināja ciemā visu ļaužu prātus. Interesantā ziņa, aplipuši ar baumām, cilpoja no mājas uz māju.

— Bišu Ole dabūjis atpakaļ savu partijas biedra karti!

Vecsaimnieks Serno, cik nu to viņa auguma apmēri atļāva, paslēpās aiz dieva.

— Vai tad partijas biedra karte ir kaut kas vairāk nekā bībele? Dievs nepieļaus, ka tiek grauti zemkopības pamati. Viņa mute atvērsies un izvirdīs uguni!

Jans Bullerts sirga ilgi. Viņa apaļajā galvā nekādi nespēja iekļauties ar četrstūraino grāmatiņu apliecinātais progress. Viņam šķita, ka partija kāpjas atpakaļ. Vai tad atkal kā senāk vajadzēs kopā ar visiem iet pie darba uz lauka? Kurš tagad būs pārvaldnieka, kurš barona vietā? Kas to būtu domājis, ka Serno un Bullerts savās bažās sirds dziļumos jutīsies tik tuvi?

Emma Dera sarīkoja savā būdā pieņemšanu par godu Bišu Olem un viņa no jauna atgūtajai partijas biedra kartei. Svētku mielastā bija kartupeļi ar visu mizu, sijķe ar biezpienu, alus un kadiķu šņabis. Emma ar sīksprogu matu šķērēm bija safrizējusi sev matus un sēdēja no šņabja garšošanas piesarkušiem vaigiem.

— Vai tev būtu kas pretī, ja es tevi apkamptu?

Bišu Olem nebija nekas pretī.

— Vai zini, ko es domāju?

Nē, Ole to nezināja.

— Reizēm es domāju, sak, vai nav kaut kas tāds kā partijas eņģeļi, un Antons būs līdzējis un mazliet piebikstījis, kur vajag.

Bišu Ole krekšķēdams koda siļķes astē.

— Nekāda gadījumā neizmuldi to partijas sapulcē.

Pēc pāris dienām Bišu Olem bija jāsāk gandrīz vai ticēt Emmas izgudrotajiem partijas eņģeļiem, jo viņš kļuva slavens: bijušās Hanzenu mājās iebrauca reportieris un fotogrāfs. Fotogrāfs uzrāpās kastaņā pie vārtiem un nofotografēja visu kooperatīva saimniecību kompleksā. Pēc tam viņš vēlējās izdarīt biedra Lapseņu Oles uzņēmumu.

— Dariet, ko gribat, tikai veicīgi!

Taču tam jābūt neparastam portretam. Reportieris taustījās pēc iedvesmas. Kamēr viņš apsvēra, iedvesma it kā velšus novēlās pār viņu no sadusējušiem gaisa slāņiem. Lai Ole nostājoties pie raženās rudzu druvas, viņu uzņemšot, tā sakot, uz jaunapgūtās zemes fona, blakus gūtajiem darba augļiem.

Tā vien šķiet, ka vienā no Bišu Oles apslēptākajiem sirds kaktiņiem vēl sēž Angreta. Ole domāja par viņu. Varbūt aizsūtīt Angretai laikrakstu? Viņš atmaiga un sekoja fotogrāfam. Lai Bišu Ole iebrienot rudzos. Ole negribīgi paklausīja. Ne viņš ir meža kuilis, ne ari patlaban ir karš. Fotogrāfs apņēmās nomītās vārpas vēlāk restaurēt.

Bišu Ole iebrida rudzos. Fotogrāfs vēl nebija apmierināts. Lai Ole, lūdzams, nostājoties vagā. To prasot perspektīva: cilvēks liekoties mazāks, stiebri garāki.

Un atkal Olem bija prātā Angreta, tāpēc viņš paklausīja. Fotogrāfs nometās četrrāpus, līda uz vēdera, raudzījās caur skatu meklētāju, un viņa kājas tīksmi raustījās.

Portrets nu bija gatavs, un tagad Olem atkal uzbruka reportieris.

— Jūs tagad esat... kā lai saka... kas jūs pamudināja?

Oli bija pamudinājis Antons. Antons ir miris, citādi viņš pastāstītu. Bišu Ole bija mirušajam draugam devis zvērestu, bet Oli uzskatīja par jukušu ...

Reportieris atmeta ar roku. Pārāk neskaidri laikrakstam, mistiski, trūkst optimisma.

— Vai jūs neesat... kā to saka... paturējuši acīs vispārējo labklājību?

— Arī to, bet mani tikpat uzskatīja par jukušu!

— Jūs jau teicāt — tagad par nākotni! — Kādas esot biedra Buša domas par nākotni?

— Laiks rādīs.

Reportieris jutās kā elektrizēts, viņš būtu gatavs vai no ādas līst laukā. Nevis apraksts, bet īstas fanfāras vajadzīgas. Viņam iešāvās prātā kāda senāk izmantota doma; izvilcis no kabatas laikrakstu, viņš to pasniedza Emmai Derai. Lai mazā lasot. Francis Bummelis un Hermanis Veihelts būšot tik laipni un raudzīšoties pār Emmas plecu laikrakstā: LPRA studē konferencē pieņemtos lēmumus.

Mazā saburzīja laikrakstu. Un nometa korespondentam pie kājām.

— Mēs neesam nekādi kumēdiņu rādītāji!

9

Rajona laikrakstā parādījās Bišu Oles portrets. Stiebri gari, cilvēks mazs. Cilvēks raugās no labības lauka jautājoši, sarauktu pieri.

«Novatora seja — triecienuzbrukumā nākotnei.»

Ole ne mazums brīnījās par izcilajām īpašībām, ar kādām bija apveltīts. Turklāt viņu nosauca par inicia-toru. Tas skanēja tikpat cēli kā senators vai imperators.

Olem radās vēlēšanās aplūkot savu seju spogulī. Kaut kam jau tanī jābūt! Bet vienīgais spogulis visā iedzīvē bija bez stikla. Angretas pēcsveiciens, atmiņa par spogulim tēmētu kājas spērienu.

Raksta rezultātā uz Jaunās zemnieku apvienības tīrumiem bez diviem traktoriem atrada ceļu arī kombains. Kombains plosījās pa labības lauku kā negudrs. Kur tas gāja, tur palika kuls un rija. Sajūsmā un izbrīnā pavērtas mutes.

Arī grēcīgajai pasaulei ir savas labās puses! Hermanim Veiheltam nevajadzēja vairs stiebrus kapāt nost ar izkapti, nevajadzēja vairs celt labības nastas, siet kūlīšus, kraut statiņus, grābt un visādi noņemties. īsta dieva dāvana tāds kombains! Hermanis izbijās. Nupat viņa ticība bija mazliet sasvārstījusies, gan vienīgi par mata tiesu, tik, cik sakustas zāles stiebriņš, kad nošķaudās govs. Lai dievs piedod grēcīgajai dvēselei!

Ole vakaros atgriezās no lauka līksmu prātu un pat savā nodabā kaut ko dungāja. Nu jau pavīdēja sīks laimes stariņš, maza nākotnes gaismiņa.

Bet tas vēl nebija visu bēdu gals, arī šajā reizē ne. Hermanis, Vilms Holtens un Bišu Ole visi kopā baroja un apkopa lopus un pastarpām padzērās pie akas, dzēra

un nevarēja vien atdzerties. Apvārsni aizsedza tveices dūmaka. Saule patlaban kā ugunīgs ķirbis grima aiz lielās kastaņas pie vārtiem, kad Jaunās zemnieku apvienības pagalmā ieripoja automašīna. Tai bija baltas riepu apmales un aizmugures logam balts aizkars. Mašīna ielīgoja nedzirdami, jādomā, bija krietni saeļļota.

No automašīnas, kas pagalmā bija, tā sakot, zagšus iezagusies, izkāpa biedrs Vunšgetreijs. Viņš smaidīja un, ja sejā nebūtu granātu šķembu plēstās rētas, tad smaids liktos mulss. Atbraucējs apsveica Bišu Oli, draudzīgi sizdams saujā. Ole drūmi noraudzījās rajona sekretārā.

Vunšgetreijs pavērās debesīs, tad zemē, paspēra soli-sānis, kā grasīdamies palūkoties pāri kādam mūrim. Aiz mūra valdīja dziļa tumsa. Bišu Ole bija pārvērties, ka ne pazīt. Vunšgetreijs uzdrīkstējās paspert soli šai tumsā.

— Nu tu esi partijas biedra karti saņēmis atpakaļ.

Ole neteica paldies. Tikai pamāja ar galvu.

Vunšgetreijs paspēra vēl vienu soli.

— Kas bijis — bijis! Arī es neturu ļaunu prātu.

Ne pateicīga smaida, ne atbildes.

Vunšgetreijs nokremšļojās. Jā, viņš esot ieradies ar uzdevumu. Rajona vadība uzsākusi aģitācijas darbu. Bišu Olem, kā jau lietpratējam kooperatīva veidošanā, jāpalīdzot. Partijai esot nepieciešama viņa palīdzība.

Pirms mēnešiem trim Bišu Ole nebūtu svārstījies ne mirkli. Tagad gan. Partija? Kas ir partija? Dažādas atbildes — tikpat dažādas, cik dažādi biedri, kas uz to atbild: partija ir māte! Kas ir tēvs, un kas ir bērni? Partija ir ģimene! Kas ir vecāki, un kas ir bērni?

Partija ir dzimtene! Un kur ir svešatne?

Partija ir gars, kas vieno biedrus! Sastindzis gars? Pacilājošs gars? Svētais gars?

Bišu Ole saprata, ka nekad nav īsti visu to pārdomājis. Viņa acīs partija bija visa vienotība. Gudrības vienotība, drosmes vienotība, darbošanās vienotība, domu vienotība, atziņu vienotība, ilgoto sapņu vienotība, mīlestības vienotība uz visu, kas apspiests, cilvēku — dzīvo un mirušo — vienotība.

Ko tagad? Partija dod Bišu Olem uzdevumu. Ar tā cilvēka muti, kurš vēl nesen viņu izsludināja ārpus likuma. Kas liek šai mutei runāt? Vai tā runā pati? No kurienes pār mācītāju nāk svētais gars?

Bišu Olem apreiba galva. Vai tās nebija naidīgas domas, šaubas par partijas struktūras saprātīgo uzbūvi? Rajona sekretārs nav šāds tāds gadījuma cilvēks. Šai postenī viņu nav iecēluši eņģeļi.

Vunšgetreijs rāmi gaida. Bišu Ole pirmo reizi redz kādu tik rāmi gaidām. Bet varbūt tā ir maldīšanās, varbūt starp jautājumu un atbildi nav bijusi nekāda laika atstarpe?

— Kas man jādara? — viņš jautāja.

Bišu Olem jābraucot līdz, jāaprunājoties ar zemniekiem citās pusēs.

To Ole negribēja. Pašu mājās vēl darba pāri galvai.

— Runas nav mana stiprā puse. Esmu par strādāšanu!

— Tu proti ar zemniekiem runāt saprātīgu un cilvēcīgu valodu.

— Kas tev to liedz?

Vunšgetreijs, liekas, bija pieradis, ka viņa vēlēšanās tiek ātrāk uzklausītas. Kaut arī pats bieži runāja par kritiku no apakšas, viņš tagad aizvainojās.

— Es nododu tev partijas uzdevumu!

Bišu Ole pasmaidīja.

— Partijas uzdevumam un biedram, kuram šis uzdevums jāpilda, vajadzētu būt atbilstošiem viens otram.

Bišu Oles smaids vēl vairāk saērcināja Vunšgetreiju. Pēc viņa domām, tā bija partijas disciplīnas graušana. Viņš izvilka no kabatas melnu piezīmju grāmatiņu.

— Atļauj, ka pierakstu tavus izteicienus.

— Vai atkal jau sākas? — jautāja Ole, un tā uz ilgāku laiku palika viņu pēdējā saruna.

10

Bišu Ole šo starpgadījumu drīz aizmirsa. Rūpju bija atliku likām, kaut vai valsts aizdevuma atmaksāšana. Nebija jau atmaksājami nekādi miljoni, bet arī tie paši pāris tūkstoši nomāca. Bišu Ole apsvēra iespējas, kā atbrīvoties no parādiem. Viņš lika nogriezt

puķes, un Francim Bummelim vajadzēja ar tām pilsētā tirgoties.

Vēlā rudenī, ap mirušo piemiņas dienu, Emma Dera, Sofija Bummele un Nltnāgele nodarbojās ar vainagu vīšanu. Francis Bummelis lika lietā savas galma kučiera runas dāvanas un pārdeva vainagus galvaspilsētas tirgū. Sēras tika pārvērstas naudā un līdzēja maksāt parādus, bet Franci Bummeli atkal sagrāba savā varā senākais klaiņošanas gars.

Kādu dienu pašā pavasara sējas darbu karstuma Francis pazuda. Viņš bija ar savu arābu ķēvi devies tālā ceļā pie kāda slavena ērzeļa un palika prom vairākas dienas. Mūžam savā dēkainī iemīlējusies Sofija leja baltas asaras, bet šoreiz arī viņa nespēja paglābt vīru no Bišu Oles dusmām. Priekšsēdētājs iebrēca vainagu pārdevējam sejā savas patiesās domas:

— Blandoņa un ķēpausis, miglumērkaķis un zirgu ērms, turklāt vēl trumpmanis!

Bummelis staigāja kā ūdenī mērcēts un neizžāvēts. Resnais Serno izteica līdzjūtību nožēlojamam grēcinie-ķam.

— Vai tev tas vajadzīgs? Nav vajadzīgs. — Serno bija ar mieru pieņemt darbā varaskāro komunistu upuri. Bummeļa dižciltīgā ķēve Serno saimniecībā dzīvošot kā debesu ganībās.

Šāda valoda Bummeļa ausīm bija gluži kā liega dienvidu vēsma. Dižciltīgā ķēve Ziedošajā laukā netika pienācīgi novērtēta. Tur skaistumu negodāja, cildināja vienīgi darbu un ienākumus. Pat dievbijīgais Hermanis Veihelts mēdza pazoboties:

— Kur nu tas der — ai tik brīnišķīgu godos braucamu zirgu mēslus vest.

Un tā Francis kļuva par skaistās ķēves un resnā Serno kalpu. Sofija, kaut arī satriekta un kaut arī Franci ļoti mīlēja, palika, kā bijusi, kooperatīvā.

Kādu laiku viss veicās labi. Vakaros pēc darba Bummelis reizēm izklaidēja resno Serno ar burvju trikiem. Vilka no dažādām kabatām un nostūriem laukā olas, pat no kārnās Serno kundzes deguna. Priekšnesumus beidzot, Bummelis uzēdam pēc vakariņām izdzēra savas piecpadsmit olas. Resnais Serno aizgūtnēm žļurkstoši smējās:

— Ka tevi jupis! Vai nav vareni?

Bummeļa burvju triki uzvedināja Serno uz kādu iedomu: iejūgt slaveno arābu ķēvi, nosēdināt Bummeli par kučieri un pavizināties pa citiem ciemiem. Viņš dzīrās padižoties draugiem ar savu galma nerru.

Izbraucieni notika svētdienās, tādēļ Bummelim tie nebija īsti pa prātam. Gandrīz kā vecā barona laikā, tikai bez dzeramnaudām. Piedevām vēl ciema ļaužu izsmiekls. Meža strādnieki zobojās par Bummeli, Vilms Holtens skaļi smējās, un mūrnieks Ķelle, paskriedamies līdzās ratiem, sauca:

— Resnvēdera galma kučieris!

Izbraukumi Bummelim pagalam apnika. Nu viņš pat svētdienās netika pie kāršu spēles. Dēkainis sāka gudrot, kā ar godu raisīties vaļā.

Reiz atkal kaimiņu ciemā draugiem tika rādīti burvju triki. Serno pieprasīja, lai galma nerrs parāda triku ar olām. Tas bija grūts uzdevums. Bummelis svešajā saimniecībā nezināja vistu dēšanas vietas. Viņš labāk piedāvājās norīt saimnieka drauga pulksteni.

Saimnieks atnesa savu zelta pulksteni. Hap! — viens mirklis, un pulksteņa nav. Bummelis uzstājās vēl ar šo to citu, izvilka cauri vaigam šujamadatu, spļāva uguni, bet pulkstenis kā bija, tā palika norīts. Viņam atgādināja par to. Francis parīstījās. No pulksteņa ne miņas. Vispārējs apjukums. Francis palūdza rīcineļļu. Izdzēra pudeli līdz pusei. Nekādu panākumu. Bija vien jābrauc mājās. Serno uzmanīja Bummeļa iziešanas reizes. Nekā. Šķiet, ka pulkstenis bija Bummeļa vēderā uzsūcies.

— Tu mani apkauno ar tik šķidru buršanos, — Serno pukojās.

Vakarā saimniece brēkdama izskrēja pagalmā. Viņa bija zelta pulksteni atradusi savā somiņā.

— Burvis! — sieviete vaimanāja. — Nešķīstenis! Sātans!

Pilnīgi pietiekams iemesls, lai Bummelis aizietu no Serno saimniecības. Tie bija ļaunāki apvainojumi nekā Oles lamāšanās. Francis kopš jaunības dienām bijis burvju mākslinieks, nevis sātans.

Bummeļa atgriešanās kooperatīvā norisa nākamajā svētdienā. Gaismai svīstot, Bišu Oli pamodināja spēcīgi cirvja cirtieni. Šķūnī līkņāja Francis Bummelis un skaldīja malku.

— Ko tu te dari?

— Man tieši trāpījās tāds pavaļāks brīdis...

Rūpes Bišu Olem sagādāja arī Vilms Holtens. Kā tas iespējams? Vilms Holtens — Oles ēna, kolhoza aizstāvis un pirmrindnieks? Un tomēr! Par izbrīnu visiem —• Holtens kā gāja, tā pazuda uz vairākām dienām.

Nepārsteidzieties, biedri, nespriediet pārāk bargi, — Vilms devās pa pēdām seno dienu zelta pasaciņai. Kādreiz viņš pazina meiteni, kas viņam bija ļoti iepatikusies. Jauka, melnīgsnēja meitene ar tik brūniem matiem kā pirmās salnas skarta lazdu lapotne, tāds pats putna bērns bez dzimtenes un mājām kā Vilms, lielā kara vētru iemests mežonīgo uzbrucēju nometnē. Izpalīdze aviācijas dienestā. Dažādi izprotams amats. Tomēr meitene nebija no tām, kas māk veikli lādēties, spļaut un ar diviem pirkstiem mutē svilpt, justies, tā sakot, kā «pašu cilvēks».

Vilmu un brīno meža meiteni izšķīra, bet abi nolēma pēc kara atkal satikties. Viņi to nozvērējās kā bērni pasakā, pārliecināti par ugunsvēmēja pūķa drīzo galu: tieši gadu pēc kara, divdesmitā augusta vakarā pulksten astoņos Veimāras tirgus laukumā!

Bija jau pagājis gads, tad divi gadi kopš kara beigām. Viņi nesatikās. Vilms taču nevarēja no krievu gūsta jozt uz Veimāru.

Tad Vilms atgriezās. Nokavējies par diviem gadiem. Trīs vasaras viņš'divdesmitajā augustā vakaros pulksten astoņos gaidīja norunātajā vietā. Brūnā meža meitene nerādījās. Ceturtajā vasarā Vilmu uzmanīja Frīda Simsone. Bet nu viņš pamēģināja vēlreiz. Vilms par visu vari gribēja turēt doto vārdu.

Un šai vasarā reizē ar pulksteņa sitieniem pāri tirgus laukumam nāca maza auguma sieviete, pie katras rokas vezdama pa bērnam, puisēnu un meiteni. Sieviete bija apaļīga, un viņas matiem maz palicis no riekstu brū-пиша, tie bija krāsoti un sarkanīgi spīguļoja. Vilms ieplestām acīm raudzījās uz sievieti un skaitīja pulksteņa sitienus.

— Ko tas tēvocis skatās! — Vilms dzirdēja zēnu pāri pretī uz ietves jautājam.

Mazā māmiņa palika stāvot.

— Viņš gaida.

— Ko viņš gaida?

— Kas to lai zina!

Tā bija brūnās meža meitenes balss. Vilms nekustējās no vietas, gluži tāpat sastindzis kā pieminekļa tēls viņam līdzās.

11

Karls Krīgers pēc tam, kad viņu bija nomainījis gados jaunāks rajona sekretārs, atklāja, ka viņam ir atliku likām brīva laika. Kā lai to izlieto, kur lai liek? Pavadīt priekšpusdienas, sēžot kopā ar citiem tādiem pašiem pensionāriem un veterāniem apstādījumos uz soliņa, kūpināt pīpi un knābāt atmiņas kā vecam kanārijputniņam cepumu?

Sieva sameklēja caurus kastroļus, un Karls Krīgers tos aizlodēja. Citu dienu uzradās salūzis krēsls, iesprūda atvilktne. Krīgers līmēja un ēvelēja. Tad atklājās, ka remontu prasa lielā veļas baļļa, lai gan dienu iepriekš bija vesela. Krīgeru tas pārsteidza.

— Vai tu tīšuprāt to sabojāji?

Krīgera sieva nosarka kā nedarbos pieķerta skolniece. Viņa dzīrās padarīt vīram vieglāku ceļu uz pensionāra dzīves veidu, taču visi labojumi novārtā atstātajā saimniecībā drīz vien bija paveikti. Tad Krīgera darbības loks pavērās plašāks: viņš apraka un uzirdināja dārzu mājas priekšā, izlaboja ietvi gar dārza žogu, salāpīja salā saplaisājušo ielas aslaltu, palīdzēja pilsētas strādniekiem apgriezt kokus un krūmus un gluži nemanot bija atkal ierauts pilsētas ikdienas darbu gūstā. Viņš pārstaigāja valsts tirdzniecības pagalmus, atbrīvoja tos no tukšām kastēm un pudelēm, iznīdēja žurkas un peles.

Daži biedri, gan te, gan tur sastopot agrāko rajona sekretāru notraipītā darba kombinezonā proletāriski gādājām par tīrību un vācam lūžņus, iecietīgi smīkņāja.

— Rimsties, — vai galu gribi dabūt?

Kā vienmēr — Kails Krīgers pasmaidīja.

— Vai tad partijas biedrs var palikt ārpus ierindas?

Atlika tikai nopūsties:

— Ir nu gan īpatnis tas Krīgers:

Un izklausījās tā, it kā īpatnēji cilvēki butu mušu gadsimta posts. Kaut vai piemēra pēc gadījums ar sar-kofagu tirgus laukumā. Ja notiktu pec Krīgera prata, tad karalienes zārka čuguna atveidojums būtu sen nodots aizmirstībā. Kapa pieminekļa vietā paceltos noju-mīte, kur uzgaidīt zaļo lauku autobusu, tā saukto «vardulēnu». Tomēr nenolika pēc Krīgera prāta, kurš toreiz vēl tikko sāka apgūt rajona sekretāra funkcijas.

— Kam mums tirgus laukumā vajadzīgs zārks? — viņš vaicāja. — Vai mums nebija zārku gana, sākot ar trīsdesmit trešo līdz četrdesmit piektajam gadam?

Arī birģermeistars tā domāja.

— Metāllūžņi mums vajadzīgi kā ēst! Lai tik vāc nost!

Kādu rītu pie pieminekļa ieradās pilsētas strādnieki, apbruņojušies ar kalēju āmuriem. To gadījās redzēt zobārstam Cīteram. Zobārstam patlaban bija brīvs brīdis, tāpēc viņš stāvēja pie loga. Vajadzēja pagaidīt, kamēr sacietē zobu protēzes ģipša atlējums. Zobārsts ieraudzīja, ka strādnieki vālē ar āmuriem pa čuguna režģi.

— Tie tur apgāna Šinkelu! — viņš iesaucās.

Tagad triecienuzbrukumā devās «kulturbunds». Karls

Krīgers, atrazdamies kultūras nesēju ielenkumā, kasīja pakausi.

— Kā es varēju zināt, ka to krāmu taisījis Šinkels! Neviens cilvēks nevar visu zināt. Lūžņi ir vajadzīgi.

Karls Krīgeis no šā gadījuma mācījās. īsajai nakts atpūtai paredzētajās stundās viņš lasīja grāmatas par tēlniecību. Slepus pat aizmanījās uz kapsētu, apskatīja tur skulptūras un secināja:

— Brāķis, nekas cits kā vienīgi brāķis! Kvalitāte paliek kvalitāte, vienalga, vai fabrikā vai mākslā, strādniekiem vai karaļiem.

Pagāja laiks, un pienāca diena, kad Krīgers ar lepnumu rādīja svešiem iebraucējiem pieminekli tirgus laukumā:

— Šinkela darbs. Jums nebūtu ne prātā iekritis, ko?

Ļaudis smaidīja, lasīdami uzrakstu: «Ai, skaudrās

bēdas, nav viņas vairs...» Karls Krīgers, iedomādamies, cik greizi varēja iziet ar pieminekli, klusībā smējās. Skaļiem smiekliem neatlika laika — katra diena prasīja savus lēmumus.

Bieži Krīgera darba stilu nosodīja, jo viņš jebkurā dienas un nakts laikā pieņēma apmeklētājus.

— Ja jau pie manis kāds nāk, tad tam kurpe spiež! — Krīgers mēdza atbildēt.

Eņģes viņa darbistabas durvīm, vienā laidā virinātas, sakarsa. Krīgers, jau laikus parūpējies, turēja aiz marksisma klasiķiem paslēptu eļļas kanniņu. Bijušā kučiera ausis necieta, ja asis čīkstēja un dzelzs rīvējās gar dzelzi.

Ja darbs pie galda pārāk nogurdināja, viņš paķēra cepuri un pa blakus durvīm izmanījās laukā. Taču sekretāri tādās reizēs nebrīdināja. Kas tie par darba paņēmieniem!

Vai Krīgers meta šai dienai darbam mieru un devās pastaigā? Nekā tamlīdzīga. Kādā jaunbūvē, piemēram, bija iebrukusi siena, proti, jaunceļamai pilsētas saldētavai.

Krīgers sēdās uz velosipēda. Arī no paraduma braukt ar velosipēdu viņš nespēja atradināties. «Sports ir nepieciešams!» Un brauca uz ķieģeļu rūpnīcu.

— Jūs gan ražojat, draugi, daudz, bet ķieģeļi nekur neder.

— Paskat, kāds gudrinieks! — Strādnieki bija ar mieru ražot labus ķieģeļus, toties mazākā skaitā.

— Vienmēr laipni, sporta cienītāj!

Krīgers neatkāpās no savas prasības — daudz un labus ķieģeļus, bet, Jiekas, šī īpašība bija neaizsniedzama un neiedomājama.

— Tu esi partijas rajona sekretārs, — ieminējās viens no strādniekiem, jauns puisis, — bet vai tev ir kāda jēga par ķieģeļiem?

Krīgers iesvilpās.

— Dēliņ, mikroskops tādēļ jau nu vecam kučierim nebūs vajadzīgs. Uzliec rokas uz galda!

Puisis paklausīja, kā būtu klausījis tēvam. Arī Krīgers uzlika rokas uz galda.

— Kuras rokas tad vairāk pārcilājušas būvakmeņus? Lai būtu konkurss vai amerikāņu aptauja. Piecas minūtes laika apdomāties.

Pēc laiciņa puisis, jau izlīgumu meklēdams, sita Krī-geram saujā.

— Runā vien!

— Pateicos par augstsirdīgo atļauju!

Smiekli. Krīgers bija uzvarējis.

Taču reizēm gadījās jautājumi, kas nebija tik viegli kā ar roku aizsniedzami.

— Lai paiet nakts, — viņš tādās reizēs sacīja. — Rīts būs gudrāks. — Bet tā bija tikai atruna. Naktī viņš lasīja un meklēja atbildi uz jautājumiem vai arī vēl vēlu vakarā zvanīja kādam lietpratējam, kurš varēja dot padomu, un apspriedās ar to.

Cik ilgi tā varētu iet, lai nesašķobītos rajona sekretāra autoritāte? Tīrais kauns šāda konsultēšanās pie lietpratējiem! Krīgers ne vien atstāja zemniekiem pilnīgi brīvas rokas jautājumā par labības jarovizāciju, bet lietpratēju ietekmē pat nebija spējīgs pienācīgi novērtēt kartupeļu stādīšanas procedūrā neaptverami svarīgo kvadrātligzdu paņēmienu.

— Manis pēc stādiet kaut trīsstūrligzdās, tikai celiet ražību! — sacīja Krīgers un palika pie sava.

Ko te lai domā? Vai tā nebija visīstākā anarhija, lai neteiktu — naidīga nostāja pret Padomju Savienību?

Lai vai kā, visas šīs savdabības bija par iemeslu, ka Krīgeru palēnām un saudzīgi sāka virzīt uz pensionāru nometni.

— Tu esi savu paveicis, Kari, atpūties nu!

Un biedri, kam tomēr vēl gadījās Krīgeru sastapt pilsētā, darba drēbēs nodarbojamies ar iejaukšanas politiku, smagi nopūtās:

— īpatnis paliek īpatnis, tur nekā nevar līdzēt.

Krīgers nelikās par ļaužu runām zinis. Viņš bija pietiekami pārdomājis, kāda rakstura ir gan viņam piedēvētais vecuma nespēks, gan aplamā rīcība. Laiks gāja. No modes izzuda tiklab zāllauku saimniecība, kā Miču-rina dārzi, jarovizācija un kartupeļu stādīšana kvadrāt-ligzdās. Vai tikai Krīgeru nebija gluži netaisnā kārtā ierakstījuši vectētiņos?

Tikmēr Krīgers rosījās pa nedēļas tirgu un, ja tur nebija nekas darāms, ne palīdzams, apstaigāja laucinieku pajūgus. Ieelpoja pierasto zirgu smaku, raudzījās zirgiem mutē.

— Tu jau, vecīt, esi gados, nepārpūlies! — Reizēm viņš nopētīja zirgu pakavus un, ja tie nebija kārtībā, sabāra zirga īpašnieku, un tūlīt — bez liekas kavēšanās brauca kopā ar viņu pie kalēja.

Šādos apstākļos, kā jau mēs, biedri, to zinām, Karls Krīgers kādu dienu sastapa Bišu Oli, kurš te tirgojās ar savu kāzu uzvalku, un kopš tās reizes Krīgeram vairs neizgāja no prāta ne Bišu Ole, ne Oles neparastais pasākums. Tas bija kaut kas īsti viņa gaumē.

12

Ausa smaržu pārpilns maija rīts, jo naktī bija klusi nolijis rēns lietutiņš. Maija lietus — audzelības lietus. Blumenavas dārzos augļu koku ziedlapiņas sijājās pār sakņu dobēm, kur no ziedu sniegotās segas lūkojās ārā salātu zaļie dzinumi. Rīta agrumā, pulksten piecos, Krīgers nolēca lauka malā no velosipēda, jo bija tur pamanījis kādu cilvēku. Šis cilvēks, kā noskaidrojās, bija dievam tīkamais Hermanis Veihelts.

Krīgers pieskārās pie savas daudz pieredzējušās platmales, un Hermanis Veihelts savkārt pieskārās pie savas sporta cepures, šīs izdarības nenozīmēja neko citu kā vien «labs rīts» no vienas puses un «dievs palīdz» no otras puses. Hermanis Veihelts sargājās bilst kādu vārdu. Viņš patlaban, mezdams soļus, rēķināja, kāds sēklas daudzums vajadzīgs kartupeļu lauka gabalam, gluži tādā pašā veidā, kā to pirms divtūkstoš gadiem bija praktizējis viņa bībeliskais sencis Abels.

*— Vai tas ir tavs lauks? — jautāja Krīgers.

— Ar dieva palīgu mans un nav mans.

— Grūti saprast.

— Es strādāju taisnīgo draudzē!

Krīgers noskaidro, ka taisnīgo draudzē ar dieva un Bišu Oles palīdzību esot septiņi locekļi. Hermanis neskopojas ar izziņām. Taisnīgo draudzi vada dievs. Bišu Ole ir tāds kā direktora vietnieks un neliekas par dievu to kungu zinis, taču, pats to neapzinādamies, pilda viņa likumus.

— «Svētīgi tie garā nabagie, jo tie dievu redzēs...»

Patiesi satriecošas ziņas.

— Vai tu mani pazīsti? — Krīgers vaicāja dieva cilvēkam.

— Kas tad tu vari būt? Kāds cilvēku brālis no pasaulīgajām iestādēm.

— Vai tu pazīsti superintendantu?

— Superdents Hanemans tu vis neesi.

— Pateicos par izziņu.

— Nav par ko. Artodieviņu!

Krīgers devās tālāk, jo pamanīja vēl kādu vīru, kurš pa tīruma ceļu veda zirgu. Sirmis likās lidināmies zil-gajās maija debesu tālēs.

Savās kučiera gaitās Krīgers bieži bija vēlējies šādu zirgu, bet toreiz tam nebija nekāda nozīme. Nozīme bija vienīgi darba devēja peļņas kārei, kas noteica arī zirgu izskatu, ar kuriem vajadzēja braukt Krīgeram. Lielāko tiesu tie bija ādeņi.

Sirmis zviegdams apsveica pāri kartupeļu laukam dievticīgo vīru un cēli dižojās — kā iejūgts senromiešu četrjūgā, tā vismaz likās Krīgeram, kuram bija šis tas no mākslas vēstures zināms. «Pasaulīt, tas tik ir eksemplārs!» Bijušajam rajona sekretāram no jauna uzmācās kāds jautājums, kas viņu nodarbināja jau izsenis. Vai cilvēks, kurš visus savus spēkus atdod pasaules pārveidošanai, drīkst pielūgsmē apstāties pie viena vienīga skaista dabas radījuma un upurēt šai pielūgsmei savu laiku?

Krīgers devās pie cilvēka, kas veda zirgu.

— Vai tas ir tavs zirgs?

Francis Bummelis nocēla cepuri un, turēdams to, kā

sarunājoties ar baronu — uz saliektas rokas elkoņa, atbildēja: t

— Man ir tas gods. Mana ķēve.

— Karstasiņu?

— Arābijas un tīršķirnes, ar jūsu atļauju.

— Liec cepuri galvā!

— Es zinu, kas pieklājas.

— Vai tu mani pazīsti?

— Labākais kāršu spēlmanis mūsu apvidū jūs vis nebūsiet, varbūt kāds liels partijas putns, ar jūsu atļauju.

Krīgers dabūja zināt, ka arī Francis Bummelis ir no tās pašas Bišu Oles labdarīgās zemnieku apvienības, tā sakot, apmierinoši darbojošās biedrības, kur nav jāmaksā biedru nauda. Bišu Ole iedevis Bummelim pat jaunu uzvalku.

— Par apakšveļu pagaidām vēl katram jārūpējas pašam, bet Bišu Ole cīnīsies arī par miesas tekstilprecēm, ar jūsu atļauju. — Vienīgais, kas Bummeli īsti neapmierina jaunajā zemnieku biedrībā, ir neizpratne par zirgiem.

Krīgers atkal uzsēdās uz velosipēda. Viņš meklēja Bišu Oli. Tad nu gan liekas smalka debesu apvienība, ko viņa draugs un biedrs te nodibinājis!

Bišu Ole patlaban kopā ar savu ieroču nesēju Vilmu Holtenu meistaroja dējamās ligzdas vistām.

Krīgers nolēca no velosipēda, paklupa pār ēveli, aizmirsa padot labrītu un sāka bērt pārmetumus kā no pilnības raga.

— Sagramstījuši vienā kaudzē visu nabadzību, kāda vien laukos atrodama! Vai to tu sauc par ražošanas kooperatīvu?

Bišu Olem bija padevies labs rīta cēliens, un viņa oma — līdzīga mīlīgam, sprogainam mākoņu kumšķītim dzidrajās maija debesīs.

— Mūsu kapitāls nav izmēiojams: četrpadsmit čaklu roku, bez sava gala ideju, tā sakot, par baltu velti no ētera paķeramu.

Jā, ko tad nu Krīgeram brīnīties par kooperatīva locekļiem, ja pats priekšsēdētājs melš par ēteru un citu neredzamo pasauli.

Ole sadrūma.

— Kas tev gar to?>

— Es gribu iestāties!

— Dzen savus pekstiņus ar pilsētniekiem!

Tā Krlgera iesaistīšanās Ziedošajā laukā sākās ar diezgan pamatīgu vārdu maiņu.

Vai viņš varbūt ienesa kooperatīvā lielu bagātību? Ne tuvu ne, bet ienesa gan politiski domājošu galvu, un tas jau kaut kas ir.

Viņš, piemēram, savervēja Ziedošajam laukam pārnācēju Mārantu un partijas biedru Kārlu Lībšeru. Ar Lībšeru viņam paveicās vieglāk par vieglu. Nebija vajadzīgi nekādi runas zibšņi par partijas godu. Lieka jebkura runāšana. Karls Lībšers jau ilgāku laiku bijis gatavs iestāties, tikai līdz šim neviens nav viņu aicinājis.

— Arī Bišu Ole ne?

— Ole gan, tikai aizvēsturiskos laikos.

Grūtāk Krīgeram veicās ar Janu Bullertu.

— Es dzirdu, ka tu kā uzburts esi noņēmies viens pats stāvus bagāts palikt un tikt par budzi, bet ģimene lai tik ražo un nepīkst?

— Bagātība un nabadzība ir rakstura īpašības, — Jans Bullerts sacīja. — Bija tāds laika posms, kad gadskaitli varējām apzīmēt ar nulli, nevienam nebija liegts darīt, ko var.

Tiesa gan, bet vai visiem bija tādi ražošanas līdzekļi un iespējas kā Janam Bullertam?

Ražošanas līdzekļi ir traktori, mašīnas, manta, kas pati darbojas, — tādas Bullertam nebija!

— Un tavs tīrums?

— Tīrums, ja tam ļauj pašam darboties, ražo vienīgi nezāles.

Krīgeram vajadzēja ziedot pēc darba daudzus vakarus, iekams Bullerts atzina savus tīrumus par ražošanas līdzekļiem. Bet tādēļ jau viņš vēl nebija ne pārliecināts, ne pierunāts. Ne tuvu ne! Bullerts nogrūda visu vainu uz partiju.

— Man, jāsaka, uzbāza šos smilšainos, nekam nederīgos ražošanas līdzekļus kaklā. Te ir visa cēlonis!

Lai gūtu kādus panākumus, Krīgers sāka ar partijas ābeci. Arī šim rūdītajam tiepšam Bullertam jāiemācās lasīt vēstures grāmatā!

Gluži labi, ja līdzās tāds cilvēks kā Krīgers. Bišu Olem šķita, ka atgriezušies senie laiki ar Antonu Deru.

13

Iestājas ziema. Sprakšķošs sals. Nedomājiet, biedri, ka Ziedošajā laukā cauru ziemu īsina laiku ar veciem nostāstiem!

Bišu Ole atved pagalmā divējas noslēpumainas stumjamas ragaviņas. Viņš licis tās izgatavot ciema ratniekam.

Ziemā Mampe-Sīvumam atliek vairāk brīva laika, nekā tas būtu lietderīgi. Vasarā viņš augu dienu gana teļus, ziemā tie stāv kūtī. Un tā nu Mampe-Sīvums staigā, izslējis kā brīnumrīksti savu zilgansārto dzērāja degunu, un uzokšķerē šņabja avotus. Viņā pamostas senākais gadījuma darbu strādnieka un ziņneša gars. Tagad viņa izrīkotājs, kas izmanto par dzinēju degvīnu, ir liellopu pavēlnieks Teo Timpe.

Mampe-Sīvums nopētī no visām pusēm Bišu Oles noslēpumainās kamanas.

— Ziema, rādās, būs varen jautra. Es sēdēšu kamanās, un tu mani vizināsi!

Timpe rauc degunu. Blēņošanās! Bosam vajadzētu gādāt par kūts nojumes celšanu! Ap dēļu kaudzēm cilpo zaķi un ieperinās tur vēl mazuļus. Kauna lieta!

Bišu Ole notver Mampi-Sīvumu.

— Tev nav ko darīt? Nāc līdzi!

Mampe veras, palīdzību meklēdams, apkārt, taču Teo viņu neglābj. Marnpem jāiet Bišu Olem, Vilmām Hol-tenam un Hermanim Veiheltam līdzi uz aizsalušo Govs-ezeru.

— Vilms Holtens jau danco pēc katras stabulītes, kurā priekšsēdētājs sadomā pūst, — apgalvo Mampe-Sīvums.

Bišu Ole un Holtens grūž stumjamās ragaviņas tieši niedru mūrī iekšā. Stiebri, stīvi sasaluši kā stikls, lūst un sagulst zemē. Tiek apgrieztas ezera skropstas. No ledus rēgojas dzelkšņaini rugāji.

Mampe-Sīvumam un Hermanim jāsien niedres kūlīšos. Mampem vēl joprojām kājās kažokādas zābaki, kas mantoti no kāda cilvēka, kuru sauca par Ramšu un kurš nebija no īpaši labsirdīgu eņģeļu sugas, turklāt to vēl bija sakodusi amerikāņu blusa. Let's go! Tagad Mampe strīdas Bišu Olem pretī. Tik traka padarīšana pašā labākajā ziemas atpūtas laikā! Vai priekšsēdētājs nodomājis kūti kaisīt ar niedrēm? Lai nabaga gotiņas savaino tesmeņus?

— Dievs, stāvi man klāt, ja tev izkrīt brītiņš laika!

Hermanis, sašutis par tik bezdievīgu runu, nolasa

pamācošu sprediķi.

— Vai debesu tēvs tevi nepaglāba no cilpas?

Šādā veidā visas niedres ap Govsezeru tiek nolauztas un sasietas kūlīšos.

Tiklīdz tas ir padarīts, Bišu Ole jau atkal dodas ceļā. Viņš atved kooperatīva saimniecībā kādu vecu māmiņu. Mampe-Sīvums vēro bezzobu večiņu, raudzīdamies cauri savai kabatā glabājamai pudelei.

— Tad nu gan Bišu Olem rāma brūte. Tā vis nekodīs.

Olem nav laika pievērst uzmanību dīkdieņa dzēlīgajām runām. Šis cilvēks ir savas vājās gribas upuris, bet nogrūž vainu uz kādu mistisku garu, ko dēvē par likteni.

Bišu Ole izbungā no virtuvju ziemas migām ārā lauk-kopības brigādes sievas, liek no Govsezera savest niedres un sakraut silti izkurinātajā sivēnmāšu kūts priekštelpā. Vecā māmiņa māca Ziedošā lauka sievietēm siet niedru pinumus. Arī Bišu Ole nestāv vis dīkā, bet rokas raupjajās niedrēs.

Grāmatvedis Beihlers rezidē kādreizējā firmas «Ramšs, žogi, kastes un tā joprojām» kantorī. Beihlers ir caurcaurēm vācisks: zābaki tā nospodrināti, ka spīd un laistās, pie svārkiem ne pūciņas, turklāt gotiskais rakstības veids. Pēdējā kara laikā viņš bijis feldfēbelis, savas rotas sirds un dvēsele, neaprobežots valdnieks sīkākās jomās, bet pastāvīgi neganti baidījies no kara īstenās sejas.

Iekams Beihlers nodeva Ziedošā lauka rīcībā savu desmit morgenu lielo saimniecību, kā arī rēķināt un rakstīt prasmi, viņš piepelnījās kā apdrošināšanas aģents. Šo blakus nodarbošanos viņš neatmeta arī tagad, strādādams par sabiedrības grāmatvedi. Cilvēci tuvākajā apkārtnē viņš mēdza sadalīt divās grupās — apdrošinātos un neapdrošinātos. Beihleru interesēja neapdrošinātie. Tanīs snauž apslēpta manta — prēmiju dārgumi.

Beihlers centās vienmēr būt klāt, kad Teo Timpe vadāja pa pagalmu vai saimniecības aploku Ziedošā lauka mežonīgo sugas vērsi. Bullis, gatavs uz visādiem stiķiem un niķiem, šņāca, nolieca galvu un sagādāja Teo Timpem ne mazums rūpju. Beihlers apbrīnoja varonīgo Teo.

— Nē, šito drosmi, bail skatīties! Es tavā vietā apdrošinātos vismaz pret nelaimes gadījumiem, ja jau nu neapdrošini dzīvību. Padomā par savu ģimeni!

Timpem ir savi noteikumi.

— Tev sanāk prēmijas, iztaisi tā, lai arī man kas tiek! — Lai Beihlers piedabūjot Bišu Oli beidzot nopirkt un uzstādīt liellopu kūtsnojumi.

Beihlera acīs Bišu Ole ir kaut kas līdzīgs kapteinim, bet Timpe savkārt leitnantam, vada komandierim. Vada komandieris viņam tuvāks. Kapteinim pašam sava galva uz pleciem.

Beihlers sēž kantorī un gaida, kad tur parādīsies Bišu Ole. Reiz taču viņam jānāk!

Bišu Ole ierodas, izbrāžas cauri kantorim tā, ka visi attaisnojošie dokumenti aizlido kur kurais, un atkal pazūd kā nebijis.

Beidzot reiz Beihleram izdodas Bišu Oli notvert.

— Tu tik bizo apkārt, bet te, kantorī, ir īstā vieta, kur pukst kooperatīva sirds.

— Sirdij var uzbrukt aptaukošanās kaite!

— Vai tas zīmējas uz mani?

— Uz visiem kantoriem pasaulē.

Bišu Ole ieskatās Beihlera sastādītajā plānu projektā.

— Vienkāršāk, skaidrāk, nekādas melšanas, nekādas frāžainības!

Beihlers gatavs uzklausīt norādījumu, tikai — kā būs ar liellopu nojumi?

— Nav pasūtīta. Parādi netiks taisīti! — Noteica Ole un prom bija.

Kaut arī to sacījis, tā teikt, kapteinis, Beihlers novēl trakajam priekšsēdētājam, šim pīļu dresētājam un niedru plūcējam, pazust taisnā ceļā kaut vai uz Mēness. Timpe neliks sevi apdrošināt.

Gada beigās kooperatīvs Ziedošais lauks pārdod vienu daļu niedru pinumu dārzniecībām. Negaidīts ienākums gada noslēgumā, kas palielina katra atsevišķa dalībnieka peļņu.

Ienākošā nauda izraisa grāmatvedī negantu niezi. Viņš kasās kā negudrs.

Partijas sekretārs Krīgers atkal reiz paceļ cepuri, godinot priekšsēdētāju.

— Krietni pastrādāts!

— Neblēņojies! — Bišu Ole atvaira.

14

Jā, šī liellopu nojume! Vai tā atlidojusi Ziedošajā laukā uz burvju paklāja, lai izraisītu strīdus? Ne mazākā mērā ne. Viss notika dabiski un likumsakarīgi.

Rīkojums celt liellopu nojumi nācis no augšas. No debesīm? Taču nē, iespējams, ka no ministrijas. Rīkojumi netiek doti aiz gara laika! Visas labklājības pamatā ir piens! Daudz lopu! Lētas kūtis!

Vai liellopu nojumes ir lētas? Tās ir no koka — vieglas un ērtas transportam. Tas ir pierādījies.

Vai ir arī pierādījies, ka govis, novietotas teātra skatuvei līdzīgā kūtī, jūtas labi un tikpat raženi dod pienu kā gaišā un siltā parastā kūtī? Atbildes nav.

Varbūt tas ir tikai ieteikums — celt liellopu nojumes, taču ieteikumi, kamēr tie nonāk līdz ciemam, pārvēršas par pavēlēm.

Daudzi rajona pārvaldes darbinieki dēvē ciema birģermeistarus par saviem tiešiem palīgiem un nodoma pildītājiem. Pēc tā, kā tiek celtas liellopu nojumes, spriež, vai tiešie palīgi reaģē operatīvi un laikmetīgi.

Apspriedēs ciema birģermeistari cits citam apjautājas:

— Nu, un kā tev ar lopu nojumi?

— Stāv.

— Kā jūtas govis?

— Es jau teicu — nojume stāv!

Viss kārtībā, liellopu nojume stāv, rajona statistiķi var to iegrāmatot, izmantot, uzskaitīt un nodot ziņojumu tālāk.

Notiek kooperatīva gada sapulce. Ierodas arī Frīda Simsone. Tiek apspriests nākamā gada plāns, ieviesti labojumi. Plāns jāapstiprina.

— Kas būs ar lopu nojumi? — sauc Timpe.

Bišu Ole izklāsta savus uzskatus: bez atbilstošas barības bāzes nekādu strauju liellopu skaita palielināšanu. Bīstami!

Jāizlemj balsojot. Par nojumi ir Teo Timpe, viņa sieva, Mampe-Sīvums un grāmatvedis Beihlers. Četras balsis pret divdesmit vienu. Frīda Simsone griež zobus. Kā lai viņa rādās rajona komitejā bez lopu nojumes? Frīda drudžaini apsver, ar kādiem līdzekļiem palielināt savu ietekmi un varu pār iecirtīgo Bišu Oli.

15

Pavasaris sūta pirmos vēstnešus: februāra beigās piecas saulainas dienas. Lāmām ceļa vidū kūst ledus garoziņa. Virs ūdens griežas dejā agrie knišļi.

Gluži tāpat kā tīrumā dzirdami traktora tarkšķi, tā plašajā putnu kūtī dzirdama vistu kladzināšana. Māmiņa Nītnāgele, kas senāk nodevās sedziņu tamborēšanai, zeķu lāpīšanai, pārzināja ciema bibliotēku, gādāja par siltām pusdienām vīram, tagad izvērtusies par vistu aprūpētāju visa rajona apmērā. Februārī ik dienas divi spaiņi olu — to Blumenavā nav pieredzējuši pat

ķeizaram uzticīgie pavalstnieki, kas daudzina vienā laidā: «Jā, tie gan bija laiki, siļķe maksāja sešus feniņus!»

«Nākamajā gadā mēs izaudzēsim trīstūkstoš cāļu,» stāv rakstīts Ziedošā lauka kooperatīva gada plānā.

Kas tie ir — «mēs»? Pagaidām tikai Grēta Nītnāgele. Viņa sasilda smiltis, stiepj cāļu audzētavā, izkaisa un pāri tām vēl kūdras pabiras. Bišu Ole, liekas, aizmirsis, ka apsolījis jaunu palīdzi.

Bišu Ole nav to aizmirsis. Viņš vairākkārt lūdzis grāmatvedi Beihleru ievietot vietējā laikrakstā sludinājumu. Viņam pašam gaužām steidzīgi vajadzīgas jaunas, prasmīgas rokas un veiklas kājas, lai realizētu savus ezera izmantošanas un meža piļu audzēšanas plānus, jo dienas stiepjas garumā. Saule pieņemas spēkā. Ezeros kūst Jedus sega. Pīles no jauna dodas izlidoju-mos. Tās atrod barību uz ūdens un vakaros ilgi dzīvojas pa āru. Pie putnu kūts durvīm vakara barībai noliktajam kārumam nav vairs ne cik liels pievilkšanas spēks. Katru vakaru Bišu Ole raizējas: vai pīles atgriezīsies vai arī paliks dēt ezermalā?

Pavasaris atnes līdzi veselu gūzmu rūpju. Bišu Olem nebūs vairs laika katru vakaru kavēties pagalmā, lai sagaidītu pīles. Pats pēdējais laiks ierasties jaunam palīgspēkam!

Taču grāmatvedis Beihlers izmanto gadījumu maziskai atriebībai. Bišu Ole noraidījis liellopu nojumi, tāpēc Timpe nav ļāvis sevi apdrošināt. Beihlers no nedēļas ^ uz nedēļu atliek sludinājuma ievietošanu.

Kādu vakaru Bišu Ole pats sacer sludinājumu laikrakstam: «Meža un ezeru apkārtnē līdz ar jaukā pavasara atnākšanu steidzīgi vajadzīga jauna putnkope ...» Un sapņi viņu aiznes pavasarī. Viņš redz savas deviņdesmit pusē pieradinātās pīļumātes rītos kopā ar perējumu soļojam uz Govsezeru. Deviņdesmit reiz desmit — deviņsimt pīlēnu, kas barību atrod laukā, bet vakaros atgriežas mājā. Jāsaka, deviņsimt cilvēkam paklausīgu meža putnu. Ziedošajam laukam maz izdevumu, bet krietns ieguvums. Divtūkstoš spārnu varena šalkoņa, daudzsološas izredzes! «Ūdens putnu audzēšana, pilnīga rīcības brīvība un tālākas attīstības iespējas,» raksta Ole sludinājumā.

r

Mežstrādnieks Evalds Trampelis ir kalsns vīrs, viņš mūždien kāsē un krekšķ. Viņa laulātā draudzene Hulda turpretī ir apaļīgs sievišķis platām gūžām.

Tai gadā, kuru varētu apzīmēt ar skaitli nulle, Evalds Trampelis dabūja divdesmit morgenu zemes, un, kaut arī pūlējās, cik spēja, tomēr kašāšanās pa zemi viņam diezin cik daudz prieka nesagādāja. Viņš nolēma labāk atkal atgriezties mežā. Mājās valdīja sieva, un tur viņš jutās paverdzināts.

— Evald!

— Kas ir?

— Saskaldi malku!

— Khm, khm, gan saskaldīšu!

— Evald!

— Kas ir?

— Nokauj svētdienai zosi!

— Khm, khm, gan nokaušu!

Hulda Trampele turēja trīs sivēnmātes un reizē ar tām baroja brangus sivēnus.

Kādu dienu pie Trampeļu durvīm pieklauvēja Ziedošā lauka vervētājs. Proti, pats Bišu Ole, bez sievas palikušais priekšsēdētājs, visa pratējs un darītājs. Hulda, liekas, jutās mazajā saimniecībā mazliet vientuļa un pamesta ne tikai darba dēļ vien. Bišu Oles uzaicinājums viņu pagodināja un aizkustināja.

— Ēvald! — viņa vakarā ieminējās vīram.

— Kas ir?

•— Es iestāšos Ziedošajā laukā!

— Khm, khm, stājies vien!

Hulda Trampele iestājās. Bišu Ole, diplomats kooperatīva jautājumos, visas rūpes par cūkkūti nodeva viņas ziņā.

Hulda Trampele noraizējusies paveras uz Oles iekritušajiem vaigiem.

— Būtu tu mans vīrs!

— Es tomēr neesmu tavs vīrs.

— Diemžēl.

— Ko tev vajag?

Huldai nepieciešama sildsaule sivēnu mītnei.

243

ic*

— Lai Beihlers to izraksta.

Hulda apkampj Bišu Oli.

— Kad tu no jauna precēsies?

Bišu Ole pačukst Huldai kaut ko pie auss.

— Lempis tāds, nespļauj man ausī!

Kooperatīva sievieši labprāt pavelk vecpuisī palikušo Bišu Oli uz zoba.

— Vai vakaros, kad tu liecies gultā, tā nav sasalusi ragā un kā tuksnesis tukša un plaša?

— Gaužām ērta. Neviens man nemaisās pa kājām.

Smiekli mijas ar parupjiem jokiem.

Rajona laikrakstā parādās sludinājums. Oberdorfā, divdesmit otrā numura mājā pārdodami darba rati ar gumijas riteņiem. Bišu Ole aizbrauc turp. Viņš labprāt par lētu naudu ratus nopirktu kooperatīvam. Mājā ar divdesmit otro numuru dzīvo Rozekatrīna Zenfa. Tikai tad, kad Bišu Ole atrodas viņas istabiņā, viņš attopas, kur ienācis. Rozekatrīna saņem ciemiņu neatvairāmi mīlīgi un laipni, klīrīgi kārtodama pie spoguļa matu sprodziņas, viņa dzied:

Laimei untumu daudz,

Reiz tā uzsmaidīs tev...

Rozekatrīna atnes no pagraba alu. Lai Bišu Ole jūtoties kā mājās. Sak, iedzer, tad veiksies valodas! Vienīgi, ja izsludina sevi laikrakstā, var gūt tāda politikas vīra ievērību kā Bišu Ole.

Bišu Oles uzacis salecas kā augšpēdu apgāzušās jautājuma zīmes.

— Ko tu blenz?

Rozekatrīna ievietojusi rajona laikrakstā ne vien ziņojumu par pārdodamiem ratiem, bet arī precību sludinājumu.

«Kurš piepildīs mazliet vecākas par četrdesmit gadiem sievietes sirds ilgas? Patīkamu, solīdu kungu nopietnus, ilgākam laikam domātus piedāvājumus labprāt uzklausīs ...»

Pagalam pārsteigtais Bišu Ole bija gribējis apskatīt darba ratus — vairāk neko, taču Rozekatrīna nelaiž viņu pie vārda.

— Paskat, kas precinieku! — Ole nav pirmais. Viņa uzmet vēstules uz galda. — Vai redzi šo fotogrāfiju? Pavej, kāda alus muca! Tas mani nospiestu kā blakti! Un šis te — atkaru ausis! Man vajadzētu mājas durvis pataisīt platākas. — Neviens no pielūdzējiem nav Ro-zekatrīnai pietiekami labs, bet Bišu Ole — tas jau gan. Kāpēc viņš nav jau agrāk licies par Rozekatrīnu zinis?

Uzcītīgais nākotnes tīrumu arājs Bišu Ole, piespiests pie sienas, pūlas no samudžinātas dzijas noadīt zeķi. Rozekatrīnai vajagot iestāties kooperatīvā, un viņas vientulība izkusīšot kā sviesta pika saulē.

— Nemūžam! — Rozekatrīna ir nedomā atdāvināt savu saimniecību par baltu velti. Ja viņa kur stāsies iekšā, tad var gadīties, ka līdz ar to būs samaksāts arī par Oles laulības gredzenu.

Bišu Ole aši izdzer savu alu un noliek uz galda des-mitmarku naudas zīmi.

— Kam to? Nekas jau nav noticis?

— Par sludinājumu. — Bišu Ole nevēlas, ka Rozekatrīnai viņa dēļ celtos kādi izdevumi. Un prom ir.

Rozekatrīna jūtas vīlusies: Angretai varbūt tomēr bija sava daļa taisnības, kad viņa šo cilvēku dzīrās izsludināt par jukušu.

Pavasara darbi trenkā Bišu Oli gan šur, gan tur. Ole steidzas pa ciema ielu uz priekšu. Štama kundze, mežziņa sieva, tagad pārzina bibliotēku un uzrauga mazuļus vasaras bērnudārzā. Viņa ir rosīga, izdarīga, ne jau velti beigusi vidusskolu. Viņas dēliņam drīz būs seši gadi, un droši vien tas skolā mātei kaunu nedarīs. Īstenībā Štama kundzes dēliņam vajadzēja saukties par Virgiliju, bet nu viņu sauc par Pēteri. Štama kundzi toreiz bija apbūris kāds teiksmaini svešāds vārds un skanējis ausīs kā mazs prēriju zvārgulītis! Virginia! Mežzinis Štams nebija neko ne par kādiem Virgilijiem gribējis dzirdēt.

— Kāds zināms Virgilijs senākos laikos rakstīja par lauksaimniecību un mežsaimniecību. — Štama kundzei bija savi nopietni apsvērumi.

Mežzinis zaudēja pacietību:

— Zēnu sauks par Pēteri, un beigta balle!

Štama kundze gana mazuļus marta saulītes apmirdzētajā ciema pļavā. Bērni pamana steidzīgo Bišu Oli.

— Tēvocis Ole! — Viņi skriešus metas Bišu Olem pretī. — Kas tu šodien esi, tēvoc Ole, zirgs vai kamielis?

Šodien Ole ir zilonis. Viņam nemaz nav laika. Uz ziloņa iespējams reizē jādelēt trim četriem bērneļiem.

Štama kundze ar labpatiku noraugās uz Bišu Oli, bet Ole, manīdams, ka Štama kundze viņu uzlūko vērtēdama, novērš acis. Vai viņu mulsina madonnas matu sasukājums? Vai biedē melnās acis?

Štama kundze palīdz bērniem uzrausties Olem mugurā. To darot, neviļus iznāk saskarties ar Bišu Oles spalvainajām rokām. Viņa notrīs kā elektrizēta.

— Ja man atļauts jautāt, — vai jūs nejūtaties ļoti vientuļš, priekšsēdētāja kungs?

Laime, ka Bišu Olem iešaujas prātā atbildes vietā pavaicāt, vai Štama kundze neuzņemtos Ziedošajā laukā vadīt kultūras dzīvi?

— Ar lielāko prieku!

Bērni kļūst nepacietīgi.

— Uz priekšu, tēvoc Ole!

Kooperatīva Ziedošais lauks priekšsēdētājs, brīnum jaukais zilonis, nometies uz visām četrām, rāpo pa pļavu.

Grūti ar priekšsēdētāju Bišu Oli runāt par personīgās dzīves neatliekamiem jautājumiem. Tagad viņš apmeties agrākajā bērnu istabiņā Emmas Deras būdā, jo Emma Otrā un Antons Otrais izlidojuši no dzimtās ligzdiņas. Emma Otrā mācās Maibergā par dārznieci, un Antons Otrais dzīvo traktorstacijas mācekļu internātā.

— Paskat, paskat, kāda tā Emma! — žadzina ļaunas mēles. — Un kā ņēmās toreiz, kad Antons nomira!

— Jā, kas nu vairs pieminēs viņā saulē aizgājušo!

— Kas tur pavisam? Arī pundurvistiņai vajadzīgs gailis, — gvelž Mampe-Sīvums.

Ole un Emma neliekas par melsējiem ne zinis. Viņi nav ne vīrs un sieva, ne arī brālis un māsa, viņi ir biedri, draugi. Iespējams, ka reizēm Bišu Ole pagaistu ar saviem plāniem mākoņos, ja Emma ar savu deviņdesmit mārciņu smagumu to nevilktu zemē.

Kādu ritu Ole klaudzina ar āmuru visapkārt pa būdas sienām. Tad, pieplacis ar ausi pie baļķiem, klausās, it kā tas būtu kamertonis.

Emma uztrūkstas no miega.

— Kas tad atkal lēcies?

Naktī Ole nolēmis pārvērst būdu par kooperatīva bišu stropu.

— Jauns ienākumu avots, mākslīgi apputekšņojot ziedus. — Nenovērtējiet pārāk zemu bites!

— Neparko! — Emma no būdas nešķirsies. Te dzīvojis Antons. Vārdu pārmaiņa kā brālim ar māsu. Vienošanās un saprašanās.

Bet arī tad, kad Bišu Ole un Emma ir vienisprātis gluži kā vīrs un sieva, gultu viņi savā starpā -nedala. Antons vēl joprojām dzīvo viņu vidū.

Ole raujas melnās miesās, skrien, ķer ierosinājumus no zila gaisa un iedabū tos reālajā pasaulē. Un tomēr salmu atraitnība gulstas uz viņu kā melns traips. Dažs labs sievišķis noraugās uz viņu līdzjūtīgi kā uz cilvēku ar kādu fizisku trūkumu.

Dažs labs vīrišķis viņu apskauž.

— Vai Bišu Ole nelidinās, pacēlies pāri sieviešiem, tikpat kā dieva dēls pāri bībeles stāstu ūdeņiem?

17

Zeme ceļo pa izplatījumu, un bērni visā pasaulē rotaļājas ar to, ko atrod savā dzimtenē: ar akmentiņiem, gliemežvāciņiem, puķēm, šāviņu šķembām un izbalējušiem kauliem kapsētās. Saplēstas, godos lietotas tasītes osa pārvēršas par zeltvizošu dārgumu, bet cāurs kastrolis par karaļkroni.

Pamestu karjeru un terikonu vidū aug meitene, ko sauc par Mertki.

Karjeru plašajās bedrēs kā izlietas eļļas plankumi laistās rāvains, nekustīgs ūdens, bet krastmalu sausais dzelzs oksīds nokrāsojis koši dzeltenu. Nav piekrastē niedru, nav meldru ar putnu rosību, bet nedzīvā ūdens dzīlēs nekustas ne zivtiņa, gluži nekas.

Mertke rotaļājas ar ogļu smalkumiem. Baltajās smiltīs no sīkajām oglītēm var izveidot dažādus rakstus un zīmējumus puķes, sirdis un zemeslodi ar visu platuma un garuma grādu režģi. Meitenes rotaļu biedri, puišeļi, ir līdzīgi maziem nēģerzēniem, jo ogļu putekļi pārvērtuši viņu sejas un rokas melnas. Bērni būvē lellēm ceļu un bruģē to ai ogļu akmentiņiem. Čakli strādājot, bērni dzied vilciena riteņu ritmā:

Ogles, ogles, ogles karam,

Ogles, ogles uzvarai! ...

Pie tilta, pār kuru iet raktuves vilciena sliežu ceļš, izlikts plakāts. Uz tā redzams cilvēka siluets, kurš pieliecies klausās, apakšā rakstīts: «Tss! Arī ienaidnieks dzird!» Bērni šo silueta vīru iesaukuši par «Tss kungu», tā dēļ viņiem bieži izceļas ķīviņi.

— «Tss kungs» noklausās, ko bērni runā. Viņš ir ziemsvētku vecīša palīgs.

— «Tss kungs» nav nekāds ziemsvētku vecītis. Viņš ir krievs.

— Krieviem taču ir kažokādas cepures. «Tss kungam» galvā platmale.

— «Tss kungs» ir viltīgs anglis.

— Nekā, «Tss kungs» ir Gebelss, — paziņo Mertke. — Paprasiet mammai!

Mertke katru pievakari pati savām acīm dabū pieredzēt īstenībā pasaku par nejauceni, kas, nomazgājusi muti pie burvju akas, pārvērtusies skaistā meitenē. Šī meitene ir Mertkes māte. Viņa strādā pie brūnoglēm.

Pie durvīm klauvē, iekšā ienāk nēģerēnu bariņš.

— Labvakar, Matušas kundze! Vai taisnība, ka Ge-beles ir «Tss»?

— Ko? Tūlīt jūs dabūsiet pa cukura graudiņam.

Mazie nēģerbērni sūkā cukuru. Māte uzcītīgi un

jautri stāsta par kāda runča piedzīvojumiem:

— Runcis, pie izgāztuves gulēdams, glūn uz vārnu, tad kā-ā lec — vārna ieķērcās un prom ir, bet runcis, pārmetis kūleni, guļ vēkšpēdus.

Puišeļi smaida un grauž cukuru, līdz turziņa tukša. Tad mazie beidzot iet un māte jau grasās atviegloti uzelpot, kad viens nēģerēns atgriežas atpakaļ.

— Matušas kundze, vai tas ir vai nav Gebelss? Mēs ar Mertki saderējām.

— Kas tie par niekiem! Ir nu gan tā Mertke muļķīte! — saka māte.

— Nav tiesa.

Māte aizspiež Mertkei muti. Puikas gavilē. Mertke ir muļķīte!

Māte runājusi ar Mertki par jautājumiem, kas bērna prātu samulsinājis. Ilgi jāskaidro, iekams apjukusī Mertke saprot, ka izpļāpājusi kaut ko aizliegtu, nākamajās dienās meitene nedrīkst iet uz ielas. Viņa mācās veidot no dzīparu galiņiem lieldienu cālīšus.

Mertke meistaro cālīšus. Viņai gribas iepriecināt māti. Pusdienas laikā meitene izvelk no rovīša biezo rudzu miltu viru, aši paēd un atkal ķeras pie darba — visiem kaimiņu bērniem jādabū cāļi.

Vakaros meitene reizēm ilgi nevar iemigt. Istabā melnum melna tumsa. Logu rūtis nosedz melns papīrs. Katra spraudziņa rūpīgi aizbāzta, aizklāta. Tā, jādomā, izskatās zārkā. Un laukā virs terikoniem tagad varbūt mirgo zvaigznes, droši vien arī blēdis mēness ir klāt kā likts. Nakts vidū sāk kaukt sirēnas. Mēness rādījis bumbvedējiem ceļu.

Sēdēdama patvertnē, Mertke krauj no ogļu briketēm torni. No zvaigznēm krīt bumbas. Mertkes brikešu tornis dreb.

Tēvs meitenes atmiņā saglabājies tikai miglaini. Vīrieša balss, kas maigi saka: «Mertke!»

Mertke atceras kādā sejā redzētu rētu, ko sedza maiga, gluda āda. Atceras, ka bija ziņkārīgi pārvilkusi ar pirkstiņu pār rētu pierē vīrietim, kurš viņu turēja paceltu rokās.

Tēvs vairs neatgriezās. Viņu nenošāva ne krievi, ne angļi, bet gan vācieši.

Vai vācieši ir ienaidnieki? Viņi runā vācu mēlē. To Mertke nespēja saprast.

Tēva pēdējo vēstuli meitene izlasīja daudz vēlāk.

«Kaut mūsu Mertke nekad nedabūtu zināt, kā cilvēkus pārvērš karš.» Ari tas nebija necik saprotams.

Kādu dienu no logiem noņēma melno nakšu papīru. Mertke var, gultā guļot, lūkoties zvaigznēs, un mēness vairs neliekas tik nekautrīgi viltīgs. Uzlidojumi mitējušies. «Karš beidzies,» — tā visi daudzina.

Mertke uzsāk skolas gaitas, bet mājas dzīvē nekas nemainās. Māte iet darbā tāpat kā senāk, un ēdiens, tāpat kā senāk, ir trūcīgs un liess. Māte tagad pasākusi smēķēt, ogļraktuvē izsniegto degvīnu samaina pret miltiem un vakaros vēl kaut kur iziet. Tas tāpēc, ka viņa esot aktīviste. Aktīvistes rakstot runas un tad lasot tās citiem, bet ne Mertkei. Varbūt arī Mertkei vajadzētu kļūt aktīvistei, lai vakaros nebūtu allaž jāsēž vienai.

Terikoniem raušas pāri pelēkas ziemas dienas un jau noveco un noriet, iekams nav paguvušas nedz ataust, nedz būt jaunas.

Mertke ilgojas pēc ģimenes pavarda. Kurata kundze, Mertkes draudzenes Romijas māte, nestrādā vis ogļraktuvē, bet pašas pārtikas preču veikalā. Kurata kundze vakaros sēž mājā. Vāra Romijai kakao, reizēm pacienā arī Mertki.

Kakao ir dienvidnieciski salds, noslēpumains dzēriens. Tas pārstaigājis tālus ceļus un nemanāmi pārvietojas no vienas somas tumsības citas somas tumsībā. Ap aktīvistu rokassomiņām kakao met līkumu. Aktīvistes neprot glabāt noslēpumus. Tās mēdz vakaros sēdēt krogos, dzert kopā ar vīriešiem alkolatu vai arī sāju alu, izlikties nez cik varenas un tikai bazūnēt: «Par vienādu darbu vienādu apmaksu!» Ar vīriešiem tās ir uz «tu», bet melno tirgu lamā no panckām laukā. Ja tām iekārojas kāda melnā tirgus prece, tad tās tēlo valsts kontroli. Ņem godīgām namamātēm nost kakao vai nu dzelzceļa stacijā, vai citur, kur iznāk ar tām sastapties.

To visu Mertke dabū zināt no Kurata kundzes. Meitenei rodas pret māti neuzticība. Kādu vakaru viņa slepus seko mātei. Ieiet arodbiedrības nama dārzā, paveras logā un redz, ka māte dzer kopā ar vīriešiem alu. Kurata kundzei taisnība.

Mertke apņemas sameklēt sev jaunu tēvu, kurš vakaros būtu mājā un turētu māti grožos.

Meitenei ir padomā skolotājs. Bāls skolotājs. Deniņos viņam no kara laikiem rēta. Dažbrīd Mertkei rodas vēlēšanās pārbraukt pār šo rētu ar pirkstu.

Meitene lūdz skolotāju ierasties pie viņiem mājās un saka mātei:

— Atnāks mans skolotājs.

— Tavs skolotājs? Vai tev skolā neveicas?

Māte noslauka visos kaktos putekļus un apģērbj zilos svārkus ar ielocēm. Cerams, ka skolotājs ilgi neuzkavēsies. Mātei jāpiedalās rajona miera kongresā.

Skolotājs atnāk. Viņa mati ir gludi nosukāti un sa-smaržināti.

— Jūs vēlējāties ar mani runāt?

— Es domāju, ka jūs vēlējāties!

Samulsums. Mertke skatās «Brēmsa dzīvnieku» grāmatā attēlus un klausās.

Kafija un cepums. Saruna lāgā nevedas. Mertkes māte nervozi smēķē. Domas klīst pie nokavētā kongresa. Virtuvē vienmuļi pil no krāna ūdens. Tas kaitina. Skolotājs novelk svārkus.

— Vai jums nebūtu plakanknaibles?

Mertke sadabū knaibles. Skolotājs izlabo krānu, un ūdens vairs nepil. Mertke lepojas.

Skolotājs aiziet. Māte baras.

— Tu meloji. Kas melo, tas zog!

Tantiņu pļāpas un viltus gudrība. Mertkes piere pikti saraucas:

— Kas dzer alu, tas zog kakao.

18

Meitenes stiepjas garumā. Viņas nenes vairs skolas somas aiz rokturiem, bet rotaļīgi atbalsta pret gūžām, kas pamazām metas apaļīgas. Jauni vīrieši pavada viņas ar acīm. Romija uzbužina matu sasukājumu. Arhitekta dēls skatījies uz meiteņu pusi.

— Vai viņš skatījās uz tevi vai uz mani?

Mertke nezina.

— Tu neesi tāda, ka varētu patikt zēniem.

Mertke jūtas aizvainota. Viņa dusmojas vairākas dienas. Tad atnāk Romija un atvainojas:

— Reizēm es varu būt ļoti nejauka. Tas man no tēva. — Un tai pašā laikā domā par mājas uzdevumu matemātikā. Kaut Mertke palīdzētu to atrisināt! Izlīgums. Asaras kā filmā.

Ir svētdiena, smaržo kafija, pie Kuratiem tikpat kā izlīguma svētki. Melnajā tirgū pirkts putu krējums, dažādi gardumi un sarunas par modēm citās zemēs.

— Tēt, kad tu man nopirksi ārzemju kurpes?

Kurata kungs pārvelk ar roku pār savu leitnanta

laika matu sasukā jumu.

— Vai es tev neesmu nesis banānus?

— Banāni un banāni, man jau no tiem nelaba dūša metas.

Pēkšņi ierodas arhitekta dēls. Kā tas te gadījies? Kāpēc viņu saņem kā pašu cilvēku? Vai Romijai būtu kaut kas Mertkei slēpjams?

Kurata kungs piedāvā jaunajam cilvēkam amerikāņu cigaretes. Abi apsēžas savrup pie smēķējamā galdiņa. Visam jābūt, kā pieklājas.

Jaunais cilvēks pūš dūmus pa degunu laukā.

Dāmas pārrunā jaunāko adījumu modes. Kas tad nu, vai Mertke tagad arī būtu dāma? Kā nu katrreiz. Te viņa tāda ir. Lai pasaulē ārpus šīm sienām notiek kas notikdams!

Par laimi, Mertkei ir divas ausis, viena gudra un viena dumja. Gudrā auss dzird, liekas, vairāk, nekā tai vajadzētu. Vai tas ir taktiski, vai tā dara lēdijas? Kurata kungs lūdz jauno cilvēku aizrunāt pie sava tēva arhitekta.

— Mums būs ģimenes pieaugums — automašīna. — Kuratam nepieciešama garāža.

Jaunais cilvēks izliekas svarīgs.

— Legāli vai pa kreisi?

Kurata kungs papildina glāzēs vīnu un paaicina Ro-miju pie smēķējamā galdiņa.

— Palīdzi mazliet veikala jautājumos!

Mertkei liekas muļķīgi pavadīt laiku, tērgājot ar Ro-mijas māti par cepurēm, būt par čalojošu kulisi Kurata kunga melnā tirgus darījumiem. Meitene jūtas te lieka un dodas mājās.

Lejā, pie melni noputējušā hidranta, Romija viņu panāk.

— Mertke, piedod, es tevi pametu vienu sēžam.

Šoreiz nav tik viegli panākt izlīgumu ar kalsno meitēnu novalkātajās kurpītēs.

— Vari bučoties ar to memmes dēliņu. Man apšķebinātos dūša. Esmu redzējusi viņu gremojam dzēšamo gumiju.

— Gumiju gremot ir moderni. — Tad Romija, šķiet, atkal atceras matemātikas uzdevumus. Viņa pagādāšot arī Mertkei draugu. Lai Mertke pamācoties dejot, aizmirstot sarkano ticību un izstājoties no «Brīvās jaunatnes». — Modernajam cilvēkam nekādas baznīcas nav vajadzīgas.

Mertke pamet Romiju stāvam pie noputējušā hidranta.

Skolas meiteņu draudzības lokā ienācis pusē nobriedis vīrietis. Gleznajā draudzības kausā uzrodas plaisa.

Paiet gads. Vēl pusgads, un Mertke beigs skolu. Viņa ir čakla, un māte priecājas.

Kādu pēcpusdienu ierodas Romija.

— Vai tu vēl esi mans draugs, Mertke?

— Vai tad es nebiju tā, kura pielūdza sarkanos?

— Piedod, lūdzu, piedod! — Romijai nav izejas. Arhitekta dēls viņu pametis.

— Vai tad viņš tev tik ļoti vajadzīgs?

Cik gan Mertke ir bērnišķīga un naiva! Romija pasniedz viņai divas vēstules. Vienu arhitekta dēlam, otru tēvam — pārtikas preču tirgotājam Kuratam. Romijai cits nekas neatliek kā ielēkt vienā no pamestajiem karjeriem, lai pār viņas galvu saslēdzas eļļainais ūdens klajs.

Mertke smejas.

Romija ar delnas virspusi — ne tuvu kā lēdija — noslauka asaras.

— Mīļā Mertke, tu esi gluži citāda, tev nekad kaut kas tāds nevarētu gadīties. Tu nevienam neteiksi?

Tā nu tas ir: Romija gaida bērnu, tomēr viņa negrib būt pamesta māte.

— Mertke, glāb mani!

Mertkei vairs smiekli nav prātā. Klasē bērns, skolas solā šūpulis, tādam zīdainim taču nepieciešams rūpīgi ievērot ēdienreizes! Un ko tad Mertke varētu Romijai

līdzēt?

Romija apkrīt Mertkei ap kaklu.

— Mans vienvienīgais draugs!

Mertke jūtas aizkustināta.

Meitenes kavē skolu. Brauc uz Berlīni. Mertke pagalam nobijusies neatļautajā ceļojumā. Romija gan vairs nav viņas draudzene, bet cilvēks vien taču ir. Jāpalīdz, cik var, lai cilvēks lielās bēdās nenodara sev ļaunu. Tādā reizē var uzdrīkstēties arī ko citkārt neatļautu.

Skumīgs brauciens. Šaubas un raizes. Abas gandrīz nesarunājas, tikai burza rokās mutautiņus. Romijai padomā kāds ārsts, kāds no brīvajiem ārstiem brīvajā pasaulē, kurš notikušu spēj padarīt par nenotikušu. Romijas rokassomiņā čaukst veikala kasē nozagtās naudas zīmes.

Berlīnē, pie izejas no perona, meitenes sagaida pārtikas preču tirgotājs Kurats. Tad nu gan!

Romija, viltīgais skuķis, bija atvadu vēstuli uz naktsgaldiņa pabāzusi zem modinātāja un uzgriezusi pulksteni zvanīt tā, lai tētis vēl pagūtu uz Berlīnes vilcienu, ar kuru brauc meitenes. Tik gudra Romija bija gan!

Vēstulē stāvēja rakstīts: «... vainīgs, papucīt, esi tu, jo tev iekārojās garāža ...»

Kurata kungs priecējas, ka sastapis Berlīnē meitu un tās draudzeni.

— Cik jauka sagadīšanās! — Viņš atbraucis veikala darīšanās. Un redz, ko sastop ceļā. Divas bastotājas, stundu kavētājas! Veikli, smalki!

Kurata kungam liekas saprātīgāk, ja meitenes iepazīstas ar lielo pasauli viņa tēvišķīgajā aizgādībā. Lai slavēts gadījums, kas dod iespēju Kurata kungam parādīt sevi kā nepārspējamu tēti!

Viņi paliek Berlīnē divas dienas. Gan jau ar skolu viss nokārtosies, vai ne tā? Visi trīs pastaigajas pa Kurfirstendamu, apskata zooloģiskajā dārzā brīvās pasaules kamieļus. Paklaiņo pa Aleksandra laukuma tirgus halli. Nekas, var iztikt, bet kur ir banāni, kur apelsīnu dienvidu aromāts?

Viņi apstājas pie mazo dzīvnieku tirgotavas skatlogiem. Romija aizspiež ausis.

— Šitā čiepstēšana man krīt uz nerviem!

Mertke savkārt vēlētos būt mazo putneļu vidū, tos barot un dzirdīt.

— Tad nu gan iksentiiski, pat stulbi, — saka Romija, nu viņa ir nekaunīga, pārdroša un žirgta un nemaz vairs nedomā par slīcināšanos.

Vakarā viņi aiziet uz varietē. īsts varietē diemžēl ir tikai austrumu sektorā.

— Šai ziņā krievu pusē ir tālu tikuši, — paskaidro Kurata kungs un izliekas lojāls. — Kas tiesa, tas tiesa. Dzīvot un ļaut citiem dzīvot!

Pēc izrādes varietē teātrī viņi sēž «Ganimēdā» Kuģu būvētāju dambī, dzer šampanieti un ēd vīna kalnu gliemežus. Romija vēlas ar tēvu padejot. Izskatās gaužām eleganti — dejot ar vecāku kungu, lai domā, ka esi viņa mīļākā.

— Tu taču redzi, bērns, ka te nav deju lokāls! — Kurata kungs pielej šampanieša glāzes pilnākas. Vispirms sev, tad meitenēm. Romija sadusmojas.

— Es tikai redzu, ka tu neesi nekāds kavalieris!

Kurata kungs neliekas zinis par Romijas saraukto

degunteli. Viņš saskandina ar Mertki. Vajadzētu sadzert uz kādu norunu. Būtu labi, ja neviens nedabūtu zināt, kāpēc Mertke braukusi Romijai līdz uz Berlīni. Vai Kurata kungs varot paļauties uz to, ka Mertke cietīšot klusu?

Piktā Romija neliekas mierā.

— Papucīt, tavai zināšanai, — es nemaz nebūtu ar tevi dejojusi. Tava kaklasaite nav rietumu šnitē.

Zenftenbergas pārtikas preču tirgotājam Kuratam nav laika klausīties savas neaudzinātās meitas ēver-ģēlībās. Viņš pūlas izklaidēt nopietno Mertki un pavērst viņas domas citā virzienā. Vai Mertkei esot gadījies kaut ko dzirdēt par iedomu, par histērisku grūtniecību? Nē, Mertke nav neko tamlīdzīgu dzirdējusi, bet Romija grīļodamās tuvojas tēvam.

— Es esot histo . .. histiriska? — Viņa spiedz un plēš sev matus.

Pieskrien viesmīlis.

— Vai dāma nejūtas vesela?

— Kas tev par daļu, kalpa dvēsele! — Romija uzbrēc viesmīlim.

Viesmīlis atsauc pārvaldnieku. Notikumi risinās kā banālā filmā. Ļaudis pie blakus galdiņiem sačukstas.

Mertke paķer mēteli un metas prom. Viņa vēl pagūst uz pēdējo vilcienu un brauc mājās.

19

Pārtikas preču tirgotājs Kurats un viņa meita vairs neatgriežas atpakaļ kalnraču pilsētā.

Mertke tik ļoti kaunas, ka viņai pat liekas, it kā būtu Berlīnē sarāvusies mazāka. Arī acis saraudātas maziņas. Māte ir tik nepielūdzama kā pastarās tiesas erceņģelis. Viņa necieš, ja kaut kas izjauc dzīves ritmu. Mertkei jāejot no skolas prom. Lai saprotot, kur esot tās īstā vieta, lai pamācoties dzīves skolā, ogļ-raktuvē. Māte vē^ Mertki savā tuvumā.

— Nē! — Mertke ietiepjas. Meitene nespēj paciest, ka māte viņai neuzticas.

— Vai tad tu pati zini, ko gribi?

Mertke to zina. Viņa grib prom, uz laukiem, kopt dzīvniekus, vistas.

Māte smaida.

— Romantika, nekas cits kā vien romantika! — Pēc gadiem pieciem olbaltumu ražos mākslīgi. Vistas būs muzeja retums.

Mertkes iemīļotais skolotājs un arī jaunatnes organizācijas sekretārs cenšas pārliecināt Mertkes māti.

— Jaunībai ir tiesības uz romantiku, — saka skolotājs.

— Jaunajiem kadriem īstā vieta uz laukiem! — saka jaunatnes organizācijas sekretārs.

Māte piekāpjas.

Mertke mācās par putnkopēju. Pirmais gads sagādā neskaitāmas vilšanās. Cāļi tikko astoņu dienu vecumā ir pūkaini un dzelteni kā pieņemšu ziedi. Otrajā dzīvības nedēļā tie jau metas spuraini, nav ne dzelteni, ne balti, nav mīksti, nav cieti, ne lieli, ne arī mazi, kaut arī ik nedēļas pieņemas augumā. Tie notiesā ne vien barību, bet arī Mertkes spēkus. Daudzi spaiņi, pilni ar mīksto barību un graudiem, māceklei Mertkei jāstiepj uz fermu. Daudz sagremotās barības, mēslu, jādzen ar ķerru uz vircas bedri meitenei, kas gandrīz varēja būt abituriente ar tiesībām iestāties augstskolā, un par spīti visai kopšanai un rūpēm cāļi beidzas nost. Šodien viens, rīt otrs. «Nav dzīvotspējīgi,» saka putnkopis apmācītājs, taču vainīga jūtas Mertke. Viņa redz, kā dzīvotspējīgie gailēni, meklēdami barību, bradā pa beigto vistiņu ķermeņiem. Mertkei rodas nepārvarama vēlēšanās skriešus mesties prom, neko neredzēt.

Tad beidzot pienāk diena, kad viena no jaunajām vistiņām izdēj pirmo olu. Tā ir Mertkes uzvaras diena.

Ziema atnāk ar citām rūpēm. Zemnieku vistas dēj tikai pavasarī un vasarā. Mertkes jaunajām vistām jādējot arī ziemā. Ziemā dētas olas padara vistu fermu ienesīgu. Kas gan tādai vistkopējai nav jāzina un jāmācās!

Mācekle Mertke sakaisa kūts pakaišos graudus. Lai vistas kašājas un sildās. Pakarina bietes. Lai vistas, tās knābādamas, palēkā. Mācekle Mertke ar mākslīgo apgaismojumu pagarina putnu dienu. Panākumi neizpaliek: dziļā ziemā pavasarīgi svaigas olas. Sala un sniega laikā meitene uzbūrusi vistu kūtī pavasari. Kas tik cilvēkam nav iespējams!

Pavasaris atnāk ar jauniem brīnumiem: Mertke mācās apieties ar aparātu, kam piemīt tūkstoš perētāju vistu siltums un enerģija. Mācekle Mertke agrā pavasarī uzbur mazajā blakus kambarītī vistu vasaru. Nav vairs attaisnojuma jaukajai dziesmiņai: «Klukste savu saimi sargā.» Klukste tagad ir koka skapis, ne tas kašājas, ne kārpās, ne klukst, ne aicina un sauc. Taču pieneņziedu dzeltenie leghornas cālīši jau ar pirmo dienu zina, kas darāms: jāēd un jāaug.

Mertke nespēj vairs nemaz lāgā saprast, kā varējusi

kādreiz sēdēt skolas solā un gaidīt lielo dzīvi. Viņa paver koka perētājā kādu atvilktni. Tur no baltām olu čaumalām izšķīlusies dzīvība, tik dzeltena kā purenes smaids, un ar sīkajām acu pērlītēm skatās meitenē. «Pīp!» Un Mertke zina: tam, kurš redz vienīgi nāves valstībā aizgājušo, pasaule izvēršas par līķu kambari. Kurš raugās dzīvajā, tam pasaule allaž ir pavasaris.

Mācību gadi paiet. Mertkei tikko atliek laika apciemot pilsētā māti. Viņa noliek izpalīdzes pārbaudījumu, bet tas jau vēl ne tuvu nav viss, kas būtu apgūstams. Vai tad bez cilvēkiem un zīdītājdzīvniekiem nepastāv vēl vesela putnu pasaule? Pīles, zosis, baloži, koši dziedātājputni? Mertke nodomājusi iepazīties arī ar šo pasauli.

Viņa izlasa vietējā laikrakstā ievietoto Ziedošā lauka sludinājumu. Kā lai Mertke zina, kādus sapņus Bišu Ole ieaudis sludinājumā?

20

Šaursliežu vilciens zvalstās un kratās. Skolotājs Zī-gels vairs nespēj lasīt. Viņš aizcērt grāmatu ciet. Tas ir populārzinātnisks apraksts par septiņiem pasaules brīnumiem.

Skolotājs Zīgels ir mūžīgais skolnieks. Un tāds viņš arī izskatās: vēl joprojām pusaudža vaibsti un seja vienās pūtītēs. Grāmatzīmes vietā viņš ieliek starp lapām bikšu klamburu, grāmatu iegrūž mākslīgās ādas portfelī un sāk meklēt pa kabatām atslēdziņu. Tā ir nepieciešama, jo citādi portfelis veras vaļā. Vēsturiska patiesība.

Zīgels atrod atslēdziņu, ieslēdz grāmatu portfelī, nospodrina brilles, uzliek uz acīm un nododas apkārtnes studijām. Zīgels paradis izmantot katru brīvo mirkli. Visi, kas dzīvē kaut ko sasnieguši, izmantojuši brīvos brīžus, sākuši ar tuvāko un pamazām devušies savos vērojumos tālāk.

Patlaban Zīgelam tuvākais ir pretī sēdošā meitene. Citkārt meitenes skolotāju Zīgelu mulsina, bet, nododoties apkārtnes studijām, nekas šim topošajam zinātnes vīram neliekas ļaunāks par bezprincipialitāti.

Zīgels pūlas vērot meiteni objektīvi un zinātniski, kā zooloģisku būtni: suga — jaundzīvnieks, ģints — ne-pārnadzis. Visi, kas zinātnē kaut ko sasnieguši, vadīdamies no zināmā, pārgājuši uz nezināmo.

Zīgels tik cītīgi nododas meitenes izskata pētīšanai, it kā viņam būtu nolasāms ziņojums kolēģijas sēdē: tātad, lūdzu, godājamos kolēģu kungus ņemt vērā sekojošus datus:

a) Mati pelnu pelēki, iesarkanu notonējumu un nenosakāmi spīguļo, savīti caurmērā piecdesmit centimetru garā pīnē, kas novietota priekšpusē, pa labi. Līdzība ar rāvējslēdzi; rāvējslēdzi rezervētām būtnēm.

b) Acis. Zīgels ilgi apsver, meklēdams kaut ko analoģisku. Varbūt varētu teikt — marta zilums.

c) Piere un virsdegune mēreni mūsaina.

Zīgels mēģina saskaitīt, cik vasaras raibumu klāj vienu kvadrātcentimetru pieres. Ceļa biedri manāmi pārņem nemiers. Meitene pamet acis spogulītī. Vai viņa būtu nosmērējusies ar sodrējiem? Taču nē, bet Zīgela briļļu blisināšana viņu uzmācīgi kaitina, tāpēc viņa bargi veras pūtainajā kaimiņā.

,Zīgels ieraujas aiz mēteļa, kas nokarājas no ceļa somu tīkliņa. Tagad viņš veic apkārtnes pētīšanu pa mēteļa pogcaurumu, vadīdamies no zināmā uz nezināmo.

Ienāk kontrolieris. Zīgels pielec kājās, atslēdz portfeli un meklē biļeti. Viņš to neatrod, atceras meklēšanas sistēmu ar tās zelta nosacījumu un sistemātiski pārmeklē bikšu, vestes, svārku un mēteļa kabatas, tad vēlreiz portfeli, un proti, katru nodaļu atsevišķi, sīki un smalki.

Kontrolieris garlaikoti noceļ no galvas cepuri, nospodrina ar piedurkni cepures lakoto nagu un skatās laukā pa logu.

Merlkei, redzot skolotāja Zīgela skumji neveiksmīgo meklēšanu, sametas viņa žēl. Meitene dodas palīgā. Ceļa somu tīkliņā iemesta Zīgela cepure. No cepures apmales raugās laukā tur aizbāztā biļete. Mertke pasniedz meklēšanā iestigušajam Zīgelam cepuri.

Skolotājs atviegloti uzelpo.

— Ak, šī priekšmetu patstāvīgā dzīve! Lai jums daudzkārt paldies! Tik daudz paldies, cik smilšu jūrmalā! Mani sauc Zīgels. Zīgelsar «z».

Arī Mertke nosauc savu uzvārdu:

— Matuša, ar vienu «t».

— Domājams, ka vārds jums ir Marija.

— Ne gluži.

— Piedošanu, asociācija: zeltlāsumaini mati, bize, pasaka, zelta Marija, — Zīgels stomās.

Tādā veidā izraisās saruna starp vēl jauno Blumena-vas skolotāju un kooperatīva Ziedošais lauks jauno putnkopi.

Kooperatīva pārvaldes durvis atsprāgst vaļā. Grāmatvedis Beihlers izliekas ļoti aizņemts un neceļ acis no ,

aktu vākiem, bet tad izdzird sēcam pastnieku Krampi:

— Telegramma! Steidzīgi. Aizvakardienas.

Tīrā sodība tās telegrammas! Cilvēku ar traucējumiem asinsritē tās spēj iedzīt kapā! Kāda Mertke Matuša, kas strādāšot kooperatīvā, ieradīšoties Oberdor- •

fas stacijā. Beihlers priecīgs atelpo, ka šoreiz tie vismaz nav mākslīgie mēsli, jo tad vajadzētu bez kavēšanās gādāt transportu un izkraut vagonus, lai nebūtu jāmaksā par dīkstāvi. Mertke Matuša? Par tādu sievišķi nekas nav dzirdēts. Varbūt instruktore kultūras jautājumos? Lai jau izmēģina nekulturālo meža ceļu!

Ceturtdaļstundu vēlāk pa kantora durvīm spraucas iekšā skolotājs Zīgels ar diviem koferiem rokā. Arī viņš sēc, jo tie ir Mertkes koferi, kurus viņš atgādājis šurp ar velosipēdu. Neko daudz skolotājs nav meitenei aizsteidzies priekšā. Stacijā savu laika sprīdi prasīja klambura meklēšana. Tas bija paslēpies lasāmvielā par septiņiem pasaules brīnumiem, nodaļā «Priekšmetu patstāvīgā dzīve». <

Skolotājs Zīgels grāmatveža Beihlera acīs ir tikai tāds puscilvēks. Blumenavā viņš ieradās jau glīti un smalki apdrošināts.

— Ko tu tur esi atstiepis? Vai mans kantoris ir kāda viesnīca?

— Tsss! — Zīgels apsauc. Iespējams, ka jaunā putnkope jau ienākusi priekšnamā. — Smalks sievišķis! Klasika!

Beihlers apšauba Zīgela spējas spriest par izcilām sievietēm. Viņa sejā paplaiksnl kaut kas līdzīgs Smaidam. Zods sadalās augš- un apakšzodā. Viņš iedomājas saņemamo prēmiju par apdrošinātām personām, pa-slapina ar siekalām īkšķi un rādītājpirkstu un pārbrauc pār aizvēsturiskā laikmeta bikšu vīli. Sakārto arī savu uzkreklu ar piešūto kaklasaiti, kantora darbinieku pazīšanas zīmi. Galu galā viņš kādreiz bijis feldfēbelis.

Mampe-Sīvums izplata ziņu: vistu kūtī ierikšojusi putnkopēja, tāds bižains skuķis. Par jaunās vēsts atnešanu gan te, gan tur viņam tiek pa malciņam. Tas pašreiz lieti noder, jo atkal reiz iestājies aukstums.

Pievakarē viņš sadūšojas un aizklimst līdz pašai mežmalai, līdz Deru būdai un tur ošņājas kā vecs medību taksis. Ar to strādnieku sirdsapziņu — Emmu Deru nav ko sākt. Dieva laime, ka šī policista brunčos nav mājās. Gaiss ir tīrs.

Mampe-Sīvums tagad pats pārliecinās, ka Timpe nav vis neko aplam čukstējis. Šefs nodevies pīļu «študierē-šanai». Govis «študierēt» viņam nav pa spēkam.

Bišu Ole sēž, apkrāvies ar grāmatām, un kaut ko skrīverē. Mampe cītīgi ņemas aprakstīt jauno putnkopi.

— Glīša, smalka, gandrīz kā tā dāmiņa no rajona kultūras nodaļas, kas še reiz bija.

Priekšsēdētājs sēž kā sēdējis, neceļ ne galvu. Diemžēl viņa gars un domas nav te.

Mampem vēl kaut kas paglābies krājumā.

— Skropstas šai kā filmā! — Viņa drosme pieaugusi jau tiktāl, ka viņš pieiet pie paša grāmatu cietokšņa un tūdaļ pamana aiz tā kaut ko zaļgani spīguļojam: puslitra pudele piparmētru degvīna. Mampe dodas uzbrukumā. — Acis tam skuķim kā dūči. Nedod dies, ka neķer kādu vai nenogalē.

Beidzot Bišu Ole paceļ galvu.

— Ko tev vajag?

— Stāstu par vistu meitēnu. Vai tu, garīgus galvas gabalus strādādams, arī dzer piparmētru šņabi?

Ole ielej Mampem savā kafijas krūzītē piparmētru degvīnu.

— Vācies, vācies! — Ole cenšas ātrāk atbrīvoties no nevēlamā traucētāja.

Kooperatīva locekļi katrs citādi saņem Mertki. Cūk-kopēja Hulda Trampele vērtējoši noskata meiteni:

— Tev gan smalkas kurpes kājā, no austrumiem vai rietumiem? Kad lietus līst, mums te jābrien pa dubļiem līdz ausīm. Nu tad sveika mūsmājās!

Izņēmuma veidā Emma Dera neizturas kritiski. Viņai droši vien prātā Emma Otrā, kas patlaban mācās kādā dārzniecībā.

— Esi mīļi sveicināta, biedrene. Ja gadās, ka vīrieši sāk dumji uzvesties, tad darbs tikai pateikt man.

Mertke nosarkst. Viņa taču vēl nav nekāda biedrene.

— Bet varētu būt, vienlīdzības dēļ.

Vilms Holtens ir neziņā, ko lai saka svešajam meitēnam.

— Apsveicu ar ierašanos, — viņš murmulē, — labi gan, ka jūs neesat ne drusciņ saderināta. Es esmu, ar jūsu atļauju, Vilms, paldies, labdien!

Karls Krīgers, partijas organizācijas sekretārs, pārbauda jauno putnkopi.

— Kas nāk pēc deviņi simti deviņdesmit deviņiem tūkstošiem deviņiem simtiem deviņdesmit deviņiem?

Mertke — gan izbrīnījusies, bet moži:

— Viens miljons.

— Labi, labi, tā, redz, ir mūsu perspektīva: piectūkstoš vistas — viens miljons olu. Starp citu, tev ir smukas acis. Žēl, ka esmu jau večuks, valceri arī griezt protu tikai uz kreiso pusi.

Bišu Olem ir citas domas galvā. Viņa un jaunās putn-kopējas ceļi vēl nav krustojušies. Klupdams uz meldru rugājiem, viņš klimst ap Govsezeru, pētī un mērī, pieraksta šādus tādus skaitļus piezīmju grāmatiņā, steidz izmantot vēl pēdējās ziemas atelpas dienas. Drīz sāks

daudzināt: «Sējas laiks, sējas laiks!» Instruktori no Maibergas, gaužām norūpējušies, ka zemnieki varētu pavasari nogulēt, bariem vien brauks šurp, mašīnas mīs cita citai uz riteņiem.

Elsdams pūzdams uz sagrabējuša velosipēda atten-terē Beihleis. Viņa vēders cilājas.

— Tīrā sodība tās telegrammas! Stacijā trīstūkstoš cāļu!

Bišu Ole aiztarkšķina ar motocikletu uz Oberdorfu. Aizmugurē sēž Mertke. Taciņa vijas cauri mežam. Tā met cilpas ap bedrēm, sērsnainām paltīm, akmeņiem un celmiem. Mertke taustās, kur pieturēties. Viņa iekrampējas Bišu Oles zaļajā jaka.

«Lai tik padrebinās!» domā Ole. «Blumenava nav nekāds rožu dārzs.»

Stacijā neatliek laika vienam otru izjautāt par pašsajūtu. Olem un Mertkei jāpārbauda, vai cāļi kartona kārbās vēl ir dzīvi. Mertke atver pirmo kārbu.

— Debess augstā!

— Visi pagalam?

— Nē, cik brīnum jauki!

— Cik jums īsti gadu?

— Tūlīt būs divdesmit... divdesmit viens, divdesmit divi. . . nē, nu man sajuka.

Pēdējo kārbu abi pārbauda kopīgi. Ole turklāt skatās pavadzīmē un cāļa vietā saķer Mertkes roku. Dzīvu, siltu un mīkstu roku. Viņš samulst.

— Jā, labdien, starp citu. Lai jums labi klājas. Esmu Bišu Ole, un tā mani sauc.

21

Mertke dzīvo pie Nītnāgeliem. Ko vēl labāku var vēlēties? Meitene te tikpat kā cāļu mātes paspārnē atradusi siltu dzimtenes stūrīti. Nītnāgeliem savkārt gadījusies meita kā zināms izlīdzinājums lielajā karā kritušajam dēlam. Viņu sirdis, raugoties meitenē, silst.

Emma Dera izkar žāvēties veļu. Virve izvilkta augstu, lai palagu malas nekulstītos pa zāli un nenotriep-tos zaļas. Virve tik augstu, un Emma tik maza! Viņa lēkā gluži kā vista ziemas putnu kūtī pēc uzkarinātajiem runkuļiem.

Mertke nespēj noraudzīties, kā Emma mocās. Viņa izžauj veļu.

— Tad nu gan izpalīdzīgs meitēns! — Emma slavē Mertki.

Vilms Holtens ņemas gar traktoru, pūlas atskrūvēt kādu uzgriezni. Uzgrieznis ieēdies un nepadodas. Holtens ar visu svaru uzguļas atslēgai. Atslēga noslīd nost. Vilms atsitas ar pieri pret motora bloku. Piere sāk asiņot.

Holtens iet uz kantori, lai dabūtu plāksteri. Kantorī patlaban sēž Mertke un izpilda izziņas lapu par vistu dējību. Viņa izmazgā rētu un uzliek plāksteri.

— Vai sāp?

Egons, Bummeļa četrus gadus vecais dēlēns, rāpjas pāri žogam vistu fermā pie tantes Mertkes. Mazais uzplēš uz dzeloņstieples bikšeles un sāk brēkt. Brāziens gaidāms kā likts. Šaubu nav. Sofijai Bummelei vieglāk padodas darbs ar mēslu dakšām nekā ar adatu. Šūšanas un lāpīšanas māksla viņai ir tikpat kā ekspedīcija pa mūžameža tīteņaugu mudžekli.

Mertke salāpa Egona bikses. No Egona viņa saņem trīs zvirbuļu olas un buču.

Hermaņa Veihelta acīs Angreta bija tīrais eņģelis, taču šis eņģelis kļuva iedomīgs un aizlaidās. Tagad nu ieradusies Mertke. Viņa ir gandrīz kā tāds erceņģelis. Izgludina Veihelta baznīcā ejamo uzvalku, piesprauž pie svārku atloka nozīmīti — sarkana zvaigznīte ar sirpi un āmuru. Lieliski darbarīki!

Atmaksā labu ar labu! Hermanis gaida izdevību iepriecināt Mertki. Gaida nakti, kad spīdēs mēness. Tad viņš kaut ko padziedās pie Mertkes loga.

Tīrumos sprauslodami rosās traktori. Modina ziemas sniegā snaudošo zemi; arkli norauj laukiem ziemas autu, atsedz tos lietus mākoņiem un saules stariem. Aiz četrsekciju arkliem traktori velk ecēšas. Ecēšas sadrupina zemes cmguļus un klāj mīkstu gultu sēklai.

Pavasara lauku darbi pārņēmuši priekšsēdētāju Bišu

Oli pilnīgi savā varā. Nekam citam viņam vairs neatliek laika un, tikai sastopoties ar bērniem, viņu sagrābj neizprotama, izsalkumam līdzīga sajūta.

Ole uzsēdina mazo Detlefu Timpi uz motocikleta benzīna bākas. Nu abi dodas pasaulē. Pasaule ir tur tālāk pļavās, kāds Bezdelīgu strauta līcītis.

Bišu Ole ķer mazajam Detlefam stagarus. Un grasās noķert arī ķirzaciņu, bet šādam pasākumam Ole ir pārāk straujš, pārāk dziļi viņā iesēdies priekšsēdētāja gars. Pavasarīgi raibā ķirzaciņa šķiet uzjautrināmies par Oles pūlēm. Aiz smiekliem tai lokās pat astīte.

Bišu Ole pasmeļ ar savu sviedraino ādas cepuri no strauta ūdeni. Stagari peld un šaudās, cik nu tas šādā akvārijā iespējams. Mazajam Detlefam tiek savs pavasara prieks.

Taču pavasara prieks ir īss. Timpu virtuvē stagari pārceļo uz burku. Cepure vajadzīga Olem pašam. Kas nu tas par vīru bez cepures! Timpe, kurš rītos agri ceļas, patlaban devies diendusā. Maigā un rūpīgā māmiņa Erna pārlej stagarus ar visu ūdeni burkā. Istabas durvīs, pliks kā Ādams, parādās Timpe.

— Gulta ir brīva, ja tā jums vajadzīga.

Izbailēs Ernai no rokām izkrīt burka. Stagari lēkā pa grīdas flīzēm. Detlefs raud gaužas asaras, un Bišu Ole mazo mierina. Olem nav nekādas patikas uzsākt strīdu ar greizsirdīgo Timpi. Nav jau runa par ekonomiskiem jautājumiem.

Mazliet vēlāk Bišu Ole ierauga vistu kūtī salmos sēžam un raudam Mertki. Līdzās guļ pieci beigti vārguļi cālīši, kas pakļuvuši zem kājām saviem dzīves-spējīgākiem brāļiem.

Bišu Ole mēģina mierināt.

— Pieci cāļi — nulle komats pieci procenti no tūkstoša — gluži normāls ražošanas zudums. Nav iemesla asarām!

Mertke raud vēl nevaldāmāk, Bišu Ole vairs nezina padoma, sameklē Nītnāgeles māmiņu un nodod tālāko mierināšanu viņas rokās. Ar pusaudžiem Bišu Ole neprot apieties. Iespējams, ka bižainajam meitēnam tieši patlaban ir pārejas vecums.

Mertke gan nelej asaras vienīgi cāļu dēļ. Priekšsēdētāja lidojošās piles aizlaidušās savu ceļu. Bišu Ole bija tās ļoti svinīgā noskaņā nodevis Mertkes ziņā. Licis, tā sakot, pie sirds.

«Nedomā, ka uzticu tavai kopšanai divsimt kāju, divsimt spārnu un dažus maisus spalvu. Runa ir par laboratoriju, eksperimentu, kas var pavērt lieliskas

iespējas.»

Ole nosvilpa pīļu dziesmiņu, kas Mertkei būtu jāiegaumē. Meitene nodomāja, ka vairāk par trim reizēm neklājas lūgt, lai to atkārto Bija neērti allaž steidzīgo priekšsēdētāju aizkavēt ar dziesmiņas svilpošanu.

Mertke bija pārņēmusi pīļu laboratoriju. Rītos viņa atvēra putnu kūts durvis. Pīles parkšķēdamas pacēlās gaisā. Apmeta apli virs kūts un aizlidoja prom uz Govsezeru. Kad tās vakaros parādījās pie debesīm, meitene savilka lūpas un svilpa.

Pīles nelikās par meitenes svilpošanu ne zinis. Katru vakaru tās atlaidās arvien vēlāk un nenoteiktāk, bet kādā gaišā mēness naktī, aplidojušas apkārt kūtij, atkal aizsvirkstēja prom.

Mertke skriešus metās pie ezera, svilpa un svilpa. Vakara vējš pamazām norima. Uz ūdens, kas vairs neauklēja niedres, ne vilnīša. Tanī spoguļojās pilns mēness. Žilbinošs mirdzums, staru zaiga un poēzija, bet kas gan Mertkei gar to! Viņa aizturēja elpu. Kādā attālā līcī pēkšķēja. Mertke skrēja turp. No līča uzpludu-rēja meža pīles. Iebrēcās pūce, un Mertke sāka skaļi šņukstēt. Savdabīga pavasara nakts!

Arī nākamais vakars sagādāja vienīgi vilšanos. Pīles atlaidās, pie vārtiem virs kastaņas darīja zināmu savu ierašanos, izirgojās par Mertkes skolniecisko svilpšanu un prom bija. Visa laboratorija pazuda aiz meža ieloka.

Mertke sūdzēja savas bēdas Nītnāgeles māmiņai.

— Neraudi, bērns! Nav jau cilvēki, tak jau dzīvnieki.

Nītnāgeles māmiņa līdzēja meklēt. Nākamajā vakarā abām piebiedrojās Adams Nītnāgels. Taču tās putnu

velnatas pīles neizrādīja nekādu cieņu arī pret agrāko birģermeistaru. Dilstošais mēness kā apgrauzts vērās lejup uz trijiem neveiksmīgajiem pīļu jneklētājiem.

— Ko darīt? Jāpastāsta Bišu Olem! — Adams Nītnā-gels piedāvājās viņu sagatavot ar iepriekšējām diplomātiskām pārrunām.

Nē! Mertke pati ies pie priekšsēdētāja, raudzīsies viņam cieši acīs un teiks: tā un tā ...

Pavasara zemes darbi paveicās labi. Bišu Ole atvelk mazliet elpu un tūdaļ jūtas kā kuģis ar samazinātu balastu. Deguns paslejas augšup. Kas notiek ar pilēm? Vai tās dēj, perē?

Vakarā viņš aizklimst līdz fermai un paklaudzina pa pīļu kūts jumtu. Nepēkšķ. Ole ielien tumšajā dobulī. Nekā cita kā vien sakaltuši pīļu mēsli!

Saniknots Ole steidzas uz savu ūķi un citu pēc citas izmet trīs glāzītes piparmētru šņabja. Taču jautrāk netop. Pukodamies viņš liekas gultā, bet aizmigt nespēj.

Tātad jaunā putnkope tikai tāda svilpaste vien ir, auša un pasaules vējgrābsle; nez kāpēc visi to ieredz, viņš gan ne. Sludinājumu rakstot, viņam prātā bija solīda persona, tāda, kurai acis ir īstā vietā, acis, kas redz tālāk par degungalu. «Vai neatnest tev, biedri priekšsēdētāj, vakaram karstu tējiņu?» Redz, kāda!

Aust lietaini pelēcīgs rīts. Mertke meklē Bišu Oli. Bišu Olem vairs nav vajadzīgas bižainās meitenes asarainās žēlabas. Viņam pašam noderētu mierinājums un labs vārds.

Mertke meklē Bišu Oli cūkkūtī. Bišu Ole izmanās pa pakaļdurtiņām laukā. Mertke meklē Bišu Oli kantorī. Ole iezogas tā sauktajā atpūtas istabā un pārbauda tur radioaparāta zemesvadu. Taču kūtī Bišu Olem vairs nav kur sprukt. Mertke, gluži bāla, saņem dūšu un grasās runāt. Bišu Ole neļauj viņai bilst ne vārda.

— Zinu jau, zinu, pīles ir prom. Kam tu esi te? Nav ko brēkt!

Mertke laižas skriet. Skrien, sacenzdamās ar nevaldāmām asarām.

Diena seko dienai. Cāļi gozējas pavasara saulītē, stiepj kājas garumā un aug. Sekstltes kā cakainas rož-lapiņu malas rotā gailīšiem galvas.

— Vareni cāļi!

Ar tādu uzslavu neskopojas ne NItnāgela māmiņa, ne NItnāgela tētiņš, to saka cūkkopēja Hulda Trampele un pat Timpe, kurš citkārt vairāk slavē tikai pats sevi. Bišu Ole neveltī Mertkei nevienu laipnu elpas vilcienu. Priekšsēdētājs soļo cauri jaunputnu kūtij kā pats bargais soģis. Bižainā Mertke vai kā viņu tur sauc, nav viņa acīs nekas vairāk kā nenobriedusi ēna.

— Gailīšus atšķirt no vistiņām. Pēdējais laiks! — Bišu Ole spodrina ar savu ādas cepuri vienu no logu rūtīm.

Mertke būtu ar mieru nogriezt un atdot bizi, ja tas līdzētu noslēpt, ka balss atkal nodevīgi trīs.

Pēcpusdienā viņa mazgā jaunputnu kūtī logus. Nopērk par savu naudu veikalā drānas gabalu, berž un spodrina. Putnu kūts laistās kā pasaku pils. Saule pa-tiktkāri spoguļojas tās rūtīs. Bišu Ole nerādās.

Mertke atšķir gailīšus no vistiņām, to darot, saceļ atkal putekļus un spodrina logus no jauna. Lupata pagalam nodilst, jo Mertke berž arī automātiskos barības traukus. Viss mirgo, tikai Mertkes sirds ne. Vai ļaut bēdām aizklāt debesis un zemi? Labāk Mertke dosies prom no šejienes. Kur palikusi pirmo dienu dāsnā labvēlība? Kur pirmās svētdienas ar skolotāju Zīgeli un ar viņa pasaules brīnumiem aizvadītās stundas? Arī priekšsēdētājs toreiz nesasveicinājās ar meiteni kā nikns suns. Bet tagad Mertke viņa acīs, liekas, nav ne pīles vērta.

Svētdiena. Bišu Ole jau rīta agrumā atnācis pie Govs-ezera. Ūdens spīguļo. Sirdī saplūst visas senās un reizē tuvās, smeldzīgās izjūtas. Ole meklē savas pīles.

Ezera mala ir kaila. No jauna paaugušās niedres izskatās gaužām nožēlojamas. Nekur nevienas ūdens-vistiņas, ne popu, ne dukuru, no pīlēm ne spalviņas.

Bišu Ole, mūžam nerimtīgais Ziedošā lauka priekšsēdētājs, pārvērtis visu ezera romantiku niedru pīte-ņos un pārdevis par naudu. Pats aizdzinis pīles. Ole paraugās visapkārt: vai viņa aizdomas nav kāds noklausījies? Viņš kasa savu kastaņbrūno pakausi un murmina:

— Tā, tā, tad tā gan.

Vakarā notiek pilnsapulce. Nav viegli atrast īsto dienu un īsto stundu, kas būtu pieņemama visiem divdesmit pieciem dalībniekiem. Lauksaimniecībā arī dzīvniekiem laikam ir balsstiesības. Šoreiz, piemēram, trūkst cūkkopējas Trampeles. Kā lai saprot šādu izturēšanos, ja pat valsts aparāta darbiniece Frīda Simsone upurē daļu no savas trūcīgās svētdienas atpūtas?

— Kolēģi un kolēģes, šai apstāklī slēpjas pārāk zemu novērtēta pilnsapulces loma un nozīme. Ko par to saka vadība?

— Ej uz cūkkūti un paliec tur Trampeles vietā! Pašreiz sivēnmāte taisās apbērnoties.

Frīda noskurinās. Emmai Derai pasprūk smiekliņš. Nez vai Bišu Olem vajadzēja šādā veidā pataisīt Sim-soni smieklīgu? Vai viņš nevarētu reiz arī pats pienācīgi uzklausīt un pieņemt kritiku?

Pirmais dienas kārtības punkts skan visai noslēpumaini: derīgie izrakteņi Ziedošajā laukā.

Bišu Ole atklāj noslēpumu — sava tēva Paula Han-zena noslēpumu, padomu, ko Bišu Ole bija glabājis pats sev. Iespējams, ka līdz šim vēl viņa sirdī slēpās zināmas šaubas par labā pasākuma tālāko gaitu, bet tagad viņš šo dārgumu noliek pie kājām visiem — ņemiet!

Zem Bišu Oles mantojumā dabūtās pļavas gabala atrodas kaļķu merģelis. Nepārredzami merģeļa krājumi. Nav tik garas kārklu rīkstes, kas spētu izmērīt šīs mantas milzīgos vairumus.

Sapulces dalībnieki ir nedomā Bišu Olem krist ap kaklu. Merģelis? Nu labi. Nav jau zelts, pat ne sudraba raktuves, arī ne urāns. Merģelis, pelēkais kaļķa

klīsteris, esot nez kāds izraktenis? Timpes deguns ņirdzīgi saraucas.

Taču, cienītie, labāk apvaldiet savus degunus un iepletiet mutes: merģelis ir izceļams un izkaisāms skābajā pļavas augsnē starp skābeņu iesarkanajiem ziediem. Pļavu zālāju sega būs divtik bieza. Vienlaikus varēs arī pavairot liellopu skaitu. Lēti dabūjams skaists, apaļš, rūpīgi glabāts sapnis. Runājiet, izsakiet savas domas!

Vispirms apvienības ļaudīm jādod laiks attapties no šī merģeļa uzbrukuma. Teo Timpes un Frīdas Simsones samirkšķināšanās un sasmaidīšanās vēl nav nekāda domu izmaiņa.

Karls Krīgers izmanto klusuma brīdi, lai papildinātu: ne vien Ziedošais lauks, pat savi pieci seši kaimiņu kooperatīvi varētu gūt labumu no šī svētīgā merģeļa. Nekādu dzelzceļa un transporta izdevumu, nav arī vairs jāgaida uz kaļķu devas piešķiršanu. Sārta rītausma. Kolumba atradums, visi trumpji rokā.

Pamazām, gausi sapulces dalībnieku domas sāk atklāties. Ar dieva palīgu Bišu Olem viss paveicies, gan jau tas kungs nepametīšot viņu arī ar merģeli. Tādas ir Hermaņa Veihelta domas.

Bišu Olem esot neapšaubāmas vadītāja spējas. Kurš varētu teikt, ka viņa nodomi būtu kādreiz nākuši par ļaunu kooperatīvam?

— Ja nevar kāds to no tīras sirds apliecināt, lai tad tādam dārzā rozes nezied. — Tādas ir Franča Bum-meļa domas.

— Pilnīgi pareizi! — apstiprina Holtens, Bišu Oles uzticamais ieroču nesējs. — Galvenais, ka no tā iegūs kolhozs!

Emma Dera, kam Bišu Oles mākoņu lidojumos piekrīt balasta centnerīša loma, izsaka bažas, ka merģeļa ieguvei būšot nepieciešamas mašīnas.

— Pats par sevi saprotams!

Timpes deguns raustās kā Vita dejā. Gan jau laiks rādīs, ka iebildumi bijuši vietā. Liela muiža tāds merģeļa klīsteris, par visādiem mēsliem tiek domāts, vienīgi par viņu ne! Tikai tad spriedīs par ganāmpulka palielināšanu, kad pļavas būs sagremojušas šo merģe-lisko šņaucamo tabaku, ir nu gan skrandu lāči, āmur-galvas. Vai viņam, piedzīvojušam lopkopim, tāpēc vien vajadzēs lūgt ubagu pabalstu sabiedrības kasē, ka daži nav izkustināmi, lai sagādātu no citurienes pietiekami barības? Ko vēl ne!

— Vai tu nenopelni pietiekami? — Karla Krīgera starpsauciens Timpi neietekmē ne mazākā mērā. Cik viņam esot zināms, augsti stāvošām, atbildīgām personām neesot pret peļņu nekādu iebildumu. Simsones ausīm šī nav īsti piemērota ideoloģiska mūzika.

— Atļaujiet, biedri, atļaujiet, kolēģi! — Timpe aplami izteicies. Mantrausības ideoloģija. Runa ir par pienu, sviestu un gaļu. Rajona rādītājos Blumenava ir beigu galā.

— Jāsasparojas!

Un atkal Bišu Ole atsakās no saistībām, kādas viņam būtu jāuzkrauj plecos. Sviests, piens, arī vēršu gaļa — tas viss pareizi, taču no debesīm nekāda barība nekrīt. Arī pārvaldēs tā netiek ražota.

Karls Lībšers pamāj, Jozefs Bartašs pamāj, pamāj Sofija Bummele, visi, kas netic brīnumiem, ir vienis prātis ar Bišu Oli.

Simsone kaut ko atzīmē savā melnajā kladē.

Bišu Ole aizsvilstas:

— Ko tu tur dzejo?

— Konstatēju nepietiekamu uzticēšanos valsts aparātam.

— Mēs uzticamies paši sev. Ieraksti arī to!

Strīds kā neredzama sprāgstvielas paciņa paliek guļam uz pelēcīgi baltā galdauta.

23

Un tagad jābalso, vai būtu vēlams Ziedošajā laukā uzņemt Mertki. Mertke stāsta savu necilo biogrāfiju: piedzimusi, uzaugusi, gājusi skolā — nekādu sarežģījumu. Vēlāk mācījusies vidusskolā un to pametusi pirms laika. Sevišķi apstākļi. Apguvusi putnkopes amatu. Tagad viņa esot te, lai iemācītos kaut ko vairāk. īsi un kodolīgi. Tas ir viss.

Rindu pēc rindas galvas mādamas noliecas un paceļas. Neviens nejautā pēc sevišķajiem apstākļiem vidusskolā. Te ir kooperatīvs Ziedošais lauks, sevišķu apstākļu vidusskola. Nu tikai vēl visa laba vēlējumi!

Emma Dera neliek gaidīt. — Darbīga, izpalīdzīga meitene, tur nav ko teikt. Vilks ar viņām, ar tām simt pīlēm, kas pludurējušas apkārt kā zvirbuļi. Lai Bišu Ole nespļauj zili zaļu. Kam vajadzēja tos putnu zvērus dresēt uz svilpošanu un svešādu dziesmu, ko?

— Tūlīt pat sniedz Mertkei roku un izlīgstiet!

Bišu Ole smaida.

— Vai vēl kāds vēlas ko teikt?

Lūdzu, cik tik uziet! Karls Krīgers slavina jauno kolēģi. Mertke ir īsta tēva meita, kurš mācēja meitu taisīt.

— Es gribētu, lai jūs to ņemtu vērā!

Mertkei nerūp tikai sava specialitāte vien kā dažam labam, ar kuru Krīgeram vēl būs kāds vārds runājams. Meitene redz visu kopumā, nebaidās pielikt roku, kur vien vajadzīgs; ļoti vēlams jauns biedrs Ziedošajā laukā\

Vilms Holtens, Sofija un Francis Bummeļi, Jozefs Bartašs, pat Teo Timpe — visi slavina Mertki. Viena vienīga slavas simfonija! Putnu kopēja Nītnāgelu māmiņa jūsmīgi apliecina, ka Mertke esot brīnum jauks radījums, kā starot izstarojot siltumu un laipnību.

— Netieši ražošanas stimulētāji, — papildina Adams Nītnāgels, un jādomā, ka viņa konstatējums netiks šoreiz ieskaitīts sociāldemokrātiskā nosliecē.

No kakta aiz podiņu krāsns piekūpinātajā kultūras telpas gaisā paslej as Mampes-Sīvuma pelēcīgi červe-ļainais rādītājpirksts.

— Vai tad šis pats bižainais skuķis nebija tas, kurš aiztrenca ratā Bišu Oles muzikālās pīles? Cik daudz centneru barības sagrūsts sunim zem astes!

— Nedzesē muti, lien tik atpakaļ savā migā! — uzsauc Emma Dera.

Mampe-Sīvums samulsis ieņem malku no kabatā glabātās pudelītes. Reta izdevība parādīt sevi priekšsēdētājam līdzjutēja gaismā.

Vai tad vairāk neviens nenostāsies Bišu Oles pusē?

Tomēr, tomēr! Frīda Simsone. Iespējams, ka viņa izmanto gadījumu izlīgt ar Bišu Oli, varbūt arī Mertkes jaunība ērcina uz bioloģisku protestu.

— Atļaujiet, biedri, atļaujiet, kolēģi!

Tā jau nevar — atmest ar roku simt zaudētām pīlēm un vairākiem centneriem izniekotas barības, it kā tas būtu tukšs gaiss! Vai nebūtu pareizāk, ja no jaunajiem biedriem prasītu vairāk apzinības, lielāku atbildības sajūtu?

Vārdu lūdz Mertke. Meitenes vaigi kvēlo. Viņa mēģina nopūst no pieres matu šķipsniņu.

— Mīļie jaunieši, esmu vainīga!

Smiekli. Mertke paceļ roku un nobrauka seju. Viņas acis lūdzas palīdzību. Tās pārslīd arī pār Bišu Oli.

Mertke esot dzirdējusi daudz laba. Viņa kaunoties. Viņas darba konts neesot bez vainas. Tur uzkritis liels traips. Mertkes nevīžības dēļ Ziedošajam laukam nodarīts zaudējums. Vai raudāt? To viņa jau esot darījusi. Viņa saprotot priekšsēdētāja nodomu izmantot ezerus. Bet vai tas katrā ziņā jādarot ar meža pīlēm? Mertke lūdzot, lai viņai dodot iespēju audzēt mājas pīles, divi tūkstošus un vairāk, ja varētu.

— Lūdzu, ļoti lūdzu!

Vai nu Bišu Ole nebūtu varējis izmantot Simsones piedāvāto vēlīgo izlīgumu? Taču ne, šī kastaņbrūnā galva ir nedomā to darīt,

— Pīles esmu padzinis pats! — Viņš atņēmis pīlēm iespēju uz ezera ligzdot. Pārdotie niedru pinumi kooperatīva kasei nākuši par labu, turpretī pīlēm — par ļaunu. Divi ieņēmuma avoti, kas viens otru iznīcinājuši. Bet panikai neesot iemesla, neesot arī ko zūdīties par zaudējumiem. Par pīlēm Ole samaksājis. Barībai izlietota viņa graudā saņemtā alga. Kas tur pavisam! Viņam neesot ne sievas, ne bērnu, tāpēc varot to atļauties. Vārtus vaļā jaunās putnkopes priekšlikumam: lai tik nāk šurp trīstūkstoš pīles, Bišu Oles dēļ — kaut piectūkstoš! Esi sveicināta, kooperatīva jaunā biedre!

Mertke raugās uz viņu pateicīgām acīm. Bišu Oli krata viegli drebuļi. Kaut arī nav ne miņas no izplatījuma aukstuma.

Augļu koku zari no vienas vietas ziedu apbērti. Kā no debesīm nolaidušās baltas mākoņu gabanas pļavmalās satupušies dzeloņplūmju dzīvžogi. Pie Bezdelīgu strauta no vītolu stumbriem cits pēc cita spraucas laukā zaļi dzinumi. Vecie mieti un akmeņi izrotājušies ar daudzkrāsainu sūnu. Maijs.

Beidzot Hermanim Veiheltam liekas pienākusi īsti piemērota nakts un atbilstoša mēness fāze, lai izteiktu Mertkei pateicību par daudzajiem mazajiem pakalpojumiem. Viņš dzied ķērcoši — kā vecs sievišķis un dedzīgi — kā zintnieks. Kaujaslauka brilles spīguļo. Mēness piestarotajā, palsajā maija naktī dievticīgais Hermanis stāv kā būtne no citas pasaules.

Mertke guļ cieši aizmigusi, kā visā pasaulē mēdz gulēt bērni, jo nepazīst ļaunuma. Toties Hermaņa dziedāšana pamodina dažu labu citu gājēju. Kad dziedātājs nonācis līdz tai vietai, kur baznīcas dziesmā teikts: «. . . nu celieties, tas brūtgāns nāk! ...» — kāds no mugurpuses viņu satver. Tas ir Bišu Ole, kas viņu purina.

— Vai arī tev, dieva jērs, maijs kutina papēžus?

Hermanis trīs reizes nospļaujas un tad uzsāk dievticīgu disputu. Maijs no mācītāju amata viedokļa nav peļams. Baznīca godina pavasari ar meijām vasarsvētkos.

To Bišu Ole nevar atzīt. Jēzus nepazina ne bērzus, ne bērzu matūdeni.

— To tu, Olulīt, tā saki, bet dievs nešķiro — cilvēks viņam ir cilvēks un koks ir koks.

Bišu Olem izdodas aizdisputēt Hermani prom no Mertkes loga uz ciema ielu.

Kas gan tik vēlīnā naktī bija aizvilinājis Oli no mācību grāmatām Deru būdā uz ciemu? Vienīgi sagadīšanās. Viņš bija aizgājis pie Govsezera, paskatījies, kā notiek jaunās pīļu fermas celtniecība, un mazliet pasēdējis krastmalā. Tieci nu gudrs!

Vilms Holtens rītos pietur traktoru — savu rumaku pie uzkraušanas platformas. Viņš mešus iemet pilnas

kannas piekabē, it kā tās bū»u labības kūlīši un nesvērtu nenieka.

Par laimi, Mertke te ik rītu nāk garām, un Holtens katrreiz uzsāk ar viņu pavasarīgi ģeķīgu sarunu.

— Zini, tev nu gan nevajadzētu te katru mīļu dienu klimst! — viņš saka.

, Mertke paliek stāvam.

— Kāpēc?

Varētu gadīties, ka es tīšuprāt saspiežu sev kājas vai rokas pirkstu, lai tev vajadzētu to apsiet.

Mertke viegli smaida, un Vilms Holtens stāv, turēdams katrā izstieptajā rokā pa pilnai piena kannai; sērīgs Herkuless.

— Es labprāt gribētu zināt, kāpēc tieši skolotājs Zī-gels plūc uzvaras laurus!

Mertke knibinās gar savu matpīni un šobrīd ir tikpat patiktkāra kā visas viņas vecuma meitenes.

— Es nesaprotu, par kādiem lauriem tu runā.

Holtens nopūšas vēl sērīgāk.

— Es to arī nekad neuzdrīkstētos, ar tādu seju kā man un zirga zobiem.

— Kāds jau cilvēks ir, tāds ir.

— Bet es esmu nejaukāks.

Kā to lai saprot? Mertkei jāiet. No fermas puses aizvien izaicinošāk un skaļāk atskan gaiļu koncerts.

Skolotāju Zīgelu maijs ietekmē citādi — vēlēšanās nodoties iemīļotajai pētniecībai pieaug arvien vairāk. Rudenī viņš, bērniem redzot, bija skolas dārzā apracis vārpatu saknes. Tagad nu, maijā, viņš tās izrok laukā. Skaties tik, tārpveidīgās saknes savairojušās acīm redzami. Radušās veselas sakņu ligzdas. Vārpatu saknes ir augsnes parazīti. Tās noēd barību kultūraugiem, vai nu tie būtu kartupeļi, bietes vai cits kas.

— Interesanti un pamācoši!

Bērni ir sašutuši.

— Laukā tos asinssūcējus!

Skolotājs Zīgels aizved skolēnus uz kooperatīva biešu lauku. Viņš iedod meitenēm un zēniem kapļus,

lai rauj ara baltās, tārpveidīgās varpatu saknes. Bērni pūlas vaiga sviedros.

— Nost ar liekēžiem!

Drīz vien tārpveidīgās saknes jau kaudzīte pie kaudzītes iegūlušās starp biešu vagām. Kādu nāves sodu tām piespriest?

— Samest zirgu stalli! Lai zirgi samin! — sauc zēni. Nē, šādi vārpatu saknes netiks iznīdētas. Kopā ar

mēsliem tās atkal nokļūs uz lauka. Nedabūs ne apskatīties, ka tās jau būs no jauna saaugušas.

— Ļoti interesanti un pamācoši!

Nolemj tārpveidīgās vārpatu saknes izkaltēt un sadedzināt.

Kādu vakaru tiek kurināts pavasara ugunskurs, un pionieri uzlūdz arī savus draugus no Brīvās jaunatnes. Tiem bērniem, kas nav piedalījušies vārpatu vākšanā — raudi vai smejies, — šai laikā jāsūt gultā. Tur nekas nelīdz! Pionieri pūš savas fanfaras, cik spēka. Sausās, tārpveidīgās saknes liesmās lokās, un ceļmalas liepu lapotne staro pasakaini košā zaļumā kā skatuves dekorācijas.

Draugi no Brīvās jaunatnes lec pāri ugunskuram, un skolotājs Zīgels dodas turp vienā pārī ar Mertkes jaunkundzi, to pašu, kas strādā vistu fermā. Viņš iebāž brilles bikšu kabatā un lec. Bez brillēm Zīgels ir tikai tāds puscilvēks, bet nekādā gadījumā jau ne meistars tāllēkšanā. Viņš trāpa tieši tārpiem līdzīgo sakņu mudžekļa pašā vidū, un mazā Mertkes jaunkundze izmisīgi airē ar rokām, lai savkārt neiekristu ugunī. Zīgels brītiņu pasēž kvēlojošo sakņu kaudzē un taustās pēc savām brillēm. Interesanti un pamācoši! Neviens nesmejas, pat visnegantākie resgaļi. Nē, lielie zēni velk skolotāju tenteriski no liesmām laukā, tad ar plaukstām nodauza dzirksteles no biksēm un zilā krekla. Arī Vilms Holtens piedalās šai darbā un, jāsaka, dara to ar baudu. Katrā ziņā viņš ir pārliecināts, ka šis cilvēks nekādā gadījumā nav uzvaras lauru plūcējs.

Tā nu tas ir — pret skolotāju Zīgelu nevienam nav ko iebilst, tikai Frīdai Simsonei gan. Pēc viņas domām, jaunā skolotāja nozīme sabiedriskajā dzīvē pielīdzināma nullei. Viņš nemaz neparādot sevi priekšplānā. Bet šim spriedumam ir savas aizkulises. Frīda un skolotājs Zīgels reizēm gudri strīdas un uzsāk sīvu kauju. Frīda dodas uzbrukumā ar tanku, kam trīs lielgabala stobri, turpretī skolotājs Zīgels cilpo kājām.

— Cilvēks attīstās! — saka Frīda.

— Bet tas notiek gausi, — norāda skolotājs Zīgels, jo viņš nesen bija nodevies senēģiptiešu mākslas attēlu pētīšanai.

Frīda piedod gāzi:

— Cilvēks attīstās nemitīgi, katru brīdi.

Skolotājs Zīgels paglābjas, atlēkdams sānis.

— Kas attiecas uz cilvēka mēles lokanību, tad mūsu domas sakrīt, bet es runāju par sirdi un smadzenēm, un tas ir pats galvenais.

Frīda darbina motorus tik sparīgi, ka tie iekaucas.

— Sirds ir tikai muskulis! Bicepss!

— Un kur tad paliek dvēsele! — skolotājs Zīgels izmisīgi sauc.

Frīda laiž savu tanku skolotājam virsū un pāri.

— Mistiticisms, lirika, psihopāt г ija, meliorācija un reakcija!

Skolotājs Zīgels nepretodamies, šķietami beigts, paliek guļam, tad pieceļas, sakārto brilles un saka:

— Arī marksistiskie klasiķi nenoniecināja tādu jēdzienu kā dvēsele!

Frīda atstiepj visas savas klades, ko partijas skolā pierakstījusi pilnas. Nekur ne vārda par tādu ķermeņa daļu kā dvēsele.

Tam nu vajadzētu skolotāju Zīgelu pārliecināt un padarīt rāmu, taču viņš nepaļaujas uz citu piezīmēm.

Frīda aicina palīgā partijas grupu. Lai lemj par skolotāja maldīgajiem uzskatiem. Frīda fiksējusi Zīgela nekvaleiecēto vēkšķēšanu savā melnajā burtnīcā.

— Labi gan, ka jūs savas domstarpības apspriežat šeit, tad ari mums pārējiem, kaut kas tiek! — Karls

Krīgers nosaka un pastāsta par dievticīgajiem vīriem, kas senos laikos strīdējās par to, cik eņģeļu spētu reizē noturēties uz adatas smailes. Mūsdienās ļaudis, protams, strīdas par ekonomiskas dabas jautājumiem — kas bija vispirms: ola vai vista? Prātvēderi plēšas kā vārnas ap kaulu, līdz suns pakampj tiklab pašus, kā arī kaulu. Ir nu gan tauta tie sholastiķi! Dvēsele šā, dvēsele tā — gari un gudri spriež par apzīmējumu īpašībai, ko sauc par cilvēcīgumu.

Skolotājs Zīgels godbijīgi pateicas Karlam Krīge-ram. Frīda tikai pastiepj vēsu roku. Viņa nav ne apmierināta, ne pārliecināta.

Frīda, Frīda! Pašas ietiepība sabeidz viņai dzīvesprieku. Varbūt viņai vajadzētu griezties pie daktera, lai izraksta jaunus šablonus?

Šaubu nav — Frīda vēlas labu, bet labais nav plācenis, kas ļautu sevi izberzt cauri smalkam sietam.

Skolotājs Zīgels pievēršas citām pasaules problēmām: vārpatas pamudina viņu doties plašajās vairošanās jomās. Saskaņā ar savu principu viņš soļo no zināmā uz tuvāko nezināmo un pētī dažādos vairošanās veidus debesīs un zemes virsū. Piemēram, viņš izdara mēģinājumus ar istabas augu, tā saukto «perējuma puķi». Vai savā laikā jau olimpietis Gēte nav nodarbojies ar šo savdabīgo sugu? Skolotājs pēta tiklab spin-dzeles, kā arī suņu lenteņa vairošanās dabas likumus un nespēj vien nobrīnīties par sugas turpināšanas procesu kādam dzīvniekam, kas dēj olas, pamet tās perināt saulei, bet tad zīda izperinātos, šļūcošos mazuļus. Šīs sugas dzīvniekus sauc par Austrālijas pīļknābjiem. Ir gan tai pasaulē zili brīnumi!

Par neslavas celšanu būtu jānosauc katrs pārsteidzīgs secinājums, kādu izdarītu tas, kurš, redzot, ka Zīgels tieši maijā — laikā, kad tieksme vairoties ir vislielākā, apciemo vistu fermā Mertki. Zīgels lūdz, lai Mertke viņu iepazīstina ar dažādām cāļa attīstības stadijām vistas olā.

Mertke pēc labākās apziņas pūlas apmierināt skolotāja zinātkāri, taču Zīgela kāre ir milzīga. Viņš nāk pat vakaros pie Nītnāgeliem, lai satiktu Mertki un saņemtu paskaidrojumu, kādā veidā cālis perēšanas laika 2/b

beigās, reflektoriski darbojoties, ar cietu ragvielas izaugumu knābīša virspusē iedauza un pāršķeļ olas čaumalu no iekšienes. Zīgels nebeidz apbrīnot dabas lielo gudrību.

— Ļoti interesanti un pamācoši!

Vistu vairošanās process tagad Zigelam ir skaidrāks par skaidru. Nu viņam ir pasaulē par vienu noslēpumu mazāk un vienu brīnumu vairāk. Brīnumu brīnumi, un vai nav savādi, ka ar Mertki viņi iepazinušies ceļā, tā sakot, garām ejot!

— Brīnumaini, brīnišķīgi! — viņš nopūšas un meklē cepuri. Atrod to bikšu kabatā, uzliek galvā, nosarkst un atkal noņem. Palokās Mertkei un no jauna uzliek cepuri galvā. Tagad nu tā, saņurcīta un bēdīga, sedz galvu. Nē, viņš jau nu gan nav tas, kurš varētu plūkt uzvaras laurus!

Vai Mertke apzinīgi tik dāsni apveltī vīriešus ar savu piemīlību? Nemaz arī ne, jo tikpat labi viņu ieredz arī sievietes.

Kā gan Mertke, šis bižainais meitēns, to panāk? Mertke allaž tiecas pēc saskaņas, un šī tiekšanās viņai ir tikpat raksturīga kā citiem ļaudīm vēlēšanās pastāvīgi ķildoties.

26

Mertkes piemīlīgā paļāvība samulsina pat Bišu Oli, šo dzīves bangās svaidīto nākotnes zemju apguvēju. Divas dienas pēc pilnsapulces vistkopēja zibošām acīm un mirdzošu matu pīni ieradās pie viņa un lūdza atļauju izmantot laika zoba sagrauztās liellopu nojumes materiālus, kas sakrauti pagalma aplokā. No šīs ietru-nējušās dēļu kaudzes varētu uzcelt pīlēm kūti.

— Ņem tik ciet tās grabažas! — Ole pasmaidīja par Mertkes bērnišķīgo vēlēšanos darboties.

Un notika brīnums. No pasaku grāmatas izkāpušai Zeltmarijai Mertkei saradās necerēti daudz palīdzīgu vīriešu roku. Vīri ķērās pie pīļu mājokļa celšanas Govsezera krastā tā, it kā tas būtu svēts pienākums, turklāt tie nebija nekādi dieva doti vīreļi, bet tik izdarīgi puiši kā Jozefs Bartašs un Karls Lībšers, nemaz nerunājot par Vilmu Holtenu ar visu traktoru. Holtens? Vai tam rūpēja pīļu cepetis, saimniecības ekonomiskie apstākļi vai arī zināmie uzvaras lauri?

Tas nu Bišu Olem šķita par traku, jo šīs Mertkes vai kā nu viņu tur sauca bērnišķīgajā izdomā viņš tika atstumts un pamests malā. Vai tad tagad bezdelīgas Ziedošajā laukā vidžina šādā meldijā?

Oli sagrāba nemiers, un tas nebija remdināms ar darbu. Uzjundīja vēlēšanās, kas sāpēja līdzīgi brūcēm. Vakaros, izgājis no istabiņas, viņš klaiņoja apkārt. Jā, ierāvis galvu plecos, izlīda no savas alas, kas agrāk nelikās ne šaura, ne zema. Tur, pie ļodzīgā galda, apkrauta ar speciālām aroda grāmatām, viņš bija papilnam atradis to, kas vērta dzīvi saturīgu. Turpretī tagad viņš klimst kā dieva nepieņemts. Tātad, jādomā, ka tā nebūs vis bijusi nejaušība, kad Ole toreiz aizrāva dievbijīgo dziedātāju Hermani prom no aizmigušās Mertkes loga?

Kādu dienu pēc darba viņš atkal dodas uz būvi pie Govsezera. Tur putnkopējas palīgi Jozefs Bartašs un Karls Lībšers viņu svinīgi, varētu teikt, goddevīgi sveicina, bet darbā piedalīties viņš netiek aicināts. Tā pati Marta, kā viņu droši vien arī sauc, uzvilkusi kājās garas bikses, lēkādama pa dēļiem un baļķiem, laipni pamāj Bišu Olem, tad atkal pazūd aiz kūts nenodari-nāto dēļu sienām.

Vilms Holtens jau atļaujas sev par daudz.

— Nenosit te velti laiku! Viss iet labāk par labu. Es taču esmu te!

Tā gan, lieliski, prīmā! Šis Jeruzalemes dedzinātājs ņemas te un ceļ degunu gaisā. Bišu Ole, kuram Holtens kādreiz bija tik mīļš kā paša brālis, pēkšņi redz. ka šis radagabals apveltīts ne vien ar blēža seju, bet viņam turklāt vēl pretīgi, gari zirga zobi, kā radīti zviegt un ņirgāties.

Taču nedomājiet, biedri, ka Ole ļāva sevi nopurināt kā sakaltušu dadzi! Viņš mēģina vēl kādu citu vakaru būt noderīgs būvē ar labiem padomiem, varbūt arī Mertkei. Tas viņam neizdodas. Kāds apskauj viņu no mugurpuses un aizspiež ar plaukstām acis.

— Uzmini!

Olem nav ilgi jālauza galva. Pēc tvēriena un miesas apmēriem viņš jūt, ka tā ir Hulda Trampele.

— Ko tu gribi?

— Nu tu man, āzīti, esi rokā! Man vajadzīgs tavs padoms. Galu galā nav izslēgts, ka mums kūtī gadījusies sarkanguļa.

Trampele aizvelk Oli no Govsezera prom uz cūku kūti. Bišu Ole apskata sivēnus, puscūčus, barokļus; Hulda stāv aiz muguras un, kad viņš liecas pāri aizgaldam, jūt pašu dzīvības elpu viņas maija taktī pulsējošās krūtīs, bet no sarkanguļas ne miņas.

— Tu esi mani izāzējusi!

Piparoti vārdi. Dunkas un knaibīšanās.

Hulda iebrēcas:

— Tu man tā iezvēli, ka paliks zilums! Ja mans vīrs to ieraudzīs! — Hulda pogā vaļā blūzīti.

Ole metas bēgt.

27

Bišu Ole stāv pa gabaliņu aiz Nītnāgelu mājiņas. Viņam būtu ar Mertki šis tas svarīgs pārrunājams, — bet vai tad var iet iekšā, ja Mertkes istabā kvern skolotājs Zīgels un namamāte viņu cienā ar mīlīgu runu un atbildēm?

Bišu Ole varētu mājīgi apsēsties pļaviņā, paklausīties varžu koncertā, uzpīpēt, apsvērt, kas darāms nākamajās dienās, pai varbūt varētu drusku nosnausties, taču viņš nedara nekā tamlīdzīga. Tikai staigā šurp un turp, turp un šurp un jūtas apmierināts, ka Nītnāgela māmiņas aizkari pie Mertkes logiem no biežās mazgāšanas tik izdevīgi un krietni sarāvušies.

Vai tad tā piederas, ka Bišu Ole, šurp un turp klaiņodams, reizi pa reizei paglūn pa aizkaru spraugu Mertkes istabā, nevis iebāž galvu pļavas zālē, kā pienāktos cilvēkam viņa vecumā? Bišu Ole jūtas kā čello stīga. Stingri uzvilkta! Dzīve pasākusi izvilināt melodiju no šīs stīgas: reizēm tā ir sākums kādai ilgu pilnai sonātei, citreiz atkal kāda galopa pirmās taktis.

Pēkšņa šķindoņa. Klusums. Vai dzīve taustās pēc apvaldītām valša skaņām?

Garām paiet mīlas pārītis. Bišu Ole atkāpjas koka ēnā.

— Tu esi greizsirdīgs, un tas mani sāpina, — runā meitene.

— Esmu slims, un tas tevi sāpina? — jautā puisis.

— Uzticies man! — saka meitene.

— To man liedz mīlestība, — atbild puisis.

Pārītis izzūd koku ēnā. Atkal iestājies klusums, vienīgi zūzo maija nakts.

Bišu Olem nu ir diezgan. Viņš ticis galā arī ar citāda veida numuriem! Vai tad augstprātīgā Angreta An-kena nav viņu pietiekami mocījusi un krāpusi? Vai tas viņu iedragāja? Vai apdraudēja viņa sapņus un darbu?

Varens mierinājums, ko? Krietns rūdījums.

Bišu Ole ilgi nevar aizmigt. Būdas istabiņa sarāvusies vēl mazāka — rieksta čaumala. Vēlēšanās darbina domu dzirnas, tās vērpjas un brāzmo, līdz Ole iegrimst nemierīgā snaudā.

Tiklīdz logā ietrīsuļo agrīnas saules stars, krūmājā sāk ņemties divi dzeguzēni. Mīlīgā kūkošana greizsirdības svilīgajās liesmās pārkausējas par sirdīgu, mazu kvekšu negantu riešanu.

— Tad nu tā! — murmina Ole. — Tagad tam jādara gals! — Viņš pieceļas, apģērbjas, bet nemazgājas. Uzmauc cepuri virs nesukātajiem matiem un padzen ar rungu greizsirdību un uzpūtību. Ko jūs gribat? Kādi jau nu mēs ar Oli esam, tādi esam!

Bišu Ole neskopojas ar zālēm, kuras pats sev izrakstījis. Paķer kapli un visu dienu nostrādā plecu pie pleca ar laukkopības brigādes sievām, kaplēdams bietes; kaplē un kaplē, ne galvu nepaceldams, ne muguru atliekdams, līdz sievas sāk kurnēt.

— Vai tev padomā mums jaunu normu uzbāzt, vai? Kas tev nekait, mugura pūtināta atliku likām.

Nē, nekā tamlīdzīga. Bišu Oli krata tāds kā drudzis. Viņam jāsviedrējas. Tas taču laikam nebūs aizliegts?

Bišu Ole pavada maija dienu pēc sava prāta, un vakarā viņam liekas, it kā domām par zināmo Mertki ar matu pīni būtu nemanāmi pārvilkusies plāna pelējuma kārtiņa. Noguris viņš sēž mazajā kambarītī.

— Zumm, zumm, zumm, laidieties prom, nepiepildītās prieka domas . . .

Pie durvīm klauvē. Mazas kājiņas seklās kurpēs iespurdz istabā, tās vai būt piederīgas vienīgi pie spožās matu pīnes un mirdzoši spulgajām acīm.

Vai silta dvesma? Sendienu smaržīga elpa. Rudenī plaucis zieds. Ole nesukājies, nemazgājies. Velns un elle, kas lamatu viņa ceļā! Viņš nobrauka ar delnu ķirmja saēstu krēslu, kur Mertkei apsēsties. Ciemiņš var mierīgi sēsties, lai neņem ļaunā. Varētu jau arī piedāvāt piparmētru šņabi, ja tik rets ciemiņš būtu ar mieru to sūkt no kafijas tasītes.

Mertke apsēžas, sūc piparmētru šņabi un tērzē. Rāmi un mierīgi. Kas var būt vēl dabiskāks? Mazais skabū-zītis ir meitenes valdzinājuma pārpilns, Mertkes acis redz visu. Bišu Olem vajadzētu, tādam, kā viņš ir — nesukātam un nemazgātam, palīst zem galda, lai atbrīvotu vairāk vietas.

Mertke atnākusi tāpēc, ka nolēmusi jaunās pīles novietot uz stiepļu pinuma. Stiepļu siets ir reti dabūjama manta, bet pēckara juku gados bez miņas pazudis no zemes virsas. Vai Ole nevarētu būt tik labs un parūpēties par to?

Bišu Olem šai gadījumā nav vairāk iespēju par gados jaunākiem vīriešiem. Jā, vai tad Vilms Holtens, veiklais fleitists, vijoles un kontrabasa spēlmanis, nevarētu tādu nieku — pagādāt drusku stieples?

— На! — iesaucas Mertke. — Vilms? Nemūžam! — Un vēl stāsta kaut ko par lauriem, bet to Ole nespēj lāgā saprast. — Ja vispār kāds varētu dabūt un atgādāt stiepļu sietu, tad tas ir Ole-Priekšsēdētājs.

Tas iet pie sirds, krietni iet pie sirds! Ole-Priekšsēdētājs! Arī šāds tituls nav smādējams, bet vai tad cilvēkam iespējams papriecāties par savu laimi, ja durvīs naktskreklā, vaļā palaistām bizītēm parādās Emma Dera un saka:

— Ja nemaldos, rīt arī ir diena. Esmu nodomājusi iet gulēt, un tev, Mertke, jau sen būtu laiks!

Par Teo Timpi vis nevarētu teikt, ka viņš atrastos Mertkes valdzinājuma varā. Viņš apsūdz meiteni un Bišu Oli Simsonei.

— Tieši šīs bižu madāmiņas mums vēl tikai trūka! — Jaunlaiku liellopu nojume tiks ar pīļu mēsliem notaisīta, centīgs lopkopis visu acu priekšā smieklā likts, turklāt viņam ņemta iespēja kaut ko godīgi nopelnīt!

Visu acu priekšā? Tikai ne Frīdas Simsones acu priekšā. Viņa jau sen vēro šo pasaules skrējēju, bugi-vugi skuķi, pēc kuras stabules visi vīrieši danco — ar Bišu Oli priekšgalā.

— Mīkstpēdiņi, ne vīri Ziedošajā laukā! — Gan jau Frīda šos pārmācīs.

Rajona pārvaldes instruktors Vilijs Kraushars agrāk bija traktorists. Saule, vējš, sals vai lietus — viņš sēdēja uz sava traktora un jutās veselāks par veselu. Bet tad nedēļu no vietas gāza ledus salts lietus, bez pārtraukuma stindzinošs vējš un lietus. Cilvēki un dzīvnieki noslēpās pajumtēs, bet Kraushars sēdēja kā sēdējis uz sava traktora un apara rudens zemi.

Ap to laiku, kad viņš saņēma aktīvista nozīmi, viņu jau sāka mocīt nieru kaite. Kraushars aplika traktora sēdeklim apkārt vēja aizsargu. Tas nelīdzēja. Vajadzēja doties pie ārsta un beidzot uz slimnīcu. Gala rezultātā — aizliegums sēsties uz traktora!

Kraushars nenokāra galvu. Viņš augām dienām strādāja Mašīnu un traktoru stacijas darbnīcā un vakaros kā pa mūžameža brikšņiem lauzās iekšā zinībās. Kraushars, tā sakot, cirta ceļu ar kabatas nazīti un pamazām tika tuvāk klajumam. Viņš kļuva par agronomu un nemaz ne sliktu. Drīz vien viņa kooperatīvā maizes un lopbarības bija ko redzēt! Un to redzēja arī.

— Kā nopelns ir šīs labās ražas? — tika jautāts.

— Agronoma Kraushara! — skanēja atbilde.

— Lieliski! īsti piemērots cilvēks darbam rajona pārvaldē.

Kraushars stīvējās pretī, jo vēl viņam bija saules un vēja appūsta seja un kanceleju gaisā metās nelabi. Viņu nelika mierā, kamēr pārliecināja.

— Vai tad pļavās bismuta piesātinātais gaiss ir labāks nekā pārvaldē?

Kraushars atvadījās no zemniekiem un piekodināja draugiem:

— Tiklīdz manāt, ka man galvā sāk nosēsties kaļķis vai dibens sāk pielipt un nav atraujams no krēsla, zveliet pa ribām!

Daudzās pārvaldēs ieviesusies gandrīz nemanāma sliegsme uz omulīgu pašapmierinātību. Vilijs Kraushars tūdaļ to atskārta un pretojās, cik spēja. Svaigs spēks, ienācējs no laukiem, ērkšķu krūms, atskabar-gains un nepakļāvīgs. Tā, piemēram, viņš mēdza ēst brokastis mājās un, ja gadījās aizgulēties, labāk līdz pusdienas laikam neēda neko. Viņa sirds strādāja vēl tāpat kā senāk uz lauka, un tai nebija vajadzības ne pēc kādām kafijas injekcijām.

Pamazām Kraushars sāka noprast, kāda atbildība gulstas uz rajona pārvaldes darbinieku, it īpaši tā atbildība, kas tiek uzlikta no augšas. Augša ir tur, no kurienes gāžas apkārtrakstu lietus.

Vēl pēc kāda laika viņš atklāja, ka rajona pārvaldes darbiniekam arī ir vara, it īpaši pār tiem, kas apakšā. Apakša ir tur, kur apkārtraksti no augšas netiek labprāt lasīti. Atbildība ir reizēm liela un rūgta, vara — reizēm maza un salda.

Taču arī citādā ziņā Vilijs Kraushars piedzīvoja pārsteigumu, un tas notika tādā dienā, kad viņš bija mājās paēdis brokastis un nemaz nejutās izsalcis: pārvaldē tika atvestas šprotes. Tās iezagās darbinieku istabās, ietinušās Vācu rūpnieciskajā standarta papīrā A-4 un paslēpušās teļādas portfeļos.

— Va velns! — šprotu dēļ Vilijs Kraushars arī savās traktorista gaitās, dzenoties pēc hektāriem, būtu uz brīdi pierimis.

Tagad šīs vājās zivteles, noguldītas uz maizes šķēlītes, izgreznotas ar pētersīļa lapiņu, reizē ar tasi kafijas devās pret viņu uzbrukumā. Tā Kraushars beidzot tika pie skaidrības, kāpēc viņa sekretāre audzē uz savas palodzes puķu podā pētersīļus — ar lauksaimniecību tam katrā ziņā nebija nekāda sakara.

Šprotes, sviestmaizes, pētersīļa lapiņa un kafija nesatricināmā un pašsaprotamā ritmā — kā par godu Starptautiskajai birokrātu dienai tika nolikti uz rakstāmgalda. Tai pašā mirklī sekretāre noslēdza no iekšpuses kabineta durvis. Tā tas bija ieviesies kopš Kraushara priekšgājēja laikiem. Ārpusē tika piestiprināts uzraksts: Sēde — lūdzu netraucēt! Sākumā Vilijām Krausharam nebija par to ne jausmas. Taisnības labad tas jāsaka. Vispār, biedri, tiek lūgts šeit attēlotos apstākļus un stāvokli nepakļaut vispārinājumam, jo, vai tad rakstos nav teikts: rajona pārvaldes darbiniekiem jāatraisās no sēdēšanas pie rakstāmgalda? Tas ir tiesa. Bet vai tai pašā laikā no augšas netiek sūtīta pietiekamā vairumā saistviela, kas darbiniekus nelaiž no rakstāmgalda vaļā? Kā lai nu statistiski rūpīgi izpilda pārskata lapas apriņķa valdei bez kabinetu, apkārtrakstu un telefonu zvanu palīdzības? Kas notiks, ja Kraushars, atraisīts no rakstāmgalda, braukās apkārt, instruēs un tai pašā laikā ierodas instruktors no apriņķa pārvaldes, lai instruētu? Pieņemsim, ka no apriņķa atbraukušajam instruktoram būtu labdabīgs raksturs, viņš dotos Krausharu meklēt, ierastos rajonā un atklātu, ka nav pienācīgi veikta Kolorādo vaboļu apkarošana. Kas tad notiktu? Mūsu Vilītis saņemtu brāzienu un pavēli doties uzbrukumā pret Kolorādo vabolēm, viņam vajadzētu savus spēkus sadrumstalot un gribot negribot pamest novārtā vaļējās kūts kampaņu un liellopu ganāmpulka pavairošanas plānu.

Jā, cilvēkam, kurš pieradis sēdēt uz traktora, šāda veida grūtības ir svešas. Lauksaimniecības instruktoriem ir ko galvu lauzīt par jautājumiem, kas lajiem, vispār ļaudīm ar skolas gudrībām vien, ne sapņos nerādās. (Te nu Kraushars būtu pelnījis sānos dunku, kuru viņš, darbu sākot, izlūdzās draugiem.)

Citādi par Viliju Krausharu pēdējos gados nekas ļauns nav sakāms. Viņš pilda savus pienākumus, dzīvo prātīgi, taupīgi un svētdienās dodas izbraukumos ar mo-tocikletu. Aizmugurē ir sēdeklis sievai, bet blakusvāģa bērniem pagaidām nav.

Pag, pastāvīgi Kraushars tik solids vis nav bijis. Kāds neliels traips, tikko manāms plankumiņš, tomēr būs gadījies.

Tas notika pēc birģermeistaru konferences. Lauksaimniecībā tika nosprausts jauns virziens. Pēc apspriedes visi jutās priecīgi un apmierināti, jo virziens bija skaidrs un vienkāršs: pirmrindas zemkopis stāda kvadrātligzdās! Tika dzerts, un, velns viņu zina, gluži pretēji paradumam dzēra arī Vilijs Kraushars, ne pārak daudz, ne pārāk maz.

Gadījās, ka todien Frīdai Simsonei bija rotaļīgs, bīstams garastāvoklis. Vilijām Krausharam un Frīdai Simsonei iznāca sastapties, un abi saskandināja. Frīda dāsni šķiedās ar garajos mēnešos uzkrājušos laipnību. Smējās, smēķēja, bija līdzīga piemineklim «Jaunības dienu atspulgs».

Kraushara mēle lokani glaimoja:

— Velna milti, nebūtu es precējies!

— Tāds jau mans liktenis, — Frīda pamirkšķinādama nopūtās. — Labākie paguvuši apprecēties. Visi ceļi uz mīlas laimi slēgti.

— Kur tas rakstīts, — Kraushars pārgalvīgi apstrīdēja.

Mazās svētku svinības tuvojās noslēgumam. Birģermeistari, uzsēdušies uz saviem velosipēdiem un mopēdiem, cits vairāk, cits mazāk līkumodams, brauca mājās.

Vilijs Kraushars vēlā nakts stundā pārsteigts attapās, ka iet zem rokas ar Frīdu Simsoni.

— Nē, — viņš sacīja, — tā nu nevarēs vis! — un palaida Frīdas roku vaļā.

Tas nemaz nebija Frīdai pa prātam.

— На, — viņa izmeta, — tev laikam bikses trīc? Vai tad mēs neesam vienas partijas biedri?

Tad Krausharam sāka ataust atmiņā, ka sieva kopā ar bērniem aizbraukusi pie savas mātes. Varbūt tomēr kāds ceļš vēl ved uz laimi?

Nakts, kad sievas fotogrāfija uz naktsgaldiņa tika pagriezta pret sienu, nebija no cildenākajām Kraushara mūžā. Kā apnicīgs birokrātiskas kancelejas gaiss elpu smacēja rutīna.

Taču visļaunākais bija rīts. Tiklīdz saule apspīdēja Frīdu, viņa sāka vaimanāt un gausties, jo jutās gandrīz vai izvarota. Krausharam bija ko ņemties, kamēr atrunāja taisnā ceļa gājēju neierosināt pašai pret sevi apsūdzību par amorālu dzīves veidu.

Tā var cilvēkam gadīties! Beidzot abi vienojās, ka paši, būdami partijas biedri, uzņemsies atbildību un turpmāk klusēja par šo cilvēcīgo, pārāk cilvēcīgo kļūmi, tikpat kā aizmirsa vai arī atcerējās tikai pa-slepen tad, kad gadījās sastapties.

Vilijs Kraushars patlaban sarunājās pa telefonu ar cilvēku, kurš rajona laikrakstā ievietojis sludinājumu, ka pārdod lietotu blakus vāģi, kad viņam pieteic Blu-menavas birģermeistari Frīdu Simsoni.

Kraushars nesteidzas Frīdu pieņemt. Viņam jāsazvanās ar automašīnu, motocikletu taksācijas vietu un jāpaziņo sievai par izredzēm tikt pie blakus vāģa. Katram cilvēkam ir taču arī sava neliela privātā dzīve!

Sapīkusi, sakniebtām lūpām Frīda sēž un gaida. Tieši šodien — vairāk nekā citām reizēm — viņa atceras nakti pēc birģermeistaru konferences. Vai šis piedzīvojums Kraushara acīs bija sarāvies tik niecīgs kā mušas traips, ja viņš tikai tāpēc vien liek gaidīt priekšnamā, ka runā pa telefonu? Vai tad viņa ir kāds indi-firents cilvēks, kurš atnācis ar pazemīgu lūgumu, lai piešķir barības devu jājamam zirgam?

Vilijs Kraushars domā par blakus vāģi. Izdevīgs ķēriens! Viņa sejā nav ne miņas no raizēm un rūpēm.

— Kas tad Frīdiņai lēcies, ka tik skāba?

Frīdiņu vēl joprojām grauž tās nakts kļūme. Nomāc smagā grēku nasta, tikpat kā izstumta, visu pamesta, bez palīdzības un atbalsta viņa klinkā pa savu dzīves tuksnesi. Tagad viņai pa visu vari jātiek galā ar šo intrigantu Bišu Oli, kas to vien gudro kā iznīcināt viņas autoritāti un viņu pašu.

— Kas tad ir ar Bišu Oli?

Ak, Frīdai nemaz negribas par to runāt. Viņai nav vairs prieka dzīvot. Nezin, varbūt viņa tomēr nodos sevi morālās tiesas un taisnības rokās.

Vālos zem pļaujmašīnas nažiem gulstas smejošas puķu galviņas. Siena laiks.

Ap dienas vidu saule pacēlusies augstu virs galvas. Pļavās ņirb raibi lakatiņi. Kooperatīva sievietes kaltē zāli dūksnaino grāvju malās, kur Holtens ar savu tērauda kasīkli aizietu dibenā. Holtens izgreznojis savu traktoru ar pļavu puķēm. Viņš paņēmis līdzi arī spožo, jauno akordeonu. Vai viņš jau meistarīgi pārvalda šo instrumentu, vai arī sapņo par to, ka Mertke kādu dienu viņa muzicēšanu pavadīs un kuplinās ar savu ģitāru. Tā tas laikam ir. Holtens vēl joprojām cīnās par zināmiem lauriem.

Arī pārējie kooperatīva vīrieši piedalās siena pļaujā, priekšgalā kapteinis Ole ar savu ādas cepuri galvā. Teo Timpes gan nav, kur nu! Kas viņam daļas gar rupjo barību? Viņš ir atbildīgs par govīm.

Jūnija diena ir skaidra un gaiša. Dzied cīrulītis, kāpj augstāk, dzied un kāpj, kamēr pārvēršas par dziedošu saules puteklīti. Cīruļa dziesma aizrauj siena ārdītājas. Mertke uzsāk Bišu Oles pīļu dziesmu. Sofija Bum-mele velk līdzi, un cūkkopēja Hulda Trampele piebalso ar savas vīrietiskās balss dūkoņu. Beigās vēl, dūdodama kā pundurvistiņa, dziesmā iekrīt Emma Dera.

Jauna dziesma, tikai viens vienīgs pantiņš. Ciema dziesmām jābūt garām. Jūtām nepieciešams vēriens un plašums.

Bišu Ole glaimots staipās. Kāds par viņu domājis. Vai nu Holtens, tas ņerga, uz savām ermoņikām čīgā vai ne, tā ir Bišu Oles pīļu dziesma, kas te tiek dziedāta. Holtenam vajadzētu savu leijerkasti ieeļļot. Šitik aplamas skaņas! Vai tad viņš nemaz nedzird, ka traucē Mertkei dziedāt?

Nāc, baltā zoss, vij ligzdu!

Gaist tumsa, rīts aust spējš.

Un klusē vējš.

Jau saule sildīt sāk.

Steidz bite medu vākt.

Plet, perētāja, spārnus,

Liec mazo cāļu balsīm

Vērt pavasarim vārtus!

Piļu dziesma dabūjusi otru pantu, no pļavām celdamies, tas būs ar! izaudzis.

Debesis kā bijušas, tā paliek skaidras un gaišas. Ne mākonīša, ne balta negaisa vēstnesīša. Taču neaizmirsīsim, biedri, negaiss gadās arī zemes virsū. Sākas ar paklusu zuzoņu grāmatveža Beihlera velosipēda spieķos, tūlīt arī dzirdami aprautie elpas vilcieni, tik raksturīgi slimojošiem ar asinsrites traucējumiem. Tad tāls pērkona grāviens — Beihlers nolēcis no velosipēda. Siena vācēji paceļ galvas — kas nu, vai govij teļš atskrējis? Sivēnmāte apbērnojusies? Vai ugunsnelaime uzbrukusi?

īdzīgs un saskābis Beihlers neielaižas uz jokiem. Tikai brien pa sieviešu skanīgo dziesmu uz priekšu.

— Bišu Olem tūlīt pat uz kantori. Kraushars no pārvaldes. Simsone arī turklāt!

Bišu Ole nedomā mest kūleņus aiz prieka.

— Ja Krausharam kas vajadzīgs, lai nāk siena talkā!

Beihlers, pabāzis mutautu aiz krekla, slauka sviedrus.

— Uz tavu atbildību, tā es arī pateikšu.

Pēc pusstundas Beihlers saniknots atgriežas. Tas tiepša priekšsēdētājs, stūrabuks tāds, gribot viņu laikam līdz nāvei nodzīt! Tūlīt pat, uz vietas, Krausharam nepieciešams tikties ar Bišu Oli. Runa esot par piļu kūti.

Bišu Ole sparīgi triec grābekli pļavā, zari nobrikšķ.

— Kas tad mēs esam — smerdeļi kādi, pakalpiņi, roklaižas?

Ole spēji iedarbina motoru, tas iekaucas. No izpūtēja pār pļavu aizvirmo zili dūmu viruļi. Hermanis Veihelts aizspiež ausis un raida lūgsnu:

— Debesu tēvs, piedod šo grēku savam vietniekam!

Emma Dera, vērīgā vistiņa, piegrūž dziedošajai

Mertkei.

— Pīles — vai tas neattiecas uz tevi?

Ja vien kāds grasās otru pamācīt vai uzvest uz īstā ceļa, tad sāk stāstīt un klāstīt. Atmosfēra sabiezē. Runu mākonis piesātinās ar enerģijas lādiņu. Gadās, ka pašaujas vārda dzirkstīte. Notiek eksplozija. Klausītāja galvā lāktī uguns mēles,

Tā bija arī tagad, kad Simsone piedziedāja Krausharam pilnas ausis: «Bišu Ole, Bišu Ole, Bišu Ole . . .»

Kraushara ausis bija aizkurlušas, bet tad pašķīrās dzirkstīte no vārda — pīles.

Kraushars nupat bija iekārtojis rajonā pīļu fermu, viņš to nebija darījis aiz gara laika vai paša iedomas. Kā viņam arī varētu ienākt prātā vēl pie visiem saviem pienākumiem uzkraut sev labprātīgi tik atbildīgu nastu! Kraushars bija saņēmis rakstu: ražojiet putnu gaļu, liellopu gaļas ir maz! Slavējams ieteikums!

Kraushars ataicināja uz pārrunām savu bijušo kolēģi, kaislīgu pasta baložu audzētāju Šulcu.

— Mums nepieciešama pīļu ferma!

— Vai jums ir barība?

— Pīļu fermai jābūt!

Vispirms Šulcam radās dzirdes traucējumi. Tad kā dzirkstīte pašķīlās vārds, un tas bija — vīrs.

— Pīļu audzēšanā tu esi īstais vīrs! — sacīja Kraushars.

Šulcs vilcinājās, jo līdz šim ar lielāku skaitu par divdesmit pīlēm viņam nebija nekāda saskare bijusi.

Bažām nav pamata. Māku var apgūt. Kā būtu ar kvalificēšanos? Protams, tikai laika līdz ar nagiem.

Šulcs vēl steigā paguva izlasīt Dr. Tima «Norādījumi par pīļu audzēšanu», kad jau viss gāja vaļā. Jaunie pīlēni bija klāt.

Daudzos dzīves jautājumos mācītu vīru viedoklis dalās. Tāpat arī jautājumā par piļu nobarošanu. Pieminētais Dr. Tims ir katrā ziņā tādos ieskatos, ka pīļu audzēšana atmaksājas vienīgi tad, ja ievēro sekojošus noteikumus: putnu uzbarošanu turpināt ne ilgāk par deviņām nedēļām. Pīles aizliegts laist ūdenī! īsi pirms nokaušanas atļauta vienreizēja peldēšana. Tāda ir ieteicama, turklāt iztīra spalvas!

Laipni lūdzu, viedoklis paliek viedoklis. Nejēga tas, kurš pīles laiž ūdenī. Kraushars un baložu mīļotājs Šulcs negribēja būt nejēgas un cieši turējās pie Dr. Tima teorijas.

Pīļu fermu uzcēla rajona rietumu apvidū, sausā joslā, bez ezeriem un ūdeņiem. Tur dzīvoja baložu Šulcs. Pīles būs pasargātas no kārdinājuma brist ūdenī un peldēt. Skaidrs!

Piectūkstoš pīlēnu. Rajona avīzē ievietots raksts, kurā pīles uzradās jau pieaugušas, uzbarotas, tikpat kā rindiņā sakārtas skārņos. Taču tā bija vienīgi perspektīva, ko Kraushars bija pasteidzies izkaut, un perspektīvas izkaušanas prieki viņam sagādāja apriņķa uzslavu par iniciatīvu.

Un nu šis tiepša Bišu Ole nelūgts met sprunguļus pīļu barošanas nodomos. Kāda aplamība! Peldošas pīles! Kad tās būs gatavas? Pīles liellopu nojumē?

— Jāsadod tik pa pirkstiem tam plānu jaucējam Bišu Olem!

Frīdas un Kraushara domas un jūtas šai plāksnē saskanēja. Un tā nu abi te sēž, bet iepretī stāv nosvīdušais Bišu Ole, interesants gadījums cilvēcisko dzinējspēku speciālistiem. Saruna sākas rāmi.

— Cik tev šogad teļu?

Bišu Ole nosauc skaitli.

— Cik tev plānā paredzēts audzēt teļu?

— Nepratini, tu zini manus uzskatus!

Saruna vēršas skaļāka. Kraushars nav ieradies, lai pētītu citu uzskatus.

— Es runāju par plānu!

Arī Bišu Ole par to pašu.

— Tev paurī kaļķi nogulsnējušies, — viņš saka Krausharam.

Te nu būtu tā dunka sānos, par kuru Kraushars kādreiz bija draugiem piekodinājis. Kraushars ir pārvērties. Viņš jūtas aizvainots.

— Kaļķi? — viņš pārjautā. — Tev ir koka pauris.

Atveras durvis, ienāk Mertke. Ar siena pabirām vizošajā matu pīnē. Saules stars negaisa padebešos.

— Pīles kopju es. Vai gribat tās redzēt?

Ūdenī mirkušas pīles, kas aprij govju barību? Kraushars grib redzēt teļus, grib redzēt jaunlopus, bet liellopu nojume ir izplencēta, sagānīta, izķēpāta, nelietderīgi izniekota! Un, ja padomā, šitāds te Bišu Ole sēž rajona konferencēs!

— Rajona konferencēs mans vārds ir Hanzens!

— Un tad?

— Rajona konferencē ievēlēta mana galva, nevis pakaļa!

Nogranda pērkons.

Simsone cītīgi šņāpā savā melnajā kladē. Istabā iestājies klusums. Beihlers izvelk no ausīm vati. Viņam šķiet, ka laukā šalc lietus.

30

Merlkei esot nepieciešami divēji vai treji rati vistām.

— Kas tie par vistu ratiem?

— Gluži vienkārši rati, kuros iespundē jaunās vistiņas.

— Un tad?

— Aizved putnus uz nokulto labības lauku, lai skraida un knābā.

— Vai tad vistas ir kādi gājputni?

— Nē, bet uzlasa izbirušos graudus. Tā var ietaupīto vistu barību atdot pīlēniem, līdzēt tiem mūža pirmajās nedēļās. — Redz, kā tas ir.

Bišu Ole aiz lepnības pastiepjas divus centimetrus garāks. Kā tad tā? Vai tā ir viņa izdoma šādā aplinku ceļā uzburt pīlēniem barību? Nē, tā ir Mertkes izdoma. Vai Mertke ir Bišu Oles meita? — Liecieties mierā! — Šitāds meitēns, spridzīgs un attapīgs!

— Tā gan, tamm, trararamm!

Bet kur lai ņem vistām ratus? Tiem pirmām kārtām jā būt lētiem, tikpat kā par velti. Mertke bija domājusi, vai nevarētu izmantot vecus lauku ratus un, pats galvenais, cerējusi uz Bišu Oles palīdzību.

Pamudinājums, kas iedarbojas uz Bišu Oli ar triju zirgu spēku jaudu! Mertke nedrīkst piedzīvot vilšanos. Ole ir vēl tikpat attapīgs kā toreiz, kad staigāja apkārt un vāca Ziedošajam laukam mēslu kaudzes.

Bartaša pagalmā Ole atrod ratu rāmi, Ramša bijušajā šķūnī sameklē divējus nolietotus ratus, izvanda ratnieka darbnīcu un vakaros pēc darba kā pamestu dzirnavu gars stiepj un vāc kopā riteņus, asis, plankas un dēļus. Drīz vien pie labības šķūņa durvīm paceļas krāmu kaudze.

Atnāk Mertke un pārsteigumā sasit plaukstas.

— Burvīgi!

Bišu Ole samulsumā paceļ augstu virs galvas ratu asi kopā ar abiem riteņiem. Nekādas īstas vajadzības, liekas, to darīt nav, nu jau Ole cērt pār strīpu, bet citādi viņš savu prieku neprot izpaust.

Un atkal vakaros Ziedošā lauka vīriešiem darba pilnas rokas, bet šai reizē Bišu Ole nepavisam nestāv nomaļus vai atrāvies no citiem. Pat Mampe-Sīvums gūst nopelnus, iztaisno vecas naglas, padara tās atkal lietojamas.

Veseru un cirvju klaudzieni neapklust tīruma malā tikmēr, kamēr iemirgojas zvaigznes. Arī svētdienās tiek ēvelēts un kniedēts. Vecsaimnieks Serno sūdzas par pieklaudzinātajām baznīcas stundām un traucēto svētbrīžu mieru.

Bišu Ole apdarina nomaļus. Viņam nav nekādu iebildumu, ja Mertke šai darbā palīdz un ir pie rokas. Saulei rietot, uzcītīgā ēvelētāja galvā cita pēc citas iedzirkstās jaunas idejas. Varbūt vienos ratos vajadzētu uzcelt sargbūdu, iekārtot guļvietu?

— Burvīgi! — čivina Mertke. Nodoms vai nejaušs gadījums: čakli rosoties, meitenes mute tiek ļoti tuvu Bišu Olem, bīstami tuvu. Olem šķiet, ka viņa sidraboti pelēkajiem deniņiem pieskārusies rīta rasā savalgusi zemenīte. Sirds lēkā polkas taktī. Debestiņ! Viņš pakampj veseri, iesit pāris naglu, vienīgi lai pārmāktu sirds pukstus, tad atkal paņem ēveli — kas nu sarg-būda ar guļvietu, nieks, jo gadījumā, ja Olem uznāks trakums, viņš piemeistaros arī vēl galdu klāt!

— Galdu? Ko tu saki! Bet, ja Kraushars paņem pīles prom, tad tam visam nav nekādas jēgas.

Paņems pīles? Kas Mertkei prātā?

— Lai tas, kurš to uzdrošināsies, uzvelk kājās biezākas bikses! — Tā tas ir, un ne citādi! Bišu Ole pūš ēvelē, ka skaidas jūk pa gaisu, un domās vēlreiz atceras vēso, liego pieskārienu. Skartā vieta apsarkusi. Smalkas izredzes. Vai tad cilvēks līdz ar gadiem top dumjāks?

— Tā gan, tamm, trararamm!

Lai vai kā, Bišu Ole, šis īgņa, tagad, Mertkei dzirdot, runā tikai izmeklēti literārā vācu valodā. Kādas tik nav neērtības! Katru dienu skuj bārdu, pat sien ap kailo kaklu lakatiņu, kā to noskatījies darām brašus puišus rajona pilsētā.

Šai ziņā Emma, mazā perētāja vistiņa, protams, atpaliek. Bišu Ole atgriežas mājās vēlu, un Emma naktskreklā, ar vaļā atlaistu matpīnīti, viņu durvīs sagaida.

— Vai mēs būtu precēts pāris?

Nē, Olem nav nekas zināms.

— Es meklēju savu mazo galvā sienamo drāniņu, bet tā, vai redzat, karājas tavā spalvainajā kaklā!

Bišu Ole pietvīkst tikpat sārts kā lakatiņš. Tas bija gulējis nomests, nevienam nevajadzīgs un skumjš. Tagad nu Emma, saņēmusi to divos pirkstos kā svešu mutautu, nes prom. Nē, Antons gan nebija tik zvērīgi spalvains, nemūžam!

Vasara nāk līgodama. Saule pārņem saimniekošanu debesīs savā zināšanā. Rītos no meža atvēdī dzeguzes pēdējā kūkošana, un vakaros ilgi pār mežu nedziest gaisma. Ciemā jūtama briestošās labības glāsainā smarža.

Kādā dienvidū ierodas kombains. Mūsdienīgs nezvērs ganās uz senākās atmatas ciema galā. Pirms septiņiem gadiem te tramīgi klīda zosis, aitas un iebūviešu kazas gariem zobiem plūkāja sauso smilts grīsli. Tagad gārdzošais nezvērs ielaiza ar robaino mēli savā rīklē bagātīgas vārpas. Stampā tālāk vēderā, izgrūž cauri īsajām dzelzs zarnām, purina un izdauza vārpas, atšķir graudus, salmus un pelavas un spļauj laukā: vienuviet graudus, citur salmus un pabiras. Moderns dzīvnieks, kas attīra un atdod atpakaļ apēsto tā. kā to pavēlējis cilvēks, šā dzīvnieka radītājs.

Karls Krīgers pārbauda izkultās vārpas. Rets grauds aizķēries.

— Vareni!

. Bišu Ole iebāž roku izšļāktajā graudu straumē.

— Tas ir ko vērts!

Rūkoņa, dūkoņa, švirkstoņa!

Bišu Ole atceras tos gadus, kad viņš te svīzdams, slāpes ciezdams, vicināja izkapti, — tas bija Angretas laikā. Maz iepriecinoša šajās atmiņās. Viņš paliek uz brīdi stāvam, košļā vārpu siltumu saglabājušos graudus, šūpo galvu un raugās saulstaru virmoņā — tur, kur nupat vēl dūca un plati atplestu rīkli rija barību kombains, pēkšņi acu priekšā paceļas fabrika uz riteņiem, miltu maļamā fabrika, tik liela kā ogļraktuvju transportieris. Tā rāpuļo pāri laukam un pati apkalpo sevi, visapkārt, cik tālu acis sniedz, nevienas dzīvas dvēseles, tikai laiku pa laikam no kādas lūkas izveļas un iekrīt vagonā aizzīmogots miltu maiss. Fatamorgāna?

Un kas tad tas? Tas ir Holtens, kurš brauc ar traktoru šķērsām pāri laukam. Mertke stāv viņam aiz muguras un turas pie pleciem. Nē, tā vis nav fatamorgāna.

Ļaudis skrien tuip. Labības pļauja pierimst. Nu būs cirks!

Sauc, svilpj, māj ar rokām. Vilcējs traktors kvankšķ. Jūtama naftas un sviedru smaka. Ratu iekšienē dzirdama kladzināšana, spārnu vēdas, ķērkšana. Vistas brēc kā toreiz, kad pirmās ciema vistas ar Bišu Oles un Nīt-nāgela māmiņas palīdzību tika padarītas par «sabiedriskām».

Vajadzīgs krietns laika sprīdis, līdz visi trīs vezumi ar vistām izvietoti pa plašo rugāju lauku. Holtena bērnišķīgi zilās acis staro. Blēdīgas acis. Vai varbūt viņš tagad ticis pie lauriem? Mertke iet no ratiem pie ratiem un ver vaļā durtiņas. Uz rugājiem lido laukā baltas vistas. Sniegputenis. Brīdi putni ķērkdami, spārnus plivinādami, kuļas un skraida kur kurais, tad noliecas pirmie kakli un vistas jau knābā. Vistu svētki sākušies.

Karls Krīgers paceļ piesvīdušo platmali. Šoreiz godinādams Mertki, un viņa savkārt palokās gluži kā dejotāja, pateikdamās par aplausiem. Greizsirdībai nav iemesla. Gluži otrādi, Ole grasās pats iet pie Mertkes un izteikt atzinību, bet izdzird aizmugurē kādu sēcam. Beihlers elsdams pūzdams slauka sviedrus.

— Bišu Olem uz ātrāko Maibergā! Vunšgetreijs pats lika pateikt!

Zeme ceļo pa izplatījumu. Ir likums, kas spēkā visur: vai agrāk vai vēlāk — spiediens plešas tālāk.

Rajona pirmais sekretārs Herberts Vunšgetreijs saņem spiedienu. Spiediens uzbrūk viņam, iespiests melns uz balta: «Vai Maibergas rajons ganāmpulka palielināšanā nodomājis palikt ar sarkano signālgaismu pašā galā?» rakstīts apgabala avīzē. Vunšgetreija acu priekšā parādās govs aste ar piekārtu sarkanu ormaņa lukturi. Tālutāl slāj bars apgabala govju, un aizmugurē pieklibodama lumzā Maibergas rajona govs ar lukturi pie astes.

Mokoša parādība, jo Vunšgetreijs pirms daudzām ziemām stingri apņēmies kļūt par labu partijas biedru. Šis nodoms nav viņa sirdī un smadzenēs kvēliem burtiem iededzināts, kā mēdz rakstīt romānos, bet tur iesaldēts.

Tas notika lielajā kaujas katlā pie Staļingradas, kur Vunšgetreijs kopā ar daudziem citiem vāciešiem atradās aplenkumā. No savdabīgās suģestijas viņu vis ne-pamodināja draudzīga dunka sānos kā Bišu Oli, bet gan stindzinošs aukstums. Viņi sēdēja, gaidīja uz atbrīvošanu no katla, gaidīja uz galīgo uzvaru, un viņu pārtikas devas bija sarukušas tik mazas, ka jebkuram kārtīgam vācu zvirbulim, tās redzot, asaras būtu saskrējušas acīs. Skaistās, par medmāsu palīdzēm saģērbušās pilsoņu jaunkundzītes karavīriem tagad sapņos rādījās kā eņģeļu meitenes, tās bija nospēlējušas aizkustinošu teātri, stacijā pacienādamas braucējus uz fronti ar trim ceturtdaļfeniņa cigaretēm un karstu buljonu.

Kareivji tupēja sniega ierakumos, uzpūta ar savu vārgo dvašu katru cerības dzirkstīti un pūlējās, cik spēja, cits citu sasildīt, ja varētu ticēt, ka ledus bluķi ir spējīgi sildīt. Viņi tupēja vai gulēja, sarāvušies čokurā, dzīvība viņos vairs tikko gailēja — kā spuldzītes daudz lietotās kabatas baterijās, un nenojauta, ka eņģeļu meitenes no Tautas labklājības, turēdamas trīsošās rokās laikrakstus, cildināja viņus kā kritušus kaujaslaukā goda pilnā varoņu nāvē. Lepnas sēras, jā gan!

Vunšgetreijs sēdēja sniega ierakumā kopā ar Štošu

un Kinšu, saviem labākajiem karabiedriem. Jumtam tika izlietota kaut kur sadabūta teltene. Gulēja, gaidīja un klusēja. Viss bija izrunāts. Sen viss zināms par meitenēm, kādas katram bijušas, ko katrs ar tām darījis, tā, it kā visi trīs būtu ar viņām gulējuši; šie stāsti zināmā mērā noderēja par mierinājumu un iededza cerību uguntiņu.

Gadījās, ka draugi sastrīdējās. Sastrīdējās par to, vai kartupeļus, ja tos būs vēl lemts kādreiz baudīt, labāk ēst ar visu mizu vai nomizotus. Vunšgetreijs bija par mizotiem kartupeļiem, Štošs un Kinšs — par nemizo-tiem. Normālos apstākļos gluži nenozīmīga domstarpība, bet te, ierakumā, tā izvērtās naidpilnā strīdā.

Visi trīs vīrieši kā izsalkuši vilki gulēdami glūnēja cits uz citu, līdz Kinšs izlīda laukā, jo bija pienākusi viņa kārta.

Vunšgetreijs un Štošs sagumuši tupēja viens otram pretī. Viņi gaidīja, gaidīja un paši nezināja, ko, bet cerību dzirkstīte vinos gailēja.

Kinšs ložņāja pa lauku kā zvērs, meklēdams laupījumu. Pēc pusstundas zvērs, kurš kādreiz bija izmar-šējis pa Brandenburgas vārtiem kā iznesīgs vācu kareivis, ierāpās sniega ierakumā atpakaļ. Viņa acīs truluma izteiksme bija nedaudz mazinājusies. Vunšgetreijs un Štošs pacēla galvas.

— Kas ir?

Iešļūcis alā, Kinšs vaidēdams ar grūtībām iedabūja savu nosaldēto roku bikšu kabatā. Trīs reizes tika atkārtota šī sāpīgā procedūra. Katrreiz roka atgriezās ar laupījumu: trim Hindenburga svēpekļiem. Izokšķerēti, sameklēti pakaļējā kabatā bijušajam sagādniekam, kurš netālu no sniega ierakuma bija nolaidis ūdeni, iekritis sniegā un nosalis.

— Lēkme. Nieru kolikas! — noteica Štošs, un tas izklausījās kā lakonisks konstatējums uz miršanas apliecības. Tas arī bija viss. Nekādu trīs zalvju virs karavīra kapa, kā tas aizkustinoši attēlots uz lauka pastkartītēm.

Sniega ierakumā numurs piectūkstoši un X, jāteic, sākās svētki. Hindenburga svēpeklitim tolaik šiem kareivjiem bija lielāka nozīme nekā miera laikā triju zvejnieku noķertam valim. Trāns, siltums, gaisma un vēl blakusprodukts — skopa cerību deva.

Brīdi alā valdīja klusums, visi trīs juta, ka tumsā cieši raugās cits uz citu.

— Tagad! — sacīja Štošs. Vairāk arī nekas nebija jāsaka. Šajās dienās viņi taupīja pat vārdus! Viņu spēku tanks jau kopš ilga laika bija pārslēgts uz rezervēm.

Tagad! Tas nozīmē, ka sen sagatavoto portupejas ādas sloksni tagad varēs uzcept. Gaidītais brīdis jau bieži bija uzpeldējis bada izraisītajos sapņos.

Viņi cepa portupejas ādas sloksni savdabīgā pannā, kas pagatavota no saliekta skārda gabala. No apavu krēma attīrītā āda piesūcās ar izkusušo trānu un stearīnu un sāka čurkstēt. Trīs karavīri izmantoja saviem svētkiem šo siltumu un mirgojošo uguni — spēlēja kārtis svētku apgaismojumā. Ne jau diezin kāds mājīgums, bet no kāršu attēliem uzvēdīja dzimtenes elpa — dzimtā puse un Tīringas desas! Jā, tas bija kādreiz!

Vunšgetreijs sargājās pacelt acis augšup uz vietu, ko viņi dēvēja par jumtu. Teltenes haotiskie krāsu plankumi izraisīja viņam nelabuma sajūtu. Vai tas būtu pastiprinātais jutīgums pret krāsām vai arī izsalkums — griezīgas, žņaudzošas sāpes vēderā, plosošas, svilinošas. Nekādas citādas izpausmes. Vunšgetreija kuņģis jau sen vairs nespēja sev atļauties tādu greznību kā vemšana. Tomēr bija ļaunāk par ļaunu.

— Nu! — Kinšs sacīja.

Kārtis nolika sānis. Visi trīs labi saprata skopā vārda nozīmi. Katrs saņēma rūpīgi nomērīto porciju ceptās ādas, ko pasniedza kā svētkos — uz katliņa vāka.

Viņi sagrieza apgrauzdēto ādas gabalu sīkos kumosiņos, mēģināja pirmo grimslīti sakošļāt, taču, velti pūlējušies, norija veselu. Trešo un ceturto gabaliņu jau norija ātri, mēles nepaguva necik iepazīt trāna un stearīna garšu. Viņi apdzēsa uguni, uz kura bija gatavojuši savu cepeti, lai pataupītu līdzīgam gadījumam, pēdējos ceptās ādas grimšļus apēda tumsā, bet atlikušajā siltuma dvesmā vēl paspēlēja kārtis. Jā, patiesi, spēlēja kārtis tumsā, jo, lai vai kā, šo māku viņi savā alā bija apguvuši.

Spēlēja ar jutoņu, kas līdzīga svētdienas pēcpusdienā labi paēdušo vācu alus dzērāju omai. Drīz vien sniega alā sāka izplatīties smirdoņa kā no sapuvušas zivs.

«Kā tad citādi, būtu arī brīnums, ja te labāk smakotu,» nodomāja Vunšgetreijs.

Spēļu kārtis bija iezīmētas pēc noteiktas sistēmas. Triju alā tupētāju pirkstgali pamazām bija ieguvuši iluzionistu pirkstu «gaišredzību». Katrs salā sastingušais spēlētājs pieteica kārti, kuru izspēlēja. Nekas, veicās labi, bija pat mazliet satraucoši, visi trīs centās ar pēdējo karavīra un biedriskuma apziņu nekad cits citu nekrāpt.

Spēlējot laikam kādu desmito partiju, Vunšgetreijs pamanīja, ka Kinšs divas reizes sedz ar kreiča dūzi. Viņš aptaustīja kārti.

— Tu esi kļūdījies, kreiča dūzis jau sen laukā. Tas ir pīķa kalps.

Kinšs tumsā čāpstināja lūpas. Vunšgetreijs nodomāja, ka tas notiek aiz samulsuma. Spēle turpinājās. Pēc kāda laika un ilgas vilcināšanās Štošs atkārtoti izspēlēja kārava dāmu. Te nu Vunšgetreijam zuda pacietība.

— Ja jūs gribat cūkoties!

— Ko? — Štošs čāpstinādamies likās pamostamies no snaudas. Kinšs steidzās viņam palīgā.

— Tu pārskatījies, izspēlēji kreiča kalpu.

Štošs vēl joprojām rāmi šmakstināja.

— Jā, kā tad, kreiča kalps.

— Elles ratā! Vai tad tik zemu jau esam grimuši? — Vunšgetreijs vairs nevēlējās spēlēt. Viņš savāca kārtis, pārvilka pār ausīm slēpošanas cepures malu, iebāza kājas mugursomā, ievīstījās segā un aizmiga.

Nakts pagāja, Vunšgetreijs nosalis pamodās. Brezenta telts jumts bija pabīdīts sānis. Bija redzamas debesis, pelēks, trīsstūrains plankums, gluži kā gabaliņš tortes. Kāda neredzama roka likās kaisām pūdercukuru, cukurs bira cauri palsajam debesu tortes gabalam, tieši triju vīru alā. Vunšgetreijs bija viens. Vai viņš pēc vakariņām būtu tik cieši aizmidzis, ka nogulējis atbrīvošanu, varbūt galīgo uzvaru? Vientulība kā tukšā maisā! Vunšgetreijs sāka kliegt, rāpās laukā un kliedza.

Laukā viss tāpat, kā bijis. No kaimiņu alas cauruma stīga augšup plāni dūmu virpuļi. Vunšgetreijs notrīsēja aiz prieka, steidzās uz dūmu pusi un paklupa pār kādu līķi. Viņš pagrābstīja nost vieglo sniega kārtiņu — pretī blenza Kinša ķēmīgi saviebtā seja. Viena acs bija vaļā, otra kā mirkšķinot piemiegta.

Gabaliņu tālāk Vunšgetreijs uzgrūdās Štošam, kas gulēja knūpus, ar seju sniegā. Vunšgetreijs vairs nejuta aukstumu un apgrieza līķi apkārt. Pie Štoša zoda kā pinkaina bārda bija piesaluši rāpuļaini vēmekļi.

Vunšgetreijs iekliedza nāves ziņu kaimiņu alā, bet par atbildi izdzirda vienīgi:

— Rāmu garu, nav ko brēkt!

Sāpju smaguma satriekts, Vunšgetreijs lumzāja atpakaļ savā alā, tīšuprāt: nokrita, ierāpās iekšā un sniegā uzgrūdās ar kāju pret plakanu kārbu. Pacēla to tāpat vien, jo jutās pamests, vientuļš, izmisis par abu labāko karabiedru nāvi.

Tā bija sardīņu kārba. Tanī vēl palikusi kripatiņa sastingušas olīveļļas ar tādu smirdoņu, ko nespēja apslāpēt pat saltais gaiss.

Vunšgetreijs atcerējās šo smirdoņu, neciešamo maitas smaku pagājušajā naktī. Viņš aptaustīja kārbas izvelbto dibenu, kura bija izņemta no nosalušā apgādnieka kabatas.

— Ahāā! — viņš iekliedzās kā bez prāta.—Ā-ā-ā-ā!

Skumjas par mirušajiem biedriem izzuda — tātad

Štošs un Kinšs naktī spēles laikā rijuši no smirdošā dzīvības koka.

— Ha-ha-a-a!—Gribējuši izdzīvot. Un viņam lieguši iespēju izdzīvot. Strīds par kartupeļu vārīšanu!

— Ehei! Lai paceļam krūzītes! Uz biedriskumu! Lai dzīvo trako namu gudrība!

32

Tas, kurš visu to pieredzējis, vēlāk gūstā apāvis velteņus un katru dienu saņēmis savu maizes un putras devu, labprāt klausās, kad viņam atklāj iemeslus, kas izraisa karu. Un uzmanīgi klausās, kad skaidro un pierāda, cik dzīve varētu būt laba, ja ievērotu zināmus priekšnosacījumus, laba nevis debesīs, bet gan tepat zemes virsū.

Un tas, kurš visu to iepazinis, izdara pamatīgu tīrīšanu savā domu pasaulē, izkvēpina to un sargā no piesārņošanas ar šķiriski svešām uzskatu pabirām ne vien grēku nožēlošanas laikā, ne vien antifašisma skolā, padomju skolotājam redzot, bet arī vēlākajā dzīvē.

Un tagad nu apriņķa laikrakstā, kaut arī ne tieši, tomēr nepārprotami norādīts, ka rajonā nav viss pienācīgā kārtībā, ka Vunšgetreijs varbūt neesot pietiekami apzinīgs partijas biedrs.

Vunšgetreija nelabvēļi būtu varējuši redzēt, kā viņš uzpūtīgi smaida pats par sevi, bet tā jau bija atkal vienīgi granātas cirstā rēta, kas nervozi raustījās un kā spraude saturēja vaibstus. Vunšgetreijs piezvanīja Krausharam:

— Kas tad te notiek? No kurienes runas par astē vilkšanos?

Līdz pat šim laikam Kraushars vēl nebija sūdzējies Vunšgetreijam par Bišu Oli, šo cietpieri. Pēc asās vārdu maiņas pīļu dēļ viņam šāda vēlēšanās bija radusies, nepārvarama vēlēšanās, taču viņš baidījās, ka sekretārs varētu jautāt:

«Un ko tu esi darījis, biedri? Vai tā nav tava kļūda, kas tur brēc?»

Tagad nu pēc Vunšgetreija iejaukšanās, pēc viņa kritizējošās sarunas pa telefonu viss ieguva citādu nokrāsu. Krausharam vajadzēja sniegt paskaidrojumu par iemesliem, kas kavējuši palielināt ganāmpulku. Viņš neredzēja nekādas vajadzībās saudzēt Bišu Oli.

Rajona komitejas sekretārs gaidot pēcpusdienā Kraus-haru, Simsoni un Bišu Oli. Klakš!

Pēcpusdiena.

Bišu Ole, noputējis un nosvīdis, ieradies tieši no labības druvas. «Lai visu rokas piedalās ražas novākšanā!» bija aicinājis rajona laikraksts.

Kraushars, Simsone un Bišu Ole sēž Vunšgetreija uzgaidāmā istabā kā naidīgas puses pirms tiesas procesa. Kraushars lasa apkārtrakstus, Bišu Ole tīra pīpi,

r

Simsone šķirsta melnu kladi. «Lai visu rokas piedalās ražas novākšanā!»

Vunšgetreijs atbīda savu Lutera laikmeta krēslu un apsēžas kopā ar pārējiem pie mazā apspriedes galda.

— Ceru, ka esat lasījuši. — Krausharam jāziņo un jāpaskaidro.

Kraushars ziņo sīki un tendenciozi. Pašaizsardzības instinkts. Viņa nieres jūtas labāk telpās, krēslā sēžot, nekā uz traktora. Ziņojums pēc shēmas: vispirms panākumi, kādi gūti lauksaimniecībā rajona apmērā. Arī apšaubāmā rajona pīļu ferma tiek ieskaitīta panākumu lappusē. Uz priekšu, gūt jaunas uzvaras! Protams, jāatzīst, ka atsevišķi trūkumi... lirumlarum, jūs jau zināt, biedri, — trūkums, piemēram, ir gausais temps ganāmpulka palielināšanā. Kraushars darījis, ko varējis, lai dabūtu veselīgus lopus no citiem platuma grādiem. Zviedru importa govis. Rajons var tūlīt pat saņemt zviedru teles, — bet kur un kā lai tās novieto, ja šim pasākumam pretojas?

— Kurš tad pretojas?

— Bišu Ole, piemēram.

Vunšgetreija parastais smaids.

— Un iemesls, biedri Hanzen?

•— Parastais iemesls!

Simsone cītīgi ceļ pirkstu.

— Atļauj, biedri Vunšgetreij, ka es, kā jau vietējā valsts aparāta pārstāve, sniedzu atbilstošu pārskatu. — Frīda konstatē nepietiekamu biedra Bišu Oles uzticēšanos valsts varai. Viņa pārlapo melno kladi.

— Piemēram, viņa izteicieni...

Simsones melnā klade kā apburta saista Vunšgetreija uzmanību ... Tas bija toreiz, iekams viņš pārnāca par pirmo sekretāru uz Maibergu. Viņš bija otrais sekretārs vienā no rajoniem republikas ziemeļos, kur viņam gadījās izskaidroties ar kādu grāmatu tirgotāju, vecu partijas biedru, kurš apgalvoja, ka ne jau visi jaunākie Padomju Savienības romāni esot labi.

Vunšgetreijs jutās tikpat kā ar cirvi pa pieri dabūjis— vecs partijas biedrs pauž naidīgus uzskatus. Vunšgetreija acīs vecie partijas biedri bija varoņi un paraugi visiem citiem. Un tur nu ir šāds varonis ar savu bagātīgo pieredzi, un te stāv mazais Vunšgetreijs, apkrāvies un apkāries ar savas pagātnes kļūdu paunām.

Biedrs no grāmatu veikala apstiprināja savu apgalvojumu ar kādu jaunu padomju romānu. Nē, nekāda īsta literatūra tā vis nebija!

Vētraina partijas aktīva sapulce! Vunšgetreijs toreiz daudz rakstīja savā melnajā kladē. Naktīs viņš nespēja aizmigt. Viņš bija atbildīgs par sapulces gaitu, vajadzēja sniegt ziņojumu. Viņa pienākums aizstāvēt padomju cilvēkus, padomju literatūru, draugus, kas paglāba viņu no nāves un padarīja redzīgu.

Šķita, ka Vunšgetreija šaubām par vecā partijas biedra godīgumu ir pamats. Grāmatu tirgotājs bija lielā kara laiku pavadījis Anglijā, emigrācijā. Iespējams, ka te viņam pielipis šķiriski naidīgais šaubu gars. Turklāt tika konstatēts, ka viņš bieži saņem pastkartes no Čehoslovakijas. Kartītes ar plašā rokrakstā sūtītiem sveicieniem un parakstu Hanss. Aizdomu pilns moments. Grāmatu tirgotāju apcietināja.

Šai laikā Vunšgetreiju pārcēla uz Maibergu. Tur viņam vajadzēja stāties pirmā sekretāra Karla Krīgera vietā.

Tiktāl Vunšgetreija dzīve pēc kara ritējusi samērā gludi — patiesība bija patiesība, un meli bija meli. Viss likās skaidrs un neapstrīdams. Padomju komunistu vēsturi Vunšgetreijs zināja gandrīz vai no galvas. To no viņa prasīja, un tas arī atbilda viņa paša tieksmēm. Viņš studēja tā cilvēka biogrāfiju, kuru sauca par Staļinu. Šo grāmatu viņš pazina kā savus piecus pirkstus, līdz tūkstoš deviņi simti piecdesmit sestajā gadā šī grāmata viņam, tā sakot, izkrita no rokām.

Kas noticis? Vai viņš bija vēl cilvēks ar veselu saprātu un jūtām? Vai bija vēl galva uz pleciem? Un vai šai galvā vēl turējās smadzenes?

Vunšgetreijs pagalam nomocījās. Viņa dabā nebija rikšot apkārt vaimanājot, padomu meklējot, jo Staļin-gradas katlā viņš bija ticis galā ar smagiem pārdzīvojumiem.

Rajona sekretāru apspriedēs viņš pārliecinājās, ka citi jau paguvuši vilšanos pārvarēt un tā vairs netraucē viņu labo omu. Nekādas kļūdu diskusijas! Uz priekšu!

\

Un tasf šķiet, arī bija pareizi, jo pasaule taču nav pelēka, bet staro gaiši un vasarīgi.

Vunšgetreijs redzēja pats sevi kā stiebru druvas malā, Jīdzās ceļam. Stiebrs pūlas augt un briest. Uzbrāzmo vētra un aizlauž stiebru. Lietus to pieplacina pie zemes. Beigas? Nē, kādu dienu stiebra lokanākā daļa izslējās un cenšas pievērst vārpu atkal gaismai. Aizlūzušais stiebrs pacēlies no jauna, turklāt tas nav tukšs un neauglīgs, nē, tik traki gluži nav.

Bija kaut kas tāds, kas Vunšgetreiju nomāca, urdīja dienu un nakti — vecā partijas biedra liktenis, kuru viņš toreiz, pārliecināts, ka dara pareizi, bija apsūdzējis.

Nespēdams rast mieru, Herberts Vunšgetreijs aizbrauca uz apvidu, kur bija agrāk strādājis, izjautāja un meklēja, bet sastapa vienīgi vecā biedra sievu.

Kur palicis biedrs pats? Viņš bija miris, gan ne cietumā, nē, vēlāk, kad atkal ticis brīvībā. Viņam nevarēja pierādīt, ka būtu kaut kur apguvis naidīgu domāšanas veidu. Padomju grāmatas kritika nav bijusi nekāda naidīga nostāja, drīzāk otrādi. Tagad to zināja arī Vunšgetreijs, bet — ko tas deva? Nelīdzēja sevi mierināt, ka vecais partijas biedrs nav vis miris aiz pārdzīvojuma sāpēm, bet gan aiz vecuma.

Un tad Vunšgetreijs raudāja. Nevis mirušā biedra sievai redzot, arī ne savai sievai redzot, bet ieslēdzies darbistabā. Viņš neraudāja, kā mēdz raudāt bērni, nē, tikai gārdzoši elsoja.

Melnā burtnīca — kur viņš bija apguvis māku likt to lietā? Ja viņu atmiņa neviļ, tad tas bija apriņķa sanāksmēs. Melnā burtnīca palīdzēja saīsināt nevēlamas diskusijas un likās iedarbīgāka par vispārliecinošākiem argumentiem. Vajadzēja tikai strīdā iekaisušo, uzmācīgo runātāju cieši vai bargi uzlūkot, tad noliekties pār melno burtnīcu, kaut ko piezīmēt, un tūlīt pat runas plūdi ieslīdēja rāmākā gultnē. Var jau būt, ka tā bija pašapmānīšanās, taču vispār pieņemta pašapmānīšanās.

Vunšgetreijs sadedzināja savu melno burtnīcu, kurā bija kaut kas arī par Bišu Oli. Kopš tā laika viņš šāda veida klades nevar ciest ne acu galā. Pie velna! Cilvēkam taču ir galva un sirds!

Tagad nu te sēž Simsone un svētā pārliecībā par savas rīcības nemaldīgumu un taisnīgumu lasa viņam priekšā no šādas burtnīcas. — dzīves ironija! Kas zina, varbūt viņa to iemācījusies no Vunšgetreija? Sekretāram kaklu žņaudz pretīgums, taču viņš savaldās un gluži laukā Simsoni nemet.

— Atstājiet mūs ar Bišu Oli vienus!

Simsone nemaz nav sajūsmināta par zaudētajām izredzēm uz patīkamu izpriecu. Nupat Bišu Olem aplauzīs radziņus, tikai viņai no tā nekas netiks. Simsone pamirkšķina Krausharam. Bet Kraushars iegrimis domās par pīļu fermu.

33

Bišu Ole bez apstājas staigā šurp un turp, šurp un turp. Arī Vunšgetreijs nesēžas savā Lutera krēslā kā parasti, kad ierodas apmeklētājs. Arī viņš staigā no viena istabas gala uz otru. Dīvains soļotāju pāris!

— Izskaidro man savas šaubas, biedri Hanzen!

Draudzīgais runas veids samulsina Bišu Oli, taču — no kā tad viņam būtu jābaidās? Viņš grib vienīgi labu un nav pret liellopu skaita palielināšanu, tikai saprātīgā tempā — ganāmpulka un lopbarības pieaugumu vienlīdzīgā gaitā! Nosusināt pļavas, iznīcināt skābi, uzlabot augsni! Palielināt zaļbarības ieguvi! Partijai un rajona komitejai nevajadzētu tikai pavēlēt vien, bet arī palīdzēt. Bišu Olem, piemēram, būtu steidzami nepieciešams ekskavators, vagonetes, sliedes. Viņam esot padomā kāds merģeļa slānis, kas būtu jāizceļ, lai padarītu apkārtējās pļavas ražīgākas. Biedri no rajona varētu viņam sniegt palīdzīgu roku.

Vēl arvien abi klusinātiem soļiem staigā uz priekšu un atpakaļ pa sarkano, grodo kokosa grīdceliņu. Aiz atvērtā loga kastaņas lapotnē žužina vasarīgs vējiņš. Vunšgetreijs pārdomā Bišu Oles apsvērumu. Viņš jūtas kā spīlēs, divu pretēju uzskatu varā.

Tas bija pēc tūkstoš deviņi simti piecdesmit sestā gada. Herberts Vunšgetreijs tagad saprata: labs partijas biedrs nesteidzas akli izpildīt norādījumus, bet apsver tos. Partijai nemaz nebūs pakalpots, ja viņš visas savas šaubas un vēl jo vairāk apsvērumus noglabās lādītē, ko izrotājis ar zeltā mirgojošu godbijību pret vecāko biedru pieredzi.

Taču izprast ir kaut kas cits nekā ieviest dzīvē. Pēdējos gados lauksaimniecībā daudz runāja un domāja par augsnes uzlabošanu. Vunšgetreijs apspriedās ar pieredzes bagātiem agronomiem par augsnes uzlabošanu savā rajonā.

— Tas prasa laiku, — sacīja speciālists.

Laiks un distance — revolucionāram nepieņemami jēdzieni.

Vunšgetreiju jau atkal sagrāba aizdomas. Laiks? Tas izklausās reakcionāri. Laiks — ar to viņš apriņķī nekā nebūs ieguvis.

Speciālists neatkāpās no sava viedokļa. Viņš piedāvājās Vunšgetreijam pierādīt, kā ar katru gadu vairāk sagandē augsni, jo nepareizi izprot statistiku, sacensību pasākumus un termiņus.

Vai laba griba un centība varētu kaut ko sagandēt? Tas jau nu Vunšgetreijam likās par daudz, lai neteiktu — reakcionārisma kalngals.

Speciālists palika pie sava.

— Pārliecinies pats!

Vēlā rudenī, kad lauki tika aparti, Vunšgetreijs kopā ar speciālistu devās turp. Zeme bija mikla. Sekretārs redzēja, ka arklu lemeši zemes virskārtu gan uzirdina, bet arkla pēda tai pašā laikā miklo zemi apakšā saplacina, nocementē tik cieši kā klonu.

— Te nu tu redzi! — sacīja speciālists. — Klons. Pamatīgs arklu pēdu nostampājums. Klons vasarā nosprosto sējumus no gruntsūdens, bet mēs ar katru gadu šo nosprostojumu vēl vairāk pastiprinām.

Vunšgetreijs pārlika — vai tad katru gadu aršana jāizdara vienādā dziļumā? Klons jāuzlauž! Šoruden Vunšgetreijs nenovēlēja sev ne mazāko atelpu, braukāja no traktorstacijas uz traktorstaciju un raudzījās, lai tiktu arts dziļi, iznīcināts kaitīgais zemes sablīvējums. Traktoristi, pamanīdami Vunšgetreiju, lādējās. Izpildi nu pie šādas kontroles normu un tiec pie uzvaras sacensībās!

Vunšgetreijs panāca, ka viņa rajonā aršanu šai rudenī izdarīja pietiekamā dziļumā. Sējumi vasarā bija nodrošināti ar regulāru valgmi, taču pats iegrima šajā uzirdinātajā augsnē — viņa rajons rudens aršanas sociālistiskajā sacensībā palika pēdējā vietā. Rajona laikrakstā lika ievietota karikatūra. Uz gliemeža sēž traktorists un saldi snauž — Maibergas rudens aršanas tempi.

Gadu vēlāk Vunšgetreijam neatlika laika pārbaudīt rudens aršanu. To vajadzēja pamest pašplūsmai. Rajons aršanā ieņēma trešo vietu, Vunšgetreiju vairs nekritizēja. Statistika un sociālistiskā sacensība bija viņu izvilkušas.

Un te nu Bišu Ole, kas staigā pa viņa darbistabu šurp un turp, saceļ spuras un prasa saprātīgus tempus ganāmpulka palielināšanā. Oles viedoklis ir vērā ņemams. Turklāt Bišu Ole nav garāmgājējs. Gan tiepša, kas bieži sagādā neērtības, taču iniciators, pirmrindnieks. Vai Vunšgetreijs varētu atzīt Bišu Oles pārliecību un līdz ar to nostāties pret biedru uzskatiem apriņķī?

Viņš mēģina vēlreiz ar parastajiem argumentiem — vairāk piena, vairāk gaļas republikai un labi ātri.

Bišu Ole labprāt uzklausa, viņam nav iebildumu! Kaut vai divdesmit trīsdesmit govju vairāk Ziedošajā laukā, bet — nodrošiniet tās ar barību!

Vunšgetreijs tur Oli pie vārda.

— Tātad tu ņemsi trīsdesmit govis!

— Bez papildu barības nevienu pašu!

Un atkal viss sākas no gala. Frīdai Simsonei un Kraus-haram, gaidot priekštelpā uz spriedumu pār Bišu Oli, pietiekami laika trenēt savu pacietību.

Beidzot Vunšgetreijs un Bišu Ole panāk vienošanos. Nav jau nekāds pasaules mēroga miera līgums, to nevarētu teikt, taču Bišu Ole ir ar mieru pieņemt trīsdesmit no ārzemēm ievestas teles. Vunšgetreijs apņemas izgādāt ekskavatoru, šaursliežu dzelzceļu un rūpēties par papildu lopbarību. Rajona sekretārs domā par apslēptajām rezervēm. Vai tad augšā var prasīt strauju liellopu skaita palielināšanu, ja nav atbilstošas barības bāzes? Mazliet no viņa optimisma pielīp pat Bišu Olem.

Jaunā mēness nakts. Mertke sēž uz sargbūdas kāpnītēm pie vistu ratiem. Viņai piebiedrojas Mampe-Sī-vums. Ak, šīs jaunā mēness naktis! Miegs bēg no acīm, Mampe mīļu prātu būtu ar mieru palikt par naktssargu. Lai tik Mertke dodas mājās un pie miera. Gan jau Mampe tās pāris nieka visteles nosargāšot. Ja te kāds sadomās okšķerēt cepeti, dabūs pa sprandu, ka neatskatīsies!

— Kortelīti jau, meitēn, nežēlosi, ko?

Ne Mertkei kortelītis, ne arī viņa domā Mampem tādu suslu gādāt. Reiz viņa dzērusi šampanieti. Berlīnē. Derdzīgāks par derdzīgu!

— Tu esi tempusi šampanieti? — To nu Mampe-Sī-vums nemūžam nebūtu ticējis. — Tāda jēra dvēselīte, un šampanieti tempusi! — Bet Mampem šādas dvēselītes nav svešas. Jaunības gados viena dūjiņa ēdusi no rokas. — Agrāk es biju tik liels nedzērājs kā divi mācītāji kopā. Jau ieraugot uz plikata nobildētu šņabi, man sagriezās dūša. Tad uzbruka liktenis. Neviens nezina, kad tas uzbrūk. Un, kādā izskatā uzbrūk, arī nezina. Man tas uzbruka muižas pārvaldnieka izskatā un meta acis uz manu sievu. Aizrāva no maniem sāniem prom manu dūjas dvēselīti.

Sākumā viņa gāja ogās, tad sēnēs, tad žagarus lasīt. Es sēdēju uz sava skrodergalda un tik šuvu. Sieva krāva pagalmā kaudzē žagarus un zarus — vai veselu stārķa ligzdu. Ligzda mazuļiem, tā es domāju, jo sieva metās aizvien apaļāka.

«Dievs lai tevi svētī, dūjas dvēselīte! Kādu vārdu mēs dosim tam knēvelim zem tavas sirds?»

Viņa neteica nekā.

«Vai tad bez vārda paliks?»

«Jā.»

Un maķenīt vēlāk pateica vēl. Es dabūju zināt, ka mūsmājās ienāks likteņa dāvāts bērns. Liktenim bija kājās stilbaiņi un mugurā lodena jaka.

Es metos liktenim virsū un nosaucu to par meitu te-kuli, tad liktenis novērsa no manis savu vaigu. Tas ir ļaunāk par sitieniem. Vairs nekādu pasūtījumu, nekā

šujama, ne vadmalas kārtu, ne jājambikšu, ne vizītsvārku, ne vestu. Muižā ieradās apkārtstaigājošs skroderis. Viņš šuva kungiem, fogtam, pārvaldniekam, mācekļiem, pat zemnieki klausīja mana likteņa mājienam. Dievs, liec pār viņu galvām nolīt mēslu lietum!

Es pastūmu ar olekti no galda nost zirnekļa tīklus. Ar adatu izbakstīju zobus. Tiktāl nu biju ticis!

Tā kā būtu gana? Tad tu nezini, kas ir liktenis! Vēlā rudenī sieva vēlreiz gāja mežā. Atpakaļ neatnāca. Ezerā, kur tagad plunčājas tavas pīles, liktenis viņu ierāva ūdenī. Septiņas dienas meklējām viņu, viņu un bērnu, kam nebija vārda.

Bet tad liktenis par mani apžēlojās. Uzsūtīja man dzeršanas kāri. Norūdīja sāpošo sirdi.

Reiz liktenis, pieņēmis veneriķa dēla — kokzāģētavas saimnieka izskatu, sacīja:

«Noliec Antona Dera — bija mums tāds — brokast-maizi tur zem tā koka!» Meitēn, vai tu guli vai vēl klausies?

Mertke klausās. Klausās ar trim ausīm.

— Un ko tu teici?

— Par piectūkstoš markāmar ne, — es teicu. — Vienreiz nedarīju vis tā, kā gribēja liktenis!

— Un kas tad to izdarīja?

— Liktenis pats.

— Un tagad? Kā jūs tagad satiekat, tēvoc Šlivin, tu un tavs liktenis?

— Bezvēja laiks. Es guļu dziļi apakšā. Liktenis neliekas par mani ne zinis. Vai tu esi kādreiz redzējusi, ka tas uzbruktu kurmja rakumam?

Te nu sēž Mertke ar savu dzīves pieredzi dažu feniņu vērtībā, labprāt mierinātu, bet nezina, kā...

No Maibergas atgriežas Bišu Ole. Motocikleta gaisma izrauj no miega kaļķotos šosejas kokus, tad ļauj tiem atkal iegrimt snaudā un tumsā.

Ole pietur ciema galā pie lielā nopļautā lauka, mašīnu ievelk grāvī. Pamazām motora troksnī aizklīdušajās ausīs iespiežas cikādu čīgāšana. Arī sienāži sisina, vareni skan vasaras nakts lielā mūzika. Bišu Ole iet šķērsām pāri laukam, grib redzēt, ko vēl pievakarē kombains paguvis paveikt, un uzduras pirmajiem vistu ratiem. Viņš piespiež ausi pie ratu sienas — jaunās vistiņas pa miegam dūdo. Zem piķa melnajām debesīm viss labākajā kārtībā.

Sarāvusies kamoliņā, Mertke sēž sargbūdā. Mampe aizgājis. Viņa bija to mierinājusi, kā nu pratusi. «Laiks dziedē, liedē, sāpes kliedē!»

Mampe-Sīvums smējās: «Ak tu jēra dvēselīt, šņabis saudzē, raudzē, plaucē!»

Nekas vairāk par jēra dvēseli Mertke, liekas, arī nav. Viņa te sēž, cenšas atvairīt bailes un pūlas iemigt. Meiteni izbiedē kliedziens: «īuuh!» Viņa iekož lūpā. Prātā iešaujas skolotāja Zīgela jocīgā atziņa. Visi, kas dzīvē kaut ko sasnieguši, gājuši no pazīstamā uz nepazīstamo ... «īuuh!» Mertke atceras Brēmā lasītos, gleznaini aprakstītos laupītājputnu kliedzienus. Sausi burti. Te bija īstenība! «īuuh!» Viņa nomet segu, atrauj durvis. Nedzirdamām spārnu vēdām aizlaižas pūce.

Mertke apsēžas uz kāpnēm un klausās sienāžu un cikādu lielajā vasaras mūzikā... Viņa slīd laivā pa ezeru. Viļņi, saulē ņirbēdami, spīguļo. (Ko lai citu tie saulē dara?) Pēkšņi satumst. (Kā sliktā filmā.) Gaisā šalkoņa. Uz ezera nolaižas mākonis — tūkstoš pīles. (Neviens nav skaitījis, bet to ir tūkstotis.) Pīles, melnas, baltas, lāsumainas, arī zaļas. (Kā jau tam sapnī jābūt!)

Nu ezers no jauna laistās saules staros. Mirgo pīļu spalvas. No niedrēm iznāk Bišu Ole. Urrā, pīles!

«Mūsu pīles,» Mertke dzird sevi čukstam. Bišu Ole paceļ Mertki uz rokām. (Tas taču nevar būt, un kāpēc viņa nepretojas?) Mertkei ir viegli, izzudušas visas naksnīgās bailes gluži kā bērnam.

Meldros kaut kas iečabas. Liktenis! (To jau teica Mampe-Sīvums!) Liktenis ir sieviete, miglas sieviete. (Kā nu tā var dzīvot!) Mati kā spilvas. (To Mertkei stāstīja Emma Dera!) Sievietes siids ir no dzintara un sidraba važiņā brīvi šūpojas krūtīs. (Vai tad tas iespējams?) Mertke paspiež Bišu Olem roku. (To viņa jau sen vēlējusies darīt.) Šļūcošiem soļiem liktenis nāk tuvāk.

— Mertke, vai tā esi tu?

Mertke iekliedzas, nolec no kāpnītēm un laižas prom.

Bišu Ole stāv pļaviņā zem liepām un raugās pāri uz Nītnāgelu namiņu, kamēr aiz Mertkes loga izdziest gaisma. Pāri zilajam sila mūrim kāpj jauna diena. Pūce atgriežas baznīcas torņa sijojumā.

35

Sākas jauna ražas novākšanas diena. Bišu Ole grasās paņemt motociklu, ko naktī atstājis ceļmalas grāvī. Mo-tocikleta nav. Kā sveiciens zālē melno eļļas planki;ims.

Teles pieēdušās pa krietnam. Neviena netraucētas, tās piestampājušas vēderus auzu druvā. Ganam bija citas darīšanas. Tagad tās guļ un gremo, arī gans bauda mieru ēniņā. Viņš raugās pār mirgojošo lauku. Lai dievs pasargā no saules dūriena!

Kas ir cilvēks salīdzinājumā ar kombainu? Piedzērusi mēslu vabole līdzās barības silei. Ko gan tāds rijējs pa dienu neizkuļ, debestiņ! Cik te iznāktu pašdarinātā? Muca gan — tik prāva kā skroderistaba...

Mampe sapilda kombaina šņabi pudelēs. Viena vagona krava pudeļu, dzidra, špetna, ugunīga dzira, te spožajām iespējamību izredzēm aizstājas ceļā ēna.

— Kur motocikls, šņabdeguni?

Mampem vispirms jāattopas bezalkoholiskajā, prasīgajā pasaulē.

— Tavs motocikls, Olulīt? — Brīnumu brīnumi! Tā sakot, priekšsēdētāja mašīna, bet Mampe-Sīvums domāja, ka tā pieder kādam jefiņam melnā ādas jakā. Mampe tusnīdams pieceļas un ved nikno Bišu Oli līdzās krūmos. Tur iesviests motociklets: stūre saliekta, spogulītis sadauzīts, numura plāksnīte saskrāpēta, benzīna tvertne iedauzīta. Bišu Ole nezina aiz dusmām, kur likties.

— Tu man par to atlīdzināsi!

Mampe stāv, acis iepletis, kamēr priekšsēdētājs ar savu mašīnu pazūd ceļa līkumā. Liktenis jau atkal viņu izjokojis. Viņš bija cerējis uz laimīga atradēja atlīdzību, un nu viņam būšot jāmaksā. Nav vairs nekādas jēgas. Viņš pamet pieēdušos lopus guļam un dodas uz ciemu: vai dzirdat, ļaudis, kā liktenis atkal brūk man virsū! Mampe izpušķo notikumu kā vasarsvētku pajūgu.

— Rugainē, netālu no vistu ratiem, skatos, nakts vidū gadījies motociklets. Būs kāds sirdsdraudziņš vistu meitēnam. Vai tad mēs dzīvojam feoladistiskā celibātā? Tu man neizspruksi, āzīti, es nodomāju, būs jāliek galdā pudele!

Cūkkopēja Hulda Trampele kāri aplaizās.

— Kurš tas bija?

Atbildes nav, jo Mampem aiz izbīļa rīkle izkaltusi sausa.

Hulda Trampele ietek kūts aptieciņā. Paspīd pudele. Mampe ir apžilbināts.

— Kurš tas bija?

Nekāda lielā draudzene Trampele vis Mampem nav, bet pudelīte ...

Mampe sniedzas pēc tās, iekampj krietnu malku. Paliek tā kā vieglāk. Viņš kaut ko iečukst Trampelei ausī. Trampele noskurinās.

— ī-hi-hi-hī, vecais kuilis! — Un spolē prom. Gumijas stilbaiņu baltie, atrotītie atloki ķiķinādamies piegrūžas brunču malai. Viņa tikusi pie noslēpuma.

Pa ciemu ložņā baumas. Tās lien sievu un vīru uzklausīt kārajās ausīs, brīdi pakavējas, tad, piesūkušās ar netīru izdomu, pasprūk laukā un lodā tālāk — Bišu Ole un vistu meitēns! Naktī rugainē, naktī, naktī, naktī. Šī esot bļāvusi, šī esot spļāvusi. Ko tur lai saka, pasaule traka, naktī. Vai tas nav lops, gatavais spoks...

Atvērtas durvis, atvērti logi. Glodene lien iekšā, lien laukā. Cik labi būtu, ja visi lopiņi tā nobarotos pāris stundās — kauj tik nost.

Teo Timpe ironiski rausta degunu. Vai tad viņš nav vienmēr teicis:

«Tāds šķirnes bullis vien tas Bišu Ole ir, velē tik ar rungu starp ragiem — ko vairāk!»

Baumas veļas tālāk. Jo netīrākas ausis, jo stulbākā galva, jo tīkamāks midzenis. Serno māju saimniece, izkāmējusi kā pātagas kāts, pārbolītām acīm svēti veras debesīs:

— Komunisti apgāna bērnus!

Frīdu Simsoni baumas sasniedz brīdī, kad viņa sastāda pārskatu par zemes lobīšanas darbu. Ak tad tā, Bišu Ole un vistu meitēns! Simsone atbalsta galvu rokā. Mākslīgs, seju labi rotājošs skumju plīvurītis. Viņas galva ir caurcaurēm atjaunota. Frīda izbalinājusi matus. «Gaiši mati padara jaunāku!» — tā stāv rakstīts rajona kalendārā, nodaļā, kas veltīta dabas draugiem. Un cik jaunu padara gaiši mati! Simsone liekas atguvusi jaunības dienu zaigojumu un vīriešus suģestējošo valdzinājumu.

Cilvēks spēj kombinēt. Tas viņu paceļ mākoņu augstumos pāri pērtiķim. Ja cilvēkam gadās aplam kombinēt, viņš tomēr vēl nepārvēršas par pērtiķi. Simsone kombinē: Bišu Ole — vistu meitēns — rudens aršana. Nu viņa vairs nespēj nosēdēt kantorī. Stāv rakstīts: «Nesēdiet pie rakstāmgaldiem!» Pa ceļam Simsone kombinē tālāk — Vunšgetreijs dabūjis Bišu Oli gar zemi, pataisījis melnu un maziņu. Bet viņa nav no tādām. Viņa tomēr sniegs senākajam spītmanim roku. Vai redzi manu galvu, cik jaunu pārvērš gaiši mati!

Simsone cilpo pa rugājiem. Kājās viegias kurpītes, mugurā jaunavīga kleitiņa, lūpu kaktiņā cigarete. Ziedošā lauka sievietes krauj vezumā salmus. Emma Dera sniedz Simsonei dakšas. Simsone nopētī dakšas, tad Emmu.

— Ha-ha, jociņus dzenam, vai? — Frīda te neskraida apkārt sava prieka pēc. Valsts aparāts interesējas par zemes lobīšanas darbu norisi. Viņa dodas pie vīriešiem.

Vilms Holtens laižas mukt. Hermanis Veihelts, kā ļaunu parādību ieraudzījis, trīs reizes nospļaujas. Viņš gandrīz vai gatavs ceļos krist, kā sirmā senatnē darījuši gani. Vienīgi Francis Bummelis sauc no vezuma:

— Frīdiņ, Frīducīt, kas tevi tik košu nomālējis?

Bišu Ole, izstiepies visā garumā zemē, ņemas gar

motocikletu. Veselu mēnesi Mampe-Sīvums nedabūs šņabi ne paostīt! Tāda pavēle jāizkar pie ugunsdzēsēju mājas, un ciema ziņnesim tā jāizsauc pa malu malām!

Un nu vēl, jupis viņu rāvis, Simsone — koša, izbalināta līdz pašiem papēžiem.

— Kas ir?

Frīda neskopojas ar maiguma izpausmi. (Bišu Ole patiesi guļ gar zemi!) Simsone nopūšas tik dziļi, kā ievilkdama elpu pa savu sandaļu caurumiņiem.

— Ak Ole, Ole, cik gadu mēs jau esam pazīstami? Cik vasaru, cik ziemu? — Un bērnība, skolas gadi, — vai tas kāds nieks! Ole allaž Frīdai bijis īstais, tas, uz kuru viņa vērsusi savas acis, kaut vai reizēm pa spraugu loga aizkarā. Taču jaunava pārvēršas sievietē, un puisis pieaug par vīrieti! Ole devās pie altāra ar zināmo Angretu Ankenu. Lai laime un svētība pavada jaunlaulātos! Frīdas jaunavīgais mūžs ritēja skarbi, bez jebkāda prieka. Katram savs! Vīrietis jau nevar sevi sadalīt, bet mazliet cerību Frīda sev tomēr atļāvusies, — vai to viņai kāds varētu pārmest?

— Cerību, uz ko?

— Uz mierīgu līdzāspastāvēšanu kā biedriem, kā atbildības nesējiem.

Simsones lūpas trīs. Viņa smaida, viņai nav noliedzama sava tiesa valdzinājuma, un tas izraisa gandrīz žēlumu. Viņa paplāj pa savas meitenīgās kleitiņas kabatām. Cigarešu nav. Simsone izņem Olem no mutes apgrauzto pīpīti.

— Izsmēķēsim miera pīpi!

Simsone smēķē, dziļi vilkdama dūmus, paņem pīpi rokā un aplūko pīpes kātu. Kāts salāpīts ar izolācijas lentu.

— Kā vīrietis bez sievietes gādīgām rokām nolaižas!

— Skaties, ka Emma to nedabū dzirdēt!

— Kas tad no tās Emmas ir? — Dažas nieka mārciņas jau noziedējuša sievišķīša, tik maza un sīka. Olem vajadzīgs vingrs, spridzīgs, spēcīgs sievišķis, tāds pratīs viņu aprūpēt.

Oli sagrābj dusmas.

— Ko tev vajag?

— Tu kavē valsts plāna pildīšanu!

— Kā tā?

— Blēņojies ar to niekkalbi pa rugāju lauku un pamet zemes lobīšanu novārtā.

31.5

— Ir nu gan mēsli tavās sapelējušās smadzenēs!

— Viss ciems runā par bērnu pavešanu un izvirtību uz klaja rugāju lauka!

Bišu Ole izrauj Simsonei pīpi. Viņam trīs ceļgali. Gar acīm metas raibs un satumst.

— Ej nost no gaismas! — viņš saka Simsonei.

36

Mazā putnkopēja, liekas, ir laimes lutekle. Baumu glodene aizlodā viņai secen. No jaunajām vistiņām ietaupīto barību viņa nes uz pīļu fermu.

Pīles tagad jau ir sešas nedēļas vecas un plunčājas pa Govsezeru. Peld, nirst, ir veselīgākas par veselām, filtrē caur degunu ezera ūdeni, rij uz nebēdu vēzīšus un kāpurus un ganās peldošajās elodeju salās. Nav vairs tālu diena, kad Mertke varēs paziņot kooperatīva biedriem Ziedošajā laukā — no ūdens izmakšķerēts tik un tik daudz tūkstoš mārku skaidras peļņas! Iespējams, ka Ole-Priekšsēdētājs sapulcē piecelsies un sacīs: «Zaudējums, ko sagādāja meža pīles, jau sen atlīdzināts. Pateicos, kolēģe Mertke Matuša!» Bet Emma Dera, iespējams, jautās: «Kā tu uzrunā mūsu putnkopēju? Tā taču ir biedre Mertke. Mēs esam gatavi dot rekomendāciju!»

Ai, skaistie sapņi, koši un snaigi kā koki ezermalā! Bet vai jūs, biedri, neesat aizmirsuši Krausharu?

Kraushars toreiz pēc strīda ar Bišu Oli paaicināja pie sevis Baložu Šulcu.

— Nekavējoties pārņem rajona fermā no trakā Bišu Oles trīstūkstoš pīlēnus, tos, kas ārpus plāna.

— Pilnīgi izslēgts! Barības tikko pietiek manām piectūkstoš pīlēm, — Baložu Šulcs turējās pretī.

Šulcs ir Zemnieku partijas biedrs. Kraushars nevarēja viņu biedēt ar partijas disciplīnu. Tāpēc neatlika nekas cits kā zvanīt uz malu malām pa telefonu un dzīt rokā barību. Vienā vietā izrāva robu plānveidīgā krājumā, otrā kaut ko paķēra, citur pielika, īsi sakot, dzina birokrātiskus burvestības trikus.

Septītajā mūža nedēļā pīles sāka nīkuļot. Pirmajā dienā saslima divdesmit, otrajā — četrdesmit. Putni panīkuši tupēja pie barības silēm, gandrīz neko neēda, un

kājas tiem ļodzījās. Pēc trīs četrām dienām pīles sāka krist un nobeidzās. Piektajā dienā kritušo putnu skaits jau sasniedza astoņdesmit. Vai te darbotos naidīga roka?

Baložu Šulcs nolēma pārliecināties. Šurp veterinārārstu! Veterinārārsts atnāca. Pīlēm trūkstot «E» vitamīna, barības devu maisījums pārāk vienpusīgs. Muskuļu deģenerācija.

Baložu Šulcs bailīgi ieminējās:

— Varbūt pīlēm tomēr nepieciešams ūdens?

— Nesāc nu dzīt reakcionārus pekstiņus!

Baložu Šulcs būtu ar mieru drīzāk saslimt ar diloni nekā būt reakcionārs.

— Es domāju, ka pīlēm varbūt vajag ūdenszāļu, pīļu strēbekļa

— Tāds kā nejēga!

Baložu Šulcs klusēja. Viņš paslepen sāka piebarot pīles ar zaļbarību, diedzēja asnus un sāka gudrot par knišļu un ūdens blusu ķeršanu. Kad viņš jau gandrīz bija zaudējis cilvēka izskatu, pārvērties par vitamīnu ēzeli, kurš velkas ar pēdējiem spēkiem, pīļu mirstība mitējās.

Ap šo pašu laiku rajona laikraksta redakcija pieprasīja Krausharam ziņas par apsolītajām piectūkstoš izcilas šķirnes pīlēm, uz kurām jau gaidot namamāšu pannas.

Krausharam sašļuka dūša. Viņš ataicināja Baložu Šulcu.

— Cik tad to sprāgoņu notirinājušas kājas?

Baložu Šulcs tikko uzdrīkstējās nosaukt skaitli.

Kraushars lādēja slavinājuma rakstu ar priekšlaikus

piešķirtajiem lauriem par iniciatīvu.

Krausharam raksturīgajai iniciatīvai nepieciešams laimīgs gadījums. Laimīgais gadījums radās — zvejnieks Ankens, kādreizējais Bišu Oles sievasbrālis.

Zvejnieks Ankens bravurīgi nostājās pretī Kraus-hara rakstāmgaldam.

— Es nevarēšu savu nozvejas plānu izpildīt!

Kraushars bargi, kā piederas:

— Kas tās par runām, zvejniek Anken! Droši vien esi zivis laidis pa kreiso?

Zvejnieks Ankens joprojām bravurīgi, bet aizvainoti:

— Vai man tas jādzird? Zivis aprij Bišu Oles pīles.

Tas nu Krausharam tikpat kā aklai vistai grauds — te viņam, tā sakot, tiek sniegts oficiāls norādījums pārņemt Bišu Oles neieplānotās pīles rajona fermā un tādā veidā segt zaudējumus, kas tur cēlušies.

Mertke sagatavo barību vakaram, piepilda siles, klāj pīlēm galdu un šķindina zvaniņus. Viņa šķindina tos pašus zvaniņus, kas reiz rotāja Angretas ķēvītes kamanu aizjūgu. Pīles pludurēdamas laižas no ezera līcīšiem un jomām uz barošanas vietu. Tās ķemš un rij jaunajām vistiņām ietaupīto barību. Mertke dungā un dzied:

Nāc, baltā zoss, vij ligzdu! ..,

No ciema puses dzirdama smagās mašīnas rūkoņa. Pēc brīža dārdoņa ir tik spēcīga, ka pīļu kūts dreb. Pagalmā iebrauc trīs smagās mašīnas ar piekabēm.

No mašīnām izraušas septiņi vīrieši. Viens no tiem laipni tuvojas Mertkei. Tas ir Baložu Šulcs.

— Vari priecāties, mēs aizvāksim pīles!

Mertkes rokās trīs papīra lapa. «... par pārvietošanu ... gabalu, vārdos: trīstūkstoš pīļu ...» Paraksts nesalasāms. Spiedogs īsts.

— Vai tas var būt? — Mertkei jāsaņemas, lai, smaidošajiem vīriem redzot, nesāktu raudāt. Viņa meklē Bišu Oli. Bišu Ole ir pilsētā. Viņa meklē Kārlu Krīgeru. Krīgers ir Mašīnu un traktoru stacijā. Beidzot viņa uzskrien virsū Vilmām Holtenam.

— Palīdzi man, Vilm Holten!

Pīļu fermā dzirdamas vaimanas un žēla pēkšķēšana. Vai tur iebrucis tīģeris no cirka? Visapkārt lido spalvas — izbaiļu un pīļu vaimanu bangotne.

37

Pār rugāju lauku mirgo zvaigznes. Bišu Ole sēž uz vistu ratu kāpnītēm. Viņš taustās pa bikšu kabatu, meklēdams šķiltavas, lai uzvilktu nakts dūmu. Kāds cits metāla priekšmets ieslīd rokā, sens jauko jaunības

dienu paziņa, vecās mutes harmonikas. Vai tu redz ko, iezagušās viņam kabatā!

Kabatas ērģeļu baltie metāla vaigi jau apsūbējuši. Bišu Ole paceļ tos pie lūpām un sāk kaut ko pūst. Harmonikas atbild. Vecīgos, drebulīgos toņos. Tie lido prom. Ole ieklausās. Pavej, dūcošās basa skaņas! Tas ir Ole pats, viņa domas. Klau, kā vijole skan smalki! Tā ir Mertke, viņas domas. Vai Ole zina Mertkes domas? Diemžēl ne. Vai Mertke zina Oles domas, pa vientuļajiem dzīves mežiem klīstoša vīra domas? Vai klajums mežā? Kāda meitene?

Ko tu, meitēn, gaidi?

Es gaidu tevi.

Cik skumji, bērns, tad tu laikam esi akla? Te nestāv jauneklis. Man matos jau iemeties pelējums.

Ja gribu, varu saskatīt nieka knislīti vizbulītes zied-kausiņā.

Vai tu gaidi mani?

Cikādes un sienāži sisina, pavadīdami Oles nakts mūziku. Brāzmains orķestris!

Bišu Olem, neatlaidīgajam aktīvistam, uzbrucis naksnīgs vājuma brīdis. (Žurnālisti un portretisti tiek lūgti klusēt!) Viņš sapņo, sapņo par mīlestību — reiz dzīvoja cilvēks, kas mīlēja meiteni, vārdā Kemerta. Mīlestība darīja šo cilvēku veiklu un izveicīgu. Ticiet vai neticiet — viņš spētu noķert saules staru. Mīlestība darīja viņu spēcīgu. Domājiet par mani ko domādami, bet viņš spētu pacelt sava paša ēnu un ietriekt tumsas dzīlēs. Tāds bija šis cilvēks.

Meitene Kemerta arī bija izveicīga un slaika. Katrs, ko viņa uzskatīja, smaidīja. Katrs, kam viņa pieskārās, kļuva līksms. Kas viņas balsi izdzirda, trīsēja kā ziedlapiņa vējā. Kemerta būtu varējusi soļot pa varavīksni gluži tāpat kā pa ietvi.

Taču mīlētāji nedzīvoja labākajā no pasaulēm. Atnāca kaimiņš un sūrojās:

— Es noņemos, no gaismas līdz tumsai lasu ogas, bet vakarā groza dibenā tikai kāda sauja. Kāds mani apzog.

Un kaimiņa kaimiņš sūrojās:

— Es salstu. Mana sieva augu vasaru vērpa. Es augu vasaru audu. Pienāca rudens, un mums vadmalu nozaga. Kā dievs debesīs redz, te nu es stāvu un salstu!

Tad cilvēks, iemīlējies cilvēks, nokaunējās un sacīja kaimiņam:

— Tas, kas jūs apzog, apzags ari mani. Meklēsim zagli rokā un tiesāsim! — Un to viņš sacīja, jo viņa mīlestība bija izaugusi liela.

Apreibis no vasaras koncerta, lauksaimniecības ražošanas kooperatīva Ziedošais lauks priekšsēdētājs aizmieg uz vistu ratu kāpnītēm. Naksnīgais vējš atnes druvu smaržu. Ap sargbūdu nedzirdami šaudās sikspārņi. Mutes harmonikas noslīd uz spurainajiem rugājiem. Zvaigznes mirgo.

Tā bija Olem pārpārēm notikumiem bagāta diena — pazudušais motociklets, remonts, izbalinātā Simsone, ļaunprātīgā melšana. Vai viņš lai ļauj neganto pļāpu kuļu saltajai zvanīšanai aizbiedēt Mertki? Nē.

Bišu Ole devās uz pilsētu. Bija patīkami atvēlēt savas spalvainās krūtis straujā brauciena vējam. Šķita, ka vējš aizrauj prom dusmas un īgnumu. īstenībā tik satriecoši nemaz nebija, ka viņu piecdesmit gadu vecumā tur aizdomās par mīlināšanos ar divdesmit gadu vecu meiteni. Bet ko par šo apšaubāmo laimi lai saka divdesmit gadus vecā?

Ole domās pārstaigā savu dzīves ceļu turp un atpakaļ. Nevarētu teikt, ka grambainajās līkuloču taciņās viņam būtu bieži gadījies uzdurties laimes veltēm. Nemaz nebūtu par ļaunu, laimes jaunkundz, ja jums kāds nieks vēl atrastos. Esmu sastopams ik dienas no ausmas līdz ausmai kooperatīvā Ziedošais lauks, pēdējā mājā, mazās durvis pa kreisi.

Koki ceļmalā slīd pretī un noliecas, godinot neganto motocikletistu. Tššš, tššš! Liepas un kastaņas kā večiņas brīdinoši čukst. Kas viņam lēcies — domāt par mīlestību? Vēl viņš bija pazīstamās Angretas Ankenas vīrs. Ole nolēma šai ziņā kaut ko darīt.

Juriskonsultācijā neviena nebija, kas, nepacietībā drebēdams, gaidītu Bišu Oli vai viņa iesniegumu par šķiršanos. Un nu viņš ieradies, ievērojams klients ar steidzamu pasūtījumu. Taču durvis slēgtas. Kur gan rodas šāds birokrātisms — iesniegumi par laulību šķir-sanu trešdienās. Vai tad nav trešdiena? Ir gan, bet pulkstenis nav sešpadsmit.

Ole nezaudē velti laiku un aizbrauc uz Mašīnu un traktoru staciju pameklēt Ziedošā lauka druvām otro kūlīšu sējēju.

Saule jau krietni paslīdējusi lejup, kad Ole atkal iedomāja savu šķiršanos. Advokatūrā darba laiks bija beidzies. Šoreiz Bišu Ole bungoja pa durvīm tikmēr, kamēr tās atvēra.

— Pasaulīt, jums bija laiks seši gadi. Kura menesī tad ir jūsu jaunā?

Bišu Ole arī tagad neapvainojās. Juzdamies glaimots, pasmaidīja, daudznozīmīgi atbildēja un kārtoja, kas bija kārtojams. Tikmēr pienāca vakars un laukā satumsa.

Kad Mertke un Holtens atsteidzās pīļu fermā, vīri patlaban bija iemetuši pēdējos putnus kravas mašīnās, smēķēja, slaucīja sviedrus no pieres un pūta nost no lūpām spalvas. Putnu brēkšana vērtās baiļpilnā pēkšķēšanā.

Holtens aiz svarīguma piepūtās varen stiprs.

— Kurš jās, laupītāji, sūtījis?

Vīri smējās:

— Esi, dēliņ, nokavējis, vajadzēja nākt ātrāk kraut.

Ilgs un garš strīds, izrotāts ar izmeklētiem dzīvnieku

nosaukumiem un spēcīgiem izteicieniem no lamu vārdu enciklopēdijas, mazs atspirdzinājums vakara tveicē.

— Laukā pīles!

— Vai tu, piena ģīmi. maksāsi par tukšo braucienu?

Holtens nevarīgi raugās pēc Mertkes — pagrūti tikt

pie lauriem.

Mertke aizbrauca uz Maibergu. Viņa steidzās ar velosipēdu kā meitene pasakā, sekodama maigajām piļu spalviņām, kas lidinājās pa ceļu.

Rajona pārvalde bija slēgta. Vai tad tur būtu jāstrādā virsstundas, lai gaidītu ierodamies putnkopēju ar sāpošu sirdi un sūdzību?

Mertke izlūdzās sargam Kraushara mājas adresi. Mazais radio maigi čīgāja. Sargam bija labvēlīgs noskaņojums. Viņu apņēma Vīnes valšu mūzikas vilnis. Viņš bija neparasti pieklājīgs un pat teica: «Lūdzu!»

Krausharu dzīvoklī svešo jaunkundzi ielaida bērni un ieveda patumšā istabā.

Kraushars un viņa sieva patlaban noskatījās televizorā futbola spēli.

— Kas ir?

Mertke stomīdamās kā ziemsvētku dziesmiņu noskaitīja pustumšajā istabā savu sakāmo. Kraushara sieva nosodoši raudzījās uz meiteni. Kraushars nenovērsdamies sekoja futbola spēlei.

— Pīles bija vajadzīgas.

— Bet tās vēl nav pietiekami nobarotas.

— Nu gan, jaunkundzīt, man jālūdz, — iejaucās Kraushara sieva, — vai tad mans vīrs nezinās, kas jādara.

Mertke neļāvās iebaidīties. Lai vai kā, Bišu Ole, priekšsēdētājs, nesamierināšoties ar piļu aizvešanu!

— Bišu Ole piekrita. — Kraushars aizsmēķē cigareti un atkal iedziļinās futbola spēlē.

Pēc piecām minūtēm spēle beidzās. Kraushars ieslēdza griestu lampu. Mertkes vairs istabā nebija.

— Viņa aizgāja, kad bija divi nulle, tieši divi nulle, — sacīja sieva. — Vai tā nav mazliet jukusi?

Kraushars gan manīja, ka istabā vēl jaušama skumju dvesma, un uz brīdi kļuva domīgs, bet tad vajadzēja noklausīties vakara ziņas par starptautisko stāvokli.

Saniknota, sāpošu sirdi Mertke brauca mājās. Mājās? Viņas mājvieta, kopīgais, lietderīgais darbs bija nelietīgi nodots.

Nītnāgelu māmiņa, Mertkes uzticības persona, jau gulēja. Visi dus, viss kluss. Mertke izgāja atkal laukā, lai paskatītos, ko rugainē dara vistas. Dziļa nakts.

Uz vistu ratu kāpnītēm vēl joprojām guļ Bišu Ole. Mertke ir pārāk noskumusi, lai iztrūktos. Te nu sēž tas dieveklis! Adas cepure noslīdējusi sānis, un pa puspievērto muti dvaša stopo kā zirgam. Mertke uzgrūžas mutes harmonikām.

_— Stāt, kas tur? Paroli! — Bišu Ole vēcinās ar rokām, uzlec kājās un attopas. Viņš atceras, ka gribējis Mertkei atvainoties.

Abi runā, bet katrs savu kā konvencionālā pārpratumu komēdijā. Viņš runā par pagājušo nakti, apgalvo, ka neesot gribējis meiteni sabaidīt. Viņa runa par aizvestajām pīlēm.

— Kas noticis ar pīlēm?

— Tu jau esi vecs un aizmāršīgs!

Un kas tālāk? Nekas. Zvaigznes mirgo, un sienāži sisina. Zeme ceļo pa izplatījumu.

38

Tātad Bišu Ole ir vecs. Vectētiņš. Vismīļāk viņš sev izrautu divus priekšējos zobus, uzbāztu pīpes kātam virsū knupīti, čamstinātos un slienātos kā Matuzāls.

Jaunā diena vēl aust pelēka un nespodra, bet Bišu Ole jau atkal kājās. Veci cilvēki iztiek ar maz miega. Tikko viņš grasās iet laukā no krēslainās būdas, ceļu aizsprosto Emma.

— Vai tu tagad skrien pakaļ bērniem, muļķa večuk? Antons tev būtu sadevis pa sprandu!

— Vai tu trin knābi gar ciema pļāpām? Antons gan brīnītos!

— Vai tu esi gulējis ar vistu meitēnu? Atbildi!

— Nē, nē! — Bišu Ole kliedz.

— Un neuzdrīksties! Nekādas ēģiptiskas parašas manā mājā!

Bišu Ole tā aizcērt durvis, ka visa būda nodreb. Ta-tad baumas sasniegušas arī Emmu. Vai visa pasaule palikusi traka? Par večuku nosauca. Tad nu gan laba biedre! Ies prom no viņas mājas. Uz kurieni? Varbūt palūgt vienu istabu savā mājā? Teo Timpe izmežģītu degunu.

Likstas, pret kurām senāk Bišu Ole bija tik nejūtīgs, nemitējās viņu vajāt. Viņš aizbrauc uz pilsētu pie Vunšgetreija. Viņš ir pirmais apmeklētājs, vēl nav paguvuši sasteigt nevienu sanāksmi.

Vunšgetreijs nav sajūsmā par agrīno vizīti. Pusi nakts pavadījis kādā ciema sapulcē, un tagad pār viņa galvu grasās nobrāzties trīstūkstoš pīles. Velna būšana tas sekretāra amats!

Viņš zvana Krausharam.

— Kas noticis ar pīlēm? Kurš devis rīkojumu?

Bišu Ole kāto pa nespodri sarkano kokosa grīd-

celiņu. Beidzot Vunšgetreijs noliek klausuli.

— Pārpratums. Atvainojamies. — Kraushars gribējis izlīdzēt, atbrīvot pīļu kūti importa govīm.

Bišu Ole piedauza pie rakstāmgalda:

— Putnus atpakaļ!

Vēlreiz telefona zvans. Vēlreiz saruna ar Krausharu. Šoreiz tikai minūtes piecas, tad Vunšgetreijs ļoti saudzīgi noliek klausuli un kā parasti, negribīgi smaidīdams, saka:

— Jau nokauti — tas ir, pīles.

Šajā rītā Bišu Ole aizcērt otras durvis. Izslējies taisns kā egle, viņš dodas lejā pa kāpnēm, bet durvju priekšā viņam jāpieturas pie sava motocikleta. Kastaņas dreb, un ietves akmeņi, liekas, met kūkumus. Bišu Oles sirds izraisa nelielu, gluži un pilnīgi personīgu zemestrīci. Tad tāds būtu tas vecums, muļķa večuk? Ej nu mājās, vecotēv! Bišu Ole redz Mertki smaidām. Vai arī tev, vectētiņ, pīlītes aizlaidušās? Un veseli trīs tūkstoši?

Skaļi smiekli. Visa iela smejas. Bišu Ole attopas, ka pie labības nodošanas noliktavas zviedz daži zirgi.

Pēc pusstundas zemnieks Bišu Ole iznāk no frizētavas gluži citādā izskatā. Viņš apstājas pie skatloga, pa-spoguļojas un aplūko apcirpto galvu. Brīdi ļauj maigajai rīta vēsmiņai savu kailo galvu, tad uzmauc tajā atkal ādas cepuri. Viņam ienāca piātā izbalinātā Sim-sone.

Kādreizējā Bišu Oles saimniecības pagalmā stāv svešs ganāmpulks. Un bauro visdažādākajās govīm iespējamās toņkārtās. Trīsdesmit teles, no tām desmit grūsnējas gotiņas. Starp tām pastaigājas Mampe-Sī-vums. Tālu ceļu braukušas rietumu govis, bet blenž tikpat stulbi kā Mampes pašmājas jaunlopi.

— Mm-ū! — saka viena tele. Mampe apsviežas.

— Ko tu blenz? Es Mampe-Sīvums. Tu mācīt vācisk. Tur nāk Bišu Ole, galvenais bullis, saprot?

Skaistas gotiņas, taču Bišu Ole nav sajūsmināts.

— Tā, tā, tā, — viņš dungā. Tāda ir tā spēlīte — pīles turp, govis šurp! Divkārši pārkāpta noruna. Paliki man, draudziņ, kāju priekšā? Bišu Oles un rajona sekretāra attieksmes, kas likās jau ieejam pieņemamā gultnē, tagad tiek no jauna iedragātas.

Kūts durvīs stāv Timpe. Pēc viņa deguna kustībām var noprast, cik tīksmi viņš izbauda Bišu Oles sakāvi.

39

«Katrai lietai ir divas puses,» saka veci ļaudis. «Katrai lietai ir sava pozitīvā un sava negatīvā puse,» saka skolotājs Zīgels. Tas ir gan sarežģītāks, toties zinātniskāks un pilnīgi pareizs apgalvojums. Vai baumām arī ir divas puses? Tā liekas.

Kādu dienu vasaras beigās Bišu Ole ieskrien tieši Rozekatrīnas Zentas kailajās rokās. Zenta ir vasarīgi dekoltēta, koši raiba kā cirkus jātniece, acīga un atsaucīga.

— Sveiks, Ole, kā dzirdu, tev vientulība apnikusi, esi domājis kaut ko uzsākt? — Lūdzu tuvāk! Roze-katrīna ir viena un brīva. Viņa gatava atsaukties Bišu Oles nodomiem.

Bišu Olem nav nekādu kopīgu nodomu ar Roze-katrīnu.

Bet viņš taču deva padomu Rozekatrīnai iestāties Oberdorfas kooperatīvā.

— Tas nu ir noticis.

— Paldies, uz veselību! — Bišu Ole stomās.

Zenta groza pirkstos krelles, savērtas no akmentiņiem baložu olu lielumā.

— Kad es tā skatos, kāds tu noskuvies un apcirpies, lai utis un kukaiņi nenoēstu, tad ir bijuši gadījumi, ka mani sagrābj žēlums, tāds žēlums, ka es varu pamest savu saimniecību kolhozam un pāriet pie tevis.

Par laimi, tobrīd pa ciema ielu tuvojas Nītnāgeles māmiņa. Bišu Olem ar viņu jārunā.

— Visu labu, Rozekatrīn, lai tev veicas!

Ne vienmēr Bišu Oles glābējeņģeļi klimst tik brīvi un sasniedzami apkārt. Kādu vakaru, kad viņš stāv pie Govsezera uz merģeļpļavas, vienā no līcīšiem atskan šļakstoņa — Hulda Tram pele plunčojas no seklā ūdens laukā. Visā savā spožumā, varena un mirdzoša — kā divcentneru eņģelis.

— Vai nav par pirmo šķiru, Olulīt, ko? Miera laika prece!

Bišu Ole apžilbināts atkāpjas. Tiampele paliek seklajā ūdenī stāvam.

— Pamet man šurp kreklu, ja negribi redzēt dieva dāvanu.

Bišu Ole pamet Jrampelei kreklu un iesprūk krūmos.

— Ak slēpies, zaķpastala! Hi-hi-hī! Kā tas gadījās, ka viena nonāca ar tevi ļaužu valodās?

— Aizveries! — Ole sauc aiz krūmiem.

— ī-hi-hi-hi! Ķēpausi, jēra ļipa, kam tev bikses kājās?

Bišu Ole skrien tā, it kā viņam dzītos pakaļ ar medību suņiem. Būdas priekšnamā viņš norauj no sasvīdušās galvas ādas cepuri. Pretī iznāk Emma.

— Tev ciemiņš. Štama kundze.

Štama kundze vēl joprojām slaika un cēla. Madonnas matu sasukā jums un maigas rokas.

— Atvainojiet!

Bišu Ole paver sava kambarīša durvis.

— Lūdzu.

Iejaucas Emma:

— Palieciet tepat! — Emma šodien kopj māju. Viņa nav vēl Bišu Oles gultu saklājusi.

Štama kundze jūtas neērti.

— Atvainojiet, bet tas ir ļoti steidzīgi.

— Plājiet tik vaļā!

Jā, Štama kundze esot uz pļaujas svētkiem domājusi par liriskiem pasākumiem.

— Par — kādiem pasākumiem?

Štama kundze gribētu ataicināt kādu dzejnieku. Tas ir laika garā.

— Un kas tur Bišu Olem par daļu? — tā Emma.

Bišu 01em,kā jau kooperatīva priekšsēdētājam, vajadzētu, lūdzu, arī parakstīt uzaicinājumu.

Jā, bet jājautā, cik tāds dzejnieks var maksāt? Nekādu parādu kooperatīvam!

— Pas de quoi, par to nav runas, — saka Štama kundze. — Piedodiet, to es franču valodā, — bet dzejnieks ir abstrakts iekārtojums. Kā tas izskatītos — divdesmit dzejoļu par četrām markām gabalā? Dzejnieki ir bez maksas.

Bišu Ole domā par bezmaksas iespieddarbiem.

— Neviens neskatās to, ko sniedz par brīvu.

Štama kundze paskaidro: dzeja ir īpaša kultūras

nozare, tai nav nekā kopīga ar aģitācijas brošūrām. Dzeja vispār ir neaptverami plaša. Štama kundze varētu par to runāt stundām ilgi.

— Jā, Bišu Oles gulta man ar vēl nav apklāta, — Emma saka.

Štama kundze saprot un iet.

— Piedodiet.

Nākamajā vakarā Deru būdā iespurdz Herta Bul-lerte. Kalsnā Hertiņa, meitiņa, sava tēva kalpone, glāsmainām acīm, mazliet greiza. Meitene uzposusies, apsējusi jaunu priekšautu un aplikusi baltu apkaklīti.

Emma, jauzdama kaut ko aizdomīgu, grozās turpat.

— Ko tev vajag?

— Vai tēvocis Ole nevar atnākt pie tēva? Steidzīgi.

— Vai tēvs sadomājis stāties kooperatīvā?

— Iespējams.

— Taču ne piims vakariņām.

Labi, Hertiņai ir laiks, un viņa pagaidīs. Vienai arī atceļš pārāk tumšs un baismīgs.

Vistiņa Emma jūt gaisā lidināmies vanagu.

— Vai tad šurp ceļš bija gaišāks?

— Jā, nē, bet vēlāks laiks. — Hertiņa, meitiņa, bezrūpīgi čalo par lopiem, pienu un sviestu, par perlona veļu un modēm.

— Kā redzu, tagad arī tu, Emmas tant, esi šķīrusies no savas bizītes?

Emma, kā nedarbos pieķerta, glauž savu īsi apcirpto, apaļam grozam līdzīgo matu sasukājumu.

1— Neko nevarēja darīt. Mati krita laukā. Vējā gandrīz vai gāja pa gaisu.

— Ahā, — saka Bišu Ole. — Pēdējā rudens vējā.

— Turi muti, plikgalvi!

Bullertu mājās vairs nekādu muzikālu priekšnesumu nemēdz būt. Toties ir pašu māja un saimniecība. Kristiānā, Bullerta sieva, nav nekur manāma.

— Vai viņa slima?

— Nē, viņa, lūdzu, mazliet izgāja. — Bišu Olem nav ko uztraukties. Gan Hertiņa, meitiņa, pratīs parūpēties un pacienāt kā īsta namamāte.

Hertiņa liek galdā pašraudzēto zemeņu vīnu. Vīrieši dzer, kā dzēruši labu reizi senāk. Hertiņa ienes uzkodām cūkas stilbiņus ar skābiem kāpostiem. Tētim Jānām spoži iemirgojas acis.

— Vai nav uzcītīga un saimnieciska mana Hertiņa, ko?

Bišu Ole pamāj ar galvu. — Sīciņa un uzvedīga.

Tētis Jans steidzīgi košļā. Iespējams, ka viņa galvā briest svarīgi lēmumi. Pēkšņi viņš izmetas laukā un paliek labu brīdi prom. Droši vien skaita govis un cūkas.

Bišu Ole un Hertiņa sēž istabā divatā. Hertiņa, meitiņa, skrubina cūkas ausi un nopūšas:

— Visi tagad pēc modes vien Ne līdz nevar tikt! —

Dažas meičas iziet pie atraitņiem ar bērniem. To Hertiņa vis negribētu. Atraitnis bez bērna — tas jau nu būtu labi.

Bišu Ole cītīgi ēd un sirsnīgi klausās. Kam gan Her-tiņai vajadzīgs vecs kraķis! Vai skolotājs Zīgels neskraida brīvs un neprecējies apkārt un neskaita zvaigznes debesīs un cāļus olās? Vai Vilms Holtens ar savu zirgzobaino mūsainību nevarētu, ceļos krizdams, pateikties debesim par tādu meiču kā Hertiņa?

Hertiņa nosarkst. Tiesa gan, bet viņai esot jāņem par vīru kaut kas solīdāks. j

Atgriežas tētis Jans.

— Nu, vai esat mazliet apostījušies?

Senie draugi iedzer, saskandina, dzer atkal un kā agrāk skaļi smejas. Bet ko tad Ole vēl arvien ņemas kā izsalcis naktsmāju viesis gar cūkas stilbiņu? Vai negribot paskatīties, kas jauns Bullertu saimniecībā? Piemēram, Hertiņas pūru?

Bišu Ole ir vecs vīrs. Apkrauts ar amata darīšanām. Pārāk noguris, lai kāpaļātu pa kāpnēm. Labāk vēl iedzert pa glāzītei un kārtot, kas kārtojams. Kāpēc Bullerts licis viņu atsaukt?

— Kāpēc, kāpēc. Prasa kā dumjš — tāpēc!

— Tātad esi nodomājis iestāties?

— Kas ta cits man atliek, ja tu preci Hertiņu.

Bišu Ole aizrijas, klepo un klepo un nevar atkle-

poties, Bullerts norūpējies dauza viņam pa muguru. Klepus tomēr nemitējas. Bišu Ole pamazām izklepojas no mājas laukā.

40

Septembris atnāk ar zilgiem rītiem un zeltītiem dienvidiem. Pievakarēs saulstari krīt slīpi, un jaunie rudens vēji sāk plest spārnus. Tie vis nepūš pār rugaini, kā teikts senās dziesmās. Rugaine ir uzlobīta un mūsdienīgi pārvērsta par trūdzemi.

Garais Georgs Sabers nevar augu dienu sēdēt tikai frizētavā un gaidīt klientus, nevar vienā laidā rakstīt cenas uz matūdens pudelītēm, zobu pastas tūbiņām un paciņām ar matu rullīšiem. Viņš aprūpē pagalmā savu mikrolauksaimniecību — divas kazas, viena cūka un piecdesmit jūras cūciņas. Peruāņu jūras cūciņas frizieris, kā jau bijušais armijas sanitārs, audzē «medicīniskai zinātnei», tā klusībā parādīdams tai savu dziļāko cieņu. Elektrospolīšu kārbiņā virs veikala durvju zvana ieperinājies zirneklis. Parastajās darbdienās zirneklis vai mierīgi divu klientu apmeklējuma starplaikā sasaistīt ar saviem pavedieniem spolītes un zvana mēlīti. Notiek neliels īssavienojums. Zvana mēlīte raustās tikai izskata pēc, un izsūktās mušas trīsuļo zirnekļa tīklā, kā grasīdamās vēlreiz atsākt dzīvošanu.

Sestdienās un svētdienās durvju zvaniņa zirneklim neveicas. Zvaniņa mēlīte katrreiz pārrauj noausto audumu. Sabēra mazā frizētavas kase pildās, bet zirneklim jābadojas.

Tuvojas pļaujas svētki. Georgs Sabers pieliek pie veikala durvīm paziņojumu: «Sakarā ar priekšsvētku dienās sagaidāmo apmeklētāju pieplūdumu lūdzu godājamos sestdienas klientus sadalīties pa ceturtdienu un piektdienu.»

Georga Sabēra klienti ir visi ciema iedzīvotāji, ja nu kāds tikai gadījuma pēc noskujas un nogriež matus pilsētā. Sabers iedala klientus grupās. Stingri ievēro grupu dalījumu un frizētavas parastajā tērzēšanā arī atbilstoši noskaņojas.

Pie pirmās grupas pieder Karls Krīgers, Bišu Ole, Vilms Holtens, Emma Dera un tie, kuriem pļaujas svētki noder par demonstrāciju — paraugieties, ko mēs esam panākuši par spīti nenovīdībai un kaitniecis-kai pļāpāšanai! Mēs, kooperatīvs! Sabers nav Bišu Oles un viņa kooperatīva draugu pusē. Tie iznīcina ežas. Bet uz ežām aug barība Sabēra jūras cūciņām.

Otrajā grupā Sabers ieskaita tādus ļaudis kā Stama kundze, Jozefs Bartašs, Hertiņa Bullerte, Francis Bum-melis, Kārie Arzosspārnu, Hermanis Veihelts un daudzi citi. Sarunā ar tiem katrs vārds nav jāapsver. Tie ir saticīgi ļautiņi un neskiien laikam pa priekšu. Kā būs, tā būs labi. Zeme tikpat griežas kā griezusies.

Cita grupa ir ļaudis, kam īstenībā vajadzētu sēdēt ar muguru pret spoguli: resnais Serno, zvejnieks An-kens, Tutens-Sulce un citi vecsaimnieki. Viņi skumst pēc tiem laikiem, kad viņiem ciemā bija savs vārds sakāms. Šie ļaudis sarkani karogotos pļaujas svētkos raugās, sprauslādami kā stallī pieķēdēti vērši uz pavasara ganībām.

Vidū starp šīm Šabera klientu grupām ir daži cilvēki, kas lēkā šurp un turp kā zvirbuļi, šķielēdami uz svaigiem zirgāboliem: grāmatvedis Beihlers, Mampe-Sīvums un krodzinieks Mišers. Šabers pats arī pieder pie tiem, bet tas viņam nav zināms. Viņš domā, ka pieslienas tiem, kas neiekļaujas nevienā grupā, kā Jans Bullerts, Dankes jaunkundze no kooperatīva un Frīda Simsone.

Frīda Simsone Šabera acīs ir īpašs numurs un īpaša persona, jo bijusi pilsētā pie konkurenta, kur likusi sev nobalināt matus. Kam šāda smalkmanība? Vajadzības gadījumā arī Sabers varētu izdarīt balināšanu. Vai tad viņš nebija tas, kurš sāka puišus moderni apcirpt un uzstādīja sievietēm ilgviļņu aparātu?

Sabēra frizētavā sākas priekšsvētku pieplūdums. Sabēra kundze, sieviete iekritušiem vaigiem, slauka grīdu, kur sakrājušies visdažādākās nokrāsas vīriešu mati, iztīra veclaicīgo vāzi, kurā viņas vīrs samet ziepju putas no zemnieku noskūtajiem vaigiem, un uzmana ilgviļņu aparātu, izlīdzēdamās ar visai apšaubāmu modinātāju. Dāmu mati pēc vēlēšanās tiek uztīti uz alumīnija caurulītēm, karsēti un ieveidoti viļņos.

Zem aparāta metāla ķiveres sēž Hertiņa Bullerte. Brīnums, ka viņa piektdienas pēcpusdienā varējusi tikt no mājas laukā.

Nav nekāds brīnums, nekā tamlīdzīga! Tētis Jans pats sūtījis Hertiņu. Pļaujas svētkos viņa spēlēs akordeonu — viena pati un solo, jo tā vēlas skolotājs Zī-gels. Hertiņa savukārt vēlas šai reizei garas spirāl-sprogas līdz pat pleciem.

Kārie Ceics grib, lai Sabers viņu applūkā ar naža suku. Viņam uz pieres pastāvīgi plivinās matu šķipsna. Tāpēc viņš arī dabūjis iesauku — Kārie Arzosspārnu.

Šabere rosās gan virtuvē, gan frizētavā. Neatlaidīgi vēro modinātājpulksteni. Ilgviļņiem nepieciešams stingri noteikts laiks. Vislabākie kartupeļi izjūk, ja tos vāra pāri laikam.

Tagad nu lielais rādītājs sasniedzis nosprausto mērķi. Hertiņas spirālsprogas izvārījušās gatavas, bet modinātāja zvans klusē.

— Kli-ling-ling-ling! — sauc Šabere.

Georgs Sabērs zina, ko nozīmē šis zvans. Viņš pamet Ceicu sēžam, izslēdz ilgviļņu aparātu un paplikšķina sakarsušajai Hertiņai pa vaigiem.

— Tūlīt, vēl mirklīti!

Vakarā Šabera frizētavā nāk solīdāki klienti. Pavisam vēlu — resnais Serno. Frizētavas krēsls viņa dibenam par šauru. Šabere iznes no virtuves soliņu. Serno krek-šķēdams apsēžas. Pļaujas svētki? Kas viņam gar tiem? Viņš pavasarī svin svēršanas svētkus. Tas maksa krietnu naudiņu.

Jā, Serno, biedri! Kā nu viņam gājis kopš tās reizes, kamēr neesam likušies par viņu zinis? Vai viņš savā laikā par lētu naudu netika pie zināmā kokzāģētavas īpašnieka Ramša automašīnas?

Lai nu paliek automašīna! Ir gan laiki! Cilvēkam nav vairs nekāda prieka! Serno toreiz negribēja ierasties autovadītāju skolā kā galīgs nejēga. Viņš vispirms mazliet pavingrinājās mājās. Piecdesmit zirgspēku sākumam bija par daudz. Viņš pieticīgi sāka ar diviem un galvenokārt mēģināja apgūt vadīšanu.

Agri no rīta jau mazā gaismiņā Serno sēdās pie stūres. Kārnā sieva dzina mašīnā iejūgtos zirgus.

— Nū-ū!

Adinieki parāvās uz priekšu. Aiz mašīnas palika dziļas riteņu sliedes.

— Stāt!

Serno sāka meklēt bremzes rokturi, viņš iedomājās to apmēram tādu, kāds ir pajūgā. Atradis kaut ko līdzīgu, sāka to griezt. Viena mašīnas rūts pazuda karo-sērijas sienā. Dieviņ tētiņ! Vai tikai Ramšs, brālis iekš Kristus, nav viņam tāpēc tik lēti iesmērējis mašīnu, ka bremze iesprūdusi?

Serno pamodināja ciema kalēju Eizenhaueru. Kalējs parādīja rokas bremzi.

— Par konsultāciju pirms darba laika divas markas piecdesmit!

— Cik zemu cilvēki grimuši! — vervelēja kārnā Serno kundze. — Neviens vairs neko nedara aiz kristīgas tuvāku mīlestības.

Citu rītu abi Serno vēl pa tumsu un rasu uzdrīkstējās aizjūgtā mašīnā izbraukt uz ceļa, vēlāk pat uz lauka.

Vai tad Blumenavā kādam iespējams, vienalga, godīgam cilvēkam vai blēdim, kaut ko uzsākt, lai neiejauktos tautas policists Martens?

Martens atgriezās no nakts dežūras. Viņš stūma savu velosipēdu pa taciņu pāri laukam un ieraudzīja Serno dīvaino autovadītāju skolu.

— Uz kurieni tad ar mašīnu, saimniek?

Serno sapīcis sēdēja pie stūres.

— Pie tevis jau ne.

Arī Martenam pēc nakts dežūras nebija diez cik saulaina oma.

— Automašīna ir konfiscēta!

Cik toreiz nebija skriešanu un noņemšanās, kamēr resnais Serno tika laukā no cilpas, ko Martens dēvēja par bēdzēju atbalstīšanu.

Arī citādi Serno dzīvē nemaz viss neritēja kā pa diedziņu. Kādu laiku pēc Hermaņa Veihelta viņu pameta arī nesen kalpot sākusī meita. Sameklējusi sev darbu Maibergas fajansa fabrikā. Ir nu gan laiki! Lauku meiča tagad darina tukšus podus, nevis pilda tos ar pienu un krējumu!

— Lauksaimniecība jau iet uz posta galu, teiksiet, ka neiet? — pātaroja Serno. — Ar karogu vēcināšanu, apspriedēm un kalpu dumpošanos neviena valsts vēl pie maizes nav tikusi. Kas nekaitēja toreiz, prezidenta Hin-denburga laikā. Viņš pārzināja lauksaimniecību un pats bija muižnieks!

Serno mēģināja savā īgnumā dalīties ar mācītāju. Mācītājs citēja svēto vīru teicienus:

— Pacietiet! Lai jūs nesaista zemes labumi! Esiet nomodā par savām dvēselēm!

Serno savaibstījās. Kas nu tā lauku mācītājam par runāšanu! Vai tad baznīcai arī nepiederēja zeme?

— Jā un nē.

Mācītāju jau ilgāku laiku nodarbina domas iznomāt savu zemi Bišu Oles kooperatīvam. Bišu Ole pārvērtis ciema atmatu par auglīgām druvām, kāpēc nevarētu tā pārvērst arī baznīcas laukus? Ir nu gan laiki! Tiklab zemes, kā arī debesu principi ļodzījās.

Kopš tā laika Serno vairs baznīcā negāja. Atteicās no baznīcas padomes priekšsēdētāja amata.

Kārnā saimniece gan tāpat kā senāk, ģērbusies melnā, cienīgi un svinīgi devās svētdienās uz dievkalpojumiem, lai apspriestos ar mīļo dievu par veicamiem darbiem.

— Es nu eju pie tā kunga, — viņa mēdza teikt Serno. — Kā redzu, tev nav ar viņu pa ceļam. Uzmani vistas cepeti plītskrāsnī!

Nē, Serno vairs nebija ar baznīcu nekā kopīga, ja jau mācītājs palicis par kooperatīva atbalstītāju. Tad viņš

tikpat labi varētu iet pielūgt dievu kooperatīva kultūras zālē. Serno bija nemierā pats ar sevi, ar visu pasauli, un svētdienas cepetis aizmirsts piedega.

Katru mīļu svētdienu Serno mājā strīds un ķīviņi. Tā vien likās, it kā dievs, no šejienes paslepen aizlavījies, piedalās komunistu sapulcēs.

Ap šo laiku Serno apciemoja Bišu Ole un Krīgers.

— Vai tu stāšoties kooperatīvā?

— Kas to saka?

— Tu pats. Uz ielas dzirdējām.

— Aplam būsiet dzirdējuši. Serno nemūžam neies vienuviet ar nodevēju.

Karls Krīgers aizvainoti:

— Kurš ir nodevējs?

— Mācītājs.

Serno no jauna atradis ieganstu, kas kavē iestaties kooperatīvā.

Pagāja laiks, un Serno saimniecība sāka pamazām atgūties. Bija atkal ieradies kāds kalps. Drukns, baku-rētains, strādāja par diviem, laikam jau vēl no agrāko ļaužu sugas.

Tomēr visā šai notikumā slēpās kāds āķis, jāsaka, pamatīgs miesnieka āķis — kalps bija ieradies no cietuma. Viņš bija savu iepriekšējo saimnieku strīdā par algu ievainojis ar mēslu dakšām. Tas laikam aizmirsis, ka pastāv laukstrādnieku un mežstrādnieku arodbiedrība? Mēslu dakšas trāpījušas saimniekam pa cildenām miesas daļām sēžamvietā. Serno šīs ziņas nemaz neiepriecināja.

— Vai tu dzinies saimniekam pakaļ ar dakšām? — viņš drebēdams ziņkārīgi jautāja.

— Nē, tas velna smerdelis aizmuka. Vajadzēja trāpīt vēderā. Žēl.

— Oh-ho-bu-bu!

Serno saimniecība gan atkal iegāja sliedēs, viņš nomaksāja visus nodokļus, ko bija palicis parādā, arī nodevas un varēja no jauna kaut ko atlikt nebaltām dienām, taču par visiem šiem labumiem vajadzēja samaksāt ar nemitīgām bailēm un piekāpšanos.

Pēc sentēvu paraduma saimnieku pāris svētdienās ēda goda istabā. Meitai un kalpam, tāpat kā darbdienās,

vajadzēja ēst virtuvē. Nupat galdā bija uzlikts cepetis, te istabā ienāca kalps ar atvāztu kabatas nazi rokā. Serno cirtās aiz trauku skapja. Saimniece skaitīja pie harmonija lūgsnu. Oto metās uzbrukumā zoss cepetim. Nogrieza abas kājas un pazuda.

Drīz vien Serno pāris nedrīkstēja bez Oto atļaujas pat doties uz kaimiņu ciemiem apmeklēt savus radus.

— Šodien nav nekāda braukšana! — Oto nepārprotami vicināja mēslu dakšas. — Zirgi pa nedēļu pietiekami nodzīti.

Serno padevās.

Arī darba cēlienu Serno sētā tagad noteica Oto. Pulksten četros Serno vienā kreklā stampāja pāri pagalmam modināt meitu, bet Oto jau stāvēja ar mēslu dakšām durvju priekšā un nez ko tur gramstīja.

— Sešos, sākums pulksten sešos!

Serno basām kājām šļūca atpakaļ uz guļamistabu.

Briesmīga dzīve! Saimniece ik brīdi, lai būtu kur būdama, lūdza dievu, saimnieks sakritās sejā, kļuva bāls. Pastāvīgās izbailes traucē normālu asinsriti.

Taču pēdējā laikā Serno izskatās mazliet možāks. Georgs Šabers dabū just, ka pastāvīgā klienta burās pūš spirgtāks vējš. Kā parasti — viņš skuj resno saimnieku divas reizes. Serno ar saviem strupajiem, desiņām līdzīgajiem pirkstiem satausta izburbējušajā sejā arvien jaunus bārdas rugājus. Saberam jāziepē un jāskuj vēl arī trešo reizi. Tikmēr Serno sēž ar apmetni ap pleciem kā karalis baltā mantijā un kūpina melnu cigāru. Cigāru tabaka, liekas, nav augusi austrumu laukos.

— Pelnu trauku!

Šabers skrien ar tīru šķīvīti rokā.

Pēdējais šai vakarā veikalā ienāk Bišu Ole. Sveicina, apsēžas, paņem rajona laikrakstu un lasa. Lasa rajona laikrakstu otro reizi. Panākums! Tikai tāpēc, ka Bišu Ole nevēlas runāt ar Serno. Klusums. Georgam Saberam šķiet, ka viņš dzird zirnekli aužam durvju zvana kastītē.

Beidzot Serno noskūts, sakopts kā nākas. Šabers notīra ar suku viņam apkakli un plecus. Serno noskurinās kā buldogs, kam izķertas blusas. Viņš vēro laikrakstā iegrimušo Bišu Oli. Bišu Ole to pamana.

— Ko tev vajag?

Serno izsūta Šaberu no veikala laukā:

— Ka tavas jūras cūciņas vēl neatnesas!

Serno un Bišu Ole palikuši divatā. Gar logu aizdim-dina kāds pajūgs. Serno iegrimis cienīgā klusēšanā. Bišu Olem šī māžošanās apnīk.

— Vai gribi iestāties?

Mazo frizētavu piepilda švirkstošs smējiens. Veikala zirneklis pārstāj aust. Tad Serno lai iestājas? Tas nu gan būtu cipars, ko? Lai Bišu Ole stājas laukā. Serno to iesaka.

Vai tad viņš neredzot, kāda spēlīte tiekot spēlēta? Pīles paņēma. Govis uzbāza. Barību nedod. Un būs vēl ļaunāk. Bišu Oli atliek tikai nožēlot. Vai tad viņam tas vajadzīgs — ļaut sevi komandēt? Serno sāk čukstēt: — Es tev teikšu kā zemnieks zemniekam — aiz okeāna kaut ko uzsākuši. Drīz viss izmainīsies. Ziņas no svaigiem avotiem.

Bišu Ole ironiski:

— To avotu es zinu. — Tas stāvot uz Serno kumodes.

Serno sašutis:

— Es neklausos tās kastes politiskajā bārbelēšanā.— Eņģelis, kāds eņģelis viņam parādījies.

— Eņģelis? Lai tas piesakās pie Bišu Oles.

— Zākājies vien, zākājies, eņģeļi ir bīstami. Gan vēl dabūsi pabrīnīties!

42

Tad pļaujas svētki ir klāt. Visas rūpes uz vienu dienu tiek sakrautas kaudzē un iestumtas attālākā kaktā.

Modināt ar fleitām un bungu rībināšanu! Par šo programmas punktu bija uzstājusies Frīda Simsone. Skolotājam Zīgelam tas likās pārāk militāri. Viņš to pats uz savu galvu izsvītroja. Un tagad iet ar dziedošajiem bērniem no mājas uz māju. «Mostieties jūs, gulētāji, dzeguzīte kūko...» un «Rau, sārta blāzma aus-trumos!...» Arī individuālie zemnieki nav atstāti bez bērnu dziedāšanas. «Mēs katrā mājā mieru nesam...»

Hertiņa Bullerte nespēj vienaldzīgi noraudzīties, ka

bērniem jādzied bez akordeona pavadības. Viņa piebiedrojas gājienam, galvenokārt skolotājam Zīgelam. Spirālveidīgās sprogas pagaidām vēl iesprostotas alumīnija caurulītēs. Tās zem lakatiņa trinkšķ.

Ap to pašu laiku Francis Bummelis mazgā savā pagalmā atsperu ratus. Rati cēlušies no kādreizējās Bišu Oles saimniecības. Visiem zināmā Angreta mēdza tajos vizināties, kamēr Sofija Bummele tupēja mājā, jo nebija nevienas goda kleitas.

Tagad Sofijai Bummelei ir trīs izejamās kleitas, bet maz izdevības tās izrādīt. Kas to būtu domājis!

Bummeļu mājas pēdējos gados manāmi pārvēršas. Tur ieņēmis mājvietu kāds labs gars. Šo garu pievelk Bum-meļa arābu ķēves. Viņa vārds ir Karls Krīgers. Redzot skaistus zirgus, bijušajam kučierim Karlam vēl arvien sirds priekā notrīs.

Ja vien ir laiks, Kiīgers katru svētdienu kavējas pie Bummeļa. Divi tik dažādi cilvēki notur savu zirgu pielūgšanas rituālu. Bet katru reizi, kad Krīgers aizgājis, Francis Bummelis paliek ar kādu uzdevumu.

— Zirgi tev stāv tikpat kā goda istabā, — saka Karls Krīgers, — bet, bet... visapkārt ap stalli nātres, tas nekam neder.

Bummelis lepojas ar partijas sekretāra draudzību un cenšas būt tās cienīgs — nākamajā svētdienā nātru brukslājs pazudis. Karls un Francis sēž uz soliņa.

— Vai vari kur saskatīt vēl kaut vienu nātri, liec vai neliec brilles uz deguna?

— Nē, bet pagalms tagad izskatās pārāk pliks. — Vai Bummelis nezina, ka skaisti zirgi un puķes sader kopā?

Nākamajā svētdienā Bummelis pārsteidz sekretāru ar nupat staļļa priekšā iestādītām kāršu rozēm, kliņģerī-tēm un kresēm.

Katru nedēļu kaut kas jauns Bummeļa saimniecībā. Pagalms un dārzs tiek iežogots. Vārtu stabu galus Bummelis pat izgriež par zirgu galvām. Smagnējas galvas, kā akmens laikmeta zirgiem, tomēr zirgu galvas.

Tagad Krīgers savus pamudinājumus par uzlabošanu pārceļ uz Bummeļa dzīvojamo māju. Cilvēks, kurš kopj skaistus zirgus, nedrīkst dzīvot sliktāk par tiem. Kur tad paliek samēri?

Vecā barona dīvāns Bummeļa istabā tiek pārvilkts ar jaunu drēbi. Ķirmju sagrauztie krēsli izmesti malkā. Vai tad Bummelis nevar sev to atļauties? Pērnajā vasarā viņš pārdeva uz Dāniju divas jaunas arābu ķēvītes, blakus peļņa kā no skaidrām debesīm! Kur tas redzēts, ka par skaistiem zirgiem dabūto naudu var nosist kārtīs?

Uz pļaujas svētkiem Krīgers un Bummelis uzņēmās pienākumu — atvest dzejnieku Hansu Hanzenu no stacijas Oberdorfā uz šejieni. Bummelis ieeļļo ratus smalki un pamatīgi, līdz pat dīseles galam. Ķēves izrotā arābu iemauktiem. Sarkani un dzelteni vilnas pušķi šūpojas pie baltajām galvām.

Krīgers un Bummelis sadala pienākumus. Bummelis viesi izklaidēs. Senāk viņam bieži iznācis sastapties ar augstiem un pat ļoti augstiem kungiem. Krīgers kučierēs. Ja saruna ievirzīsies politiskā plāksnē, tad viņš iejauksies.

Dzejnieks Hanss Hanzens izskatās kā cilvēks. Bummelis jūtas vīlies — nav ne kaklasaites. Francim trūkst pat mazākā nojausma, kādi priekšraksti attiecībā uz apģērbu ir dzejniekiem, kas brauc uz laukiem. Svarīgāka par kaklasaiti ir ceļa soma ar dzejoļiem. Tie nav pārāk smagi. Bummelis var ai diviem pirkstiem iecelt ceļa somu medību ratu bagāžniekā.

Krīgers joka pēc apsveic dzejnieku pēc sena kučieru paraduma, noliecot pātagu. Dzejnieks neievēro ne sveicienu, ne kučieri.

Brauciens sākas. Francim Bummelim labi zināms viesu izklaidēšanas ceremoniāls.

— Vai Hanzena kungam bija patīkams ceļojums? Vagona kupeja labi polsterēta?

Krīgers noplīkšķina ar pātagu norunāto zīmi — Bummelim jāmaina sarunu temats.

— Vai Hanzena kungs ir apmierināts ar pajūgu un zirgiem?

Dzejnieks apskata zirgus. Brīnišķīgi balti sirmji. Progresīvi izgarnēti ar vilnas pušķiem un, jādomā, sugas dzīvnieki.

Uz šo jautājumu Francis Bummelis var sniegt izsmeļošu atbildi: — Arābu tīrasiņu, elites klase, no ķēves

Vudje un ērzeļa Carifa, tuksneša arābu zirgi no Nedžas plakankalnes.

Kādu brīdi brauc klusēdami. No bērzu lapotņu galotnēm kā niekodamās krīt pirmās dzeltenās lapas; tad arī dzejniekam rodas jautājums.

— Lūdzu, jautājiet!

Ar cik lielu klausītāju skaitu viņam šodien jārēķinās?

Atkarībā no programmas. Pēdējo reizi ciema varietē bija labi apmeklēts, tāpēc ka tur viens uzstājās, kurš norija pudeli ar deggāzi un vēlāk lika sevi aizdedzināt.

Jā, ar to dzejnieks nevarēšot pakalpot.

Krīgers plīkšķina pātagu.

Viņi rikšiem tuvojas Blumenavai. Aiz ratiem mutuļo septembra smilšu mākuļi. Iebraucot ciemā, viņiem māj mežziņa Štama kundze. Baznīcas zvans šķindina kā aizsmacis. Zvana skaņas veļas pāri ielejai un lidinās virs Bišu Oles merģeļa pļavām, tobrīd dzejniekam rodas otrais jautājums.

— Cik liela ir vietējā partijas organizācija?

Krīgers noplīkšķina pātagu. Nupat saruna ievirzās

politiskā plāksnē. Bummelis atkāpjas:

— Tur plīkšķina partijas sekretārs.

Dzejnieks paceļ cepuri un palokās:

*— Atvaino, biedri!

43

Gothelfa Mišera deju zālē uz dzejas vakaru sanāk daudz cilvēku. Vai tad katru dienu dabū redzēt dzejnieku? Hermanis Veihelts un dažas večiņas sēž nodurtām acīm kā dievkalpojumā. Atnācis arī mācītājs ar sievu. Abi apsēdušies zāles tumšākajā stūrī. Francis Bummelis priecājas — gandrīz tikpat daudz apmeklētāju kā toreiz tam gāzes rijējam.

Dzejnieku Hansu Hanzenu lielais apmeklētāju pieplūdums, liekas, pārāk neietekmē. Jādomā, ka viņš varējis ar to rēķināties. Viņa dzejnieka personība tiek ieslēgta ietvarā, ko vienā pusē veido Štama kundze un Mertke, otrā pusē Frīda Simsone un skolotājs Zīgels.

Situsi Štama kundzes lielā stunda! Te nu viņa stāv —

madonnas matu sasukājums, slēgta Ķīnas zīda kleita,— pilnām izbaudīdama godu iepazīstināt dzejnieku ar sajūsminātajiem ciema iedzīvotājiem. Paldies dzejniekam, kurš paklausījis viņas kautrajam aicinājumam un uzņēmies braucienu lauku vientulībā.

Karlam Krīgeram ļoti gribētos paplīkšķināt pātagu, bet tās jau patlaban nav.

Štama kundze plaši apcer dzejas mākslu vispār un ļoti cienījamā viesa lieliskos sacerējumus atsevišķi.

— Dzeja ir māksla un, kur tā vismazāk saprotama, tā ir visdziļākā.

Skolotājs Zīgels pielec kājās:

— Visaplamākā maldīšanās!

Štama kundze nav samulsināma.

— Protams, ir dzejoļi, kuros jau pēc pāris teikumiem kļūst skaidrs, kādās literārās zemienēs lasītājs atrodas. Savārstījumi. Nav pat vajadzības tos lasīt līdz galam.

Zīgela starpsauciens:

— Ja atļauts, es nerunāju par shematismu!

Asa diskusija, iekams dzejnieks paguvis nolasīt kaut rindu. Frīda Simsone saka savu.

— Nav ko niekus malt! Pie darba kārtības! Dodu vārdu dzejniekam viņa uzskatu izklāstam!

Dzejniekam Hansam Hanzenam trīc lūpas. Viņš pats saka ievadvārdus. Jā, viņš rakstījis daudz dzejoļu, bezgala daudz. Dzejoļus par pazīstamām un mazāk pazīstamām problēmām, par cilvēku vienpatni un sabiedrisku cilvēku, par dabu un tās radību, bet braucienam šurp, šodienai, viņš izmeklējis vislaucinieciskākos no saviem lauku dzejoļiem un cer uz labvēlīgu izpratni, lūdzu atvainot.

Klausītāji iegrozās ērtāk. Mežzinis Štams sēž pirmajā rindā. Viņš ir neziņā — apbrīnot vai nožēlot savu sievu.

Dzejnieks sakārto brilles — vai labi turas. Tās turas, kur tām jāturas. Viņš paceļ manuskriptu, nokāsējas un lasa: «Lauku vientulība.» Tad mazs klusuma brīdis, jo tas bija virsraksts. Dzejnieks vēro iedarbību. «Lauku vientulība» nekādu īpašu sajūsmu neizraisa.

Hansa Hanzena dzejoļos pārādās zila debess un zaļas pļavas, paretam kāds šalcošs koks, par kura sugu nekas tuvāk nav teikts. Visi putni dzied melodiski, ne

čirpst, ne svilpst, un melnās vārnas aiznes uz saviem spārniem smeldzīgo pagātni prom tālē.

Mežzinis Štams šādu iespēju neatzīst. Vārnas nav gājputni.

Cilvēki klausās dažādi. Hermanis Veihelts ar červe-Jainajiem pirkstiem glāsta zelta krustu uz savas dziesmu grāmatas vāka. Emma Dera knibinās ap asteru pušķi, kas, šim teātrim beidzoties, viņai jāpasniedz dzejniekam.

Mertke nenovērš acis no dzejnieka. Bišu Ole mēģina uzminēt putnu meitēna domas. Mācītājs, galvu noliecis, skaita parketa dēlīšus.

Hanss Hanzens nav savos dzejoļos aizmirsis arī kooperatīva ideju. Uz ežas zied rudzpuķīte. Zilga, smaidoša. Kooperatīva zemnieki ežu uzar. Zilgzilgā rudzpuķīte tiek aparta. Nav iemesla skumjām un vaimanām. Puķīte savu laiku ziedējusi, tagad pakļāvusies cilvēku plāniem. Laikmetīga puķe. Bēdas tam, kas ļaujas žēlabām!

— Tur slēpjas gudra doma, — čukst Hertiņa Bullerte.

— Blēņas, rudzpuķes ir nezāles, — saka Kārie Ar-zosspārnu.

Kāds cits Hansa Hanzena dzejolis iedziļinās individuālā zemnieka dvēseles pārdzīvojumos. Katru gadu zemnieks iestāda savā dārzā neaizmirstules. Drīz vien viss dārzs ir zils. Ļaudis apstājas. Ko tas nozīmē? Vai sav-rupnieks nespēj aizmirst vecos laikus? — jautā partijas biedri. Viņi noprasa tam skaidri un gaiši. Zemnieks paskaidro: zilās puķītes manā dārzā runā — neaizmirstiet mani uzņemt kooperatīvā! Pavisam vienkārši. Cik skaista ir vienkāršība!

Karls Krīgers nepatikā ieplāj sev pa gurnu. Dažiem klausītājiem tas noder par mājienu aplausiem. Tikpat šķidriem kā ieildzis lauku lietus.

Štama kundze lūdz klausītājus izteikties. Izteikšanās aizņem vairāk laika nekā pati dzejoļu lasīšana.

Bišu Ole pukojas par Mertki. Ko viņa blenž uz to dzejnieku? Iespējams, ka viņš ir jaunāks par Bišu Oli, bet — vai tāds būtu saucams par īstu cilvēku? Vai tad Mertke neredz, ka šis dzejdaris mēģina savu pliko pauri apsegt ar augšup sasukātām matu šķipsnām? Bišu Olem

nav iemesla atturēties no diskusijas — kaut ari dzeja neesot viņa arods, bet tas, ko viņš te dzirdējis, bijis naivi. Tukša zvārguļu bimbināšana.

— Naivitātē slēpjas dzejas spēks, — paskaidro Štama kundze.

Vārdu lūdz Mertke. Piesarkusi līdz pat savām peļu austiņām, viņa purpina: lai piedodot, ja viņa, jauns kooperatīva loceklis, uzdrīkstoties. Naivitātē varot būt arī nezināšana.

Štama kundzes sašutuma izvirdums.

Mertke kļūst runīga. Viņa negribot nevienu aizvainot. Domājusi pati par sevi. Pilsētā viņai koks bijis — koks. Kooperatīvs — nepārredzami lauki un apartas ežas. Vista bijusi vista, bet tagad viņa zinot, ka tūkstoš vistām esot tūkstoš sejas.

Smiekli. Nitnāgeles māmiņa steidzas Mertkei palīgā. Arī viņas nolūks neesot kādu aizskart, bet daži Hanzena kunga dzejoļi likušies sadomāti.

— Domāt un dzejot ir īsti vāciska gara izpausme,— saka Štama kundze.

— Nē, nē, nē! — Nitnāgeles māmiņa purinās. Vai augsti godājamais viesis pazīstot jauno lauku dzīvi? Ja ne, tad vajadzētu iepazīt. Nekad nav par vēlu. Paldies dievam, vecā, labā zeme vēl joprojām griežas. Nītnā-geles māmiņa aicina ciemiņu kādu laiciņu padzīvot pie viņiem uz laukiem, lūdzu.

Aicinājumu atbalsta arī Štama kundze. Labs priekšlikums! Ja Hanzena kungs esot ar mieru, viņš būtu gaidīts viesis mežniecībā. Mežziņa sieva pamāj savam vīram. Mežzinim gribot negribot jāmāj pretī.

Laime, ka abi diskusijas virzieni šajā punktā sapratās. Ir svinami pļaujas svētki, cik ilgi tad strīdēsies par dzejoļiem.

Dzejnieks jūtas pagalam apmulsis. Tagad viņam pilsēta un lauki vairs nav atsevišķas maltītes, kas pasniegtas katra uz sava šķīvja. Viņš jūtas draudzīgā veidā izģērbts līdz pašam kreklam, bet nav paguvis pat apvainoties. Emma Dera pasniedz viņam asteru pušķi.

— Ciems sveicina dzejnieku. Pateicas par pūlēm. Gan jau, dēliņ, viss būs labi.

Aplausi — kā pērkona lietus.

Trīs ciema muzikanti ataicināja sev palīgspēkus — trīs pilsētas muzikantus no Maibergas. Seši taurētāji pārvērš ciemielas dzīvi marša skaņās. Daži individuālie zemnieki iznāk durvju priekšā un māj garām soļojošajiem paziņām. Citi nerādās no istabām laukā. Aiz logu aizkaru plānā auduma redzamas viņu stingās sejas. Visiecirtīgākie zemnieki noslēdz mājas durvis, tiklīdz tuvojas svētku gājiens. Pļaujas svētki viņiem nav nekas cits kā nekaunīgs trādirīdi. Viņi kaut ko dara aiz mājas sakņu dārzā vai šķūnī.

Krīgers un Bišu Ole soļo līdzās. Abi vēro šādas tādas iezīmes — zemnieki, kas durvju priekšā māj, nobrieduši, lai iestātos kooperatīvā.

Kaut arī ciema dzīves harmonijā ir nenovēršami traucējumi, svētku gājiens padevies ietekmīgs. Tas sniedzas no veikala līdz baznīcai. Pa priekšu brauc pieci kooperatīva pajūgi. Izgreznoti ar puķēm, bērzu zariem un labības kūlīšiem. Uz putnu fermas svētku ratiem stāv Mertke un Nitnāgeles māmiņa.

Viņas demonstrē izcilas leghornas un itāliešu sugas vistu pārstāves. Brūnajos klūdziņu grozos spīguļo koši baltas olas. Fleitu un klarnešu saērcināti, temperamentīgie itāliešu gaiļi dzied vienā dziedāšanā. Nitnāgeles māmiņa tur pie grābekļa kāta piestiprinātu plakātu. Tas ir Dankes roku darinājums: «Trīstūkstoš pīles bez īpašas piebarošanas. Mūsu ieguldījums no pašu mājas rezervēm!» Tas nav melots. Ja kauto pīļu svars varbūt īsti neatbilda normai, tad tā nebija putnu kopēju vaina.

Aiz kooperatīva darbiniekiem pa ciemielas irdenajām smiltīm soļo mežstrādnieki. Sieviešu brigādes loceklēm rokās grozi. Tie pilni ar sārtajām avenēm un dzeltenajām gailenēm. Neaizmirstiet meža sniegto ražu!

Aiz mežstrādniekiem raiti tipina skolēni, skolotājs Zīgels un Hertiņa Bullerte ar savu akordeonu.

Skolas bērniem seko mucas sacīkšu jātnieki. Viņi nospodrinājuši savus zirgus ar urīnu tā, ka tie spīd un laistās, sapinuši tiem astes kā meiteņu bizes, bet krēpes un iemauktus izrotājuši ar puķēm.

Jātnieki ir individuālo zemnieku dēli. Zirgus paņēmuši no staļļiem, atļauju neprasīdami. Kāda nozīme te kooperatīvam un kolhozam? Jāšanas sacīkstes ar mucu vis katru dienu nenotiek. Kā mongoļu hans un ordas vadonis uz sava melnā ērzeļa jāj saimnieks vienpatis Jans Bullerts.

Mūzika, marša soļu dipoņa, cigarešu dūmu virpuļi un balsu murdoņa. Pūlēm allaž jābūt atalgotām, tā arī grūtības, ar kādām sarīkots svētku gājiens, prasa gandarījumu. Gājiens izlokās pa visām ciema ieliņām. Tauru skaņas uzbungā no rudenīgās snaudas visattālākos ciema ļaudis. «Draudzība uzvar, draudzība uzvar ...» dzied skolas koris. Diriģē skolotājs Zīgels. Viņam mugurā Brīvās jaunatnes zilais krekls. Manāms, ka šo kreklu gludinājušas vecpuiša rokas. Hertiņa Bul-lerte, paslēpusies aiz akordeona, apņemas nekad vairs nelaist skolotāju šādā izskatā ļaudīs, bet vispirms gan viņam jāsaka izšķirošais vārds.

Pēc vienas stundas svētku gājiens sāk dilt. Tas sarūk. Septembra pēcpusdiena ir tveicīga. Vienīgi vecīšiem pensionāriem, kurus Francis Bummelis vizina atsperu ratos ar savu arābu ķēvi, nebūtu iebildumu vēl kādu brīdi piedalīties maršēšanā. Kas zina, kad viņiem būs atkal izdevība ar tādām ērtībām izbraukties pa visu ciemu.

Klāt ciema gala pļava. Svētku gājiens izklīst. Kā lidojumā nogurušas bites cilvēki aplīp ap Gothelfa Mišera dzērienu novietni, bet pie patērētāju biedrības veikala Dankes kundzes saldumu novietnes čalo bērni.

Frīdai Simsonei jāpaciešas ar savu runu, kamēr cilvēki stiprinājušies ar ēdienu un dzērienu. Kāda jēga svētkiem, ja nav runas, kas paskaidro, kāpēc sanākuši kopā un kas tiek svinēts.

Frīdas Simsones runa galvenokārt raksturīga ar savu garumu un vērā ņemamiem norādījumiem par valsts aparāta rūpību un gādību, kurš devis zemniekiem iespēju svinēt pļaujas svētkus. Turklāt šī svētku runa satur visus pēc Simsones uzskatiem svarīgos zemes attīstības etapus, sākot ar miglāju sablīvēšanos līdz raķetēm uz Mēnesi.

— Ko es ar to, biedri, pilsoņi un draugi, gribu teikt?

Es gribu ar to teikt — ir norādījums celt ciema iedzīvotāju saskaņu...

— Par piecdesmit procentiem! — sauc kāds no sacīkšu jātniekiem. Smiekli. Ar grūtībām apslāpētā svētku kņada draud nomākt Simsones runu. Bišu Ole un Krīgers, disciplinēti cilvēki, stāvēdami kādas liepas ēnā, paklusu apsaukdami, mēģina atjaunot klusumu. Krīgers sašutumā izšļāc alus paliekas no krūzes pelēki noputējušajā septembra zālē.

— Nevar jau ļaudīm to ņemt ļaunā. Tur, uz paaugstinājuma, stāv savu laiku pārdzīvojusī melnsvārcība. Vai par to Krīgers ir cīnījies?

— Te nepieciešami svaigi spēki.

45

Kādreiz Bišu Ole bija apsējis sarkanu kaklautu. Emmas Deras galvas drāniņu. Emma to Olem atņēma. Tai dienā, kad Ole pilsētā iesniedza šķiršanās prasību, viņš nopirka pats savu sarkanu lakatiņu. Tad tika pateikts, ka viņš esot vecs, un Ole paslēpa lakatiņu no Emmas acīm aiz savām arodgrāmatām. Tagad, pļaujas svētkos, viņš to aplika ap kaklu. Emma samiedza acis un nospļāvās.

— Vai tu esi cirkus augustiņš? Solīdi vīrieši valkā kaklasaites!

Viņa sameklēja Antona kaklasaiti. Bišu Ole to neņēma. Un nu viņš izaicinoši pastaigājas pa svētku laukumu. Sarkanie lakatiņa stūri draiski slejas augšup kā mazi radziņi. Svaigi apcirpto galvu rotā jauna ādas cepure. Velns parāvis, Bišu Oles locītavās vēl nečirkst reimatisms!

Visu šo laiku viņš pūlējies izturēties pret Mertki kā pret pavasara vēju. Vēju, kas tev pieglaimīgi noglauž vaigu, kas iepriecē, kas traucas tālāk, kam tu nedzenies pakaļ. Taču šorīt, uzstājoties dzejniekam, Mertkes valdzinājums no jauna kā gripa uzbruka Bišu Olem. Reižu reizēm pār muguru pārskrēja pēkšņa drudža drebuļi.

Zaļajā pļavā uzcelti vārti. No spēcīgiem priežu stumbriem. Meitenes izpušķojušas stumbrus ar zaļumu

vītnēm un karodziņiem. Pie šķērskoka piekārta veca muca. Jātnieks, piecēlies kāpšļos stāvus, var to ar vāli aizsniegt.

Pūtēji laiž vaļā ellišķīgu galopu. Kapelmeistars teciņus manās uz sava tenora raga prom. Bazūne un klarnete laipo pakaļ.

Jātnieki, apāvušies garos zābakos, zīmē cits citam ar krītu uz svētdienas svārkiem mugurpusē numurus. Tā sportā pieklājas — redzēts televizorā.

Jozefs Bartašs pārstāv kooperatīvu. Viņa sarķis ir nasks, vēl Jozefs nav paguvis piecelties seglos stāvus, kad jau zirgs izrikšojis vārtiem cauri. Arī trīs nākamie jātnieki nav nekādi sporta meistari. Nav vēl ietrenēju-šies, jāpajādelē.

Jau ilgāku laiku Mertke nekur nerod miera. Viņa nodarījusi Bišu Olem pārestību. Viņš nekā nav zinājis par pīļu aizvešanu. Mertke vairākkārt mēģinājusi atvainoties.

— Ole-Priekšsēdētāj, es ...

— Apgredzenoji jaunās vistiņas?

— Vēl ne.

— Lūdzu, bez kavēšanās! — Piešauj roku pie cepures. Tas esot sveiciens. Bišu Ole aiziet. Divas trīs reizes mēģināts. Katrreiz tas pats.

Tagad Mertke, ģērbusies gaišzilā linauduma kleitā, stāv meiteņu vidū kā cigoriņa zieds. Rokās viņai vainags uzvarētājam. To viņas abas ar Hertiņu Bullerti iepriekšējā vakarā nopinušas.

Mertke ir svētku komitejas dalībniece. Komiteja sanāca uz apspriedi tā sauktajā kultūras pasākumu telpā. Mertkei bija jāuzņemas namamātes pienākumi. Viņa izmazgāja galdautus un logu aizkarus. Nopirka par savu naudu patērētāju biedrības veikalā vāzes un salika uz garā galda ģeorģīņu un kāršu rozīšu ziedu pušķus. Pierunāja veikala jaunkundzi Danki uzzīmēt jaunu lozungu un piekāra to virs klavierēm: Laba oma palīdz darbā. Uz šīm klavierēm reiz kāda Angreta Hanzena bija spēlējusi ar vienu pirkstu savas mīlas dziesmiņas.

Komitejas sastāvā ietilpa mežziņa Štama kundze,

skolotājs Zīgels, Hertiņa Bullerte un Kārie Arzosspārnu. Kārie pārstāvēja Brīvo jaunatni un Hertiņa Bullerte — individuālos zemniekus.

Mazā pļaujas svētku komiteja jau bija labu bridi apspriedusies,. kad aiz loga notarkšķēja mopēds. No pilsētas bija atgriezusies Frīda Simsone. Viņas ierašanās atstāja satriecošu iespaidu. Galvā aizsargķivere, uz acīm motocikletista brilles. Noputējušais portfelis krišus uzkrita uz tīrā galdauta. Frīda aizsmēķēja cigareti. Neļaudama mežziņa Štama kundzei ne vārda bilst, sāka:

— Atļaujiet man izteikt dažus principiālas dabas apsvērumus attiecībā uz kardināliem jautājumiem sakarā ar pļaujas svētku norisi.

Kārie Arzosspārnu iegrūda Hertiņai Bullertei dunku kaulainajās ribās.

— Ai!

Frīda nolaida lejā brilles un noņēma ķiveri.

— Lūdzu izturēties ar pienācīgu nopietnību! Pirmais kardinālais jautājums pļaujas svētku norisē ir visu ciema cilvēku vienota saskaņotība. Individuālajam elementam ar ciema darbīgās saskaņotības palīdzību pamatīgi un vispusīgi pārdomātajā pļaujas svētku norisē jājūtas iesaistītam kooperatīva darbā.

Frīdas acis apstājas pie Mertkes lozunga virs klavierēm.

— Kas uzcepa to saldo pantiņu?

Mertke, gluži kā skolniece, pacēla roku. Frīda sameklēja melno kladi un kaut ko ierakstīja: nākamās partijas kandidātes objektīvisms.

— Atļaujiet, ka turpinu!

— Atļauju, — Mertke apmulsusi sacīja.

Frīda pierakstīja vēl kaut ko.

— Tātad, ja atļausiet man tālāko izklāstu ...

— Mēs atļausim. — Tas bija Kārie Arzosspārnu.

Frīda izpūta kuplu dūmu, bet rakstīt vairs nerakstīja.

Kārli, kā jau individuālo elementu, bija grūti saukt pie atbildības.

Tālākie birģermeistares izklāsti bija pārprincipiāli.

— Jāuzsver... jautājums jānostāda sekojoši... — Beigās neviens vairs nesaprata, kā pļaujas svētki būtu svinami. Ar sīkumiem Frīdai, vadošai darbiniecei,

nebija iespējams nodarboties. Par spēlītēm, pigoriem, visādām svētku izdarībām un ciema izgreznošanu principiālo pamatnolikumu ietvaros lai gādā komiteja. Izstrādātajai svētku programmai — pēdējai atsauksmei un apstiprināšanai — jābūt, vēlākais, parīt pusdienas laikā uz Frīdas rakstāmgalda. Atbildīgie — Mertke un Kārie Arzosspārnu.

Frīda uzmauca galvā ķiveri. Jāsteidzas, jāsteidzas, nav laika ne mirkļa, darba pāri galvai...

— Tā viņa mums sagandēja arī visu Brīvajā jaunatnē, — sacīja Kārie Arzosspārnu.

— Ļoti interesanti un pamācoši, — ieminējās skolotājs Zīgels. — Viņa runā vienā runāšanā un nevienu nelaiž pie vārda. Šai sievietei piemīt kaut kas maģisks, taču tas, ar jūsu atļauju, nav personībām raksturīgais maģiskums.

Komitejas locekļi apspriedās. Pārrunāja visdažādākos priekšlikumus. Skolotājs Zīgels, piemēram, ieteica zināšanu pārbaudi ar mazām godalgām. «Vai Zeme ir vecāka par Mēnesi?» un tamlīdzīgi.

— Varens triks, nu moin! — Kārie Arzosspārnu zināja jaunāko modi.

Skolotājs Zīgels noskurinājās.

— Kāpēc «moin», «pa pirmo prīzi»?

Ideoloģiska līdzāspastāvēšana valodā. — Bet kā lai mūsu jaunieši zinātu valodu, ja pat laikrakstos raksta «prīmā» un «uz goda», tā šķielēdami rietumu virzienā un aplam izprazdami laikmetīgumu? Kas tas, piemēram, par virsrakstu: «Biešu lauku atbrīvoja no nezālēm.» Kurš? Kāpēc nav teikuma priekšmeta? Rietumu modernisms? Muļķība? «Vientuļi dzīvojošais Hanss Baums (28) pagājušā naktī iekāpa...» Kā tas saprotams? Vai tā, ka Baumam vēl divdesmit astoņi zobi? Vai tā, ka viņam divdesmit astoņi gadi un viņš joprojām — kā bijis, tā palicis muļķis?

Kārie Arzosspārnu pārtrauca skolotāju Zīgelu.Tā jau viss esot, bet patlaban viņi atrodoties svētku komitejas sēdē, nevis klasē.

— Pāriesim pie darba kārtības! — Kārie ieteica jāšanas sacīkstes ar šķērsli — mucu.

Patlaban jāšanas sacīkstes rit pilnā sparā. Uz mērķi dipina Vilms Holtens. Ari viņš pārstāv kooperatīvu. Brūnā Brandenburgas ķēve, kas senāk piederēja Bišu Oles saimniecībai, pie vārtiem pēkšņi apstājas. Holtens, gāzdamies uz priekšu, nokrīt zālē. Ķēve tikmēr rikšo prom pie Mertkes. To pievilina uzvarētājam domātais vainags. Ķēve piegrūž degunu un noplūc vienu no sarkanajām asterēm. Meitenes spiegdamas metas skriet. Vilmām Holtenam atkal nekādu izredžu uz uzvaras lauriem.

Resnais Serno pieiet pie puišiem, kas sastājušies ap bufeti.

— Pa diviem kausiem alus katram! — Viņš saskandina ar jaunajiem jātniekiem. — Uz jūsu uzvaru! Uz mūsu uzvaru!

Kārie Arzosspārnu novēršas. Viņš nav nekāds individuālists, strādā traktorstacijā, bet rudo ķēvi paslepen izvedis no tēva staļļa. Tagad viņš pārgalvīgi traucas cauri vārtiem, atvēzējas ar vāli un trāpa pa mucu. Bungas rībina tušu: «Bum-bum-bum!» Muca šūpojas. Mertke aplaudē. Ole vēro liepu galotnes.

Jana Bullerta garkājainais melnis tā auļo cauri vārtiem, it kā tur viņu gaidītu barības sile. Trah! Krīt mucas pirmais galdiņš. Hertiņa nospēlē savam tētim uz akordeona tušu.

No svētku laukuma otra gala šurp steidzas Karls Krīgers. Viņš pieskrien pie Bišu Oles un parauj to sānis.

— Mūsējie zaudē. Vajadzīgs pastiprinājums. Bišu Ole, būtu es tik jauns kā tu!

Bišu Oli sagrābj godkāre.

— Zirgu!

Francis Bummelis to vien tikai gaidījis.

— Ņem manu ķēvi! — Nu mēs parādīsim, kas ir zirgs!

Bišu Ole ar rāvienu uzlec Bummeļa arābietei mugurā. Ķēve saslej ausis. Šķielē atpakaļ, vērtēdama savu jātnieku. Bummelis skrien līdzās.

— Runā ar viņu kā ar savu mīļoto, tad viņa tevi aizraus, kur vien vēlies!

Ķēve rauj Bišu Oli apkārt laukumam. Aizmirsti svētki, aizmirsts Krīgers un Mertke. Zilgi dzidrais septembra debess jums. Dzērvju kāsis. Ole jāj atpakaļ uz savām ganu dienām, uz basām kājām bristo pļavu.

Bet tad viņš pamana Bullertu. Abi klusēdami pajāj viens otram garām. Skatieni nozibsnī kā zobenu asmeņi. Pagaidi, draudziņ, pagaidi! Kādreiz mēs abi jājām uz viena zirga.

Bišu Ole vada ķēvi rikšiem aiz ugunsdzēsēju mājas. Izjādi to tur, lai padīžājas un pierod. Karls Krīgers plaši ieplestām acīm raugās visapkārt. Vai Bišu Ole būtu aizlaidies?

Pie mucas vārtiem tagad belziens seko belzienam. Mucas galdiņi krīt kā gatavi āboli. Serno pie bufetes ķērc:

— Parādiet šiem, parādiet!

Jans Bullerts jāj trešo reizi. Viņa zirgs sprauslā. Zem mucas tas atmet galvu, it kā grasīdamies tajā iekosties ar zobiem. Trrah, bum! Divas mucas stīpas iekrīt zālē. Mucas dibens šūpojas. Tā malā vēl turas pēdējais galdiņš.

Tagad jau grūtības lielākas. Trīs jātnieki cits pēc cita vālē veltīgi. Piejāj Bišu Ole. Viņš ir nosvīdis slapjš, bet ķēve mierīga. Bišu Olem pienākas trīs gājieni.

Resnais Serno pacienā muzikantus ar alu. Pūtēji spēlē «Zilos dragūnus». Ole nolec no zirga.

— Kas noticis?

— Pie tādas burlaku dziesmas es nejāšu!

Karls Krīgers iebāž tenora taurē dūri.

— Vai esat uz augšu pasisti?

Muzikanti pārslēdzas un uzsāk «Lukturu spodrinātāju galopu». Bišu Ole mierīgi izjāj cauri vārtiem. Nepakustina ne pirkstu. Smiekli. Vilšanās.

— Ole, ko tad tu?

— Pārbaudu ķēvi.

— Viņš pārbaudot ķēvi!

Bišu Ole jāj otro gājienu. Vārtu priekšā Ole palaiž vaļā pavadu un, piespiezdams ar kājām, iztriec zirgu cauri vārtiem. Un atkal bez vēlēšanas.

Meitenes smejas rēkdamas. Puiši svilpj, un Mertke trīs. Pie bufetes dārdina Serno:

— Partijnieki jādelē!

Bišu Ole jāj trešajā gājienā. Ķēve auļo. Pavada atlaista vaļā. Pēkšņi — hop! Bišu Ole uzlec uz sedliem. Stāvus joņo cauri vārtiem.

— Ivans! — rēc Serno. — Ivans, ha-ha!

Bišu Ole vēcina vāli. Trieciens! Izjūk pēdējā mucas stīpa. Nobūkšķ. Mucas dibens ieripo zālē. Francis Bum-melis drāžas, cik jaudas, jātnieku ceļā un kliedz:

— Ķēvīt, manu ķēvulīt, mēs uzvarējām!

Sajūsmas saucieni un aplausi. Mertke skrien ar uzvarētāja vainagu pie Bišu Oles.

— Kas to būtu domājis!

Bišu Ole rāmi izņem Mertkei no rokām vainagu. Uzmauc to galvā trīsošajai ķēvei.

— Es tikai pārbaudīju sevi, vai esmu vecs.

Mertke vīlusies knibina savu dzirkstošo bizi. Kas tad vēl? Urrā saucieni un purpināšana. Svētki dūc kā dūkuši.

47

Vasarīgajai septembra dienai seko pavasarīga nakts. Pa dārziem čāpstinādami tekalē eži, mežmalā vaimanā pūce.

No deju zāles atskan zābaku dipoņa, goda kurpju švīkoņa un klarnetes čirināšana. Aiz meža glūn pilnais mēness — salta, smīkņājoša viedā seja.

Nejaušam garāmgājējam, ielūkojoties deju zālē, rastos tāds pats iespaids kā nezinātājam, pametot acis bišu stropā. Vietējais iedzīvotājs noraugās ar bitenieka aci — viss kārtībā.

Pievakarē dejas grīda pieder jauniešiem. Vecie pienācīgi sagatavojas, lai būtu lunkanākas kājas.

Ziedošā lauka ļaudis sēž pie mielasta galda sanāksmju istabā. Viesu istabā dzer vecsaimnieki. Klaiņotāji starp abām frontēm skalo rīkles ar cienasta alu un degvīnu. Frīdas prasītā ciema saskaņa valda vienīgi dejotāju vidū.

Georgs Sabers, ciema frizieris, uzņēmies viesmīļa pienākumus. Viņa centība atbilstoša gaidāmajai dzeramnaudai. Laukmalu iznīcinātāji no Bišu Oles kooperatīva viņa acīs ir otršķirīgie apmeklētāji. Tīrie smiekli — tiem tur jālemj, vai desiņas, limonāde, alus un šņabis apmaksājami no kultūras fonda līdzekļiem vai ne.

— Antons nekad to nepieļautu. Viņš bija par īstu kultūru. — Emmai nav ko slēpt, ziemā viņa nodomājusi iet agronomu kursos. — Sargieties, ja jūs nodzersiet kultūras fonda naudu! Lai katrs maksā par savu žūpošanu pats. Vai tad mēs neesam pusmiljonāri?

Notiek balsošana. Viena balss pretī — Mampes-Sī-vuma.

Mampe lādēdamies velkas prom. Mūžīgi politika un balsošana! Nu vēl izziņos vēlēšanas šņabja dēļ!

Mampe-Sīvums izošņā gaisu viesnīcas istabā. Tur ož pēc veciem laikiem. Resnais Serno, plādams sev pa gurniem, aizgūtnēm švirkstoši smejas. Tik labā omā viņš mēdza senāk būt vienīgi tad, ja gadījās labi pārdot nokaušanai kādas trīs govis.

— Arkla un druvas brāļi, hi-hi-hi, kādi tik liktenim nav brīnumi paunā. Dažam labam paliks mute vaļā. Iedzersim, metiet iekšā!—Serno no mājām atnesis līdzi amizantu joku — stikla zābaku. Piecdesmit astotais lielums. Viņš liek zābaku piepildīt ar alu. Stikla zābaka stulmā kaut kas iegravēts. Zemnieki rakstu neievēro. Kad pienāk Bullerta kārta, Serno smejas pilnā kaklā. Viņš lasa iegravēto uzrakstu: «Pļaujas svētku karalim Serno. Jauno zemkopju apvienība. 1923.» Bullerts nedzer. Viņš pastumj zābaku nākamajam un pats iet pie letes.

— Ho-ho-ho! — Serno rēc. — Vai esat redzējuši vēl lielāku aitasgalvu? Viņam visur rādās Hitlera zābaks.

Viņš pamāj Mampem, kurš tepat slaistās.

— Nāc šurp, brīvais zemniek, Bišu Oles kalps, nāc žūpo kopā ar mums, parādi mums to godu!

Vecsaimnieku alus, tāpat kā nauda, nesmird. Mampe satver zābaku. Serno izrauj to viņam no rokām. Dievs pasarg, alus jau novadējies. Serno negrib ciemiņam nodarīt pāri. Viņš pakampj pilnu muti alus un iespļauj

atpakaļ zābakā. Padibenēm tagad pa virsu peld ūdeņainas putas.

— Dzer nu, biedri kolhozniek!

Mampe-Sīvums iešļāc mieles Serno izburbušajā sejā. Zābaku nomet viņam pie kājām. Nošķind lauskas.

— Ķeriet viņu! — kliedz Serno. Neviens nekustas. Nupat ir pāršauts pār strīpu. Te nu sēž tūkstoš deviņi simti divdesmit trešā gada karalis, izmircis alū no iekšas un āra. Sprauslā, purinās un vairs nesmejas.

Mampe-Sīvums ieskrien tieši rokās savam glābēj -eņģelim Hermanim Veiheltam. Veiheltam mugurā baznīcā ejamais uzvalks. Dievam tīkamā Mertke to izgludinājusi. Pie svārku atloka spīd sirpis un āmurs.

Hermanis nopērk Mampem divas pudeles baznīcas vīna. Vai tas kungs kāzu svinībās Kanānā arī necienāja ar vīnu?

Zālē zem tabakas dūmu mākoņu mutuļiem svīst dejotāji. Hertiņa Bullerte veras skolotājā kā dievībā. Viņa jūtas pārlieku laimīga. Arī Zigels necieš moderno svingu. Zīgels ir principiāls cilvēks un visas dejas dejo tango taktī.

Gandrīz katrā dejā burzmā pazib Mertkes matpīne. Nekad visā savā īsajā mūžā viņa nav tik daudz dejojusi kā šodien. Ja viņu neaicina Kārie Arzosspārnu, tad aicina Vilms Holtens.

Mertke ir laipna pret saviem deju partneriem, un peles austiņas kvēlo. Bet, kad Kārie ieminas — būtu labi ārā mazliet ieelpot svaigu gaisu, Mertke norāda, ka tas esot nemoderni. Laukā viņa esot augu dienu. Tur spīdot pilns mēness, to viņa pazīstot jau kopš sendienām. Turklāt piecas nākamās dejas jau apsolītas.

Kārie Arzosspārnu pārvelk ar roku pār savu moderno matu sasukājumu. Varbūt tomēr Vilms Holtens plūks uzvaras laurus?

Krīgers un Bišu Ole sēž kādā sanāksmju istabas kaktā. Viņi pēcpusdienā vērtējuši pareizi — trīs zemnieki viņiem ir droši. Kupke, Metke un Kales. Kupke un Metke Bišu Olem sevišķi nozīmīgi. Tie ir viņa pļavas kaimiņi pie ezera. Ari zem viņu pļavām slēpjas merģelis. Tā ieguve nodarbina Oles prātus vēl joprojām. Tagad rodas iespēja darbus sākt lielā mērogā.

Līdzko noraks kartupeļus, viņš pats sāks meklēt ekskavatoru. Uz Vunšgetreiju, kā redzams, nav ko paļauties.

Krīgers pacienā kooperatīva kandidātus ar alu un degvīnu. Žēl, ka Bišu Ole nedzer tā, kā vajadzētu! Atkal un atkal skrien prom no galda, lai pamestu acis deju zālē. Ko dara Holtens? Kur ganās putnu meitēns? Vai kooperatīva svētki nav svinami te, apspriežu istabā?

Krīgers skubina Oli iedzert.

— Liec taču jauniešus mierā! Vai tad pats neesi bijis jauns?

Tas nu gan nav nekāds mierinājums. Jāšanai un glābšanai viņš bija pietiekami jauns!

Ir jau labi, bet tagad jārunā par cilvēku dvēselēm! Kooperatīva pieaugumu.

Zālē trompetists notaurē tušu: aicina dāmas!

Puiši stingi raugās savās alus krūzēs. Dāmu izvēle atklās, kurš puisis un kura meitene šodien ies kopā uz mājām.

Sāk spēlēt mūzika. Meitenes izspurdz uz visām malām. Vilms Holtens vēlētos, kaut būtu maķenīt garāks. Gribētu būt Mertkei labi saredzams, izcelties visā vīriešu barā.

Krīgers piegrūž Bišu Olem:

— Tevi aicina.

Gaiši zilā kleitā Bišu Olem pretī stāv Mertke. Viņš klūp laukā no garas ziemas. Pašā rudens laikā ieklūp pavasarī. Sniegs izkusis. Dzied putni. Strauti stāsta pļavām brīnumainus stāstus.

48

Pulkstenis gandrīz desmit. Viesnīcā ienāk zvejnieks Ankens. Svētdienas svārku piedurknes tam slapjas. Šurp nākdams, vēl uz ātru roku apskatījis murdus. — Ehei, hei! — viņu apsveic vecsaimnieki. Zvejniekam līdz divas dāmas. Viena ir viņa sieva. Tai tik smaili ziņkārīgs deguns, ka varot ar to žoga latiņās izurbt caurumus, kā apgalvo Mampe-Sīvums. Otrai, kas seko Ankenam aiz muguras, ir violeti nokrāsotas lūpas, pati no galvas līdz gurniem ietinusies zilā mantijā.

Serno svārki jau izžuvuši. Gars iesilis. Viņš pievelk klāt aizplīvuroto svešinieci un kā teķis pastumj sānis trīs tuvumā stāvošus zemniekus.

— Ceļu dāmai!

Serno ļoti labi noder maigs uzmundrinājums. Mājās viņam ir vienīgi izkaltusi svētulība.

— Sēdies te pie manis, tālo zemju bērns!

Dāma smaidīdama apsēžas līdzās Serno.

Serno, iebāzis mutē divus pirkstus, svilpj Saberu. Sabers nerādās. Bišu Ole par divdesmit markām dzeramnaudas noīrējis viņu kooperatīvam. Serno pamāj Mišeram.

— Divus alus!

Dāmām viņš pasūta Maibergas ābolu vīnu, divi piecdesmit par pudeli.

Zālē dejotāji švīkā pazoles. Tagad dejo arī vecākā paaudze. Hulda Trampele velk savu vīru prom no letes:

— Evald!

— Ko vajag?

— Ejam dancot!

— Kha, kha, kha, ejam, tikai nelēkā tik mežonīgi!

— Negribi dancot?

— Kha, kha, vai tad es nedancoju!

Sofija Bummele piecērt kāju, plaukšķina ar rokām un smejas. Viņa to var tagad atļauties. Viņai atkal ir zobi mutē. Francis Bummelis pielējis sevi pilnu ar ābolu vīnu. Viņš plikšķina sievu, it kā tā būtu zirgs.

— Braši, braši, ķēvulīt, mēs esam uzvarējuši.

Hertiņa Bullerte glaužas pie Zīgela sagumzītā krekla.

Viņa klausās, jo Zīgels patlaban lasa lekciju:

— Dejošana ir kults. — Interesanti un pamācoši! Primitīvajām tautām deja ir zināmā mērā vairošanās pirmsākums.

Hertiņa laimē staro.

— Cik jauki, ja visu zina!

Mampe-Sīvums dzer trešo svētā vakarēdiena vīna pudeli. Arī Hermanis jau viegli līgojas mūzikas taktī.

— Nez vai Jēzus Kanānā dejojis ari?

— Viņš grieza gan, bet tikai valceri. — Mampe to lasījis kādā brīvmūrnieku grāmatā.

Hermanis aicina uz deju mežziņa Štama kundzi. Viņa ir pārāka par madonnu, — kur tad vēl matu celiņš un šķīstais smaids!

Laimīgākais pāris ir Bišu Ole un Mertke. Abi dejo jau desmito deju. Nepārmij ne vārda. Kas tur ko runāt? Mertke izvēlējās Oli. Deja izgaisina šaubas. Viņi spiež viens otram rokas un tā pastāsta, ko jutuši un jūt:

Esmu nodarījusi tev pāri.

Es neatceros.

Tas notika vasarā.

Vasara ir tagad.

Cik tu esi jauns, jaunākais no visiem.

Cik tu esi laba, labākā no visām.

Gothelfs Mišers stiepj uz estrādi degvīnu un alu. Muzikantiem jāatspirdzinās. Trompetists pūš tušu.

— Speciāla deja cildenajam devējam! — Devējs ir Serno.

Jaunie ļaudis sastājas aplī. Viņi aplaudē, svīst, šķobās un gorās.

Ole un Mertke paiet sānis. Lai godā Serno, kas vēlas, Bišu Ole to nedarīs.

Resnais Serno ieklumzā zālē. Viņš novilcis svārkus. Elkonī ieķērusies sveša sieviete — nagliņu papēži, zeķes bez vīles. Kleitai mugurpusē dziļš izgriezums, mati spīd kā zils, izbalējis audums. Mūzika sāk spēlēt. Serno iešūpojas. Viņš dejo valsi — pa kreisi apkārt, pa kreisi apkārt...

Bišu Oles apcirptajā pakausī izspiežas sviedru lāses. Smaids izdziest. Viņš stāv un stingi raugās. Šī sieviete . . . Kur viņš redzējis šo pakausi? Šīs nedaudz uz āru izvērstās kājas? Zālē atskan čuksti. Kā vēja plūsma no egles uz egli kāds vārds lido no mutes mutē. Simtiem acu pievēršas Bišu Olem. Tur dejo viņa sieva. Oli krata drebuļi.

Angreta pamana Oli stāvam pie Mertkes. Atbrīvojas no Serno un tuvojas viņam.

— Nē, nē! — kliedz Bišu Ole. Viņa vecā dzīve klidzina uz nagliņu papēžiem šurp — vecā dzīve. Ole noliecas pie Mertkes. Cieši apskauj. Palīdzi, Mertke, palīdzi!

49

Angreta bija ieradusies ciemā divas dienas pirms pļaujas svētkiem. Brālis viņu sagaidīja zvejnieka mājā starp diviem ezeriem.

— Kas tevi atdzinis šurp, mīļā māsa?

Angretai vajadzējis braukt kāda tiesas procesa dēl.

Angreta iedāvināja bērniem banānus. Dzelteni saldās desiņas no tālās zemes aiz okeāna. Brālim viņa atveda rietumu pasaules cigārus, melnus kā asinsdesa, iesaiņotus sidraba papīrā: ar tropu, ar tuksneša, ar mūžameža attēlu.

Ankena sieva dabūja mazu kārbiņu, raibu kā pāvu no ārpuses, vērtīgu iekšpusē. Ankena sieva atrāva vaļā kārbiņas vāciņu.

— A, kafija? Tā mums arī ir!

Angreta aizvainoti:

— Nedomāju vis. Tā ir aizokeāna kafija. — Kafija ar rietumiedarbību, ne tikai sirdij, bet arī dvēselei. Izcila bauda.

Angreta klidzina pa māju, pa dārzu. Cik zemi griesti! Cik nožēlojami koki! Viņa pieradusi pie citāda veida dārziem, kur visapkārt zāle.

— Kad tā bija izaugusi gara, man vajadzēja to apgriezt.

— Vai tu kalpo pie kungiem?

— Es to, protams, griezu ar elektrību. Tad metu laukā.

— Sienu?

— Tur tas nav vajadzīgs.

Tad nu gan savādi. Brālis nekad nespētu pie tā pierast.

Diena paiet tērgājot un plātoties. Vakarā Angreta iet pie Serno un nodod sveicienus no Ramša.

— No Ramša?

— Viņš drīz atgriezīsies. — Norādījums no turienes. Starpkontinentāli lēmumi.

— Vai vairāk tas krāpnieks nekā neteica?

Pienāca pļaujas svētki. Angreta devās kopā ar brāli

dejot. Vajadzēja sevi parādīt.

Pagāja mēnesis. Angreta klaiņoja — nekā nedarīdama, arvien uzposusies, maigām rokām, kas ieziestas ar smaržīgām ziedēm.

— Vai tev nav jābrauc atpakaļ? — bažīgi vaicāja zvejnieks Ankens. Angreta vēl gribēja palikt.

Zvejnieks Ankens baidījās no sarežģījumiem. Valsts bargi seko mīklainiem atgadījumiem, kam sakars ar rietumiem.

— Tev vajadzētu tagad braukt prom.

Angreta nebrauca. Vakarā viņa aizgāja uz ciemu pie Serno. Todien viņa aizmirsusi kaut ko nodot no Ramša. Viņa noskaitīja pārsteigtajam Serno naudas zīmes.

— Par mašīnu — tu jau zini. — Ramšs neesot aiz dzelzs aizkara nekur varējis rast mieru, kad dabūjis zināt, ka mašīna atņemta. Te būs pretvērtība!

Serno gandrīz vai atkal atguva ticību.

— Ļautiņi, ir taču vēl brāļi iekš Kristus!

Jau metās vēls. Kārnā Serno sieva žāvājās tik platu muti, kā gribēdama kādu aprīt. Vai tad varēja vīru atstāt divatā ar viešņu? Angreta to vien zina kā mirkšķināt ar acīm. Saimnieks taču nebija dieva aizgādībā.

— Jā, jā, tā rietumu pasaule! Arī tur nekas nekrīt no gaisa. — Angretai kaut kas esot uz sirds.

— Plāj tik vaļā!

Pie brāļa esot šauri. Sieva, bērni, visur smako pēc zivīm ...

Serno aptausta kabatā naudu. Lai Angreta nākot mierīgi pie viņiem.

Simsone izaicināja Angretu pie sevis.

— Vai tev uzturēšanās atļauja nav jau notecējusi?

— Jā, nē! — Ja Frīda viņu mazliet uzklausītu? Angreta stāsta garu garo stāstu, asarās mērcētu, izgarnētu

ar pārdzīvojumiem. Padara Simsoni par savu uzticības personu.

— Protams — secret!

Frīda apsolīja klusēt. Viņa satraukti pūta dūmus. Uz viņu tika izdarīts ideoloģisks spiediens. Tagad tas atslābis.

Angreta, rietumu oreola apmirdzēta, klundurē pa ciemu apkārt. Viņa paliek stāvam, labprāt runājas un sniedz paskaidrojumus tenku vācelēm.

Apciemo Timpes ģimeni. Nebaidieties, mīļie, Angretu šurp atvedušas atmiņas. Kādreiz viņa šajā mājā dzīvojusi. Viņa apdāvina bērnus.

— Diemžēl konfektes no vietējā veikala, diemžēl! — Angreta jau nav varējusi vest centneriem rietumu saldumus pāri robežai.

Viņa izstaigā visas telpas.

— Te bija mana bufete. Tur klavieres. Nez, kur tās tagad?

Viņi izsmēķē ar Timpi pa amerikāņu cigaretei. Pēdējā paciņa no viņas krājumiem. Timpes neuzticība izkūp līdz ar cigarešu zilgo dūmu viruļiem.

— Kā dzīvo lopkopji rietumos?

— Kā paradīzē, govs tesmeņi līdz pat pakaišiem.

— Vai stundu apmaksa jeb ienākums no peļņas?

Angreta, ne acu nepamirkšķinādama:

— Sešas markas par stundu.

— Dzīvoklis?

— Ar vannu un ūdensklozetu.

Angreta dodas tālāk. Saziedusies, nokrāsojusies. Timpe sajūsmināts:

— Tas tik ir sievišķis! Kas tur par brīnumu, ka viņa pameta Bišu Oli, to sugas bulli!

Kādu dienu Serno negaidot apjautājās Angretai:

— Kā iet Ramšam? Es neredzu, ka viņš tev rakstītu.

Angretai meli vairs nesagādā nekādas grūtības.

Iepriekšējie izraisa nākamos. Ramša vēstules? Nekas tamlīdzīgs nav paredzēts. Viņai te ir darīšanas. Ramšs nedomājot viņu kompromitēt. Gentlemanlike.1

Kad Angreta, sekodama Ramšam uz rietumu tālēm, tur ieradās, viņa veikals jau zēla. Ne tirgotavas, ne kantora vai zāģētavas, bet iešanu un skriešanu bez gala un malas. Mazās kafejnīcās un krogos veicami darījumi. Dokumenti koši dzeltenos portfeļos. Atklāta vai slepena līdzdalība.

Ramšs nemaz nejutās iepriecināts, apsveikdams An-gretu:

— Hallo, Angret, I'm glad!1

Ne zvērestu, ne jūsmas, paņēma viņas mīlestību aiz veca paraduma. Paņēma arī viņas naudu, naudu no Bišu Oles pazudušās krājkases grāmatiņas.

Angreta dzīvoja hotelī. Nauda gāja mazumā.

— Tev vajag pameklēt kādu job, — ieteica Ramšs.

— Job? Kas tas tāds?

Vienkārši — darbs.

Angreta meklēja kādu lauku darbu. Nekas cits viņai nepadevās. Viņa ravēja dārzniecībās nezāles. (Kādreiz Sofija Bummele bija ravējusi Angretas dārzu.) Gādāja par mitrumu augiem un vāca augļus. Savā mājvietā viņa bija apakšīrniece.

Vai tad tāds bija viņas sapnis? Ramšs rādījās reti — veikala darījumi. Reiz Angreta aizgāja pie viņa svētdienā. Viņš gulēja uz dīvāna alkohola dvingas mākulī. Ramšs bija ar savu pusmediķa pieri ieskrējis neveiksmju mūrī un patlaban kavējās atmiņās.

— Cik govju stāvēja manā kūtī? Atbildi!

— Piecpadsmit, arī divdesmit. — Angreta labprāt parunātos par dzimteni.

— Saki — tas sarkanais, tas Ders, kā viņš dabūja galu?

Angreta klusēja.

Ramšs pielēca no dīvāna.

— Vai esi droša, ka mans mūža bizness neaizies gar degunu?

Angretas domas bija aizklīdušas citur.

— Bija dziļa ziema, es braucu kamanās pie tevis. Mans virs gulēja slims ...

Ramšs sāka smieties pilnā kaklā.

— Tas bija pamatīgi, goddam\

O, rietumu brīnumzeme! Cilvēki līdzīgi medniekiem. Visi medī laimi. Juliāns notvēra savu lielo job. Plēsonīgi metās tam virsū. Un tā vārds bija Hula-Hoop. Apaļš sintētiskas vielas darinājums, bērnu rotaļu stīpa. To mēdza aplikt sev ap vēderu, piedauzīgi pagrūst, tad ļaut, lai tā griežas. Mašīnu produkcija. Sākumā Ramšs bija pasīvs, tad aktīvs uzņēmuma dalībnieks. «Hula-Hoop ir tavs glābiņš! Ed, cik tik vēlies, un paliksi slaida, kā bijusi! Norādījums tiem, kam tieksme uz aptaukošanos. Iepriecē savas aknas! Saglabā slaido līniju ar Hula-Hoop/» Ramša senā aizraušanās ar medicīnu no jauna atplauka Hula prospektos. Veikali zēla. Lai dzīvo mediķis!

Angretā iekvēlojās jauna cerība. Viņā pamodās zemniece aprēķinātāja. Viņa lūdza atpakaļ aizdoto naudu. Ramšu sagrāba spējš niknums. Kas tā par nepiedienīgu sīkumainību! Nauda vairojas kā peles. Vai tad labāk, ja tā sapel Angretas zeķē?

Turpat vai pa vienu nakti izauga savrupmāja. Automašīna, šoferis un virtuvene. Reprezentācijai. Juliāns vada Hula lieluzbrukumu. Filiāle Rietumberlīnē. Hula gājiens uz zonu. Nu vairs ne vārda par vēdera un aknu priekiem. «Seko līdzi progresam! Hula, jaunais masveida sports!»

Angreta nepiekāpās. Ja jau mīlestībai neatlika laika, tad viņa vēlējās savu naudu atpakaļ. Ramšs viņu žēlīgi paņēma pie sevis. Izrādīja visu savu jaunbagātnieka greznību.

— Redz, kur tava nauda.

Tiesa gan, Angreta to redzēja — balta savrupmāja, stikla sienas, ģipša Gēte, dārzā puķes un mākslīgais lietus. Garāža, piebrauktuve un zem kokiem režģi.

Ko tad nu vēl, Angret? To jūs tikai tāpat vien jautājat, vientiesīgie ļautiņi. Kaut arī mājas bārs un veļas mašīna, Angreta tomēr kā bija, tā palika kalpone. Ramšs tikai reti ieradās mājās — veikali. Būt

veikalniekam — nozīmē radīt preču pieprasījumu. Zona nupat bija piekodusies. Hula — politiskā uzbrukumā!

Un, kad Juliāns atgriezās mājās, kas tad bija An-greta? Namamāte no ģipša, tāpat kā dārzā Gēte. Juliāna salonā mēdza uzkavēties jaunas dāmas. Hula-Hoop manekeni — tā tika paskaidrots. Uzbrukums ar seksu jaunam klientu pulkam. Dāmas virpināja Hula stīpu ap savu kailo vidukli. Juliāns pārbaudīja stāvu, eleganci un šarmu.

Angreta izdarīja pēdējo mēģinājumu. Nopirka zelta gredzenus. Juliāns aplūkoja gredzenus. Hula-Hoop pirkstiem? Never, tas oda pēc laulībām, pēc austrumu paradumiem. Brīvās pasaules brīvais cilvēks dzīvo brīvi.

— We live in western and modern times!1

— Runā vāciski, maitas purns! — Vēlreiz viņā pamodās lepnā zvejniekmeita.

Juliāna studiju laika rētās iespraucās ņirdzīgs smaids.

— Tev jau vēl otrā pusē ir vīrs.

Angreta palika vientuļa. Viņai bija pretīgas spilgtās Hula stīpas. Jau uz tām paskatoties vien, metās nelabi.

Un tad pienāca Bišu Oles advokāta vēstule. Angreta to izlasīja vairākkārt un, jāsaka, ar smeldzi sirdī. Viņa skatīja saules apmirdzēto ezeru mežā.

51

Novembra vidus. Miglainajā rīta elpā jau viegli manāma pelēcīgo salnu dvesma. Dienvidū no kailajiem zariem nokarājas nespodras lāses. Dzēses aizlidojušas uz dienvidiem. Gulbji laidelē virs miglā tītajiem ezeriem. Meža piļu bari rosās pa sausajiem meldriem.

Bišu Olem patlaban ir pavasaris. Vēls pavasaris. Sirds pukst strauji. To skubina vēlēšanās darboties. Nakts pēc pļaujas svētkiem viņu pārvērtusi — savi septiņdesmit skūpsti naksnīgajā septembra mežā. Aizmirstie prieki — meitenes saudzīgās rokas. Kā viesulis

sildīdama un brāzmodama Oli sagrāba mīlestība. Atkusa sen ledū sastingušās vēlēšanās. Pārvērtušais Bišu Ole gāja savu ceļu — apvaldītu, stingru stāju, taču prieks viņā virda kā jaunības gadu plaukumā.

Tas bija oktobrī, kad viņam gadījās sastapties ar Angretu. Viņš bija neievainojams, tāpēc no tikšanās nevairījās.

Angreta stāvēja savās augstpapēžu kurpēs kritušajās lapās, cēli paceldamās pāri visiem ciemielas dubļiem un pīšļiem. Orhideja starp necilām zemnieku puķītēm. Uz Oli noraudzījās zilganie mati un skropstas. Viņa piemiedza labo aci. Caurcaurēm pilsētnie-ciski. Tam laikam vajadzēja nozīmēt — mēs esam pazīstami.

Bišu Oli tas nesamulsināja.

— Labdien, — viņš teica.

— Servus, — Angreta atņēma. — Jautājums ir sekojošs: ko tu par to saki?

Bišu Ole nezināja, par ko Angreta runā.

— Vai tavs advokāts nav tev darījis zināmu? — Angreta atkal piemiedza aci.

— Visu labu, — Bišu Ole atsveicinājās un gāja prom.

— Adieu, — sacīja Angreta.

Bišu Ole aizbrauca pie advokāta.

— Kas jauns?

Apstākļi sagrozījušies tā, ka Angreta nevēloties šķirties.

Bišu Ole neuztraucās. Viņš pat nenoskuma. Šis lielais bērns smējās. Iepriekšējā vakarā viņš bija dabūjis zināt kaut ko neiedomājami varenu. Viņi bija sēdējuši Mertkes istabiņā pie Nītnāgeliem un runājušies par teļiem, cāļiem, nākamo pavasari. Mertke savā nodabā smaidīja.

— Un kā būs ar mūsu cāli?

Bišu Ole aiz prieka nezināja, kur likties.

— Vai tas var būt! — Un skriešus metās prom.

Nebija iespējams palikt uz vietas. Viņš nepina šūpuli kā toreiz. Tagad visa pasaule bija šūpulis. Bišu Ole izturējās tā, it kā līdz vasarai tā viņam būtu jāpārveido — dēlam.

Tā, piemēram, zviedru govis. Tūlīt pēc labības novākšanas Bišu Ole lika tās izdzīt ganībās. No rajona apsolītās barības nebija ne miņas. Bišu Oles neticība auga augumā. Viņš apspriedās ar pārvaldi. Emmu, Krī-geru un Lībšeru.

Mazā Emma brīdināja:

— Nepaļaujieties uz priekšniecības solījumiem.

Krīgers pamāja.

— Vīri uz klāja! Novērst pašu ļaunāko! Pasargāt Ziedošo lauku no bada!

Sējumu platību skābbarībai divkāršoja. Sēja lupīnu un saulgriezes. Gluži kā pēc pasūtījuma sāka līt labvēlīgs pavasara lietus. Sējumi sazēla dāsni. Bet septembris iekrita sauss. īsts zelta rudens. Taču ne jau Ziedošā lauka celmlaužiem. Viņi bažīgi vēro sējumus. Cilvēks jau drudžaini pēta zvaigznes, taču laika pareģošana vēl joprojām ir laimes spēle.

Pēcpļaujas sējumu raža bija gaužām niecīga. Nekāda iemesla jebkādām prieka izpausmēm. Ekselēja un skābēja trūcīgo zaļbarību. Nedrošs aizsargvalnis posta dienām. Ko tad, ja Vunšgetreijs nepilda solījumu?

Bišu Ole lika bijušajā Ramša saimniecībā nojaukt kādu pussagruvušu kūti. Izbraukāja malu malas un sameklēja kaļķus un cementu. Mūrnieku brigādei Ķelles vadībā vajadzēja paplašināt kooperatīva kūti.

Jau tika izrakta būvbedre, bet rajona pārvalde kavējās izsūtīt celtnes rasējumus. Bišu Ole aizbrauca uz pilsētu.

— Veicīgāk, veicīgāk, rudens jau klāt. Kūtij jātiek gatavai.

— Jums kūts nav vajadzīga.

— Kas to teica?

— Kraushars.

Bišu Ole aizmetās pie Kraushara.

— Ko tu jaucies iekšā?

Kraushars, sēdēdams sava krēsla, ka no troņa augstumiem:

— Jums ir kūts nojume.

— Tātad pamest vērtīgus lopus uz atklātas skatuves vēju varā?

— Nav tava darīšana dot norādījumus valsts vadībai.

Bišu Ole norija atbildi, kas dzīrās pasprukt, un gāja prom.

Mājās viņš apspriedās ar mūrnieku Ķelli. Kopīgi uzzīmēja piebūves skici. Sāka strādāt. Daudz saulainu rudens dienu jau bija izniekotas.

Bišu Ole dienu no dienas stiepa mūrniekiem uz sastatnēm akmeņus. Viņa prieks lauztin lauzās uz āru, meklēja ceļu, kā izpausties.

Un Mertke? Kurš viņu tādu redzējis, biedri? Dejodama iet savu ceļu. Kā vienmēr — laipna pret visiem. Viņa sagatavo putnu kūti ziemai, aizbāž katru spraugu, pa kuru varētu iezagties mazākā vēja pūsma. Jauc un nogaršo barību, pievieno tai burkānus. Pelēkajās novembra dienās izvilina savām vistām olas ar pavasarīgi košiem dzeltenumiem. Mertke pušķo savu darbu ar dziesmām un dziesmiņām:

Nāc, baltā zoss, vij ligzdu!

Gaist tumsa, rīts aust spējš.

Un klusē vējš.

Jau saule sildīt sāk,

Steidz bite medu vākt.

Plet, perētāja, spārnus,

Liec mazo cāļu balsīm Vērt pavasarim vārtus ...

Redz kā, tātad arī Mertkei ir pavasaris? Tam jums, biedri, jātic. Mertkes ziedonis, tāpat kā Bišu Oles pavasaris, sākās kādā snaudā grimstošā septembra mežā.

Sūna bija mīksta. No kokiem lidinājās lejup zeltītas lapas. Skūpsti svilināja kā uguns. Ole bija tuvs, bet ne pietiekami tuvs. Kauns un bailes pajuka kā novalkātas drēbes. Lielais mīlas laiks, ja sirds pukst katrā domā!

Mertke apskava Nītnageles māmiņu, savu sabiedroto.

— Vai tu mīlētu Oli, ja viņš tevi gribētu?

Nītnāgeles māmiņa smaidīja.

— Un ja viņš sacītu — tev jābūt manai sievai? Nītnāgeles māmiņa smaidīja.

— Un ja viņš sacītu — vai tu man neļausi nosalt? Nītnāgeles māmiņa raudāja.

Mertke iet savās gaitās, it kā apņēmusi ap pleciem neredzamu mīlestības sagšu. Steigdamās garām būvlaukumam, viņa pacienā darbā nogurušos mūrniekus ar āboliem. Izpalīgs Bišu Ole dabū vissārtāko ābolu, turklāt tiek paplikšķināts pa ādas cepuri.

Pa ciema ielu tek viegliem soļiem, dejodama līgava Mertke, kas apāvusi mīlestības tupelītes. Aiz nosvīdušajām novembra logu rūtīm ļaunās fejas vērpj savu vērpjamo. Kārnā Serno nospļaujas puķpodā ar alpu vijolītēm.

— Ne kauna, ne goda tiem komunistu jauniešiem!

Frīda Simsone pagriež Mertkei muguru un lasa pie

ugunsdzēsēju šķūņa izliktos pašas sacerētos ziņojumus.

Dankes jaunkundze patērētāju biedrības veikalā brīdina Mertki:

— Kas attiecas uz mani, tad es esmu apsvilinājusies gar mīlestību. Man jūsu vietā būtu bailes.

Grūtāk Mertkei tikt galā ar Emmu Deru.

— Pārdomā labi, biedrene. Bišu Ole varētu būt tavs tēvs.

— Viņš ir mans vīrs.

— Vēl mazs laika sprīdis, viņš būs greizs un paguris.

— Es viņu mīlēšu, viņš paliks vienmēr jauns!

— Atklāti sakot, viņš, manuprāt, ir pārāk spalvains.

— Es viņu mīlu tādu, kāds viņš ir!

— Te klimst apkārt viņa sieva.

Mertke ievīstās ciešāk savā mīlestības sagšā.

— Es esmu viņa sieva.

Pa nakti lāmas uz ceļiem pārvilkušās ar ledus garozu. Ezerā peld miljardiem ledus adatiņu. Pļavu zāle sastingusi sala apvalkā. Mampem jādzen zviedru teles no ganībām mājā.

Lai paldies Ķellem un viņa mūrniekiem! Kapitālā kūts gatava, kaut arī jumts segts raibiem kārniņiem. Bišu Ole tos sanesis no dažādām debess pusēm. Piebūve gan nav apmesta, toties iekšpusē ir govju izpratnei piemēroti mājīgi.

Zviedru govis Bišu Olem tikpat kā ar varu uzspieda. Tomēr viņš par tām gādā. Bišu Ole paliek Bišu Ole — esi sveicināta, dzīve!

Tagad viņš nodomājis doties tālākā ceļā, bet iepriekš grib palūkoties uz kūtī novietotajiem dzīvniekiem. Druknas govis platām krūtīm. Lielisks vaislas materiāls jaunam ganāmpulkam. Trīs teles ir grūsnas.

Paies gads — un Ole ar dēlu uz rokas lepni pārstaigās kūti. Piepildījies viens sapnis: piemineklis paliks — varens ganāmpulks.

Noklaudz durvis. Tur prasīgi stāv Timpe.

— Kur barība zviedru govīm?

Ne vārda bezpartejiskajam Timpem par Vunšgetreija nepildīto solījumu.

— Spēkbarību un sienu no mūsu krājumiem!

Timpe ņirdz.

— Sākumam! — Viņa deguns ironiski raustās.

Vatenis, tūbas zābaki, kažokādas cepure, pilna piestūķēta mugursoma — tā gluži kā lācis putnu fermā ielumzā Bišu Ole. Smalkjūtīgā Nītnāgeles māmiņa dziļi ieliecas iekšā barības kastē.

Atvadīšanās no Mertkes, kā jau tādās reizēs piederas: vistām skaļi kladzinot, trīs skūpsti, piedevām viegli uzšauts pa dibenu.

— Uzmani dēlu!

Bišu Ole dodas ceļā kā pasaku varonis. Viņš grasās sameklēt dzelzs milzi, kam jāpalīdz vairot barības krājumus Ziedošajam laukam. Vecais motocikls brauc sparkšķēdams. Vējā kažokādas pūkainā mala apsarmo balta.

Apriņķa pilsētā Bišu Ole dodas meklēt dzelzs milzi, krustām šķērsām jāizstaigā iestāžu un kantoru labirinti.

— Ekskavatoru! Ja iespējams, tūlīt!

Dzelzs milža sardze raugās uz viņu ieplestām acīm.

— Tas nav mūsu tiesību robežās.

Pa kāpnēm augšā, pa kāpnēm lejā, pa durvīm iekšā, pa durvīm ārā.

— Man vajadzīgs ekskavators!

— Tas nav mūsu tiesību robežās.

Tiesības, tiesības, nevienam nav tiesības. Kam, pie velna, ir tās tiesības!

Iestādes slēdz durvis. Diena par īsu. Vai iet pie partijas apriņķa sekretāra? Vai viņam būs laika uzklausīt dīvainas vēlēšanās? Cik apriņķī kooperatīvu? Cik daudz vēlēšanos? Ir nu gan bēdu gabals, bet Bišu Olem pašam galva uz pleciem, turklāt viņš ir aktīvists!

Bišu Ole noguris iekumuro viesnīcā. Cilvēks reģistratūrā nopētī viņu.

— Kā redzu, tu esi atnesis salātus. Preču nodošana pa virtuves durvīm.

— Ka nedabū ar mugursomu pa purnu. Man vajadzīga gulta!

Un nākamajā dienā:

— Man vajadzīgs ekskavators!

— Rāmu garu, vecotēv, rāmu garu!

Bišu Ole satver referentu aiz svārku atlokiem.

— Tu mani godā par vecotēvu? Mana sieva ir jaunāka par tevi, zaļknābi.

Referents kļūst laipnāks.

— Vai katrā ziņā tam jābūt ekskavatoram? Zemes-smēlējs neder?

Bišu Ole aiz pārsteiguma nezina, ko teikt.

— Šurp zemessmēlēju!

Tā nu gluži nevar. Tas jāmeklē.

Bišu Ole brauc uz Tīringu. Mugursomā viņam kāds laikraksta numurs ar sludinājumu: «Pārdodams zemes-smēlējs, gandrīz jauns, cena pēc vienošanās ...»

Sals cērt vaigos. Koki mirguļo. Vecais motocikls pak-

šķina un sprauslā. Līdz Veimārai Ole tiek, bet te mo-tors ietiepjas. Bišu Ole buras, notriepjas, svīst un stumj. Ne skaņas. Jānodod remontā. Divas dienas Olem jāpavada gaidot.

Blumenava pamazām vēršas ziemīga. Resnais Serno jau sildās pie krāsns. Viņš perina savas rūpes, līdz tās sāk viņu urdīt, tad viņš ved tās pastaigāties. Ievāc ziņas. Kur ellē ganās Bišu Ole?

Ziņas ir rokā.

Serno kāto pie Kupkes un Metkes.

— Vai Bišu Ole jūs noķēris uz mušpapīra, zēniņi?

— Liecies mierā, taukvēderi!

— Ne tik strauji, bērniņi, — tad nu gan ir laiki! — Serno atnācis brīdināt. Bišu Ole vedīšot šurp ekskavatoru. Ar to uzplēsīšot Kupkes un Metkes tēvtēvu pļavas. Meklēšot apslēptu mantu. Švirkstošs smiekliņš.

— Vai jūsu tēvi to būtu pieļāvuši, dēliņi?

Serno ielūkojas arī pie Tutena-Šulces.

— Kas jauns?

— Oberdorfā nosalusi viena govs. Dzen pekstiņus ar tām kūts nojumēm.

Serno novieto savu dibenpusi uz dīvāna.

— Bišu Ole ir slīpēts. Neļauj sevi komandēt.

Tutens-Šulce smīkņā.

— Cik žēl . . .

Abi paķircinās un saprotas.

Serno uzmana pastnieku. Vai nes Angretai vēstules? Nekādu vēstuļu no Brīvās pasaules! Tur kaut kas nav tā, kā vajag, ar Ramšu un Angretu.

Serno tuntuļo pie Frīdas Simsones.

— Jādomā, ka ar Angretu Ramšu viss kārtībā?

— Viss labākajā kārtībā! — Frīda ir laipna. Serno velti pūlējies. — Paldies par rūpēm.

Tā jau tas ir. Serno rūpējas vairāk, nekā Simsone jauš. Vai tad viņš velti sēž ciema padomē? Kaut vai Bišu Oles lopu kūts. Vai komisija to pieņēmusi? Ja nu kas gadās? Serno nedomā par to nest atbildību.

Simsone kļūst domīga. Sēdi te, cilvēks, un sēdi, raksti un raksti, plosies un ņemies. Nepatikšanas vien un raizes. Jālauza galva par Bišu Oles romāniem ar sie-viešiem. Vardarbība, posts un amoralitāte! Bišu Ole — kā bijis, tā paliek piedauzības akmens. Izsūc visus Frīdas spēkus. Kur lai viņa rauj laiku darbam ar citiem cilvēkiem, kā tas pareizi stāv rakstīts? Viņas cilvēkiem jāattīstās bez viņas līdzdalības — respektīvi jāpamet tie pašplūsmai. Piemērs — Serno.

Frīda atzīmē: attiecībā uz Serno. 25. 11. Pirmie soļi no es uz mēs.

Tad Frīda ataicina Teo T'impi.

— Draudziņ, vai tev visi mājās? — Kur Timpe ievietojis vērtīgās importa govis — dzīvību apdraudošā graustā?

Timpe pastumj savu lopkopja cepurīti uz vienas auss. Viņš nav govis iedzims lielajā kūtī. To izdarījis Bišu Ole.

— Viens pīpis! Kas tur pavisam! Tūlīt govis ārā!

Timpe jūt, ka nupat būs labi. Var kaut ko darīt

savas prēmijas labā.

— Izslaukums tikpat kritīsies.

— Vai tev prāts?

Prāts vai neprāts, bet Timpe saņēmis pavēli atraut savām piena govīm spēkbarību.

— Ne grama, — vai saproti? Mums vajadzīgs piens!

Timpe saprot ļoti labi, bet ar ko lai baro?

Ar ko lai baro, ar ko lai baro! Vai tad nav rakstīts: skābbarība ir ziemas barības pamatu pamats?

Timpe pārvieto zviedru govis. Dzen tās uz nojumi pie Govsezera. Karls Krīgers uztraukts skrien nopakaļ.

— Vai tu tagad vari rīkoties pēc sava prāta?

— Simsones pavēle.

— Atkal kādi joki? — Karls Krīgers aizdzen govis atpakaļ.

Pievakarē pie Krīgera ienāk noguris tautas policists.

— Ko tu blēņojies? Kūts nav apstiprināta. Kur tava partijas cilvēka sirdsapziņa!

Krīgers piekāpjas, bet tiem ķēpmaņiem celtniecības pārvaldē viņš vēl sados piparus! Negribīgi ļauj aizdzīt govis uz kūts nojumi.

Sals pieņemas. Kur paliek Bišu Ole? Karls Krīgers dara, ko spēj. Liek nosegt stirpas ar velēnām un ietin sūkņus salmu pīteņos. Viņš palūkojas, ko dara govis nojumē.

— Ko tu esi tām pametis priekšā?

— Skābbarību.

— Govis neēd!

Timpe nicīgi rausta degunu.

— Pabadosies — aprīs.

Būtu nu Bišu Ole ātrāk mājā! Krīgeram nav par govīm nekādas īpašas izpratnes.

Ole rikšo pa Veimāru kā lācis sprostā. Viņam nekad nav bijis atvaļinājuma. Vai tāds ii atvaļinājums? Sirsnīgi pateicos.

Ole aplūko skatlogus. Kas dažam labam par vajadzībām! Piemēram, šis dzērienu skapis ar spoguļiem. Mājas bārs rakstīts uz cenu plāksnītes. Vai nav trakums! Amatu rīku kaste žūpām!

Nez ko tagad dara un domā Mertke? Vai aizrakstīt? Bet nav jau kara laiks. Viņš aizsteigsies vēstulei priekšā. Papīra skūpsti atčāpos pēc tam. Kas bus iegūts?

Viņš nopērk Mertkei mazu tupelīti, adatu spilventiņu — Sveiciens no Veimāras. Ērmoti, vai ne?

Senie nami. Debess augstā! Te mīļojušies Fausts ar savu Grietiņu? Vecās akas, erkeri, šaurās ieliņas! Nez kur tad dzīvojis slavenais dzejnieks?

Bišu Ole klinkā pa salā pelēcīgajām pļavām, jautādams pēc ceļa uz Gētes savrupmāju. Krietns zemes gabaliņš! Praktisks cilvēks bijis Gēte! Pļavas tepat pie mājas. Nav siena laikā jāiet nekāds gaisa gabals, bet — kur tad šķūnis?

Ole dabū zināt, ka Gētem ir bijušas divas mājas. Vai viņš bijis kapitālists? Bet toreiz laikam citādi nevarēja, ja gribēja kaut ko sasniegt.

Ole slāj uz Frauenplanu. Vai Gētem te būtu bijis šķūnis? Te arī ne, tikai malkas kambaris. Viņš apskata Gētes pilsētas māju — šis ģipša cilvēks ar lauru vainagu galvā jau nav tikai dzejojis vien! Pētījis krāsas un vācis dažādas koku sugas. Vai viņš būtu bijis speciālists kokapstrādāšanā? Taču elektrizējies viņš arī, šis izdarīgais večuks. Skeleti, kauli un izbāzti putni. Ko tas Gēte visu nav darījis? Salīdzinājumā ar viņu Hanzens, kas viesojās pļaujas svētkos, ir galīgs nejēga. Tam vajadzēja atnāk šurp un pamācīties no Gētes.

Nu vairs nav garlaicīgi. Bišu Ole atklājis jaunu pasauli. Viņš lasa senus uzrakstus, mēģina ielauzties sen-vācu nodzeltējušos dokumentos. Kā tikai te nav! Viņš krata galvu un klakšķina ar mēli. Atvaļinājumu arī jāprot izlietot. Šurp jāatbrauc ar Mertki. Tie būs svētki. Mertke lēkās vien aiz prieka. «Kas to būtu domājis?» Viņš smaidīdams stāvēs līdzās — lietpratējs. Viņš parādīs vecajam Gētem godu.

Viesnīcā Ole vandās pa mugursomu. Šī adatu tupelīte — vai tā nav muļķīgs nieks? Nav diez cik prātīgi to dāvāt Mertkei. Varbūt labāk tā piederas Emmai.

Bišu Ole nopērk Mertkei raibu galvas lakatiņu un albumu ar Veimāras skatu kartēm. Tur viņa redzēs, kas tā Veimāra tāda ir, varēs brīnīties un jau iepriekš izbaudīt prieku.

Motociklets savests kārtībā. Bišu Ole brauc tālāk. Beidzot sestajā dienā ap pusdienas laiku viņš ierauga kādā ciemā meklēto dzelzs milzi.

— Man šis nepieciešams rakšanai. Vai tas iespējams?

Iespējams. Neliela pārbūve. Milzim tikai jāpārmaina snuķis. Patlaban milzis ceļ laukā muklāju. Tērauda žokļi krakšķ. Bišu Ole aiz prieka un satraukuma svīst. Viņš redz jau savu merģeli izceltu dienas gaismā. Bišu Ole cenšas neizrādīt prieku par dzelzs nezvēru. Pircējs, kas slavē pirkumu, pats to sadārdzina.

Darījums tiek slēgts, dzerot garšīgu Tīringas alu.

— Atlaidiet kādu nieku no cenas, biedri. Esam vienas ģimenes ļaudis.

Pēc astoņām dienām Bišu Ole dos galīgo atbildi. Tagad viņš brauks mājās un apspriedīsies.

Bišu Ole tarkšķina pa ceļu prom uz Blumenavu. Viņš nenovēl sev ne tik daudz laika, lai paēstu. Krīt retas sniega pārslas. Šoseja spīd. «Uz mā-jām, uz mā-jām,» pukšķina motociklets.

Pusnakts. Bišu Ole iegriež meža ceļā uz Blumenavu. Sniegputenis švirkstina sejā. Olem jāapstājas. Viņš izslauka brilles. No meža atskan žēla govju maušana un trīsuļodama ievijas dobjajos sniega vētras auros. Bišu Ole saldams stāv un klausās. Tad paiet kādu gabaliņu uz meža pusi. Maurošanu vējš nes no ezera puses. Atkal un atkal mežā atbalsojas skumjā apsūdzība ...

Bišu Ole stāv pie lopu nojumes. Viņš sēc un svīst. Sniegs kūst uzacīs. Ezers plešas pelēks un noslēpumains. Govis bauro. Bišu Ole redz, ka tās ir zviedru teles. Jūtama skābbarības smaka. Govis vaimanādamas bradā pa ragā sasalušo barību. Kādā stūrī guļ nobeigusies govs. Bišu Ole noliecas, aptausta to. Govs nobeigusies dzemdībās. Piecas teles guļ ar uzpūstiem vēderiem. Tās raustās agonijā. Kā izmisuma mākonis pār mežu ceļas un aug rēkoņa.

— Nositīšu! — kliedz Ole. Viņš nomet mugursomu un skrien uz naksnīgo ciemu. Bungā pie Timpes namdurvīm, bungā un bungā. Reiz viņš bija te naktī klauvējis, lūdzis, lai Angreta ielaiž. Ole parausta rokturi. Durvis nav noslēgtas. Viņš iemetas virtuvē un aizdedzina gaismu. Te viss ir zināms.

— Hei, Timpe, laukā!

Klusums. Bišu Ole, smagi vilkdams kājas, iet cauri istabām. Neviena cilvēka. Kāds skapis pamests vaļā. Pie krāsns nosviesta lelle. Reiz tur gulēja nosviests kāzu uzņēmums. Uz bēniņu kāpnēm bērnu zeķīte, priekšnamā Timpes kūtsjaka.

Tai pašā naktī Ole pārvieto govis kūtī.

53

Visu nakti putināja. Ciema ielās izauga kupenas. Frīdas Simsones māte auj kājās filca zābakus. Šodien mežā nebūs viegli. Tad viņa modina meitu un pienes tai pie gultas kafiju.

Frīda Simsone snaiksta savas pīckainās rokas. Kā nirējs no jūras dzelmēm viņa raušas laukā no spilveniem. Izbalinātos matus sedz zils tīkliņš. Viņa staipās

un žāvājas.

— Kāds laiks?

— Gultā labāks par labu. — Vecā sieviete noliek paplāti. — Snieg.

Frīda pabīda kafiju sānis.

— Dod cigareti!

Māte pasniedz cigaretes. Frīda, kāri un dziļi ievilkdama dūmu, smēķē.

— Tu saki, sniegs?

— Man nav vairs laika. — Un māte aiziet.

Frīda nokrata pelnus uz paplātes — tātad sniegs. Tagad pats galvenais — izdarīt secinājumus jaunā stāvokļa aspektā. Frīdas vērtējumā sniegs nav nekas cits kā balti mēsli. Tas valstiski jāapstrādā. Ceļus tīrīt! Pārbaudīt stirpas!

Vecā sieviete kumuro pa sniegu. Viņa nopūšas. Smags krusts tāda neprecējusies meita! Tik uz stiķiem un niķiem vien, gudrāka par gudru.

Frīda lien laukā no gultas un iedzer malciņu kafijas. Atkal jau māte skopojusies. Nekāda spēka tai suslā. Frīda uzvelk kājās biksītes un apliek krūšu bruņas.

Priekšnamā kāds dipina, aizcērt durvis, un caur virtuvi istabā veļas Bišu Ole. Frīda apsedz savu kailo vidukli.

— Ole? Ko tev vajag?

— Tevi pliku nožmiegt, trīskārt nolādētā vārnaga!

— Aī-ī-ī! — kliedz Simsone, cerēdama, ka tas izklausās pietiekami šķīsti. Viņa met Olem sejā apakšsvārkus.

Ole dusmās tos samm ar kājām. Sniegs no viņa zābakiem kūst.

37 4

— Nu man pietiek. Zaudējumus tu mums atlīdzināsi!

— Lempi tāds, vai tev nemaz nav galantuma? Kurš sit kailu sievieti?

— Pagaidi tik, vēl dabūsi just par saviem un Timpes stiķiem!

— Kādiem stiķiem! Es domāju vienīgi par izslaukuma celšanu. — Simsone izstiepj rokas. — Saproti taču, mīļais Ole.

Bišu Ole, aiz dusmām piesarcis, neredz nekādu sievišķīgu valdzinājumu. Viņš triec ar dūri pa naktsgaldiņu.

— Diezgan! — Nost ar šo amata vellatu! Par to viņš gādās. Ole izmetas laukā sniegputenī.

Frīda paliek drebēdama sēžam. Apakšsvārki savārtīti slapjajā sniegā. Bišu Ole, gatavais lamzaks, salā-čojis tos ar saviem zābakiem.

Aust diena. Vējš pamazām aprimst. Sniega kristāliņi saules gaismā laistās. Rāmi un skaidri raugās pasaulē jumti un koki.

Mampe-Sīvums izvāca sešas beigtas govis. Bēru noskaņa. Būtu nepieciešams mierinājums. Viņš iesmērē zābakus ceļam uz patērētāju veikalu. Pretī elsdams steidzas grāmatvedis Beihlers.

— Mampe, tūlīt pie Simsones!

Skats, ko Simsone ieraudzīja ciemā, nebija nekāds uzjautrinošais — sešas beigtas govis. Importa govis. Ar valūtu samaksātas. Timpe pazudis bez vēsts. Dieviņ tētiņ, kas nu būs, kas notiks! Frīda knibinās gar saviem garajiem nagiem. Smēķē, prāto un nezina, ko iesākt. Vai Bišu Ole viņu tagad dabūjis savā varā? Vai viņa būtu iesprukusi kā pele slazdā? Neko nosodāmu viņa nav darījusi. Kūts nojume un skābbarība, izslaukuma celšana — visos priekšrakstos paredzēts un nopamatots. Jā, sals, protams . . . Vai tad viņa nosaka laika apstākļus? Vai viņa ir Ziedošā lauka priekšsēdētāja?

Mampe-STvums paguvis veikalā mazliet apsildīties. Pamodies viņa protesta gars.

— Ko tev vajag?

Simsone, zaļgani dzeltena, lietišķi un bargi:

— Nu, draudziņ, tas tev var dārgi maksāt.

— Ko tu tur ķērc, nešķīstā vārna? — Mampe jau nedzīvo feoladistiskā celibātā. Vai viņš varbūt nomirdinājis govis? — 1 kill you!

— Netēlo man te plātīgu amerikāni! — Simsone skaidro. Mampe nav bijis savos uzrauga pienākumu augstumos.

— Kas? Uzraudzīšana? — Mampe te nav nekāds boss. Boss reizoja, vecais āzis kaut kur blandījās apkārt.

Simsonei pēkšņi rodas lieliska ideja.

— To tu uzrakstīsi protokolā!

‘— Protokolā? — Mampem nenāk ne prātā.

Simsone sameklē savā rakstāmgaldā kādu pudeli. Nopaukšķ korķis. Uzvēdī plūmju šņabja smarža...

Un sniegs atkal kūst. Ziema nav vēl noturīga. An-gret.a brien pa sniega putru. Sēž piekūpējušās zemnieku virtuvēs un kāri ieelpo vārīto rāceņu smaku.

— Cik jauki dzimtenes aromāti!

Tenkotājas aptausta viņas somiņu, kurpes, jakas audumu. Oho, tā tik ir manta! Viņas čaukst un kladzina. Stiprinās ar kafiju.

— Kā tu vari to paciest, Angret, mīlulīt! Esi pieradusi pie smalkas dzīves un nu sēdi šādā dieva aizmirstā kaktā.

Nav jau pa jokam, Angreta pati savām acīm redzējusi šahieni Soreju. Kādos augstumos tur mīlestība, neilons bez vīlēm, veļas pulveris, kas pats mazgā un susina, un ziepes «Lux». Tūkstošiem neiedomājamu brīnumu tur, aiz priekškara.

Angreta gurdi un zinoši smaida. Tā jau tas ir, bet dzimtene paliek dzimtene — bērzi pie ezera, zivis dūņās, pauguri un virši, mēļas atmiņas; baznīcas ceļš, iesvētību kleita, apgāzta laiva, kritiens ūdenī, ķircināšanās ar nāvi ... un kur tad vīrs.

— Vīrs?

— Jā, vīrs. — Angreta ir visu pārdomājusi. Viņa vēlas palikt Blumenavā. Viņai te ir savas tiesības.

Resnais Serno čāpo apkārt. Viņš spicē ausis.

— Nu tev gan jābrauc! — viņš saka Angretai.

— Dieva dēļ!

— Ko?

Angreta aizspiež sev muti. Atklāti sakot, viņa vēlētos palikt.

— Gribi atpakaļ pie Bišu Oles?

Jā, viņa to grib. Viņai ir tiesības.

— Nu tad pasteidzies! Tava māja pašreiz tukša!

Angretas papēži jau nomīti mazliet greizi. Ejot cauri ciemam, šķiet, ka viņai nopakaļ vilktos pašas saknes.

Angreta iešļūkā pie Simsones. Apstākļi ir šādi — Frīda zina, Angreta ir pārbraucēja. Viņa ir nožēlojusi. Viņai ir zināmas tiesības. Nav taču iespējams līdz mūža galam mitināties pa ciemiem.

Simsone laipni un saprotoši uzklausa visu. Tiesības uz dzīvokli Angretai ir. Tas tiesa.

— Pie mūsu ziņneša ir brīva viena istaba.

Nē, Angreta te bijusi līdzīpašniece veselai mājai. Māja tagad tukša. Kādu galdu, skapi, gultu, spoguli, klavieres, protams ...

— Un šķiršanās? — Vai Angreta šķirsies?

— Nemūžam! — Angreta piecērt kāju. Papēdis nolūst. Ak, šīs standarta cenu kurpes — tērauda nagliņa no sintētikas!

Simsone labprāt Angretai palīdzēs. Vai tad nestāv rakstīts — esiet sveicināti, kas nožēlo un atgriežas? Gan Bišu Ole matīs — nav ko celt degunu gaisā.

54

Bišu Ole sēž uz dīvāna un prāto. Dīvāns pieder zināmajam Timpem, mantrausim, kas par savu labumu vien domāja. Kāroja pēc zelta teļa un nobendēja dzīvas, veselas govis. Lai nolādēta alkatība un birokrātisms!

Tagad Bišu Olem jāglābj, ko var. Viņš dienām ilgi nenoauj zābakus un pārguļ Timpes dzīvoklī. Tā ietaupīdams laiku, kas paiet, dodoties uz Emmas būdu. Viņam jāceļas pusnaktī, jāizmēž kūtis, jābaro un jāslauc govis.

Mertke palīdz Bišu Olem. Viņa mācās slaukt. Mazās rokas droši vien sāp. Viņa nesūdzas, aprūpē vistas, nosukā ar skrāpi govis un uzmundrina savu kašķīgo vīru.

Kādu dienu pusdienas laikā Mertke atskrēja aizelsusies.

— Kas to būtu domājis, Ole, pīles!

Bišu Oles pīļu bars atgriezies no tālām zemēm, baltas raibas, zilganas un melnas, vecas un jaunas, četrsimt, piecsimt, vesela pīļu armija.

Mertke atnesa barību. Vecās pīles tūdaļ atdalījās — tās ēda Mertkei no rokām.

Bišu Ole pēc skrējiena vēl smagi vilka elpu. Viņa acis staroja. Viņš ir aizsniedzies līdz pašām zvaigznēm, iejaucies gājputnu dzīvē. Ko tik cilvēks visu nespēj! Jaunības sapnis nav viņu pievīlis.

Mertke, laimīgāka par laimīgu, gavilēja, lēkāja, svinēja Bišu Oles uzvaru un mīlēja viņu.

Saldi, bet īsi ir uzvaras brīži. Cīņa ir gara. Atsteidzās Emma. Pa ceļam viņa bija nometusi tupeles un skrējusi zeķēs.

— Jūs te stāvat kā Adams un Ieva paradīzē!

— Vai tu atlīdi kā čūska?

Emma vicināja laikrakstu.

— Še, lasi, aitasgalva!

Bišu Ole lasīja, pīlēm visapkārt klakšot un grudzinot. Mertkes zods atbalstījās uz viņa pleca. Arī viņa lasīja. Kāds raksts. Raksts par Oli: «Priekšsēdētājs bezatbildīgi devies atvaļinājumā . . . ceļojumā . . . govis krīt. .. nav iepriekš veikti nekādi sagatavošanas darbi. . . nevīžīga uzraudzība . . . nepiedodama valsts naudas un valūtas šķiešana . . . cik ilgi vēl rajona vadība uz to noraudzīsies vienaldzīgi? Lauku korespondents A. Š.»

Mertke sašutusi, peļu austiņām kvēlojot:

— Vai tad tas ir iespējams!

Emma nospļāvās tieši pašā kvākstošā piļu barā.

— Biedriem no laikraksta vajadzētu kaunēties. Antons kapā apgriezīsies otrādi.

Bišu Ole nezaudēja savaldību. Vējš pūš no Simsone:? kakta. Gan jau noskaidrosies. Tas jānoskaidro. Pasauli taču nevada stulbums. Emma, vēl joprojām zeķēs, sparīgi:

— Ir gan sīksta nezāle tā nešpetne! Vai tad runa tikai par tevi, spalvainais āzi!

Dienā pagāja. Darbs neļāva lauzīt galvu un domāt. Mertke uzmanīja atgriezušās pīles. Ezeru dāvana Ziedošajam laukam.

Un tā nu vakarā Bišu Ole sēdēja uz dīvāna. Priekšnamā čaboņa, soļi un sieviešu balsis. Viņš atgrūda vaļā durvis. Priekšnamā stāvēja Simsone un Angreta. An* greta satrūkās. Simsone indīgi metās Olem virsū:

— Tava uzturēšanās šeit nav likumīga. Oficiāli māja nav atbrīvota. Nosodāma, patvaļīga izrīkošanās!

Bišu Ole pasmīkņāja:

•— Māja pieder man.

— Tas vēl tiks noskaidrots! — Simsone iegrūda An-gretu blakus istabā.

Emmai bija taisnība — stulbums pletās plašumā. Otrā dienā atnāca Kupke un Metke, divi no tiem, kurus Bišu Ole un Krīgers bija saaģitējuši pļaujas svētkos; viņi stomījās un grozījās:

— Tas raksts rajona laikrakstā! Vēl būs jāatbild par beigtiem lopiem. Mēs stājamies laukā!

Bišu Ole apspriedās ar Krīgeru, Holtenu, Emmu un Lībšeru. Kupki un Metki jānotur. Bišu Olem bija svarīgas merģeļu pļavas pie ezera.

Valde nolēma savkārt ievietot pretrakstu. Par godu patiesībai! Karls Krīgers sacerēja paskaidrojumu. Hol-tens aizveda uz pilsētu.

— Ja jūs iespiežat melus, tad iespiediet arī patiesību, — viņš šķendējās.

— Rāmu garu! — Apriņķa redaktoram nav bijusi nekāda darīšana ar rakstu par Bišu Oli. Tas ievietots bez viņa ziņas.

Holtens aizbrauca uz rajona redakciju.

— Kurš raksta tādus melus?

— Cik noprotams — kāds no jūsējiem.

Bišu Ole gudro un domā. Kurš rakstījis tādus melus? A. Š. — A. Š. Viņš domās pārcilā visus Ziedošā lauka iedzīvotāju vārdus. Par Mampi, kuru sauc Arturs Šli-vins, viņš neiedomājas.

Bišu Ole, tā sēdēdams uz dīvāna, aizmieg. Pie debesīm nespodrs pilnmēness. Pavardā lāktī vakarā kurtā uguns.

Kāds viņu saudzīgi modina, Ole nirst laukā no dziļa miega. Kā bērnu dienu lūgsna vēl miglainajā nomodā iezogas kādreiz skaitītie vārdi. «Kas man jādara, lai tu...» Viņš satrūkstas. Mēness gaismā stāv Angreta. Smaida, apsēžas līdzās.

— Tu salsti, kā es redzu?

Bišu Ole pielec kājās kā dzelts, metas laukā un kliedz:

— Taisies, ka pazūdi!

Vai cilvēka mūžs ir nemitīga riņķošana?

Angreta taustīdamās meklē ceļu uz savu istabu. Pazemīgi. Kur palikusi kādreizējā lepnā zvejniekmeita? Kas viņa vairs ir, un ko viņa vēl grib? Tāpat kā pirms daudziem gadiem Angreta, mēness apspīdēta, sēž un pārdomā savu sakāvi.

Paiet viena stunda. Bišu Ole neatgriežas. Tagad viņš kvern un tup pie tās savējās. Angreta vairs nav gluži tik notriekta. Uz klavierēm stāv kāda pudele. Viņa izdzer to līdz pusei. Pulveris asinīm un sirdij.

Viņa sēstas rakstīt vēstuli. Pāris rindu Frīdai Simso-nei. Pāris rindu pusstundā. Rakstot jādzer. Stulba čābiņa tā Simsone, — ko izdomājusi! Angreta Ankena — kooperatīva kūtsmeita!

Tas nu būtu padarīts. Angreta staigā šurp un turp, turp un šurp, tāpat kā pirms daudziem gadiem. Viņa atceras, kā iespērusi pa spoguli, un mulsi smaida. Pēkšņi rodas vēlēšanās atkal reiz būt to dienu Angretai. Viņa pieiet pie klavierēm un bungā ar vienu pirkstu pa taustiņiem. «Pie savas mīļotās kad steidzos, kaut sniegs, kaut vēji pūš...» Angreta dzied dzedrā, apskurbušā balsī. Uz bēniņiem raud Timpes aizmirstais kaķis.

Kādreizējā saimniece Angreta lepni un valdonīgi iet cauri ciemam. Mēness spīd. Ko tu, bālģīmi, blenz? Vai grasies mani bildināt? Te stāv Angreta Ankena. Ka nedabū!

Pie patērētāju biedrības veikala mirgo reklāmu ugunis. Angreta neizpratnē saraujas. Pēcpusdienā viņa te satika Ramšu. Bērni rotaļājās ar veikalā nopirktajām Hula-Hoop stīpām. Vai Ramšs jau bijis te? Panācis viņu? Ka tevi nelabais!

Viņa skrien līdz pašai baznīcai. Te viņa pēcpusdienā satika Mampi. «Bišu Olem būs bērns, bērns.» Viņa iekrāva skroderim pa seju. Derdzīgs smerdelis tāds pakalpiņš!

Ezermalā nonākusi atkal lepnā Angreta. Viņa uzsauc mēnesim:

— Vai tagad pazīsti?

Angreta Ankena pārbaudīs murdus. Tas jādara. Bērnu dienās viņa sapņoja noķert zelta zuti. Tagad nu tas būs. Zelta zuša kungs, nupat es tevi noķeršu!

Angreta airē. Zvejnieka laiva izslīd no meldriem. Zem ķīļa švirkst plānais ledus. Angretai salst. Viņa iekampj krietnu malku no zaļās pudeles. Mēness vieplis trīsuļo ledainajā ūdenī. Vai tu esi tur apakšā? Tu gan neizskaties pēc tāda, kas varētu mani savaldīt. Tu jau salsti. Še, iedzer! Ezers aprij vēderaino pudeli, Angre-tas rietumu pulvera krājumu.

No airiem pil ūdens. Olem būs bērns, būs bērns... bērns...

Uz ezera viļņots aplis, sākumā neko lielāks par kapu vainagu. Vainags plešas plašumā. Viļņi traucas uz krastu. Tur tie sačukstas ar meldriem. Ienira notvert zelta zuti... zelta zuti...

55

Arī mazajā provinces pilsētā jūtams ziemīgs pelēcī-gums. Cilvēki ģērbjas mēteļos. Parkos papīrkurvju malās sasēduši zvirbuļi. Vunšgetreija istabā ziemu pavada gumijas koki. Apkures caurulēs burbuļo ūdens. Eļļas glezna ar uguni un vara lietuvi nesilda.

Vai Vunšgetreijs sēdēja sapņodams savā Lutera krēslā un nelikās ne zinis par lopbarību? Tā nedomājiet, biedri! Viņš raizējās. Divi pavedieni, kas neļāvās sasaistīties — ganāmpulka pavairošana un barības trūkums. Viņš runāja par to ar apriņķa vadošajiem darbiniekiem. «Barība būs,» tika apgalvots. «Pagājušajā gadā taču bija, kad radās vajadzība. Vajag uzticēties!»

Klusībā Vunšgetreijs tomēr šaubījās. Tas nav aizliegts. Viņš mēģināja izprast barības trūkuma iemeslu — varbūt ar importu nav tā, kā vajag? Avīzes rakstīja par sausumu ārzemēs. Droši vien tur tagad trūka labības. Vai brālīgās zemes var uz to noraudzīties vienaldzīgi? Kas bija svarīgāk — maize vai gaļa?

Nedēļas pagāja. Barība neradās, toties norādījums: «Nekādu izredžu uz importēto barību!» Šī ziņa Vunš-getreiju apstulbināja, kaut gan viņš bija uz to gandrīz sagatavojies.

— Vai jūs jokus dzenat?

— Neesiet tik pasīvi! — skanēja saērcināta atbilde.

Jauks ieteikums — neesiet tik pasīvi! Vēl nesen tika

aizrādīts — uzticieties!

Vunšgetreijs jutās kā nodots. Kā lai izbur govīm barību? Dienām ilgi viņš mocījās, meklēja un meklēja kādu iespēju. Pretēji paradumam sāka smēķēt un dzert.

Reiz naktī viņš nevarēja aizmigt, likās — izeja radās. Viņš satvēra pats sevi aiz pidžamas apkakles — rajona sekretārs pesimists? Tas nav atļauts!

No rīta viņš ataicināja Krausharu un jau bija atguvis pašapziņu.

— Kā ar barību?

— Nelāga, pavisam nelāga, — vai tad tu nezini?

— Es runāju par rajona individuālajiem zemniekiem.

—- Tiem ir labāk. Tie nepavairoja lopu skaitu. Kas

tos būtu varējis piespiest? Teļus nokāva un rausa naudu par pienu.

Tad Vunšgetreijs sacīja pārliecinošā balsī, kā saņēmis norādījumus:

— Kooperatīvā viņus visus! — Un paklusu piebilda: — Jau barības dēļ vien.

Nolika svētdienu jauno kooperatīva locekļu aģitē-šanai. «Nākotne pieder kooperatīviem!» Pareizi, nekādu šaubu un spriedelēšanas, kaut arī tobrīd tas izklausījās kā Vunšgetreija personīgais lozungs, ar kuru viņš dzīrās paglābties no savām paša rūpēm.

Arī Frīda gatavoja Vunšgetreija norādīto aģitsvēt-dienu. Viņai bija padomā īpaši pasākumi. Šoreiz rajona sekretārs nevarēs viņu neievērot.

«Pārnācēji no rietumiem pagriež muguru saimnieciskajai brīnumu zemei. Atgūtā zemniece iestājusies kooperatīvā.» Frīda iet pie Angretas, lai parādītu sacerēto rakstu avīzei.

Angretas istaba tukša. Klavieres atvērtas. Taustiņi ņirdz kā atviezti nezvēra zobi. Uz galda Angretas vēstule. Uztraukti smēķēdama, Simsone to atver.

«Birģermeistare Frīda Simsone!

Daru zināmu, ka Antona Dera brokastis palika zem koka Ramšs. Kas mani dzen nāvē, Tu vari iedomāties. Atvadoties sveicina apakšā parakstījusies Angreta Hanzena.»

Ciemā trauksme. Angretu meklēja un atrada. Ap Bišu Oli audās aizdomu un baumu tīkls.

Zvejnieks Ankens, mirušās brālis, gādāja par nepieciešamo līdzjūtību.

— Nelaimīgā māsa, cik viņa bija laba! Visu ģimeni apdāvināja. Tik maiga sirds, bet skumja, allaž skumja!

Resnajam Serno bija daudz cildinoša sakāms par mirušo: eņģelis, ne sieviete tā Angreta Ramša. Pati pieticība cilvēka izskatā. Viņai vajadzēja palikt pie Ramša. Taču nē, viņa mira, aizstāvēdama vācu sievietes godu.

Bišu Ole gurdi smaidīja:

— Liecieties mierā ... vieni kinotriki!

Tenku vācelēm bija zelta laiks. Veikalā kafijas patēriņš manāmi pieauga.

Jā, šitā Angreta! Smalku dzīvi baudījusi un tomēr ilgojusies pēc sava vīra. Bet tas šo atgrūda, sapinies ar to sarkanmataino vistu raganu. Vai tāds cilvēks maz drīkst vēl atrasties priekšgalā?

Bišu Oles draugi mēģināja tenkotājus apklusināt.

— Pažēlojiet savus klabīkļus! Lai jums mēles nokalst! — Vilmu Holtenu vēl neviens nebija tik niknu redzējis.

Hermanis Veihelts aizmirsa savu pazemību.

— Ko jūs gribat? Lai es Bišu Oli nosodu? Es biju zemu kritis. Viņš mani pacēla, kā rakstos teikts. An-greta noniecināja darbu Ziedošajā laukā. Jūs viņu redzējāt kātojam kurpēs kā uz koka kājām. Pa abām nāsīm spļāva uguni un dūmus. Samaitāšanā kritusi Babilonija. Neviens neizbēg tā soģa rokai!

Resnais Serno tekalēja apkārt svīzdams.

— Nu tik jūs redzēsiet, spēlīte sākusies. Angretai ir mantinieki — zvejnieka bērni. Bišu Ole viņu mantojuma daļu izplencējis. Visi Ziedošajā laukā ir atbildīgi. Kas negrib maksāt, lai laižas laikus no kuģa!

Meli, neslavas celšana, mēlnesība. Muļķībai nav robežu. Katrs melu puteklītis atrod netīru ausi, ieperinās tur un aug.

Pļaujas svētkos savervētie zemnieki trijatā ieradās pārvaldē.

— Mēs uz Bišu Oli vairs nevaram paļauties. Stājamies laukā. Tas nav aizliegts.

Frīda Simsone, palīdzību lūgdama, piezvanīja Kraus-haram.

— Tu zini, kas mūs velk zemē. Palīdzi, ja esi vīrs... Kā lai es svētdien aģitēju ai tādu balastu pie kājām kā Bišu Ole?

Vunšgetreijs ^braukāja apkārt. Pārbaudīja gan te, gan tur gatavošanos aģitsvētdienai. Viņš darbojās dedzīgi, ticēdams un paļaudamies uz panākumiem. Uz Blume-navu, aiz mežiem un ezeriem, viņš neaizbrauca. Vakarā atgriezās mājā noguris. Sieva sūrojās — dēls Ralfs saņēmis skolā sliktu atzīmi matemātikā. Arī tas vēl. Vunš-getreijs pat neizlasīja laikrakstu.

No apriņķa pienāca telegramma: «Vunšgetreijam.

Noskaidrot apstākļus!» Norādīts uz kādu rakstu avīzē, ko Vunšgetreijs vēl nebija lasījis, un pievienots Karla Krīgera vēstules noraksts.

Vunšgetreijs izlasīja Simsones anonīmo pret Bišu Oli vērsto kritiku un izlasīja Krīgera atbildes rakstu. Jā, viņš netika ar baltiem cimdiem glāstīts. Krīgers runāja skaidru valodu — barība apsolīta un nav iedota. Ekskavators apsolīts un nav iedots. Nokautas pusē nobarotas pīles. Ar viltību Ziedošajam laukam uzspiestas govis. «Izturieties godīgi pret zemniekiem. Nekrāpiet paši sevi!»

Gaužām nepatīkami. Tā jau nu bija — Vunšgetreijs neizturējās pret Bišu Oles vēlēšanām ar pienācīgu nopietnību. Kam nu uzreiz ekskavatoru? Bišu Oles projekts par merģeļa ieguvi viņam likās tikai pēkšņa iedoma. Bet vai viņš bija licis projektu pārbaudīt? Nē.

Vunšgetreijs patlaban apsvēra, kuri no Krīgera pārmetumiem pamatoti, kad no apriņķa pārvaldes pienaca otra telegramma, jau kā pavēle: «Nekavējoties ziņot, kas darīts sakarā ar importēto govju krišanas gadījumu!»

Jā, ko tad lai ziņo? Bija nepieciešama izmeklēšana. Tā prasīs laiku. Turklāt būs paškritiski jānosoda arī pašam sevi. Neglīts traips. Tieši tagad, kad Vunšgetreijs tik ļoti vēlējās izrauties uz priekšu. Viņš klusībā sapņoja par avīzē trekniem burtiem iespiestiem virsrakstiem: «Maiberga — atdarināšanas cienīgs paraugs. Iniciatīva palīdz novērst barības trūkumu!»

Vai viņš atkal bija pārāk tālu aizsapņojies? Vai viņam nekad nebūs lemts noderēt par spožu piemēru? Diezin cik saulains viņa dzīves ceļš vis nebija.

Vunšgetreijs un Krīgers staigāja pa sarkani blāvo kokosa grīdceliņu. Sekretārs — bāls, negribētā smaida savilktu seju. Krīgers — kalsns un sīksts, kājas līkas, plato bikšu staru gali sakniebti ar saspraudēm.

— Tu taču apsolīji mums barību.

— Barība bija paredzēta. Tagad to atteica.

— Un kāpēc mums to nepasaka? Vai ciemā komunisti ir otršķirīgi ļaudis?

Vunšgetreijs klusē. Kopš kāda laika viņš sāka taisnīgāk vērtēt sava priekšgājēja Krīgera darbību un kļūdas, par kādām tas tika nosodīts. Krīgera metodi apspriesties ar speciālistiem viņš pat uzskatīja par lietderīgu. To viņš Krīgeram bija pateicis.

Ne Krīgers toreiz izteica Jaunu gandarījumu, ne ari kļuva sentimentāls.

— Labi, draugs, ja vien tu kaut ko mācies!

Un tagad? Vunšgetreijs samocīti smaida.

— Iedomājies sevi manā stāvoklī!

— Bišu Ole to vien tik dara. Ņemas, cik prot, lai likvidētu barības trūkumu.

Durvīs nostājās sekretāre.

— Biedrs Kraushars. Ļoti steidzīgi.

Kraushars ienāk, negaidīdams uzaicinājumu. Ieraudzījis Kārlu Krīgeru, samulst.

— Kas ir?

Kraushars kaut ko čukst. Vunšgetreijam. Pēdējā informācija: Blumenavā trīs zemnieki lūdz atļauju izstāties no kooperatīva.

— Un tieši gatavojoties aģitsvētdienai! Kur tas der!

Vunšgetreijs bezpalīdzīgi uzbrēc Krīgeram:

— Ko jūs tur māžojaties?

Krīgers tikpat savaldīgi, nesatricināmi mierīgi:

— Mēs māžojamies? Vai kāds cits tik nemāžojas? Kā lai mēs saaģitējam jaunos kooperatīva biedrus, ja govis mauj bada korāļus?

Kraushars čaukstina dokumentus.

— Bišu Ole vairs nav piemērots savam amatam. Kāds saprātīgs zemnieks Blumenavā, partijas biedrs, labprāt iestātos kooperatīvā, ja vien Bišu Ole vairs nebūtu priekšsēdētājs. Vai ar to nav viss pateikts?

— Kā viņu sauc?

— Bullerts, kvalificēts lopkopis, zelta vērts.

Karls Krīgers smejas tik skaļi, ka sienas dreb.

Vunšgetreijs samulst.

■— Kurš sniedzis šīs ziņas?

— Biedre Simsone, valsts varas pārstāve ciemā.

Sekretārs atceras melno kladi. Pēkšņi viņš jūtas viens

un pamests. Tur, kur stāvēja Karls Krīgers, stāv viņa sirdsapziņa.

«Vai atceries?» jautā sirdsapziņa.

Vunšgetreijs nokaunējies raugās zemē.

«Atbildi!» sirdsapziņa uzstāj.

Vunšgetreijs murmina:

«Tas bija toreiz... esmu daudz ko mācījies.»

— Vai esi pārliecināts par to?

Vunšgetreijs pamāj un paceļ atkal galvu — tur stāv Karls Krīgers. Viņš bija jautājis.

Klusums. Kraushars gaida lēmumu. Sekretārs pieiet pie loga, brīdi veras laukā, tad apsviežas tik strauji, ka Kraushars iztrūkstas.

— Man jāpārbauda... biedre Simsone... es nezinu ... neesmu pārliecināts.

Tā Kraushars nesaņēma vis skaidrus un noteiktus norādījumus, bet miglaini izteiktas šaubas par Simsones nostājas pareizību. Iespējams, ka tas Krausharam šobrīd pat lieti noderēja.

Frīda ar pārākuma smaidu ļoti nobālušajā dzeltenajā sejā noklausījās visu, kas Krausharam bija sakāms. Gan jau rajona sekretārs vēl redzēs, ko viņa ir verts. Viņa izspēlēja savu trumpi, izmeta uz galda Angretas vēstules norakstu. To darot, viņas roka pat neiedre-bējās.

— Vai ar to būs gana?

Kraushars lasīja vēstules norakstu. Frīda bija to apstiprinājusi ar pašas parakstu un ciema padomes spiedogu. Kraushars aiz pārsteiguma nevarēja izteikt ne vārda. Tātad Vunšgetreijs maldījās, apšaubīdams Simsones rīcības pareizību. Gandrīz vai žēl...

Frīda nolēma rīkoties uz savu roku. Ir situsi viņas modrības un visu pārējo krietno rakstura īpašību lielā stunda. Šī bija īstā izdevība. Viņa piebīdīja Krausharam kādu papīru.

— Paraksti!

Kraushars vilcinājās.

— Vai nevajadzētu pajautāt kooperatīva biedru domas?

— Kas tur ko jautāt, zaķpastala! Tu atbildēsi, ja te aģitsvētdiena izgāzīsies.

Kraushars parakstīja Bišu Oles atbrīvošanu no priekšsēdētāja amata.

Simsone devās uz kooperatīva kantori. Tur Ole bija sasaucis valdes sanāksmi. Apsprieda jautājumu par ekskavatora pirkšanu.

Grāmatvedis Beihlers šaubīdamies šūpojas ar visu augumu. Viņa vēders cilājas. Runa ir par naudu.

— Vai ar to zemes grābstītāju viss būs kārtībā? — jautā Emma.

Ole ar svēta eņģeļa pārliecību:

— Kārtībā!

— Ja nebūs kārtībā, tad jums ar Mertki nekas nesanāks!

— Ko ... o, ar Mertki? — Ole stomās.

— Vai tu domā, ka mēs esam akli, trakais večuk?

Tikpat kā saderināšanās. Mertkes peļu austiņas kvēlo.

Viņas zīmulis klaudzēdams nokrīt zemē. Viņa rāpjas zem galda un tur paspiež Oles dzīslaino, vīrišķīgo roku.

Tobrīd ienāk Frīda. Sabozusies nostājas durvīs kā pats partijas sirdsapziņas iemiesojums.

— Par ko ir runa, biedri?

— Par Bišu Oles mēslu grābēju, jādomā, ka tā nav novirzīšanās no līnijas.

— Bišu Ole nav vairs amatā!

Karls Krīgers smejas:

— Vai tā būtu demokrātija?

Simsone izņem no portfeļa Kraushara parakstīto dokumentu. Krīgers izlasa. Tad pasniedz Bišu Olem. Bišu Ole lasa un pārdomā.

Simsone — gan bargi, bet ar vāji apslēptām gavilēm:

— Nu, ko tu par to saki?

— Man nav laika. — Bišu Ole paņem savu ādas cepuri un iet prom.

Durvis aizcērtas. Istabā kluss. Tad atvieglota Beihlera nopūta. Ar izdevumiem par ekskavatoru pagaidām nav jāsteidzas.

Bišu Ole stāv pagalmā. Ko tas atkal nozīmē? Vai aiz visām šīm nebūšanām, kas aprij tik daudz vērtīgā laika, slēptos Vunšgetreijs? Gan jau redzēs, bet par ekskavatoru tuvākajās nedēļās nav ko domāt.

Cauri biezajai vēlā rudens mākoņu blīvai uz dienvidiem laižas meža zosu bars. «Gre-re-rē-ē!» Barveža sauciens satrauc Bišu Oli tāpat kā ganu dienās. Bezdarbīgi sapņi ir līdzīgi vēja ziediem... Viņš nedrīkst zaudēt laiku.

Kantori Krīgers mēģina aprunāties ar Frīdu lietišķi:

— Kas jums ir ar Bišu Oli? Kāpēc mēs esam apieti?

— Tu vienmēr esi viņu atbalstījis. Varbūt tev vajadzēja to darīt? Vai tu neiztirgoji kapitālistiem zirgus?

Krīgeram pārsteigumā aizcērtas elpa, bet toties Francis Bummelis nesnauž. Runā par viņa audzētajiem, uz Dāniju pārdotajiem zirgiem. Viņš šņāc:

— Tev vajadzētu galvu apgriezt otrādi! Pajauta tirdzniecības kantorī! Viss gods godam. Zirgi sagādāja valstij dāņu valūtu.

Mertke lūdz Frīdu apsēsties. Frīda paliek stāvām. Mertke satver viņas roku.

— Neesi tik barga, es galvoju par Bišu Oli.

Frīda atrauj roku, it kā tai būtu pieskāries kaut kas netīrs.

— Jūs esat apmāta, meitenīt!

Tagad mazā Emma sāk sparīgi knābt:

— Vai par mani tev nekā nav ko teikt? Vai manas kājas atbilst partijas paredzētajam numuram?

Simsone, smaidīdama savu pārākuma smaidu:

— Jūs nezināt to, ko es zinu. — Un aiziet.

Vunšgetreijs nevarēja paziņot ar telegrammu par ieņemto nostāju, kā to bija vēlējusies apriņķa pārvalde, nevarēja informēt par iemesliem. Krīgers bija viņam noskaidrojis, ka Bišu Ole nav ļāvis importētajām govīm nobeigties aiz ietiepības vai protesta, viņa vainas tur vispār nav. Kurš ir vainīgs? Aizbēgušais Timpe? Vuns-getreijam nebija ne mazākās vēlēšanās pārvērst visu notikumu par sabotāžas aktu. Tas būtu izdevīgi, bet neatbilstu patiesībai. Arī Timpe nebija tīšuprāt devis importētajām govīm skābbarību. Viņš nebija izpildījis Bišu Oles rīkojumu. Tas tiesa, bet Timpem rūpēja vērtīgo spēkbarību izbarot produktīvajām govīm. Viņš dzinās pēc augstiem izslaukumiem. Nav nekāds grēks, jo atbilst valsts prasībai.

Cik viss sarežģīti un pretrunīgi! To var noskaidrot, vienīgi tiekoties personīgi.

Vunšgetreijs pārnakšņo apriņķa pilsētā. Nākamajā dienā viņš līdzīgi Bišu Olem dodas meklēt ekskavatoru. Iespējams, ka Bišu Oles merģeļa iegūšanas projekts tiešām palīdz izkļūt no grūtībām. Saprātīgais un apdomīgais Krīgers neiestātos par gaisa pilīm.

Rajona sekretāram nevajag tik daudz velti virināt iestāžu durvis kā Bišu Olem. Arī uz Tīringu nav jābrauc. Viņam apsola kausu ekskavatoru, ko var uzmontēt uz peldošas pamatnes, uz pontona.

Sēzdamies mašīnā, lai brauktu atpakaļ, Vunšgetreijs smaida. Un atkal vainīga karā gūtā rēta, ka smaids varētu citiem likties augstprātīgs. Viņš grib Bišu Olem parādīt, ka ir viņu sapratis. Iespējams, ka viņam izdosies pat izvilināt smaidu šā cietpauia sejā, kad iedār-dinās ar ekskavatoru ciemā.

56

Ziema atkāpjas vēlreiz, kā atsperdamās lēcienam. Saule pūlas, cik spēj, atdot pēdējo uzkrāto siltumu.

Ziedošā lauka ļaudis ir satraukti — Bišu Ole pazudis.

Pienāk vakars. Bišu Ole neatgriežas būdā. Viņa uzticamie draugi satiekas putnu fermā. Vai tad Mertkei nekas nav zināms?

— Esi nu prātīga, bērns un biedre, neslēp mums aiz mīlestības neko!

Mertke nepārtrauc darbu. Viņa zina tikai vienu:

— Ole nedarīs neko netaisnu.

— Kas tad to saka, bet — ja nu viņam nodarīta netaisnība? ...

Bišu Ole iekāpis līdz pat gurniem garajos zvejnieku zābakos. Alkšņa brukslāja aizsegā starp Govsezeru un Teļezeru viņš urbjas muklainajā zemē. Viņam pašam jābūt ekskavatoram. Viņš rok un kārpa kā niknuma pilns zemes gars, bet nav nedz piespiests pie zemes, nedz nomākts. Gluži kā pirmatnējais cilvēks, kas meklē uguni.

Viņu atbrīvojuši no amata. Atbrīvot var vienīgi tas,

4 kas viņu nogalinās. Atmiņā ataust sena dziesma, un

viņš sāk to iecirtīgi dziedāt:

Bij kādreiz tēvam dārziņš,

^ Tur ābelīte auga.

Jau metās augļi sārti —

Prieks manos sapņos audās.

No kalniem jūrai tuvāk Vējš svilpdams lejup trauca,

Un zari pletās greizi,

Jo vējš tos šalkdams jauca.

Bet kādā maija naktī Koks gaišā sagša tērpās Un ābeles raupjā mizā Kā putas ziedi vērpās.

Daudz ceļu mūžā staigāts,

Un tālu no ābeles iets,

Bet aizmirsts nebij ne brīdi:

Gaišs brīnums — ziedi kā spiets.

Vairs ābeles nebij pie vārtiem,

Kad iegāju dārzā pa tiem,

Tak celmu es redzēju plaukstam,

Tam atvases, atvases vien.

Vai redzi tai ceļmalā kapu,

Tur atdusos droši vien es.

Šalc priede virs paugura zaļā,

Un zālē zied kreimenes.

Paiet diena, nakts un vēl viena diena. Bišu Oles nav. Mertki sagrābj bailes. Nītnāgeles māmiņas mierinājums vairs nelīdz. Kūtī Mertki sagaida Jans Bullerts.

— Esiet brīva, jaunkundzīt! Ieradusies maiņa! — Bullerts aiztur viņas roku. — Slaukšana nav piemērots darbs rociņām.

Bullerta smiekli Mertki biedē. Viņai joki nav ne prātā. Grūti noskatīties uz Bullertu starp zviedru telēm. Viņš izturas tā, it kā ganāmpulks te atrastos pēc viņa pasūtījuma.

Vakars. Viegli piesalst. Mertke paņem savu mētelīti, kas vēl saglabājies no skolas laikiem. Drebēdama dodas ceļā.

Nu viņa jau kādu stundu meklē. Laiku pa laikam apstājas un sauc vīru. Atbildes nav. Tikai Bezdelīgu strautā atsaucas kāda mežapīle. «Ole, ak Ole!»

Mertke redz cauri rēnajiem krūmiem spīguļojam Govsezeru. Turp ne! Kāda izskatījās Angreta, kad viņu atrada! Vai cilvēks pēc nāves sadalās? Tā laikam ir. Tikai darbi paliek kā pēdas uz zemes.

Mertke apstājās pie kūts nojumes. Te bija plaukusi viņas lielā vasara. Trīstūkstoš pīles. Vai tas bija darbs, kas paliek?

Mertkei jādomā par Frīdu Simsoni. «Cilvēks var kļūdīties. Dzīve nekļūdās. Partija seko dzīvei» — tā reiz bija teicis Bišu Ole. Vai Simsone ir pati dzīve?

Kārlu Krīgeru Bišu Oles pazušana satrauca vairāk, nekā citiem liekas. Viņš neuzkrītoši pārmeklē kooperatīva ēku bēniņus, vakarā — tik tāpat vien — aiz-klaiņo līdz kūts nojumei un ilgi klimst apkārt gar Govsezeru. «Draudziņ, tu taču man nedarīsi kaunu!»

Tad nemiers tomēr izlaužas uz āru. Viņš apspriežas ar uzticamajiem draugiem. Ne jau kāda pulcēšanās, kas varētu piesaistīt uzmanību. Viņi sēž uz ratiem kooperatīva pagalma vidū — kā nejauši satikušies.

— Mums viņš jāmeklē!

Emmai liekas smieklīgi, ka Bišu Ole būtu varējis sev kaut ko nodarīt.

— Meklēt to ēzeli? Ja viņš kaut ko no Antona mācījies, tad tagad sēž pie apriņķa sekretāra.

Hermanis Veihelts skaita lūgsnu:

— Debesu tēvs, ko mēs iesāksim bez tava vietnieka?

Uz ielas saceļas tāda dārdoņa un rīboņa, it kā ciemā

būtu iebraucis smagais tanks. Draugiem, kas piemetušies uz ratiem, savus uzskatus jāizsaka kliedzot.

_— Liktenis bieži vien uzbrūk labākajiem! — kliedza Adams Nītnāgels.

— Pats tu esi labais liktenis! — sauca Emma pretī. — Galva tev balta, bet prāta ne tik, cik melns aiz naga. Kad tu paliksi par komunistu?

Uz ielas troksnis aprimst. Vārtos parādās Vunš-getreijs. Kas tad nu, vai viņš ar tanku dodas uzbrukumā Blumenavai, nepakļāvīgajam ciemam mežu un ezeru vidū? Tā nedomājiet, biedri! Vunšgetreijs atvedis ar smago mašīnu un īpašu piekabi ekskavatoru.

— Kur Bišu Ole?

Nekādas atbildes.

Vunšgetreijs tomēr smejas. Neviens vēl nav redzē jis viņu tik līksmi smejamies.

— Es nu atvedu ekskavatoru. Kur Bišu Ole?

— Atlaists!

— Kas viņu atlaida?

Krīgers gurdeni nopūšas.

— Vai tas nebiji tu, draudziņ?

Desmit minūtes vēlāk Vunšgetreijs un Krīgers jau ieiet ciema padomē. Simsone saņem rajona sekretāru ar apvaldītu laipnību. Šoreiz Vunšgetreijs nevarēs pamest viņu bez ievērības. To viņa zina. Saruna augstā līmenī var sākties.

Vunšgetreijs aizelsies:

— Ko tu dari?

Simsone sāk skaitīt parastas lūgšanas vārdus:

— Darbu organizācijas un sagatavošanas rādītāji attiecībā uz aģitsvētdienu atspoguļo teicamus ... novērstas dažas grūtības... iezīmējas pirmie panākumu faktori ... Bullerts jau iestājies kooperatīvā ...

Vunšgetreijs triec ar dūri pa galdu. Nošķind tintes trauciņa vāks.

— Ko tu dari ar Bišu Oli?

Frīda nesatricināmā mierā:

— Atlaists.

— Kas tev ienācis prātā?

— Morāli nepieņemams.

— Vai man par to nav jāzina?

— Vajadzēja steidzīgi rīkoties. Biedrs Kraushars ir lietas kursā.

Vunšgetreijs dreb. Vairs ne miņas no ietiepīgā smaida. Simsone aizsmēķē cigareti. Tad izņem no maza seifa kādu papīra lapiņu. Angretas vēstule.

Krīgers un Vunšgetreijs lasa. Vaibsti ap Krīgera muti sāk raustīties.

— Vai tu šo Angretu pazini?

— Jā, pazinu.

— Un tici šim smērējumam? Turpretī mūsu biedram Bišu Olem ...

— Vai esi drošs, ka Bišu Ole jau sen nav atradis siltu vietiņu, esi drošs, ka viņš vēl ir mūsu biedrs?

Krīgers neatbild. Viena vienīga ļaunprātīga neuzticēšanās, atriebības kāre, muļķība, dievs zina kas ...

Klusums, ilgs klusums. Simsone smēķē, pūš kuplus dūmus un smēķē. Kas tāds Krīgers ir? Sen pensijai nobriedis ķēpmanis. Vunšgetreijs pratīs novērtēt viņas modrību.

Bet tad rajona sekretārs kaut ko saka, kaut ko tādu, ko viņa nekad, nemūžam nebija gaidījusi. Viņš to saka skumji:

— Tu neesi nekā mācījusies... gluži nekā.

Simsone apsēžas. Viņa sabrūk. Biedri, vai ir vainīga

viņa vai mēs? Kā tas bija, ko teica par Antonu Deru? Viņam nepatika dresēti cilvēki. Tie viņam šķita kā skumjš izkropļojums visskaistākajam no visa, kas vien ir virs zemes.

Nu Mertke atskrējusi līdz merģeļu pļavām. Dūmakā paceļas melns pakalns. Svaigi rakta zeme. Smaržo pēc muklāja un dūņām. Pļavu miglai cauri laužas gārgšana. Mertke trīs. Viņa bailēs paskrien gabaliņu tālāk un uzlec uz zvejnieka steķiem. Tagad iespējams paraudzīties aiz pakalna. Tur kāds cilvēks guļ uz meldru cisām.

— Ole!

Mertke mēģina drudža pārņemto Bišu Oli pamodināt un vieglītēm parausta aiz auss. Lielais vīrs vaidēdams apsviežas apkārt.

— Cik skumji, manu meitēn, mani mati jau pelē.

Mertke skriešus metas uz ciemu pēc palīdzības.

Ko tie cilvēki joņiem brāžas uz merģeļu pļavām? Brauc pašizgāzēji, pilni piekrauti rati. Mūzika un urrā saucieni. Bišu Ole tiecas turp. Viņa uzvara tiek svinēta, bet viņš nespēj pakustēties no vietas. Viņš ir iesakņojies, kļuvis par koku.

Pāri pļavām rāpo traktori. Vīri -kaisa merģeli. Pazūd

zirgskābene, pazūd meldri. Kā biezs paklājs viļņo āboliņš un lucerna. Varenas govis, līdzīgas raibiem pakalniem, slāv — līdz pat tesmenim iegrimušas augstajā zālē.

— Nu, vai redzat! — sauc Bišu Ole.

Neviens viņu nesaprot. Viņa balss ir šalkoņa un čaboņa. Vīlies viņš iemetas krastu niedrēs.

Bišu Ole bija racis, cēlis, svīdis un kārpījis. Arvien no jauna bedrē sabruka dūņas. Bišu Oles sirds nevaldāmi pukstēja, īstenībā dunēja. Kad sāka uzbrukt nespēks, viņš sevi uzmundrināja. «To jau nespēj izturēt pat zirgs!» pukstēja sirds.

«Es izturēšu!» Bišu Ole sacīja.

Otrajā dienā Bišu Ole redzēja cauri dūņu receklim pazibam pelēcīgo merģeļa slāni un apsauca savu sirdi: «Nomierinies! Savaldies tagad, īsi pirms mērķa!»

Viņš attīrīja merģeļa slāni galda platumā. Olem klabēja zobi. Aiz prieka.

Jau bija nakts. Viņš apēda kancīti maizes, padzērās ezera ūdeni. Tad saplūca klēpi sausu meldru un noklāja sev čaukstošu guļvietu.

Viņš ierosījās un gulēja, kamēr viņu pamodināja nakts sals, tad pielēca kājās, raka un raka, bez mitas un apstājas. Pār ezeru salti mirgoja zvaigznes. Zeme ceļoja — viena no tām.

Trešās dienas vakarā Bišu Ole bija attīrījis tik lielu merģeļa laukumu kā dārzs. Viņa tēvs Pauls un vecaistēvs Johans nebija kļūdījušies — tur tas bija, mer-ģelis!

Bišu Ole ir pārāk noguris, lai vēl dotos uz ciemu pateikt — nāciet nu, ņemiet!

Locekļi kā svina pielieti. Zobi klab kā klabīklis.

Viņš ierušinās meldros, bet salst joprojām. Tikai brītiņu atvilkt elpu, tad viņš ies. Sadabūs vēl vairāk meldru. Mertke atnesīs segu. Metas siltāks... Bet tie jau ir murgi.

Laiks aiztek garām. Vakardiena, šodiena un rīts sakūst vienviet. Ole nezina, cik ilgi jau te svaidās drudža karstumos un murgos. Daudzas reizes viņš murgodams

sapņos iet mājās. Sēž Emmas Deras būdā pie krāsns, toverī ar karstu ūdeni.

Tad viņu moka slāpes. Jans Bullerts atnes zemeņu vīnu. Bišu Ole dzer, dzer un dzer. Un nevar atdzerties. Bišu Oles mēle līdzīga sabriedušai ādas lēverei. Jans Bullerts atkal ir smejošs sārtvaidzis. Esmu ģenerālmo-dernieks!

Snieg. Gaiss pārpilns durstīgu adatiņu. Bišu Olem trūkst elpas. Adatiņas duras plaušās. Sirds kliedz: «Ej mājās! Ej mājās!» Pakausi klaudzina āmuriņi. Trūkst elpas. Adatas! Durstīgās adatas!

Kāds viņu purina. Mertke. «Meitenīt, vai tu jau esi izlauzusies cauri melu mežiem? Sasildi mani, Mertke, kas man jādara ...» Viņš uzrunā Mertki puķu vārdos — «Sarkanais āboliņ, Lucerna» un «Biškrēsliņ», bet, lai viņš teiktu ko teikdams, viss ir viena vienīga šalkšana. Viņš ir koks.

Viņā noraugās Vunšgetreijs. Ar savu mūžīgo smaidu. Smaidi, bet mēģini saprast — zeme glabā to, kas tai vajadzīgs. Mēs kārpāmies tikai pa virsu, esam pavirši.

Pūlim cauri spraucas Angreta. «Es meklēju Bišu Oli!»

Un Bišu Ole sagumst. Vecā dzīve — tā viņu meklē. Viņa vecā dzīve? Viņš atbīda to sānis.

Bišu Ole jūt, ka viņa sirds plīst. Tagad elpot ir vieglāk. Angreta lepni un valdonīgi paiet garām. Viņa nepamana Oli. Viņš taču ir koks. Viņu purina vējš. Sāpes un bailes krīt zālē. Augstu debesīs peld mākoņi. Zeme ceļo... No meža puses šurp atvēdī dziesmas skaņas:

Bet kādā maija naktī Koks gaišā sagšā tērpās Un ābeles raupjā mizā Kā putas ziedi vērpās.

Vilms Holtens aizsteidzās ar segām pa priekšu. Francis Bummelis iejūdza arābu ķēvi. Uz bukas viņam līdzās sēž Krīgers un tur rokā lukturi. Aizmugurē ratos satupušās Emma un Mertke.

Viņi piebrauc cieši klāt pie merģeļa bedres. Tur stāv Vilms. Vējš purina viņa matus. Viņš svīst un dreb. Lielās bērna acis cieši raugās Mertkē.

Uz meldru cisām guļ mirušais Bišu Ole. Viņa acis ir

plati vaļā. Viņš nekad nav bailēs no briesmām tās vēris ciet. Vai viņš raugās zvaigznēs?

Karls Krīgers piespiež pie krūtīm savu veco platmali.

— Te nu viņš guļ: ne eņģelis, ne velns — cilvēks.

— Savas stūrgalvības dēļ aizgāja bojā, — Emma dusmojas. — Antons to nebūtu pieļāvis.

Karls Krīgers glāsta mirušā biedra meldru gultu.

— Stūrgalvība bez pašlabuma — tam vēl nav apzīmējuma.

Mertke stāv un stāv, it kā viņa pati būtu mirusi.

Emma satver viņas roku.

— Raudi taču!

Mertke neraud.

57

Aust rīts. Saule tik spoža, it kā būtu gaidāms pavasaris. Pat ezeri atkal atkusuši. Ekskavators rāpjas uz pļavas pusi.

Jauna sieviete kāpj paugurā, iet uz putnu fermu. Viņa ir noskumusi. Dzīve līdz šim nav viņas ceļu kaisījusi rozēm. Viņa atver durvis uz vienu no kūtīm. No turienes piederēdams izspurdz pīļu bars.

Daudzu putnu spārnu vēdas. Spēcīga švirkstoņa. Putni līksmi laižas prom uz ezeru, uz brīdi aptumšo sauli, tad aiz meža nolaižas ūdenī.

Sieviete noraugās putnu mākonim nopakaļ — maza laimes drusciņa, kāds novēlējums. Sievietes lūpas apstaro smaids, vārga liesmiņa.

Vēl vakar sievietei pār plecu nokarājās bize. Tagad viņa matus uzspraudusi, pāršķīrusi uz celiņa. Saulei vienalga. Tā rotājas matos. Zeme ceļo pa izplatījumu.

Kas ir tāds ciems uz šīs Zemes? Tas var būt spora satrunējuša kartupeļa mizā vai arī sārts lāsumiņš briestoša ābola saules pielijušā pusē.

Эрвин Штриттматтер ОЛЕ БИНКОП Роман

Издательство «Лиесма» На латышском языке

Ervīns Štritmaters BIŠU OLE

Redaktore L. Rambeka. Māksi, redaktors A. Galeviuss, Tehn. redaktore A. Pētersone, Korektore T. Vilsone. Nodota salikšanai 1966. g. 1. septembrī. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 28. oktobrī. Papīra formāts 84X108/32,

12.69 fiz. iespiedi.; 20,81 uzsk. iespiedi.;

21.69 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 27 кар. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20545/D55, Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina

ielā 137/139. Pasūt. Nr. 476.

A(Vācu)

1

Noslēpums, saprotiet! (Angļu vai.)

2

Lūdzu. (Angļu vai.)

3

— Bišu Ole

4

Pēc amerikāņu parauga. (Angļu vai.)

5

Pie velna! (Angļu vai.)

6

Nositīšu! (Kropļotā angļu vai.)

7

— Bišu Ole

8

Atļaut. (Angļu vai.)

9

Piemērs. (Angļu vai.)

10

Saprati? (Angļu vai.)

11

Labi? (Angļu vai.)

12

Fašistu organizācija.

13

Es lūdzu, klusāk! (Angļu vai.)

14

Nositīšu! (Angļu vai.)

15

Glābiet mūsu dvēseles! (Ang]u vai.)

16

Dieva vārds. (Angļu vai.)

17

Mana sirds. (Angļu vai.)

18

Atvaino. (Angļu vai.)

19

Piedodiet, piedodiet, tūkstoškārt piedodiet! (Franču vai.)

20

Labi! (Angļu vai.)

21

Labi, lai būtu tā! (Angļu vai.)

22

Kādas šausmas! (Angļu vai.)

23

Nekādā gadījumā! Piedodiet! (Angļu vai.)

24

Acumirkli, lūdzu! (Angļu vai.)

25

Tik skumja šinī pavasara laikā? (Angļu vai.)

26

Liktenīga kļūdīšanās! (Angļu vai.).

27

Klusāk, zilmataino meitēn! (Angļu vai.)

28

Neņemiet ļaunā. (Angļu vai.)

29

Tādas tās lietas. Atvainojiet! (Angļu vai.)

30

Un tā joprojām. (Perge, perge — latīņu vai.)

31

Vai drīkstu jums pasniegt? (Angļu vai.)

32

Diemžēl. (Angļu vai.)

33

Nelāga. (Angļu vai.)

34

Vai tu esi te? (Angļu vai.)

35

Stāsts. (Angļu vai.)

36

Veco zēn. (Angļu vai.)

37

Nemaz ar ne! Esiet drošs. (Angļu vai.)

38

Ko tu gribi teikt? (Angļu vai.)

39

Mans dārgais. (Angļu vai.)

40

95

41

.

Content

Štritmaters Ervīns Bišu Ole

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

57

1